Vrah prchá k hranici - Frantiek Mandát

Odsouzený Petr Lanc se vyplhal na palandu a rozvalil se na lůku jak iroký, tak dlouhý.

Měl toho za celý týden a po krk a cítil se nesmírně unaven. Snad nikdy v ivotě neodvedl tolik manuální práce, jako za těch pár neděl tady. Normy jsou v nápravných zařízeních tvrdé, a stát celou ichtu u betonáe není pro člověka, který dosud namísto lopaty proplouval se stříbrnými podnosy mezi kavárenskými stolky, snadné. Hlavně zpočátku. Po prvních

směnách měl Petr Lanc dojem, e ho bolí snad kadý sval v těle. Nikdy nepřilnul k tělesné práci, ovem tady ji odvádět musel.

Přesto měl poslední dny odsouzený Petr Lanc lepí náladu. Bylo to právě pracovní zařazení k betonái, které ho přivedlo na mylenku.

Leel nyní se zavřenýma očima a ve viděl jako na dlani. Přivezou novou várku s betonem, míchačka na voze se točí, potom ji řidič zastaví, sklopí a vysype náklad, a pak …

Lanc cítil, jak mu tělem projelo vzruení.

A pak se mu naskýtá jedinečná příleitost.

Jenom nic neuspěchat, napomínal se, plán musí dokonale promyslet, ádná chyba se u

dá napravit. Tady platí jediné, premiéra a víc nic, reprízy nepřicházejí v úvahu. Nemysli na to, nech si plán uleet v hlavě, ve musí dozrát, i čas, meditoval v duchu.

Jene čas neúprosně běí a to mu nahání starosti. Je to právě čas, jen se mu staví do role nepřítele. Kdyby alespoň věděl, co se děje s jeho záleitostí venku, ale nápravné zařízení jej od toho jeho dosavadního světa neprodyné oddělilo.

Jestli u přiel signál k VELKÉMU PLÁNU, jsi ztracen, uvědomil si a ta představa ho děsila.

Zdalipak Květa ví, co se mu přihodilo? Nejspí ano. Mohl od ní očekávat, e uvědomí otce, a celou akci pozdrí? Nejspí ne. Odhodlá se uskutečnit VELKÝ PLÁN sama? Přemítal nad tím a docela zřetelně si vybavil, jak se Květa úporně snaila vypátrat, kam ukryl

dokumentaci. Ve slabích chvilkách měl nutkání sdělit jí otcovo a své tajemství, ale pokadé se ovládl. A nyní se ukázalo, jak to bylo prozřetelné. Přesto měl strach. Kdo ví, co Květa po jeho zatčení podnikla. Je nabíledni, e učiní ve, aby zjistila, kam dokumentaci uloil. Bez výkresů a textové části nemá pro Květu VELKÝ PLÁN smysl. Musí doufat, e na důmyslnou skrý dosud nepřila.

Petr Lanc se snail upokojit a nedomýlet nic dál. Bylo mu jasné, e kdyby Květa nala to, co ukryl, okamitě ho odepíe a uskuteční VELKÝ PLÁN bez něho. Osud Petra La ce ji sotva

bude zajímat.

5

Zlá představa. Zvlátě kdy se mu jetě před nedlouhým časem rýsovaly zcela jiné,

příjemnějí perspektivy. Tenkrát se mu zdálo, e se čas vleče hlemýdím tempem, nyní jako by pádil rychlostí expresu.

Musí do rychlíku naskočit za kadou cenu jinak prohraje. Vechno! Jak to je na staveniti?

Přijede mixér s betonem, řidič zacouvá, vypne míchačku, vyklopí…

xxxx

Polez dolů, mladej dáme řeč,vmísil se do úvah Petra Lance dlouhán, kterému spoluvězni přezývali Béďa.

Jsem utahanej,1’ zavrčel Lanc, ale přece jenom otevřel oči a obrátil se k čahounovi.

Měl s hromotlukem své zkuenosti. Kdy ho po karanténě” přidělili na tuto světnici, ihned pochopil, e nikoliv postarí odsouzený, kterého mu představili jako Jana Tue a člena samosprávy, ale habán Béďa vládne muům zde ubytovaným.

Rázem se o tom přesvědčil. Jakmile za stráným, který ho na světnici dovedl, zaklaply

dveře, rozhostilo se v místnosti ticho. Zůstal stát uprostřed a rozhlíel se po osazenstvu, které předstíralo zaneprázdněnost. Na otázku: Která postel je volná?” nikdo neodpověděl.

Přelétl tedy zrakem dvě řady lůek s palandami a vypravil se k té, kde viděl neustlaný slamník. Kdosi do něho v uličce neetrné strčil. Skoro zavrávoral.

Co je?!” osopil se na Lance vytáhlý třicátník s potetovanými paemi.

Spí bych se měl zeptat já, o co jde,” ohradil se Lanc a mířil k vyhlédnuté posteli.

Slyeli jste to, pánové?” strhl Lance zpátky za rukáv mu.

Samozřejmě, Béďo,” přitakal horlivě pomení chlap prořídlých vlasů. Schválně do tebe strčil a vůbec se neomluvil.”

Správně, Mlíko, nejdřív do naince strčí a jetě se cejtí uraenej.” Béďa zakroutil hlavou.

Co on si o nás, pánové, vlastně ten mukl myslí. Mně se zdá, e on námi opovrhuje, on se snad domnívá, e je něco víc ne my.”

To teda není,” souhlasil muík, jemu Béďa říkal Mlíko. Nemůe nad námi ohrnovat nos kdejakej cucák.”

Nikdo vámi neopovrhuje, jenom jsem se sluně zeptal, kde je moje postel, a kdy mi nikdo neodpověděl, el jsem …,” bránil se Lanc, ale nenechali ho domluvit.

Slyel jste někdo, e by se na něco ptal?” podíval se po ostatních Béďa.

6

Odpovědí mu bylo mlčení.

No schválně. Tui, tys něco slyel? Jako éf týhle cimry bys měl něco slyet,” obrátil se Béďa na proedivělého mue.

Tu nevýrazně zakroutil hlavou a Béďa se spokojeně postavil tváří v tvář Lancovi.

Nikdo nic neslyel, zato kadej moc dobře viděl, jak jsi do mě provokativně vrazil.”

Jo, to teda jo,” přitakával Mlíko.

Očekávám omluvu,” zasyčel Lancovi Béďa výhruně do obličeje.

V Lancovi se vařil vztek. Nevěděl kam přesně celé toto zinscenované divadlo směřuje a

nejraději by se do Béďovy rozklebené fasády trefil pravačkou, ale připomněl si svá

předsevzetí z vazby. Do ničeho se neplést, vyčkávat!

Pardon, omlouvám se, nechtěl jsem,” řekl proto s největím sebezapřením.

Nerozuměl jsem, opravdu jsem nerozuměl,” naklonil se k němu Béďa. Co jsi říkal?”

Tady taky nebylo nic rozumět,” přisadil si Mlíko a Lancovi nezbylo nic jiného, ne potupnou omluvu za něco, čím se neprovinil, hlasitě opakovat.

Teprve potom mu Béďa dovolil jít ke kavalci. Sotva vak na slamník pohodil své věci, byl tu Béďa znovu. Tahle postel není volná,” oznámil Lancovi.

Vidím, e je volná,” nesdílel Lanc Béďův názor.

Kdy říkám, e není, tak není. Sejčku, pojď sem, křikl Béďa.

Na jméno Sejček slyel černovlasý čtyřicátník, který se k nim přioural.

Ty sis přece vdycky přál nespát na bidle, e jo?” plácl Béďa Sejčka po rameni.

U jsem si zvykl,” pravil Sejček skromně.

Ale přál sis to?” trval na svém Béďa. Co myslí, kdo má větí právo na postel dole. Ten, kdo sotva přijde z máminejch peřinek, nebo ten, co u tady nějakej pátek vegetuje?”

Ani se Sejček vyjádřil, Béďa dopověděl:

Samozřejmě, e ten druhej. Take si vem saky paky a u a se tady, jasný? Mladej

pomae na bidlo,” rozhodl Béďa.

Sejček neodporoval a odoural se ke svému lůku.

Má nějaký námitky nebo stínosti?” zazubil se Béďa na Lance.

Ne,” odtuil po prvních zkuenostech Lanc a zatnul zuby.

To bych prosil. Ty ti taky nejsou nic platný, ledae by sis stěoval na lampárně.”

7

Zasmál se vlastnímu vtipu a odcházel.

Raděj dr hubu, ono ho to za čas přejde, jinak tady nevydrí,” procedil mezi zuby Sejček, kdy uvolňoval Lancovi svoji postel. Ten je schopnej veho.”

Lanc neodpověděl.

Řekl jsem snad jasně, abys slezl dolů, e dáme řeč,” zacloumal Béďa Lancem a zvýil hlas.

Lanc měl sto chutí kopnout ho kolenem do obličeje, ale přesto se posadil a posléze sklouzl z lůka. Odporovat stejně nemělo smysl. Kdy si Béďa něco usmyslel, tak to udělal. Aby přijal Lancovu omluvu, musel mu Lanc, k velké radosti Béďova stálého poskoka a chráněnce Mlíka, týden čistit boty. Toté Lance potkalo, kdy Mlíka chytli, jak místo práce spí schovaný mezi panely a vyfasoval samotku. Pak musel Béďovi posluhovat ve vem.

To má těký,” vysvětlil mu člen samosprávy Tu. Je tady nejdýl a ne poprvé, umí v tom chodit. A nač si komplikovat ivot, mám to za pár měsíců,” mávl rukou Tu. Kdo

neposlechne, vymyslí na něho Béďa nějakou vivárnu, aby se stal stráným trnem v oku.

Nech ho bejt, vybere si zase jinou obě,” poučil Tu Lance a víc se o záleitosti nebavili.

Lanc Béďovi stlal, čistil boty, umýval eusy a dělal ve, co si samozvanec usmyslel. Kdy se vrátil Mlíko, měl na čas pokoj. A teď si Béďa na Laňce opět vzpomněl.

Pojď na umývárnu!” vyzval ho sotva seskočil z postele na podlahu.

Lanc si vzal ručník a mýdlo a vyrazil za Béďou. Stačil si vimnout, e se k nim připojil taky Mlíko. Nikdo dalí ne, to Lance částečně uklidnilo. Dobře věděl, e umývárna je ve vězení místem, kde se dají vyřizovat účty způsobem, o kterém se potom podává stráným hláení, e člověk neastně uklouzl rovnou na obličej a proto ty monokly.

Mlíko se postavil do veřejí dveří, Béďa zatáhl Laňce do kouta a pustil dva kohoutky. Teprve potom spustil:

Maká furt na betonái?” zeptal se, ačkoliv to moc dobře věděl.

Fajn,” zabručel spokojeně, kdy Lanc přitakal. Před časem jsem tam makal taky, ale pak mě dali jinam. koda, podařilo se mi tam dohodnout zajímavej olich…Ví co jsou to ,klepky? Hm, hlesl Lanc.

O tabletkách a jiných farmaceutických prostředcích v práku se v nápravném zařízení tu a tam něco proneslo. Vedení nápravného zařízení velice tvrdě postihovalo kadého, kdo se pokusil jakýmkoliv způsobem propaovat léky do nápravného zařízení.

8

Část odsouzených je toti nepouívala k léčbě, ale jako drogy. Spolykali větí dávku, zapili ji vodou a uvedli se tak do stavu otupělosti a lhostejnosti. Po klepkách”, jak se mezi vězni těmto prostředkům říkalo, byl zájem předevím mezi alkoholiky, kteří jimi nahrazovali svou potřebu pití, kterou jim nápravné zařízení z pochopitelných důvodů upíralo.

Právě o to jde,” pokračoval Béďa. Je třeba obnovit kanál přísunu.

Já o ádném nevím,” vyhýbavě řekl Lanc. Ale já jo, zazubil se pobaveně Béďa.

Do toho mě netahej, ví jak bachaři slíděj. Nerad bych, abych se do něčeho namočil, jsem rád, e jsem rád,” odmítl tuenou nabídku Lanc.

Nikdo tě do ničeho netahá. Nechce, nechtěj, tvoje věc. Já jen potřebuju obnovit kontakt, o zbytek se postaráme,” vysvětloval Béďa.

Vlez mi na hrb,” odsekl Lanc. Klidně ti budu slouit, ale dostat se do maléru nemíním.

Vyber si jinýho komplice, já jsem padavka, sám jsi to jednou řekl. Pamatuje, kdy jsem se ti omluvil za něco, co jsem neprovedl?”

Béďa se zahihňal: To byl jenom takovej hloupej fór, to se v kriminálech dělává, aby se hned poznalo, co v kom je. Mně to udělali vude, kam jsem jen přiel. A ví jaká je nejlepí obrana? Hned ji takovýmu prýmaři bouchnout. To pak má člověk od začátku respekt a

ostatní ho uznávaj. Nevadí, kdy při tom dostane nějakou po hubě, to u patří k věci.”

No vidí, já v tom neumím chodit,” vyuil příleitost Lanc, nebo cítil, e jeho vlastní plán je ohroen připravovanou akcí mezi vězni. Béďa chtěl něco říci, ale ode dveří se ozvalo Mlíkovo výstrané syknutí. Ne se stráný obrátil na své fádní pouti chodbou, předstírali nebývalý zájem o osobní hygienu. Nemůu si vzít jinýho komplice, potřebuju tebe,” navázal Béďa nit hovoru. Jenom ty má monost prohodit pár slov s řidičem, který přiveze beton.

Dělá nejblí a ukazuje mu, kam má sypat.” A co má bejt?”

Právě o to nám jde, potřebuju, abys jednomu řidiči podstrčil vzkaz a později od něho převzal zboí,” řekl Béďa.

Zbláznil ses?” vyjelo z Lance. Někdo mě uvidí a lítám v tom a po ui. Stačí, aby to práskl třeba ten řidič.”

ádný strachy, nikdo nic nepráskne, mám tam jednoho svýho člověka. Pomoh nám u

několikrát, je to tutovka,” ubezpečoval ho Béďa, ale Lanc nechtěl ani slyet.

9

Uvědomil si, jaké nebezpečí z toho plyne pro jeho vlastní plán.

Viml sis někdy toho mladého řidiče s knírkem, co jezdí s tatrovkou jako blázen?” rozváděl Béďa.

Samozřejmě, e viml, pomyslel si Lanc. Kdy tipoval, který vůz pro svůj plán vyuít,

přikláněl se nejvíc právě k tatře tohoto řidiče. Nijak se s vozem nemazlil, nikdy nečekal, a

prázdný buben dosedne na valník, okamitě po vyklopení řadí rychlost a mizí v prachu pro dalí várku. Za ichtu udělá nejvíc fůr. Asi potřebuje prachy, soudil Lanc. S ním by se mohl dostat na svobodu nejrychleji, po celé stavbě je znám jako irón silnic.

Nevím, jezdí jich tam víc,” odpověděl Lanc vyhýbavě.

Tak ti ho ukáem,” rozhodl Béďa.

Já bych se do toho fakt raději nepletl, nemám dobré nervy, můu to zvorat,” vymlouval se Lanc. Blbost,” zarazil ho u netrpělivý Béďa. Udělá, co ti řekneme a hotovo. Nemáme na vybranou, nikdo nemůe přijít s řidičem do styku jako ty, jasný?!”

A co kdy odmítnu?”

Tak to bych ti nedoporučoval,” postoupil Béďa o krok k Lancovi a chytil ho za límec koile.

Znám metody, jak ti tady zařídit peklo. Inteligentní metody!” upřesnil. Ty neukoděj nikomu, jenom tobě. Představ si třeba, e nám jetě nějaký ,klepky zbyly a najednou se najdou u tebe. Co ty na to?”

Lanc mlčel. Prolétlo mu hlavou, e tenhle gauner je schopen opravdu veho. Vymyslí něco kompromitujícího, jen aby se za neposlunost pomstil. Proto z něho měli vichni strach.

Tak co, padavko? Dyk o nic nejde,” naléhal Béďa.

Mám rád jistotu, co kdy je vtom nějakej podraz,” snail se Lanc získat čas a ujasnit si, jak z nepříjemnosti vybruslit se zdravou kůí.

ádnej podraz. Předá řidiči vzkaz, co potřebujeme a kde si má vyzvednout za tu slubu kačky. No a pak, kdy doveze zboí, jakoby ho při vykládce vytrousí, ty to sebere a o přestávce předá balíček mně. Ostatní je nae věc.”

Béďa uvolnil sevření a zřejmě očekával odpověď.

Kdy já nevím, mám strach,” vykrucoval se Lanc. Dostal jsem jen pár měsíců …

Buď si jistej, e jestli do toho nepůjde s námi, tak na mě do smrti nezapomene,” zle se usmál Béďa. Tak mi nech alespoň čas na rozmylení,” trval na svém Lanc.

I kdy nevím, co je na tom k rozmýlení, prosím,” řekl blahosklonně Béďa.

10

Zejtraje neděle, večer za tebou přijdu.”

Po těchto slovech zamířil Béďa ke dveřím a Mlíko se pustil jako jeho věrný stín za ním.

Petr Lanc si uvědomil, do čeho je zatahován. Nepotřeboval, aby jakkoliv utrpěla jeho dosud dobrá pověst pracovitého a sluného odsouzeného, kterou si mezi vychovateli i stránými získal. Kdy odmítne, stane se terčem Béďovy pomsty. Nepochyboval o tom, e ji Béďa

připraví rafinovaně. Lanc zaklel a s ručníkem kolem krku se vracel na světnici.

Byl čas odchodu na večeři.

A jetě bych tě chtěl upozornit, e jestli před někým cekne, má se na co těit,” přitočil se k Lancovi Béďa ve frontě na stravu. To je ti snad jasný, ne?!” dodal.

Lanc sice pokýval, ale mylenkami byl docela jinde: Couvající tatrovka, beton se řine z bubnu a kdy je prázdný, vrací ho mechanismus do původní polohy…

Tobě dneska ňáko nejede,” ouchl do Lance Mlíko, sedící vedle něho na lavici.

To ví, panáček je zvyklej na stravu z interhotelu,” přisadil si některý z Béďových kumpánů a přidueně se zachechtal.

Kdybys jako nemohl, klidně bych dva knedlíčky jetě zvládl,” nabízel se Mlíko a Lanc mu svoji nedotčenou porci přistrčil.

Díky, já věděl, e se kámo,” uznale si pochvaloval Mlíko a kolemsedící se hlasitě

podivovali, kam taková kvanta jídla v Mlíkové nevýrazné tělesné schránce mizí.

Kdyby vám tak la od ruky práce, Benei,” komentoval výstup jeden ze stráných.

To bych tady, prosím, nebyl,” sebekriticky podotkl Mlíko, jeho soustavné vyhýbání se povinnosti pracovat i jiným povinnostem bylo orgánům nápravného zařízení veobecně

známo. Odsouzený Bene zde nepobýval poprvé.

Ale vám by se taky stejskalo, vdy byste si musel zvykat na jiný ksichty,” dodal Mlíko a kolemsedící se rozesmáli. Konec zábavy,” zpřísněl stráný. Budeme končit. Nástup.”

Ocitli se opět na světnici. Petr Lanc zamířil rovnou ke svému kavalci.

Idioti,” uslyel Lanc za sebou.Oni se jetě chvástaj tím,za co se člověk bude celý ivot stydět.”

To promluvil jinak tichý a nenápadný Vojtěch Sejček, který hned při nástupu varoval Lance před Béďou. Petr Lanc neodpověděl. Nestál o rozhovor s nikým a o ničem.

Za co vlastně sedí?” zeptal se Sejček, a ani čekal na odpověď, sám se začal zpovídat.

11

Já kvůli manelce. Představ si, dvě hezký děti máme, já si na montáích vydělal dost, byt jsme si zařídili, kodovku koupili… A jednou takhle přijedu domů. Neočekávaně, uklouzl jsem v práci tak neikovně, e to odnesl palec a musel jít do sádry. A tak jsem se sebral a jedu domů marodit. No a koho nenajdu ve svým pyamu. Chlap, takovej frajer napomádovanej,

jetě se mi křenil do obličeje. Tak jsem se neovládl… Prostě, ačkoliv na to nevypadám, bafnul jsem ho a vykopal ze schodů a Marunu za ním. Vydalo to na těký ublíení na zdraví.

Kolikrát já si, člověče, potom vyčítal, e jsem raději nenafackoval sobě. Co jsem tím

dokázal? Akorát jsem se poznamenal na celej ivot, stojí to člověku za to?

Petr Lanc se dávno uvelebil na bidle, ale Sejček pokračoval.

Co myslí, e bude nejlepí? Odstěhovat se na druhej konec republiky, dobrý pracanty

přece potřebujou vude a já se teda práce nebojím, to teda ne, aby mě nikdo neznal a mohl jsem začít znovu. Jene ty děti. Ví, dětí je mi líto. Kluk u půjde do čtvrté třídy. Má taky děti? Slyí? Má děti? opakoval Sejček. Petr Lanc mlčel.

Asi dělá dobře, v kriminále nikomu nevěř, jenom sobě. Odseď si, co sis navařil, a s pánem bohem. Se zase občan jako kadej jinej.. Ani neví, jak moc se těím a vodsaď vypadnu.

A jak říkám, dobře dělá, ij si jen pro sebe, mezi ty gaunery se neple. My jsme přece jiný, úplně jiný ne ti recidivisti. Ale člověk se někdy potřebuje někomu svěřit, vypovídat se, kdy je sám … “

Bud zticha,” obořil se na Sejčka Lanc a obrátil se na druhý bok. Vykecal ses, tak buď zase chvilku zticha. Já ti děkuju, udělals pro mě v prvních dnech dost, ale dej mi pokoj. Mám svejch starostí dost,” dodal přes rameno.

Má recht, opravdu,” hlesl Sejček a coural se ke své posteli. Tady je asi nejlepí nemít kamaráda.”

Petr Lanc Sejčka nevnímal. Pohrouen do sebe, meditoval nad tím, jak se vyhnout

nebezpečné akci, kterou připravoval Béďa. Pomylení, co by se stalo, kdyby některý ze

stráných zahlédl jak předává řidiči nákladního vozidla moták, mu nahánělo hrůzu. Nejene by nastalo vyetřování, z něho by mohlo vyplynout i pár dní samotky, z ní není úniku, ale napřítě by si na něho dávali strání obzvlá pozor.

A to nemohl v ádném případě potřebovat. Naopak, musel odvést pozornost stráných

opačným směrem a vytvořit si tak příhodné podmínky pro vlastní akci. Ovem jak?!

12

Ta otázka ho natolik zaměstnávala, e nevnímal charakteristický hluk světnice nápravného zařízení před večerkou. Věděl, e musí něco vydumat, a e to musí být brzo. Dřív, ne se na Béďovu akci přijde. Napadlo ho, e by mohl uspíit její odhalení, ale rázem mylenku zavrhl.

Béďa není idiot, dolo by mu, odkud vítr vane a bylo by zle. Ze strany stráných a

vychovatelů mohl sice v takovém případě počítat s ochranou, ale kdo věděl, kam a v

kriminále sahají Béďovy prsty. Kdyby ho třeba přeloili na jinou světnici, Béďa a jeho kumpáni by si určitě nali cestu, jak se mu dostat na tělo. A pak, existovalo mnoho moností, kde si ho mohli vyčíhat. Jídelna, společenské místnosti, televize, umývárna. Tato varianta se Lancovi nelíbila. Řeení musel hledat jinde.

V nejhorím případě definitivně odmítnu a budu muset vydret pár facek, případně jinou lumpárnu, uklidňoval se, ale cítil, e se bojí. Co kdy si vymyslí takový podraz, kterým mě dostanou do díry? A co potom VELKÝ PLÁN? Dokazuj něco, kdy ostatní budou ze strachu

tvrdit pravý opak. Získat na svoji stranu některé spoluvězně, kterým leze Béďova

panovačnost na nervy, na to je málo času. Zavrhl i variantu, e by se mohl hodit na pár dní marod, a zatím by na jeho pracovní místo nastoupil kdosi jiný, donucený realizovat kontakt s řidičem, a vylo mu jediné řeení, musí přijmout a riskovat. Nikdo ti přece nezaručí, e se po návratu z oetřovny dostane na původní pracovitě, kde se ti naskytla ta fantastická, a na místní podmínky i reálná ance na únik. Copak jsi v ivotě neriskoval u víckrát?

Přichystal se na večerní kontrolu. Dal si do pořádku vechny věci, aby mu nikdo nic

nevytýkal a on mohl okamitě zalehnout, a spřádat část po části svůj plán. Hovory

zamříované noci, jak tady nazývali klábosení po večerce, mu byly lhostejné. Donekonečna probíral vzniklou situaci a pojednou ho napadla mylenka.

Co tak vyuít Béďova návrhu pro sebe? Nápad vypadal lákavě, a příli lákavě, aby se ho ihned chytil, ale kdy ho počal rozvíjet, zapadalo to vechno do sebe, jako součástky

hodinového strojku.

Věděl, e prvotní mylenka má do dokonalosti jetě daleko. Přesto se rozhodl pro

rekapitulaci. Naoko přijme Béďovy podmínky spolupráce. Jediné, co si musí vymínit je, abys řidiči nepředával ádný písemný vzkaz, ale vechno mu přetlumočil ústně. To ti pak nemůe nikdo nic dokázat, i kdyby vechno nakrásně prasklo. Béďa snad bude souhlasit.

Pochopí, e chce mít jistotu. Role bačkory, kterou jsi s nimi sehrál, se ti nyní výborné hodí.

13

Přitom si vyčíhne moment, abys informoval některého stráného. Ovem neurčitě,

s příslibem, e jakmile se dozví konkrétnějí informace, dá jim vědět, aby mohli proti naruitelům předpisů nápravného zařízení zakročit. V podstatě půjde o to, odlákat jejich pozornost od své osoby. Předevím pak v den, kdy se rozhodne uskutečnit vlastní plán.

Zatímco se budou strání soustřeďovat na Béďu a spol., zmizí.

Jak to vypadalo jednodue, avak kolik maličkostí musel ve skutečnosti promyslet.

Kupříkladu rozmluva s některým ze stráných. Nikdo z odsouzených si jí nesmí vimnout.

Byl si vědom, e musí projevit i kus hereckého mistrovství, aby sám nepadl do podezření, e se zabývá nezákonnými záleitostmi. Plán musí vypadat důvěryhodné a nesmí u stráných

vyvolat sebemení podezření. Hovory zamříované noci dávno skončily a Petr Lanc se

dosud převaloval na lůku. Za oknem bubnoval hustý dé. Lanc usnul, a kdy do místnosti probleskly první paprsky svítání.

Při budíčku se cítil jako rozlámaný. Tělo ho bolelo a v hlavě mu hučelo. A v umývárně si uvědomil, e dnes nepůjdou na stavenitě, e je neděle.

Strčil hlavu pod proud tekoucí vody a ospalost rázem zmizela. Mozkem mu prolétlo ve, nad čím v noci uvaoval. Plán začal realizovat ji u snídaně.

Nerad to dělám, přitočil se k němu Béďa, ale aby ses večer nevymlouval, e jsi zapomněl, chci ti připomenout nai úmluvu.” Lanc vystrouhal zoufalý obličej.

Furt na tom trvá?” zeptal se zkroueně. Jo,” odtuil Béďa.

Já skoro celou noc nespal, mám z toho veho vítr.”

ádný kecy, večer si popovídáme na umývárně,” uzavřel rozhovor rázně Béďa a zamířil ke stolu.

Nedělní dopoledne bylo v nápravném zařízení vyhraeno úklidu. Do oběda muselo vechno

svítit čistotou. Lanc si přál, aby vyfasoval rajón, který by mu dal příleitost nepozorovaně navodit rozmluvu se slubu konajícím stráným. Tu ho určil na umývárnu. Lanc doufal, e se mu záměr podaří uskutečnit právě tam, ale přepočítal se. Stráný do umývárny vdy jen nahlédl, a pak, hrozilo nebezpečí, e se kadou chvilku objeví někdo s kbelíkem pro vodu.

Riskovat nemínil. Uvedl svůj rajón do pořádku a vyslouil si pochvalu.

Ani po kontrole a při obědě se ance k rozhovoru se stráným nenaskytla.

14

Odpoledne měli, a na potrestané, osobní volno. Někteří odsouzení dostali povolení

návtěvy příbuzných a pečlivě se na tuto mimořádnou událost připravovali. Jiní psali dopisy.

Petr Lanc se procházel po vyhrazených prostorách ubytovny a číhal na svoji příleitost.

Nestál ani o návtěvu, ani o monost korespondence. Komu by psal? S matkou se v

poslední době neviděl, o Květě nikdo nesměl ani tuit a otec byl za hranicemi. O dalí nestál.

Kdy se nad tím zamyslel, byli mu lhostejní vlastně vichni, kromě otce. S matkou si nikdy nerozuměl, nebo spí nerozuměla, podle jeho názoru, ona jemu. Květu povaoval za

vychytralou děvenku, která otce dokázala zblbnout a jetě na tom vytřískat co se dalo.

Obejít se bez ní ale zatím nejde, pomyslel si hořce. Zbýval otec, který mu vdy imponoval.

Uměl se v ivotě orientovat, dokázal odhadnout, co doba a situace přináí a přizpůsobit se.

Petr se nejednou přistihl, e se snaí otce napodobovat, vypůjčil si jeho gesta, způsob řeči, mylení. Jediné, co otci vyčítal bylo, e do VELKÉHO PLÁNU zasvětil Květu. Kdy nad tím teď rozjímal, musel přiznat, e i v tom byl kus otcovy prozíravosti. Kdy nic jiného, byla Květa nucena dret jazyk za zuby. A třebae Petrovu nynějí situaci nemohl otec předvídat, připravil mu v osobě Květy společníka.

Po chodbě dál korzovali odsouzení a Lanc se vzdal původního rozhodnutí, pokusit se o

rozhovor se stráným. Musel chtě nechtě vyčkat na jinou příleitost. Zastavil se u okna a zahleděl se na nádvoří nápravného zařízení. Utápělo se v kaluích. Zalétl pohledem a ke kotelně a skládce uhlí, pár desítek metrů za dvojitým plotem. Pozorný průzkum terénu

ukončil na zdi vedlejí budovy. Zakrývala mu výhled dál do kopcovitého kraje. Jen tak, pro sebe, se usmál. Dobře věděl, e za domem, v něm sídlila správa nápravného zařízení, je výběek lesa a za ním pole, rozříznuté klikatou čárou řeky, která se ve směru po proudu, od Boru, nezadritelně valí rázovitou krajinou k sousednímu Mostu.

Lanc se odlepil od okenní tabulky a vydal se zpět na světnici. U stolu uviděl sklíčeného Sejčka, zalezlí v rohu místnosti o čemsi diskutovali Béďovi kumpáni.

Neděle jsou tady hrozný, jak pomalu utíkaj, viď? přisedl si Lanc k Sejčkovi, protoe i on potřeboval zabít čas, ne ruch na chodbách přece jenom utichne.

Sejček s hlavou dál zabořenou ve dlaních jen neznatelně přisvědčil.

Tak jsem měl návtěvu,” hlesl po chvíli. Jak já se na mámu těil a ona mi přinese takový zprávy.”

16

To jsem si vybral společnost, pomyslel si Lanc, jetě se rozbrečí.

Představ si, Maruna si do bytu nastěhovala toho frajera a chce se nechat rozvést,” řekl zničeně Sejček. A cos čekal?” pověděl Lanc. Stejně bys poádal o rozvod, přece nebude

s takovou enskou ít, ne?” Sejček chvíli mlčel.

To má těký, kdy jsou děti,” usoudil nakonec. Tohle Marie dětem neměla dělat, tohle ne.

Moná bysme to mezi sebou nějak urovnali, vdy ona to nebyla zase tak patná enská.

Vařit uměla, o děti se postarala … ” A muský si zvala do pelechu,” doplnil ho Lanc, tebe dostala do kriminálu.” To jsem si zavinil sám, neměl jsem toho fráju zmlátit,” ohradil se Sejček. Lanc nevěřícně zakroutil hlavou a zvedl se ze idle.

Ty si nezaslouí lítost, ty ne,” řekl a zamířil na chodbu. Sejček za ním ani nevzhlédl.

Vyhlásili kontrolní nástup. Návtěvy skončily a odsouzení se shromádili na světnicích.

Kdo má povolenou televizi, seřadí se na chodbě a stráný Hýs odvede odsouzené do

klubovny. Ostatní pokračují podle denního řádu,” přikázal mladičký strámistr a přečetl jména těch, kteří televizní výhodu poívali. Jméno Petra Lance bylo mezi nimi.

Kluci, pořádně se koukejte, abyste nám nepochybné vítězství Sparty mohli vylíčit,” nabádal odměněné odsouzené Mlíko a bylo cítit, jak ho tve, e fotbalový přenos neuvidí.

Stráný Hýs nechal odsouzené seřadit do dvojstupu, přepočítal je a zavelel k odchodu. Kdy

se rozsadili v klubovně, zeptal se přítomných neformálně: Jak to tipujete?”

Několik muů spustilo své úvahy a Lancovi neulo, e Hýs, který patřil ke starím a

ostříleným členům personálu nápravného zařízení, je v dobré náladě. Uvaoval, jak by se s ním dal navázat hovor. Fotbalový zápas Lance pramálo zajímal, takhle nějaký dobrodruný film, kdyby dávali. Úkosem sledoval stráného, jak proívá herní situace praského derby.

Lanc vycítil, e je Hýs fanoukem letenských a u proto si přál, aby Slávie prohrála a Hýse dobrá nálada neopustila. Do ruky mu nahrál samotný Hýs. Kdy Sparta zavrila hubené

vítězství, televizní přenos skončil a odsouzení se hrnuli na chodbu, zeptal se stráný: 17

Máme dobrovolníka na úklid? Je třeba srovnat idle a vyvětrat.”

Já to zkusím,” nabídl se Lanc a podbarvil ta slova ne příli nadeným tónem.

Dobře, odvedu ostatní a vrátím se pro vás,” řekl Hýs a vyel na chodbu, odkud se za

okamik ozvaly rázné povely.

Lanc rychle otevřel okna a v několika minutách zařezávaly řady idlí jako na přehlídce.

Hýs se vrátil, přelétl očima uklizenou klubovnu a vyzval Lance, aby okna zase zavřel. Lanc splnil jeho příkaz a cítil, e se chvěje vzruením. Teď nic nepokazit, přikázal si a odhodlaně vykročil ke stránému.

Mohl bych vás minutku, dvě zdret?” zeptal se a Hýs na odsouzeného se zájmem pohlédl.

Prosím, máte nějakou ádost?”

ádost ani ne,” nejistě začal Lanc a působil dojmem ustraeného člověka. Já bych se

jenom nerad dostal do nějaké nepříjemnosti.”

Do jaké nepříjemnosti?” otázal se nechápavě stráný.

To já zatím nevím,” nastrojil omluvnou grimasu Lanc. Já jenom, e se mě někteří

odsouzení snaí zatáhnout do něčeho nedovoleného a já mám strach, abych se nedostal do nepříjemností,” rozváděl zmateně Lanc a ve tváři se mu rozeběhly chmury.

Mluvte konkrétně.”

Vyhledal mě odsouzený Bedřich Jansa,” pokračoval pomalu Lanc, a táky Bene, co mu

říkají Mlíko.” Hýs pokýval hlavou: Známé firmy … 

 … a naznačili mi, e bych měl na pracoviti od někoho převzít nějakej balíček.”

Od koho?” zeptal se věcně Hýs.

Jo, to nevím. Béďa, tedy Jansa, povídal, e se vechno včas dozvím. Já samozřejmě

odmítl, ale oni mi vyhroovali, e si to se mnou vyříděj jinak. Chtěl jsem, a si vyberou druhýho paráka, ale oni tvrdili, e to nemůe nikdo jinej zprostředkovat, a tak mi dolo, e to bude souviset s mým pracovním zařazením.” Kde děláte?”

Na stavbě, vak tam taky jezdíte s námi. U betonáe,” vysvětlil Lanc.

Při ukládáni betonu?” Ano.”

Tak to je jasný,” usmál se Hýs, sčuchli se s některým z řidičů.”

18

O tom mi nic neřekli.”

Stráný se zamyslel nato se otázal: Co máte podle nich dělat pak?”

Mluvili v hádankách, akorát prý přeberu, a mi daj vědět balíček, ukryju ho a potom jim ho mám v přestávce nepozorovaně předat. Víc prý není moje starost.”

Hýs přikývl a chvíli mlčel.

Kdybychom na ně vyrukovali teď, vechno zatlučou, znám je. A taky by jim dolo, odkud to vím.” No právě,” hrál dál roli ustraence Lanc.

Pro ně platí jediný důkaz, chytit je při činu,” usoudil zkueně stráný a pohledem

zrentgenoval Lance. Nejlepí bude, kdy na jejich návrhy přistoupíte a v okamiku, kdy jim ten balíček předáte, nenápadně mě uvědomíte. Nebojte se, viml si Hýs Lancovy

roztritosti, uděláme osobní prohlídku u vech, nebudete v podezření.”

A co kdy mě do toho při vyetřování namočí?” otázal se Lanc, spokojený s vývojem

rozhovoru, nebo byl přesvědčen, e v tom okamiku se u nezúčastní ádného vyetřování.

Nemějte strach. Jak je znám, cennějí pro ně bude neprozradit kanál, ne někoho potopit a prozradit spojení ven. A vás necháme na stejném pracoviti, budete pro ně nadále jediným, kdo můe zprostředkovat styk s řidičem. A toho chlápka od volantu si samozřejmě podáme.

Vy budete tvrdit, e odmítá spolupráci a podezření padne na řidiče.”

Lanc horlivě přitakával.

Celý přítí týden mám dozor na stavbě, nemusíte mít obavy,” uzavřel Hýs.

To jsem opravdu rád.” Lanc předstíral obrovskou úlevu. Víte, dostal jsem se sem pro blbost a pořád se nemohu smířit s tím, e bych měl v budoucnu ít tak, jako někteří tady.”

Hýs uzamkl klubovnu a odváděl odsouzeného na světnici. Nemohl tuit, co se odehrává v

Lancově hlavě.

xxxx

Petr Lanc byl spokojen. První část plánu vyla přesně podle předpokladů. Roli ublíence a vzorného odsouzeného sehrál dokonale. Ovem jetě neměl vyhráno. Čekal ho dalí

důleitý rozhovor, s Béďou. Neprokoukne jeho taktiku?

Ta otázka ho zaměstnávala, kdy večeřel kolečko salámu a dvě vajíčka na tvrdo. V neděli večer se v nápravném zařízení nevydávala teplá strava. Sotva spolykal poslední sousta a odnesl zbytky do koe na odpadky, zastoupil mu Béďa cestu.

19

Tak pudem, mladej,” rozkázal a měl se ke dveřím.

Zezadu ho postrčili Mlíko a jetě jeden z Béďových kumpánů, který zpravidla za svého éfa vyřizoval pinavou práci. To bylo zlé znamení. Lanc si uvědomil, e se na něho chystají zostra, chtějí ho zastrait. Zároveň mu blesklo hlavou, e jim na akci asi hodně záleí. Vtom byla zase jeho ance.

Na umývárně se opakoval ceremoniál s putěnými kohoutky. S tím rozdílem, e Lance

přitlačili mezi sebe k odtokovému labu. Z jedné strany Béďa, z druhé jeho kumpán. Mlíko hlídal. Tak spus, mladej, chci slyet tvý slovo,” začal Béďa.

Můu za to, e jsem podělanej?” hrál promylenou úlohu Lanc. Podívejte, kluci, já něco zvořu a vy ztratíte spojení ven. Nejsem prostě na takový věci stavěnej.”

U jsem ti jasně řekl, e nemáme jinou volbu,” rozzuřil se Béďa. A taky jsem tě uvědomil o tom, e ani ty nemá jinou volbu. Jasný?!”

Kdy já se bojím, e si někdo vimne, jak předávám ten moták,” vykrucoval se Lanc.

Riziko je ve vem,” zazubil se Béďův kumpán. A zvlá tady platí, e buď táhne za jeden provaz se vemi, nebo zůstane sám. A lidi, kteří tady zůstanou sami, bez ochrany, ti se maj sakra zle.”

Hovořil pomalu a tlačil Lance stále více ke labu. Jeho hrana se zařezávala Lancovi do zad.

Pus,” zaprosil Lanc, pus, dohodneme se.”

To je jiná,” prohodil spokojeně Béďa a pokynul kumpánovi, aby povolil.

A co kdyby to lo,” zakoktal Lanc, co kdyby to lo jinak.”

Jak jinak?” otázal se výhruně Béďa.

e by se nepředával ádný papírek, docela normálně bych mu to řekl. Kdo si vimne, e jsem s ním prohodil několik slov navíc? Představte si, e by mě při paování motáku chytili.

Dostali by do ruky důkaz, takhle aspoň nemůu nic zvorat a vichni budeme krytý.”

Béďův kumpán se podíval na svého éfa, co on na to. Béďa zatím mlčel.

Ty nejse tak blbej, jak vypadá,” konstatoval Béďa po chvíli.

Hlavně by to bylo bezpečný,” utvrzoval ho Lanc a v duchu se obával, aby hromotluk v

posledním okamiku neodmítl.

V tom případě se musí naučit zpaměti adresu, na který si má řidič vyzvednout peníze,”

uvaoval nahlas Béďa. Kdy mi ji řekne . . s o u h l a s i l odevzdaně Lanc.

20

Jestli nás ale podfoukne a dostane do maléru nejen mě, ale i bráchu, tak něco zaije.

To ti slibuju,” naklonil se k Lancovi Béďa a znovu ho přitiskl ke labu.

Lítám v tom přece s vámi,” připomenul mu Lanc.

Béďa povolil sevření.

Podívej, celej fór spočívá vtom, e řidič dá vědět bráchovi, ten mu pole prachy a on nám doveze zboí. Poví mu jenom, e Béďa chce obvyklou dávku za obvyklou cenu a e má

napsat na adresu Jiří Jansa, Kovářská 2, Brno. Jasný?!

Jasný,” potvrdil Lanc a opakoval adresu.

Béďa jetě trval na tom, aby mu Lanc vypověděl, co vechno má udělat a poté ho propustili.

Dlouho do noci probíral Petr Lanc události uplynulého dne. Mohl být spokojen. Co si

předsevzal, to mu vylo. Věděl vak, e nejdůleitějí část plánu je teprve před ním. Vytvořil si pro útěk dobré předpoklady. Teď je na něm, jak jich vyuít při akci. A ta musí přijít co nejdřív, nemohl otálet. Zbývalo dořeit několik podrobností. Ráno bude potřebovat čistou hlavu, musel rychle usnout. Vyzkouel osvědčenou metodu, v duchu počítal. Nedospěl ani ke stovce.

Časný budíček zastihl Petra Lance svěího. Denní řád nápravného zařízení s přesností

stopek ukrajoval čas vymezený na rozcvičku, úklid ubikací, snídani.

Na dvoře se rychle seřadili do pracovních skupin a odpočítali se.

Nezapomněls?” sykl za ním stojící Béďa.

Kovářská 2, Brno,” upokojil ho Lanc a had zástupu se pohnul.

Kdy procházeli, kolem skupiny stráných, kteří kontrolovali početní stav odsouzených, Hýs na Lance nenápadně mrkl. Nikdo nic nepostřehl.

xxxx

Na první pohled se podivný autobus, vyjídějící z Boru výpadovkou na Most, od ostatních neliil. Patřil k tuctovým, jakých jezdí na naich linkách nespočet. Také vezl pasaéry do práce. A přece byl jiný ne ostatní. Předevím se nerozlézal ve svárech, jako tomu bývá kadé pondělí, kdy se do stovek jemu podobných vozů nahrnou statisíce lidí, spěchajících do zaměstnání. Tady měl kadý své místo k sezení a cestující na zastávkách, které míjeli, hudrovali, e je to prostě binec. Přesto by sotva kdo s osazenstvem podivného autobusu měnil. Uvnitř se toti nesmělo polemizovat, zda se Sparta v posledních kolech ligy přece jenom vzchopí,

21

nemohly se vést běné hovory o tom, jestli ty úděsné lijáky přestanou a objeví se

ivotodárné slunce, ohlaující i na obloze příchod léta.

Ve voze se muselo mlčet.

xxxx

Odsouzený Petr Lanc hleděl z okna na uplývající krajinu, probouzející se do uplakaného, a jen podle kalendáře, červnového rána. Cesta na stavenitě a zpět patřila, nejen pro Petra Lance, k nejsvětlejím chvílím strohého a přísným řádem nápravného zařízení

seněrovaného dne. Mohl pozorovat normální, i kdy mříemi oddělený, svět a přemýlet.

Měl o čem. Nezpytoval, jak by se zdálo, svědomí, naopak, nikdo by mu nevymluvil, e se jeho ivot zvrtnul souhrou neastných náhod.

Jste Petr Lanc, narozený osmého čtvrtý padesát jedna v Praze?” zeptal se před třemi

měsíci stroze mu, jen se objevil za dveřmi jeho bytu a legitimoval se úzkým průkazem přísluníka Bezpečnosti.

Ano,” odvětil a znejistěl. Otázka: Co si račte přát?” vyzněla i z úst profesionálního číníka faleně. Půjdete s námi,” oznámil mu sue a nechal ho v nejistotě.

A v úřadovně vyetřovatele si oddechl. Nebýt toho, e ho člověk za stolem rentgenoval přísnýma, zkuenýma očima, které uměly rozpoznávat, co se děje v duích těch, kdo

sedávají před ním, asi by se rozesmál na celé kolo.

To je samozřejmé, e jsem u viděl americký dolar,” odpověděl Petr Lanc, kdy před něho poloili dvě stodolarovky, a přece jenom si neodpustil nádech ironie.

Já se vás neptal, jestli jste u někdy viděl americký dolar,” nenechal se vyvést z rovnováhy kapitán Horák. Ptal jsem se, zda znáte tyto bankovky?”

Nezlobte se, ale čísla si nezapisuju,” opáčil Petr Lanc a nejraději by si za tu vyzývavou odpověd nafackoval. Proč provokuje a ke vemu se přiznává, e to není první dolar, který ti proel rukama?

Číník v hotelu občas od cizince něco dostane,” snail se vlastní neprozřetelnost zamluvit.

Anebo koupí. Samozřejmě načerno,” doplnil ho vyetřovatel a tónem, větícím, e ví víc, ne si Lanc myslí, dodal: A potom ne bez zisku prodá.” Lanc pochopil, e nemá čas na erty a proto raději mlčel.

22

V takových okamicích je nejlepí mlčet, poučil sám sebe.

,,Před několika dny jste přesně tyto dvě stovky prodal jistému Stanislavu Melicharovi. Je to tak?” pokračoval vyetřovatel. Idiot pitomá, napadlo Lance.

To víte, mladý lidi, kadej chce honit parádu v těch dínsovejch uniformách a člověka otravujou, aby si to mohli v Tuzexu koupit. Já starej hlupák se nechám ukecat, no a teď mám s váma nepříjemnosti. Ale řeknu vám, pane kapitáne, kdybychom rifle vyráběli třeba v

l i c e n c i … Stejně se povídá, e těm nejlepím firmám dodáváme látku a venku se to jenom ije … A nainec, aby sháněl bony bůhvíkde.”

Tady to rozhodně řeit nebudeme, pane Lanc,” přeruil ho rázně vyetřovatel. Raději mi povězte, jak jste k těmto bankovkám přiel?”

Tvrzení, e je dostal od hostů, vyetřovateli Horákovi nestačilo. Chtěl znát podrobnosti, a to bylo váné. Sotva se mohl chlubit, jak fantastický obchod s těmi Italy udělal, kdy mu pět tisíc dolarů nechali za padesát tisíc korun.

Z podobného kousku ho ji před léty podezřívali, ale nesehnali dostatek důkazů. A pár

marek, prodaných v Tuzexu, na alobu nestačilo. Tehdy byl v brani amatérem a dopoutěl se chyb. Dávno přiel na to, e vydělávat se dá s daleko mením rizikem. Ani Melicharovi by byl nikdy neprodal, kdyby jej nepotřeboval. Co asi ten idiot vyvanil? Horečně přemítal, jak z nepříjemnosti ven.

Podívejte se, pane Lanc,” povzbudil ho vyetřovatel. Tam, kde se objeví falené bankovky inzerované Interpolem, tam končí legrace. A tyhle mají sérii H, poprvé byly odhaleny před čtyřmi lety v Římě a od té doby jsou ve vech peněních ústavech na světě zaznamenány

jako bezcenné.”

Lanc zrudl a krůpěje potu mu orosily čelo. Zmohl se pouze na konstatování: A sakra,” aby si vzápětí uvědomil, e udělal dalí chybu. Vyetřovateli muselo být jasné, e nezůstal jen u těch dvou stovek.

A sakra,” opakoval přesto a snail se ovládnout. V tom případě nesmím nic skrývat, pane kapitáne, to mi teda dolo,” učinil první krok k vlastní záchraně, ti Italové bydleli v naem hotelu, koupil jsem od nich za pět tisíc korun pět set dolarů. Jestli je chytnete, jsem samozřejmě ochoten proti nim svědčit. Oni toti odjeli někam na motocyklové závody, čert ví kam, ale dostat je tak do pracek … 

Předstírané rozhořčení a přespříli náhlá ochota spolupracovat s Bezpečnosti vyetřovatele neodvedla, spí utvrdila v domněnce, e Lanc provádí nezákonné machinace s devizovými

prostředky ve velkém.

23

Lanc zase dobře věděl, kde je v té chvíli povedeným Italům konec a e u mu nic nedokáí.

Se sebezapřením oelel padesát tisíc za padělky a napjatě vyčkával věcí přítích.

V sázce bylo příli mnoho. Nesměl zazmatkovat. A si čmuchají, pomyslel si, skrý sotva objeví. Největí nebezpečí mu hrozilo od Melichara. Ovem i ten si spočítá, kolik je za nezákonné drení zbraně, kterou mu prodal. A pak, můe to popřít, stačil pistoli ihned odvézt, důkaz nemají. Zatím si vás tady necháme, zvěstoval zadrenému vyetřovatel a neulo mu, jak Lanc nejistě poposedl.

Léta praxe naučila Horáka, e člověk, který svatosvatě ujiuje, jak má čisté svědomí, potřebuje svědomí pořádně proprat.

Lanc vyetřovatele jen utvrdil, e proti němu nesedí obyčejný tuctový vekslák, jen pro pár korun zisku vydrí lapat dlouhé hodiny chodník před Tuzexem. Jak ale získat fakta a

postavit ho před ně? Tvrdit, e někdo poruuje zákon a dokázat mu to, je podstatný rozdíl.

Zatím měl Horák pouze svědectví Stanislava Melichara a dvě stodolarovky před sebou.

Musíte tady zůstat, ne se záleitost uzavře, vyprovázel Horák zadreného a v duchu

počítal, kolik zbývá zákonné lhůty, aby Lance přesvědčil, e pranostika o dbánu, vodě a utreném uchu pořád platí.

V místnosti pro zadrené neztrácel čas ani Lanc. Rozebíral vzniklou situaci.

Najednou měl nepříjemný pocit, e celou záleitost od samého začátku podcenil. Konkrétněji od okamiku, kdy mu sdělili, oč jde. Samou radostí, e není přímo ohroen VELKÝ PLÁN,

dopustil se několika taktických chyb a nyní si je vyčítal. Kdy to Bezpečnost vezme do rukou důsledně, uvědomil si, nespokojí se dvěma objevenýma stovkama, a pak …

Raději nedomyslel. Uklidňoval se dovedně zamaskovanou skrýí ve svém bytě. Věřil. A

kdyby, snad to v nejhorím případě spraví podmínka. Do basy se dostat nesmí. Pomalu a

těce připravený VELKÝ PLÁN by se zhroutil těsně před realizací. Jako nepotřebný komín po demolici. O VELKÉM PLÁNU nevědí, usoudil s jistotou. Avak pouhopouhá představa

jeho ohroení mu naháněla hrůzu.

Opodstatněně. Přesvědčil se o tom hned nazítří. Odvedli ho opět k vyetřovateli a ten, zdánlivě nesmyslně, konstatoval:

Máte mnoho hezkých desek, pane Lanc. Kdy chlapci dělali se souhlasem prokurátora

domovní prohlídku, chtěli si svoji práci zpříjemnit, ale nějak vám nehraje gramo.

24

Petr Lanc pochopil. Příli dobře a příli rychle. Schránku, o ní se domníval, e je

neodhalitelná, objevili. Kolik námahy mu dalo, ne přiel na to, vyuít jako skrýe vykuchaný vnitřek gramofonového přístroje. Za lehkomyslnost, s jakou zákonu dopřál nejpřesvědčivějí důkazy své viny, bude pykat.

Kromě falených dolarů nabídl kriminalistům několik set západoněmeckých marek, nějaké

výcarské franky, anglické libry. Okamitě si spočítal, e rozhodnutí soudu můe ovlivnit přiznání a upřímná lítost. Nezbylo ne vsadit na jedinou kartu.

Zkroueně se doznal, jak se k cizím měnám dostal, ochotně a bez výčitek jmenoval

veksláky, je znal, a prohlaoval, e si je vědom svých prohřeků. Dopodrobna vypovídal a odpovídal na vyetřovatelovy otázky a nesnail se lhát.

Kapitán Horák vyslýchal Petra Lance několik dní. S obratem od ironie, vyzývavosti,

předstírané uraenosti ke kajícnému doznání se u naruitelů zákona nesetkával poprvé,

ale v tomto případě se mu přece jenom zdála lítost příli rychlá a strojená. Proto si dal práci, prověřil vechny Lancovy výpovědi, zmapoval jeho pochybné styky a neponechal bez povimnutí ani zdánlivě nepodstatnou maličkost, související s případem. Napadlo ho také, e zadrený tají podstatně tučnějí kořist, ne se jim podařilo najít, ale ani při opakovaných výsleích a důmyslně vystavěných otázkách nedospěl k výsledkům. Lanc tvrdoíjně trval na tom, e u ve řekl a ke vemu se přiznal.

Udělali novou, důkladnějí domovní prohlídku, navtívili Lancova zaměstnavatele, hovořili s lidmi, kteří se s Lancem stýkali, pátrali po něčem a nevěděli ani dost dobře po čem. Nezbylo ne uzavřít spis a vypracovat podklady pro prokurátora.

Kdy kapitán sloku s označením: VĚC: PETR LANC - VALUTY zaklapl, neměl pocit, jaký se u něho dostavil pokadé, kdy byl stoprocentně přesvědčen, e věc dotáhl do konce.

Uvaoval nad tím, ubezpečil se, e vskutku nic neopomněl, ale teprve nový případ mu dal zapomenout.

Soud usvědčil Petra Lance z pokusu obohatit se na úkor společnosti a zároveň pokodit

devizové hospodářství. Zajitěné valuty propadly ve prospěch státu a obalovaný byl

odsouzen na dvanáct měsíců nepodmíněně. Trest přijal klidně a odvolání odmítl.

Ostatně, co mu záleelo na nějakém měsíci, rozhodl se ihned po vyhláení rozsudku.

Uteče!

26

Mylenkám na únik z nápravného zařízení věnoval od toho dne kadou volnou chvíli.

Uzavřel se do sebe. Do vlastního nitra nedovolil proniknout nikomu ze spoluvězňů, nato

vychovatelům. Rozhodl přizpůsobit se jakékoli nastalé situaci.

Vybavil si epizodu z jakéhosi filmu, který v mládí viděl a v něm vězeň předstíral naprostou oddanost a pokoru, aby ukolébal pozornost svých stráců. Kdy se mu to dokonale podařilo, zmizel. Lanc uvaoval stejně. Plnil předepsané pracovní normy, s nikým se nepřátelil,

k běným pokusům vězňů poruovat platné předpisy se nepřidával. Vtělil se do role

odsouzeného, který chce odpykat spravedlivý trest a začít znovu.

Svůj původní VELKÝ PLÁN nemínil vzdát, útěk nechtěl oddalovat. Musel se rozhodnout pro nějakou variantu. Na výběr jich neměl mnoho. Vlastně dvě. Buď se pokusit o útěk přímo z prostoru nápravného zařízení, nebo z pracovitě na staveniti. Obě představovaly riziko.

Čas tlačil, ale nechtěl akci podstoupit bezhlavě. Překonat dvojité oplocení v areálu

nápravného zařízení znamenalo dostat se také z ubytoven odsouzenců a vůbec spoléhat na mnoho náhod. Přesto prozkoumal vechny monosti.

Zdánlivě nejsnáze se mohl o útěk pokusit v neděli, kdy měli přece jenom volnějí pohyb po ubytovnách i společenských místnostech a bylo moné se snáz ztratit z dohledu ostatních odsouzených i stráců. Úspěch i tak závisel na notné dávce těstí.

Petr Lanc vak nakonec usoudil, e více příleitostí mu skýtá pracovitě. Přijíděla a odjíděla tam auta s materiálem, prostranství stavenitě umoňovalo více prvotních úkrytů a nápaditějí kombinace. Rozhodl se pro tuto variantu. Nepromarnil ani minutu, kadý den hrál v jeho dalím ivotě osudovou roli. VELKÝ PLÁN u nesnesl odklad, VELKÝ PLÁN

předpokládal velký čin. O to větí, oč nepříznivěji ovlivnila náhoda jeho uskutečnění. Věděl to a byl odhodlán dosáhnout kýeného cíle stůj co stůj.

Mlčící autobus se prokousal snad polovinou své kadodenní pouti. Silně prelo, jeli pomalu a měli zpodění. Větina přítomných podřimovala. Nyní u zamříovanými okny nemohli

zahlédnout pěknou dívku, o ní by se večer na světnici hrubiánsky vyprávělo, nyní se za nimi klikatila stejně nedosaitelná řeka, o které si mui večer nevyprávějí ale někteří na ni před spaním docela určitě závistivě vzpomínají.

Petr Lanc nepřemítal ani o jednom, ani o druhém. Jako kadé ráno a odpoledne, vrýval si do paměti podrobnosti silnice.

27

Potřeboval se zavřenýma očima znát kadou zatáčku, úseky, kde musí řidič řadit na nií rychlost, zpomalit či přidat.

Neomylnost rozpoznat poslepu místo, kde se zrovna nacházejí, patřila k mozaice drobnůstek plánované akce. Tady někde, v serpentinách, ale v opačném směru jízdy, musel vyskočit z míchačky na tatrovce. V tom cítil svoji anci. Zatímco jiné korby náklaďáků při výjezdu na stavbě kontrolují, do vozů s úpravou na míchání betonu se nedívají. Jednak je míchací

zařízení poměrně vysoko od země, a pak, kdo si troufne vlézt do bubnu od betonu, který se otáčí? Petr Lanc si troufne. Buben se sice otáčí, ale jen veze-li tatrovka beton, jakmile ho na staveniti vyklopí, řidič zařízení vypne.

Spoléhal, e se mu podaří vystihnout chvíli, kdy si ostatní budou hledět čerstvé várky, kdy řidič u zasedne v kabině a stráný na věi se pootočí. Potom bleskurychle skočí do bubnu a bude doufat, e kontrolu u vjezdu přece jenom nenapadne nahlédnout dovnitř.

Tuto část plánu povaoval za nejobtínějí. Neméně sloité vak bude úkryt za jízdy

nepozorovaně opustit, přebrodit řeku a dostat se co nejrychleji zpět do Boru. Mylenka vrátit se pod svícen mu připadala geniální. Koho napadne, e se uprchlík poene přímo do náruče pronásledovatelů, schová se v haldách uhlí pro kotelnu, sedmdesát osmdesát metrů od plotu nápravného zařízení. Tam počká, a se situace uklidní, seene nějaké hadry, musí přece nějaké v té dřevěné boudě pro zaměstnance kotelny najít, a teprve pak se vydá dál.

Odsouzený Lanc přivřel oči. Ji několik dní tímto způsobem trénoval, aby vyhlédnuté místo k seskočení v obou směrech bezpečně poznal. Jakmile se domníval, e se přiblíili k ostré zatáčce, kde musel řidič nutně přibrzdit a přeřadit a na dvojku, otevřel oči a zkontroloval odchylku, o kolik se zmýlil. Také nyní se při tom pevně chytil opěradla před sebou, nebo

někdy míval patný odhad a při zpodění ho odstředivá síla vynesla a do uličky, co

ozbrojený doprovod neviděl rád.

Lanc seděl hned naproti vchodu do autobusu. Na motoru se uvelebil a dění ve voze

pozoroval přísluník doprovodu se zbraní v ruce. Po pravé straně, na sedačce u dveří,

sledovala cestu dvojice stráných, která dnes konala na pracoviti slubu.

Jetě čtyři, tři, dvě vteřiny, říkal si pod přivřenými víčky Petr Lanc a čekal na svůj okamik.

Řidič u přibrzďuje, vyhodil na neutrál, selápl meziplyn, motor z a ř v a l …

… a co rychlost? zvedl Lanc udiveně víčka a podvědomě se rukama zapřel do sedadla před sebou. Autobus se řítil vstříc rozloité lípě u krajnice.

28

Ucítil náraz a stralivou sílu, která ho cpala dopředu. Nataené a připravené pae ji zkrotily.

Ozval se řinkot skla, rána a poděený, bolestný řev.

Oba stráné vpravo od něho náraz vymrtil ze sedadla, a skutáleli se na schůdky dveří.

Lanc se podíval tím směrem a nemohl pochopit, e na podlaze, snad metr od něho, leí

zbraň přísluníka ozbrojeného doprovodu. A její majitel zůstal v bezvědomí, vklíněn kamsi mezi motor a sedačku, vymezenou pro velitele přepravy.

V nastalém zmatku se Lanc vzpamatoval první. Jakoby pudově se vysoukal ze sedadla,

popadl zbraň a přes těla stráných se dral ven.

Nedbal, e tím působí raněným pod sebou bolest. Zběsile se opřel do harmoniky

hydraulických dveří a snail s e j e roztáhnout. Zdálo se mu, e asi tak nějak vypadá

věčnost. Konečně se mu podařilo odpor stlačeného vzduchu a nohy jednoho ze stráných,

vklíněné mezi dveře a pomocné zábradlí, překonat a vyskočit do příkopu.

Nerozhodně zůstal stát, jako by ho dva kroky nenadálé svobody ohromily. V přítí vteřině se skokem vyhoupl z příkopu a chtěl se rozběhnout blátivou oranicí. Včas si uvědomil, e musí utíkat přesně na opačnou stranu. Otočil se.

Autobus stál nakloněn u krajnice a jeho pravé čelo doslova obklíčilo kmen lípy. Nevnímal lidi, kteří se snaili dostat ven, nevnímal paniku, nevnímal volání o pomoc. Neviml si ani stráného, jemu se podařilo odplazit ze schůdků na zem a z pouzdra vytáhnout pistoli.

Lanc se soustředil na jediné, přeběhnout silnici, zmizet pod srázem a dostihnout řeku.

Vyrazil. Stůj! Stůj nebo střelím!” ozvalo se za ním. Bleskurychle se obrátili

Petr Lanc stiskl spou a mlhavým ránem třesklo několik výstřelů.

xxxx

Ve chvíli, kdy se na státní silnici Bor-Most odehrávalo toto drama, ozval se před jedním ze esti vchodových čináků největího praského sídlitě klakson stařenky oktávie, pojízdné pýchy Michala Jandáka.

Majitel bleděmodrého skvostu, urostlý mladý mu ve stejnokroji poručíka Československé lidové armády, se vyprostil zpoza volantu, chvíli hrabal, předkloněn k palubní desce, v přihrádce, a potom vyndal kdysi lutou utěrku na skla. Kdy sklápěl stěrače, podíval se vzhůru k obrovitému paneláku a s pocitem sportkaře nad tiketem snail se uhádnout to

správné okno.

29

Ani za rok, co u na Jiním Městě Michalův nejlepí kamarád Lubo Deme bydlel, si nebyl s to polohu drustevního dvoupokojáku zapamatovat.

Michal přiklopil stěrače na původní místo, na okamik se zaposlouchal do bublání volnoběhu a znovu zapátral v mnoství malých výkladních skříní několikaposchoďového domu.

Kde se loudá, pomyslel si a zkontroloval digitálky. Dorazíme pozdě a Fix bude zuřit.

Protivně prelo, a tak raději nasedl do vozu a z nudy vyzkouel ostřikovač. Konečně uslyel bouchnout chodbové dveře a za upocenou záclonkou bočních skel rozpoznal poněkud

klátivou chůzi Luboe Demee. Co je? přivítal kamaráda, soukajícího se dovnitř. Kdy se řekne v půl estý, tak to neznamená v pět třicet devět,” vyčetl mu, sotva Lubo zaklapl dvířka. V tomhle sajrajtu nemůu lítat jako blázen. A zná Fixe.

Lubo pohodil na zadní sedadlo příruční kufřík. Promiň, měl jsem mení výměnu názorů.”

S Pavlou?” zeptal se věcně Michal. Hm, odtuil Lubo jetě úsporněji, jako by chtěl říci, e je o této záleitosti zbytečné plýtvat slovy. Taky Michal mlčel. Ačkoliv si dávno vysvětlili, e nenese na krizi Luboova manelství praádnou vinu, přece jen kousíček osobní viny cítil.

Mohl vak za to, e se s Luboem znali od malička, e spolu vyrůstali u vrovického Botiče, e se oba v patnácti přihlásili na ikárnu a současně nejen maturovali, ale i později promovali? A e jejich přátelství bylo tak silné, aby při kádrových pohovorech neváhali přitakat na jakékoliv místo, jenom kdy v té posádce budou funkce dvě? Vdy toté chtěl přece i Lubo a nikdo ho nenutil. Klidně mohl vyuít protekce pana Vedokázala, jak si Michal soukromě potituloval jakéhosi strýce Luboovy manelky, kterého Pavla líčila ve světle nedozírné moci a nedozírných známostí. Jestlie to Lubo neudělal, asi věděl proč, a nehrálo v tom roli pouze jejich přátelství, utvrzoval se Michal pokadé, kdy otázky Pavlíniny nespokojenosti přily na přetřes. Někdy to nepomáhalo.

U jsi jí řekl, es tu ádost nepodal?” promluvil do bzukotu motoru Michal.

Ne,” odsekl Lubo podráděně. A kdy to chce udělat?” nenechal se odbýt Michal. Nevím.”

30

Jak neví?” naléhal Michal.

Celou dobu jsem to měl na jazyku, ale ona pokadý spustí, jak si budeme krásně ít a

nastoupím v Praze, a vechna moje předsevzetí a odhodlání jsou najednou pryč,” přiznal Lubo nerad.

Jednou to stejně praskne,” usoudil Michal realisticky.

To vím taky. Beztak se u vyptávala, jak se k ádosti vyjádřili u pluku.”

Cos jí nakukal?” úkosem pohlédl na Luboe Michal.

Coby, e nadením zrovna nezářili a tak podobně.”

Jene nechápe, e Pavlína teď zaangauje strejdu a vechno praskne dřív, ne se zase podívá do Prahy.”

Lubo kamarádův názor nekomentoval. Nerad se přiznával k vlastní slabosti. Dávno měl

Pavle vechno vyklopit, přesvědčit ji, e se mu v Polomné líbí, e nelpí na Praze jako ona, e dostal zajímavou práci v dobrém kolektivu a e na sídliti nedaleko od kasáren brzo vyroste dalí dům pro rodiny vojáků z povolání.

Před kadou návtěvou hlavního města přesvědčoval sám sebe, e by konečně měl

promluvit s Pavlínou o jejich budoucnosti bez obalu.

Zatím manelské plány sestavovala jen a jen ona. Sám do nich vstoupil jedinkrát a byl oheň na střee. Do poslední chvíle Pavle namlouval, e mu kádrováci slíbili Prahu. Za ádným strýcem nechoď, nerad bych někam nastupoval s vizitkou protekčního dítěte, říkal jí. Přitom věděl, e větinu čerstvých absolventů vysokých kol potřebovala armáda venku u bojových útvarů. Tam měli projít skutečným křtem praxe, zhodnotit znalosti ze kolních lavic. Proč on, Lubo, měl být výjimkou? A navíc, ve dvou, s Michalem, se prokouou těmi nejhorími

začátky společně. Jako dosud. Nedělal si iluze, přijde doba, kdy je povinnosti rozdělí, ale proč ji přivolávat dřív, ne je nutné.

Docela zřetelně si vybavil den, kdy Pavle zvěstoval výsledky kádrového pohovoru.

Já to věděla, já to věděla,” spustila a korzovala napříč obývacím pokojem. Polomná, nějaká Polomná. Kde to, prosím tě, vůbec je?” Kus za Klatovama.”

A k čemu nám teda táta kupoval tenhle byt? No řekni, k čemu? Ví, co to dalo práce, ne ho strýc Jenda sehnal?” rázovala dál od okna ke dveřím s rukama vbok. Pokadé dávala ruce vbok, kdy ji opanoval vztek.

Nemusí mít strach, kádrováci s l í b i l i . . v ý s m ě  n ě opa kovala jeho vlastní slova, jimi ji často v posledních měsících uklidňoval.

31

A přitom stačilo zavolat strejdovi Jendovi, vechno by zařídil.”

Zastavila se před ním a nečekaně se zeptala:

A kam oupli Michala?” Děsil se té otázky. Tam co mne,” přiznal.

Tak v tom případě mi nemusí vůbec nic vysvětlovat,” pohodila uraeně hlavou a hrnula se pryč z místnosti. Kdy ti je milejí kamarád ne rodina, tak prosím … ” nedopověděla skrytou výhrůku a pratila za sebou dveřmi.

Polovinu posledních prázdnin, vlastně u první dovolené, spolu nemluvili. Chodili kolem sebe, spali v jedné lonici, ale jako by si byli cizí. Dlouze uvaoval nad tím, nakolik se vlastně znají. Jetě studoval ve vojenském gymnáziu, kdy Pavlu Mrázkovou poprvé potkal.

Taky o prázdninách, na plovárně. Sblíili se. Psali si předlouhé dopisy, těili se na kadé nové setkání. Častokrát za ním do Moravské Třebové a později do Vykova jezdila. Věnovali jeden druhému vekeré volno, snili, jaké to bude, a Lubo dostuduje, dohodli se, e se vezmou a tři měsíce před promocí se tak stalo.

Na rozdíl od jisté části novomanelů, oni nemuseli. Pavla dávno, podle přesného pravítka, nalinkovala jejich ivot. Pěkný drustevní byt obstaral strýc, zaplatil Pavlin otec. K

novomanelské půjčce přidali úspory a byt si moderně a vkusně zařídili. Ona ve mzdové

účtárně vydělávala na chod domácnosti, Luboův plat měl pokrýt oblékání,

společenský ivot a hlavně pravidelné úspory na auto. Pak se počítalo s dítětem.

Nesčetněkrát Pavla v příjemné atmosféře sobotního večera, u skleničky vína, rozebírala jejich přítí léta. Ano, jejich, nebo i on přijal Pavlíniny plány za své. Nepolemizoval o nich, ačkoliv se v duchu smál představě, jak by asi museli svoji budoucnost překopat, kdyby Pavlína zjistila radostnou událost. Nestalo se, ve přicházelo podle představ. A na

Polomnou. Ani netuil, jak málo Pavlu zná. Iluze, e bude zářit radostí, si zrovna nedělal, ale počítal s tím, e se smíří.

Marně. Musel slíbit, e si hned v nejbliím termínu podá ádost o přemístění. Vzdoroval a nakonec podlehl. Pavlu tím na čas uspokojil, sebe ani na minutu.

Oktávie se do kopečka troku zadýchala, ale táhla precizně. Vyhoupli se na vrchol. Tam je čekal prudký sjezd dolů. Pod nimi se v ponurém oparu mlhy a deových mraků koupalo

nevelké městečko, obestoupené umavskými vrky.

To je mezičas, co? pochválil sebe i vůz Michal, sotva minuli bílou tabuli s černým nápisem POLOMNÁ.

32

A odečti jetě to zpodění.” Michalovi neulo, e kamarád je duchem úplně mimo.

xxxx

Krátce předtím, ne oba poručíci vstoupili do kasáren, zaskřípaly před oddělením Veřejné bezpečnosti v Boru brzdy dodávkového automobilu rozváejícího maso. Ze dveří se hrnul

mu v bílém pracovním pláti.

Havárie,” vyhrkl zadýchaně do okénka, za ním seděl slubu konající nadstrámistr.

Autobus s muklama, vězeňskej autobus, havaroval!”

Přísluník vyskočil ze idle, otočil klíčem a pozval mue dovnitř.

Uklidněte se, prosím vás a povězte podrobně, co se stalo!”

Autobus, co vozí lidi z basy na stavbu do Mostu havaroval. Je tam dost raněných, a taky se tam střílelo,” informoval ho překotně mu.

Kde?” zeptal se stručně přísluník a přitom u mačkal tlačítka operačního pultu.

Mezi Lhotkou a Svěrákovém, v serpentinách, jak se sjídí do Lhotky.”

A nyní se řidič dodávky pořádně nadechl. Dozorčí se zatím na nic jiného nevyptával. S

mechanickou přesností vydával pokyny do mikrofonu před sebou a přitom vytáčel telefonní čísla.

Nemocnice? Mezi Svěrákovém a Lhotkou váná dopravní nehoda autobusu nápravného

zařízení. Zraněno větí mnoství osob … Nápravné zařízení? …  ozýval se místností strohý přísluníkův hlas. Nakonec si nadstrámistr oddechl. Tak to by bylo.”

Nasadil si čepici a otočil se k řidiči dodávky. Pojďte, prosím, se mnou k náčelníkovi.”

xxxx

Petr Lanc se skutálel k řece. Necítil ostré bolestivé úlomky kamení, o které klopýtal, ani píchání rozbujelých keřů. Řítil se dolů k vodě. Věřil, e mu deovými přívaly nasycený tok otevře cestu k úniku. Byl tou vidinou tak posedlý, e bez dlouhého uvaování skočil do vln hned, jakmile stanul na břehu.Bál se ohlédnout, nejrychleji, co dovolil proud, zamířil na druhou stranu.

33

Vězeňský oblek se mu přilepil na tělo a tlačil ho ke dnu. Vloil do plavání vekerou sílu, a přece se mu zdálo, e vzdálenosti neubývá. Postup mu znesnadňovala také zbraň, kterou

drel v levačce nad hladinou. Vídával to v mnoha filmech a nikdy netuil, jak je to

náročné.Čekal, kdy za ním křiknou výstraně. Stůj! Zatím se nic neozývalo a v tom byla jeho ance. Mají dost starostí sami se sebou, pomyslel si a znovu přidal. Jestli zdolá řeku, vyhráls. Dalí trasu útěku má dopodrobna promylenou, kadý krok, povzbuzoval se.

S námahou dohmátl drn podemletého břehu. Vykrábal se po lepkavé hlíně a plazil se dál rozmoklou trávou a k nejbliímu stromu. Teprve tam rozhodil ruce a nohy a prudce

vydechoval.

Kruhy před očima se mu pomalu rozplývaly a do těla se vracela síla. Převalil se na břicho a pozvolna se plíil zpět ke břehu. Na druhé straně řeky nezpozoroval ádný pohyb. Jenom neztratit hlavu, umiňoval si, a přesně se dret plánu.

Ztěka se zvedl a s námahou ze sebe svlékl promočenou blůzu i kalhoty uniformy,

veobecně vězni přezývané kopřiva. Přehodil si je přes rameno a spěné se pustil ke

skalám, které z této strany, jako hradby středověkého města, bránily v přístupu k řece. Na úpatí blůzu pohodit, stejnou cestou se vracel. Opět pozorně zkontroloval situaci na protějí straně a sestoupil do vody.

Brodil se těsně podél břehu, přikryt zelenou oponou vrbových lahounů. lo to proti proudu těce, nemohl vak jinak. V kalkulacích vycházel z toho, e pronásledovatelé nasadí psa.

Počasí mu sice přálo, stále prelo, ale chtěl mít jistotu. Proud ho snesl od místa havárie o pár desítek metrů ní. Kdy se jim podaří vypátrat, kde vylezl z vody, a nasadí psa, chytne-li vůbec stopu, povede je ke skalám. Budou se domnívat, e si tudy chtěl zkrátit cestu k Mostu.

Ne se dostanou nahoru, získá náskok. Pes se pochopitelně nechytne, a tak znovu sestoupí na břeh, prohlédnou jeho fintu, ale nedozvědí se, jakým směrem postupoval dál.

Někde nad sebou, tam kde se klikatila silnice, uslyel vytí houkačky. Od zatáčky, která mu přinesla těstí, byl u hodně daleko. Přesto se přikrčil a z vody nechal trčet jenom hlavu.

Mezi větévkami zahlédl pohotovostní vůz záchranky. Za ním se řítil druhý. Zrychlil tempo.

Kdy se o nehodě dozvěděla nemocnice, je na nohou i Bezpečnost, uvaoval, a teprve nyní si vybavil, e po výstřelech, které vypálil proti stránému, utíkal k silnici a zazdálo se mu, e od Mostu zaslechl motor automobilu.

34

Vody mu pod nohama ubývalo. Také stromy, lemující břeh, řídly. Musel postupovat

obezřetněji, po několika stech metrech se koryto obrátí více k severovýchodu a ne se řeka rozlije do luk, musí projít podél kolonie asi tuctu chat.

Natěstí sem ze silnice, kterou stavitelé v těchto místech odklonili dál od břehů, nebylo příli vidět. Zato z letních sídel ho mohl spatřit opoděný víkendový návtěvník.

el přikrčený a pátravě se rozhlíel, těstěna se často z nepochopitelných příčin z okamiku na okamik zvrtne, říkal si a doufal, e mu alespoň pár dní vydrí. Ne se dostane z

nejhorího. Vdy tě smůla pronásledovala tolik měsíců, pomyslel si, kdyby ti nezkříili cestu ti Italové, mohls v klidu vyčkávat den VELKÉHO PLÁNU.

Kdyby, kdyby, kdyby . . mělo smysl uvaovat nad nějakým kdyby? Kdyby se například

Melichar sesypal a prozradil, e pro tebe sehnal pistoli, bylo hůř. Policajti by si nedali pokoj, dokud by nevyslídili, kde ji má.

Blíil se k brodu, který kdysi sedláci pouívali, aby si zkrátili cestu k polím. Dodnes plytká voda nezahladila upravený nájezd a výjezd, třebae drustevní traktory dávno rozoraly pěinu z obou stran a rozířily lán a k lesu.

Ačkoliv se nedalo předpokládat, e detivé počasí dovolí zemědělcům pracovat, opatrně se rozhlédl. Teprve potom vykročil na břeh a přikrčen utíkal mezi první stromy.

Nyní u věděl, e vyvázl. Stačilo projít lesem a zezadu se nepozorovaně vplíit do skladitě uhlí. Dosud křečovitě svíral promodralou rukou zbraň. Povolil a cítil, jak se mu do konečků prstů rozeběhla krev. Při pohledu na matný kov ho prostoupila nesmírná jistota. Kam se hrabe Melicharova est pětatřicítka, napadlo ho.

xxxx

Alfréd Lanc, nenápadný padesátník v modrém, ji ne nejmodernějím tesilovém saku, jde

mnichovským bulvárem Karl Theodor Strasse a co chvíli pravačkou zajede do levé náprsní kapsy. Nosívá tam povětinou starou, odřenou portmonku a v ní dvě ohmatané fotografie, permanentku do esté řady hlavní tribuny fotbalového klubu Sparta ČKD Praha, vchod C,

ročník 1978-1979, a malý, červenomodrolutý odznáček tého klubu. Dnes nechal náprsní

taku v baráku. Svazek bankovek, který napěchoval do kapsy, by se do ní stejně neveel.

36

Porovnal čas obrovitých pouličních elektronických hodin s ciferníkem svých primek a zjistil, e má k dobru asi dvacet minut. Nezahnul proto do přilehlých ulic, které by ho přímo zavedly na místo schůzky, ale pustil se dál bulvárem. Na odlehlých místech není ani v Mnichově v tu to dobu bezpečno, pomyslel si a znovu se přesvědčil, e je hotovost v pořádku.

Byly to jeho poslední peníze, elezná rezerva konta, které jetě před rokem povaoval za bezedné. Kolik sebevůle musel vynaloit, aby i ten zbytek nepropil po kantýnách v kolonii dřevěných baráků pro zahraniční dělníky za městem.

Zastavil se u luxusního výkladu autosalónu. Naletěné vozy dokonale ladily s oblečením plastikových dam a jejich účesy. Tohle kdyby tak viděla Květa, pomyslel si. Přivřel oči a zdálo se mu, e bývalá sekretářka vedoucího oddělení pro technický rozvoj

STROJMOTORU, jeho sekretářka, na něho mává od posledních typů hond, fiatů, renaultů a

křiklavých reklamních cedulí: V době palivové krize pouze ná automobil s nízkou spotřebou, vysokou rychlostí a dokonalým pohodlím.

,,Zatím,” usmál se křečovitě Alfréd Lanc a jetě jednou česky dodal: Zatím”.

Kdybyste jenom tuili, e se dá jezdit za polovinu, s minimální hlučností, maximálně čistě a s nadějí na elektrický pohon. On, Alfréd Lanc, má takové tajemství v rukou, vlastní plováka, báječný motor, hit techniky. Za pár let ponesou reklamní slogany na vech kontinentech jeho jméno: Lanc motor, nejlevnějí, nejrychlejí…

Přistihl se, e sní a cítil, jak se mu rozechvěly propocené ruce a do hlavy nahrnula krev. Za sklem, o které se opíral čelem, mizel obraz dlouhovlasé, pečlivě upravené Květy. Dočká se, určitě se dočká, poslal jí v duchu pozdrav.

Seel z bulváru a proplétal se úzkými uličkami a k dvoupatrové vile se eleznými vraty, zatarasujícími vjezd do prostorného dvora. Nad bránou svítila zelenobílá cedule s nápisem: S - CAMION, a pod tím dodatek: EXPORT - IMPORT.

Zatlačil na černý puntík zvonku. Slyím,” ozval se domácím telefonem enský hlas.

Mé jméno je Alfréd Lanc,” řekl a jako by chtěl přesvědčit kdesi v domě skrytou osobu o důleitosti svého poslání, ubezpečil: Pan Schulze mě pozval, jsem jeho zákazník.”

V reproduktoru zachraptělo a zmlkl.

Lanc se zmateně rozhlédl a nervózně přelápl. Kdesi nad ním zabzučel elektrický jistič branky. Vzal za kliku a vstoupil. Tentý mechanismus ho vpustil do potemnělé přijímací haly domu.

37

Zůstal nejistě stát. Prosím, pojďte za mnou,” uslyel za sebou.

Sluebná, která se vynořila zpoza těkého sametového závěsu, se kolem něho neslyně

překolébala na vysokých nohou a nepatrným pohybem hlavy mu naznačila, aby ji

následoval.

Tlustý koberec tlumil jejich kroky a do velkého pokoje s dubovým psacím stolem a do

půlkruhu rozestavěnými konferenčními křesílky.

Posaďte se, pan Schulze vás hned přijme,” usmála se sluebná, a jak tie se objevila, tak bezhlesně zmizela.

Netrvalo dlouho, snad dvě minuty, kdy se ve dveřích objevil nevysoký, kulatý mu

krabatého čela a vodnatých zelených očí. Neuvítal se s Lancem, ale zamířil přímo za psací stůl, důmyslně vyvýený na podstavci, aby návtěvníci museli na jeho majitele vzhlíet.

Běný komplex malých lidí, usoudil v duchu Lanc,přikrceně pozdravil a představil se.

Schulze pokynul hlavou a natáhl se do zásobníku před sebou, omlouvajíce se gestem

nesmírně zaměstnaného člověka, pro tuku. Načrtl do čistého archu na zelené podloce

několik poznámek a teprve pak zvedl ustaraný obličej.

Promiňte, pane . . z a c h m u ř i l se, jako by vzpomínal. Lanc, Alfréd Lanc,” uklonil se.

Promiňte, pane Lanc,” zamumlal Schulze, e jsem vás nechal chvilku čekat. To víte,

starosti, člověk neví, kam dřív skočit. Klientela se nám rozrůstá a zvlátě nyní, před hlavní turistickou sezónou, nejsme schopni vechny zakázky plnit, a děláme, co děláme. Museli jsme dokonce vyhotovit něco jako pořadník. Kdo to kdy viděl, nechat zákazníka, který

poaduje slubu, čekat i několik týdnů. Ovem nae práce není lehká.”

oviálně se rozesmál.

Samozřejmě, pane Schulze,” vykoktal Lanc a starostlivé sáhl do kapsy, ale já mám peníze s sebou, buďte bez obav, přesně podle pokynů, jak jsem je písemně obdrel,” vylovil z náprsní kapsy svazeček, zabalený v papíře a přepásaný gumičkou.

O tom později,” mávl rukou Schulze. Vím, e vám na akci záleí a proto jsem vás vyzval k této schůzce. Nejdříve rozebereme podrobnosti.” Lanc si oddechl.

Můeme tedy přejít rovnou k věci,” pokračoval Schulze a zahleděl se do poznámek. Tak vy sem chcete dostat syna a jednu enu, pane Lanc?”

38

,,Ano, přitakal a poposedl na kraji křesílka.

Hm zahuhlal Schulze a civěl někam do protějí zdi místnosti. Co vás k tomu vede, pane Lanc? Abyste mi rozuměl, podnik takového druhu není procházka, ale nesmírné riziko, které ádné peníze nevyváí. Jak bych to řekl, děláme to z přesvědčení, pane Lanc.”

Znáte Karlovy Vary?” zeptal se neočekávaně po odmlce. Ano.

Schulze zasněně pokýval hlavou.

Míval jsem tam autodílnu, největí ve městě. A kefty, panečku, kefty se jen točily. Tenkrát auáků sice tolik nebylo, ale Varů se to netýkalo. Tam vyjíděla smetánka vlastními vozy, a tak se u nás dveře netrhly. Ony zase ty stroje nebyly tak dokonalé jako dnes, e … Ale k vaí věci, pane Lanc. Take, jak jsem říkal. Pracujeme z přesvědčení.

Nejde nám o nějaké dobrodruhy a povaleče, na ty nejsme zvědaví. Chceme pomáhat

solidním lidem, kteří mohou být prospění naim ideálům a cílům. Těm dáváme přednost.

Čím je vá syn?

Číník v hotelu. Jene ve skutečnosti je strojař, pane Schulze, po mně. Ne jsem musel opustit z politických důvodů vlast, chodil na vysokou. Ovem to byste musel znát poměry.

Kdy se dozvěděli, e jsem zvolil svobodu, u se zařídilo, aby syn nedostudoval,” lhal Lanc.

Cítím s vámi, pane Lanc, věřte mi. A pokud jde o tu enu?” řekl Schulze a zadumaně

zrentgenoval návtěvníka v křesle.

Má bývalá spolupracovnice, neustále pronásledovaná za můj útěk. Nařkli ji, e mi pomáhala při krádei nějakého patentu,” přesvědčoval Lanc a polekal se, e řekl a příli.

Ano, jistě,” zahloubal se Schulze do poznámek a starostlivé se otázal: A budete mít něco do začátku, u jste určitě poznal, e ivot tady chce kapitál, potom máte moností, co se zlíbí.”

Tuto otázku připravoval Schulze od samého počátku. Nemohl se zbavit dojmu, e tomu

nenápadnému muíčkovi v ountělém saku, který si přečetl jeho inzerát v novinách a stejně jako mnoho dalích emigrantů přiel prosit, aby se postarali o ilegální dopravu příbuzných a známých ze zemí východní Evropy, jde o něco více, ne o setkání se synem a milenkou.

Znal tu výjimečnou sortu emigrantů, kteří ani kdy po určité době neseenou práci a dolehne na ně beznaděj, nepropadnou lhostejnosti, snaí se alespoň příleitostně pracovat a netítí se jakéhokoliv zaměstnání. Lanc, jak zjistil z jeho dotazníků, il skromně, vystřídal několik příleitostných výpomocných zaměstnání.

39

Bydlel ve čtvrti pro gastarbeitery, neměl opletačky s policií. Jenom málo emigrantů vydrelo zachovat si důstojnost. A Schulze dobře věděl, e k nim patřili pouze ti, kteří ili v reálné naději, měli na co čekat a proto čekali. Převezl kupříkladu manelku jakéhosi Válka, podobný typ jako Lanc. Ulápnutý, málomluvný a nedůvěřivý. Po akci z Válka vylezlo, e je dentista a taky překupník staroitností nesmírné hodnoty. Dlouhá léta čekal, aby je mohl rozprodat a za strené peníze si otevřít vlastní ordinaci. Na co čeká Alfréd Lanc?

Lanc zaváhal. Co taky autodopravci říci? Kdy ho minulý rok v zimě zastihl v Západním

Berlíně telegram od Květy, aby se do vlasti nevracel, e vechno prasklo, vykládal o

fantastickém vynálezu motoru s plovacím pístem kadému, kdo mu byl ochoten ve sběrném

táboře pro emigranty v Marienfelder Allee naslouchat. Věřil, e se s takovým patentem ve světě neomezených moností neztratí. Co na tom, e dokumentace zůstala v

Československu. Byla v dobrých rukou. U najdou cestu, jak ji dostat přes hranice. A navíc měl jistotu, e se budoucí chlebodárce postará o Květu i o Petra.

Chápal nutnost přechodného ivobytí v táboře a utěoval se vidinami toho, co mělo přijít.

Vdy jeho vynález, nyní jeho vynález, bude při stále rostoucích cenách pohonných hmot technickou senzací.

Ve skutečnosti nelo o vynález v pravém slova smyslu. Pokusy vyuít plovoucí píst, tvořící několikastupňový celek, nejnovějí historie ji zaznamenala. Avak do dokonalosti chybělo takovým motorům dost a dost. V posledních letech se po naprostém zklamání Wankelova

rotujícího pístu hovořilo zejména o Stelzerově plovoucím pístu, ovem jen málo zasvěcených vědělo, e dávno předtím tým inenýrů praského STROJMOTORU přiel na řeení

mnohem originálnějí. A co hlavně, masově vyuitelné. Několik roků dřeli ve dne v noci, vyřeili vechny teoretické detaily, sestavili dokumentaci a v nejpřísnějí tajnosti se chystali vyrobit pokusný model ke zkoukám. Ale pak přiel osmaedesátý rok, začaly se objevovat lákavé nabídky západních firem, leckdo podlehl a chtěl urvat slávu i peníze pro sebe …

Kolik dveří obeel za poslední dobu a kolik úsilí věnoval, aby ho by jen vyslechli. Vesměs ho povaovali za potrhlého emigranta, kterému přeskočilo. Chyběl důkaz, e projekt vůbec existuje. Věřili mu, e byl vedoucím oddělení technického rozvoje STROJMOTORU,

ale jakmile spustil o vynálezu nesmírné ceny, který, za předpokladu, e ho někdo dotvoří vyrobí a odzkouí, můe znamenat revoluci v motorizaci, shovívavě se usmívali.

40

Popsat princip dokázal pouze částečně a pochybeně, konstrukcí se vdy zabýval jen

povrchně. Na vedoucího přísluného oboru se vypracoval praxí v nejrůznějích niích

funkcích technicko-hospodářského charakteru. Oddělení, které řídil, nezajiovalo výzkum, ale jeho administrativu. Nikdo mu nevěnoval pozornost a nevěřil, kdy vyprávěl, kudy putuje do střední komory palivová směs, jak dělící část pístu vstup uzavře a kolem nejuí části pístu přesune palivo do spalovací komory, kde je zablokována irí částí pístu a dojde ke kompresi a spálení, nače se píst začne pohybovat opačně.

Nepřesvědčil je, e kromě stupňovitého plovoucího pístu nemá motor ádné jiné pohyblivé části, vibruje bez dorazů a přesto je počet cyklů srovnatelný s otáčkami klasických motorů, ba co, jejich výkon mnohem předčí i při poloviční spotřebě. Vyčísloval výhody oproti

obdobnému systému Stelzerova motoru, jeho kývavý pohyb přečnívajících částí pístu nelze vyuít k pohonu vozidla dosud běným způsobem. Dokazoval, e ve spojení tohoto motoru s generátorem a elektromotorem vznikne cenově dostupná, jednoduchá a přijatelně rozměrná hnací soustava, která svou hospodárností vytlačí ve, co doposud v tomto oboru existuje.

Přesto nepochodil. Chtěli důkaz, pak byli ochotni jednat a případně investovat. Musel si poradit sám. Sen o tom, e se firmy poperou o monost dopravit cenné výkresy s Petrem

Květou z Československa do NSR, se rozplynul. A z peněz, které mu v minulosti uloili na konto lidé, jim dopomohl ke zvýhodněným kontraktům se STROJMOTOREM a kteří se s

ním ze strachu před ztrátou serióznosti nechtěli pojednou znát, ubývalo.

Co měl tedy Schulzovi odpovědět? Říci přibalujeme víc, ne si myslíte a vysvětlit, o co jde?

Patrně by se mu vysmál taky. Přitom Schulzova napjatá tvář přímo vyzařovala, e touí

slyet, čím se mu za převoz odmění. Kadému tady jde o peníze a vůbec o ve, co by se

dalo zpeněit. A to skrývá za slova sebekvětnatějí.

Myslím, e nepojedou s prázdnou, odpověděl tedy vyhýbavě.

Liáku, pomyslel si Schulze, ale v těle se mu rozhostilo uspokojení. Psychologie, na tyhle lidi platí psychologie a tvrdá ruka. Nemají ádná práva, je moné je přitlačit ke zdi, ale nejsou hloupí. dímat z nich je otázkou psychologie.

Dobrá, pane Lanc. Nai se do Československa chystají, jak jsme vám ji naznačili, tento měsíc. V tu dobu u je na hranicích hustý turistický ruch a pozornost i těch nejoddanějích stráců ochabuje,” usmál se sebejistě Schulze.

41

Navíc jsme perfektně vybaveni a trasa je prozkouená.”

Lanc se snail potlačit radost, ale rozechvěl se.

Máte spolehlivé spojení, pane Lanc?” otázal se starostlivě Schulze.

Ano, mám. Podám naim zprávu včas,” odtuil.

Dobře,” konstatoval Schulze. Sloíte přepravné, o jeho výi víte a můeme se pustit do přípravy.” Lancovi se třásly ruce i tehdy, kdy odděloval papír od balíčku s penězi. Schulze vstal, obeel pracovní stůl a pozorně počítal se svým zákazníkem. Kupka před nimi poehnaně rostla a jakmile na ni dopadla poslední bankovka, Schulze ji zakryl tlustou dlaní.

Poté přistoupil ke stěně s tmavé modrým závěsem a odhrnul jej.

Přesně tady v motorestu budou čekat. Termín se včas dozvíte,” zabodl prst do černé stuky mezinárodní komunikace. A pak u půjde vechno ráz na ráz, sejdete se s nimi zde ve vile, popovídáme si, co nového v naí staré vlasti. To víte, člověku se zasteskne,” rozváděl Schulze, zatímco si Lanc vtěpoval do paměti název obce, kde se měl Petr s Květou setkat s osádkou dálkového přepravního vozu firmy S-CAMION.

xxxx

Fix protahoval poradu a udělal ze veho vědu jako obvykle. Michal s Luboem po sobě

kouleli očima, významně kalali, vzdychali a poposedávali na idlích, ale kdepak Fix.

Nadporučík Janouch přepečlivě podtrhával modrou, zelenou a kdoví jak barevnou fixkou ve svém pověstném poznámkovém seitě a zdálo se, e s tím stráví odpoledne. Přezdívka Fix se nezrodila náhodou. Na nejrůznéjích shromáděních či operativkách si vdy a vude

doslova a barevně poznamenával, a co víc, poté cítil potřebu stejný čas věnovat tomu, aby své klikyháky lutil a přerecitovával podřízeným velitelům čet. Přitom mnohdy stačilo v bodech říci, co se po nich chce, a uetřili si vzájemně čas.

Věděli, e nemá smysl oponovat. Kolikrát mu u říkali, e tohle není řídící práce, ale zpomalený film. Přitom měl Jiří Janouch vynikající teoretické znalosti, i přednáku o řízení by zvládl s bravurností kandidáta věd. Patřil k lidem tichým, skromným, působícím dojmem jakési věčné poplaenosti.

42

Rajón jeho roty připomínal skvost, do puntíku odpovídající základním řádům. Janouch dbal na kadou nástěnku, trval na bezvadné čistotě, ani poznámkový seit, nedbale pohozený na stolku dozorčího, nepromíjel. Ne nadarmo posílal velitel pluku vechny kontroly a komise pořadovosti do Janouchova rajónu. Nadporučík prostě patřil k typům, jim říkáme vědecké.

Rajón měl extrovní, tam mohl ve dopředu promyslet, posoudit, jak uspořádat názornou

agitaci, kde vyhradit kuřácký koutek, čím zpestřit, ivotní prostředí vojáků i důstojníků. Nerad něco uspěchával a okamité rozhodnutí pro něho představovalo utrpení. Zpočátku měli někteří nadřízení dojem, e Janouch svoji organizátorskou pomalost a nemohoucnost

předstírá, aby se dostal na aspiranturu, o její studium poádal jetě před vyřazením z akademie. Za dva roky praxe se poctivému nadporučíkovi v duchu omlouvali. Byl prostě

takový, jaký byl. Řekl jsem četě, e u nich přesně ve dvě budu, přeruil nadporučíka Lubo.

Stará a odzkouená finta zabrala. Janouch nadeve miloval dochvilnost, a také ji u

podřízených důsledně vyadoval. I nyní zvedl hlavu od poznámek a zeptal se:

Kolik je? Za deset minut dvě, pohotově oznámil Michal.

Tak si tam skoč a vra se, řekl Janouch.

Copak nekončí? Říkals, e končí,” podivil se Lubo.

Ale jo, mám vak tady zatreno, abych tě o půl třetí předvedl k veliteli praporu na hláení,”

píchl Janouch fixkou tam, kde pečlivou poznámku měl.

Na hláení?” zarazil se Lubo. Já jsem se na ádné hláení nepsal?”

Také Michal zpozorněl. Copak, nějakej malér?” otázal se Lubo velitele roty přímo.

O tom tady nic nemám. To bych si určitě napsal,” řekl Janouch a nebyl důvod o pravdivosti jeho slov pochybovat. Lubo se omluvil a kancelář s oběma důstojníky opustil. Na chodbě minul dozorčího, který mu oznamoval, e ho četař absolvent Konček prosí, aby se za ním stavil na oetřovně, a s plnou hlavou zamířil k parku. Proč si ho zve velitel praporu? Vyvedli vojáci něco, o čem neví? Hloupost, kapitán by to vytknul Janouchovi, ne přímo jemu. Vdy dodruje sluební postup. Před budovou oetřovny si Lubo vzpomněl na Končekův vzkaz a polohlasně hvízdl. Nato se v přízemním okně lůkové části objevila světlovlasá hlava četaře absolventa Končeka.

43

Nezdrel ho dlouho, vyřídil veliteli třetí čety nejpodstatnějí věci z porady. Poručík se dozvěděl novinku: Janouchově ádosti vyhověli a rotu přebere asi Michal nebo on, Lubo.

Sprintoval k bráně autoparku. e by? Snad proto ho kapitán zve? nadbíhaly mu otázky. On a velitelem roty? Vojáci stáli v hloučku vedle bévépéčka a přeli se, který borec na stávajícím přeboru v judo má ance na vítězství. Zaslechl i Michalovo jméno.

Bude to bitva, usoudil nazrzlý svobodník Paleček a viml si přicházejícího velitele.

To teda bude, dal mu za pravdu Lubo a dodal: Můete se chystat. Pozítří vyjídíme na střelby. Jsem na vás zvědavej, teoretici, jestli i na palebný čáře dokáete mudrcovat jako na turnajích vedle íněnky.” Samo,” frajersky protáhnul Paleček a ostatní se přidali.

Ale schválně, koho tipujete vy, soudruhu poručíku?” zeptal se Paleček.

Poručíka Jandáka,” řekl bez váhání, má vynikající formu.”

Ten tip měl pro vojáky váhu. Deme chodil na Jandákovy tréninky.

Společně obeli obě mainy.

No, docela to ujde,” prohlásil Lubo a vojáci věděli, e je vlastně pochválil.

Do rajónu se vrátil deset minut před půl třetí. Stačil si přečistit kanady, vyměnit pracák za stejnokroj, zanadávat, e zase neteče teplá voda, a u se ve dveřích objevil nadporučík Janouch. Maeme, a nepřijdeme pozdě,” vyzval Luboe, a za okamik ji pochodovali k

budově tábu praporu, mezi vojáky zvané Olymp.

Ne stačil nadporučík vychrlit hláení, kapitán Dvořáček mávl rukou a pokynul, aby se

posadili. Lubo se uvelebil hned naproti kapitánovi a zkoumal, zda cosi v jeho tváři nezjistí dřív, ne spustí.

Dvořáček před sebe poloil malý poznámkový bloček a tuku, s n í  s i pohrával a zřejmě nevěděl, jak začít. Nakonec odloil propisovačku na desku stolu a přímo se zeptal:

Soudruhu Demei, vy od nás chcete odejít?”

Janouch si kapitána nechápavě změřil a Lubo samými rozpaky zčervenal.

Ví něco o tom, e si tady poručík Deme podal ádost o přemístění?” otázal se kapitán v nastalém tichu velitele roty.

44

,,Ne, protáhl nadporučík nechápavě.

Já si, já si ádnou ádost nepodal, konečně se zmohl Lubo na odpověď.

Potom u nerozumím ničemu,” pravil kapitán. Z pluku volají, kam jsme zaantročili tvoji ádost, e je po ní sháňka na vyích místech. Ty sis ale, jak říká, ádnou nepodal. Můe

mi to, prosím, vysvětlit?”

Nelo to lehce. Přiznal, co Pavle nalhal, osvětlil také proč a z jakého důvodu vzniklo tohle nedorozumění. Cítil se před kapitánem i Janouchem trapně. Zároveň se mu ale ulevilo.

U zítra se Pavla dozví, e z Polomné nechce a bude se s tím muset smířit. Do Prahy se dostane nejdřív za čtrnáct dní, a to ji první vztek dávno opustí.

Dám ti krátkou dovolenou, měl by sis celou záleitost s manelkou v klidu vyříkat,” navrhl kapitán.

Děkuji, ale myslím, e je to zbytečné,” opáčil Lubo. A taky se jede střílet. Konček je ke vemu nemocný, nemůu v tom nechat kluky lítat,” přidával argumenty.

Jak chce,” pokrčil Dvořáček rameny a zadumaně hleděl do prázdného bloku. Asi ho trápilo jetě něco jiného.

Neber to, e ti lezu do soukromí. Ale já musím zítra veliteli pluku hlásit, co jsme vyřeili..

Nepřímo tak vyzval Luboe, aby sám učinil závěr z nezvyklého pohovoru.

Řekněte, e v pluku zůstanu a e si dám své osobní problémy do pořádku,” řekl Lubo

rozhodně. Kapitán si nezakrytě oddechl.

Kdy se vraceli, na nástupiti před rotou právě velel Michal Jandák rozchod svým vojákům.

Jakmile je spatřil, počkal na ně a společné veli do budovy. Lubo vyčetl kamarádovi z tváře, e ho zajímá, proč si je Dvořáček pozval, ale znal přítele natolik dobře, aby věděl, e se sám od sebe nezeptá.

Měls pravdu s tím strejdou, u je to tady,” oznámil mu, jakmile zapadli do kanceláře velitelů čet. A tak jsem na rovinu řekl, e zůstávám,” odpověděl na dalí Michalovu nevyslovenou otázku.

Fajn,” řekl Michal potěeně a stočil téma jinam. Ví, co vylezlo z Fixe, sotva jsi vypadl do autoparku? Podr se, máme si vzít patronát nad pionýry. Teda, abys rozuměl, místní zédéeka poádala, jestli bychom jejich pionýrskému oddílu nepomohli. Fix někde z naich papírů vyčetl, e jsme s capartama pracovali u ve Vykově a tak slíbil, e to určitě

vezmeme.”

46

Michal vylovil v zásuvce svého stolu odřený notýsek.

Nějaká Slunéčková nebo Sluníčková to tam vede, tak ji máme navtívit,” četl z poznámek.

Já mám taky zajímavou zprávu,” zvěstoval mu Lubo. Mluvil jsem s Končekem. To ví, na oetřovně mají čas a sbírají drby z celého pluku. Tamtamy roznesly, e Fixovi schválili aspiranturu a u se tady brzo porveme o éfovství.”

Coe?” uchechtl se Michal. Jestli tyhle rotě bude velet ty nebo já, to je snad fuk. Akorát mě bude tvát, jestli někoho z nás dají na jinej prapor.”

Má pravdu,” řekl Lubo. Od začátku bylo jasný, e nás nenaveleli k jedný rotě z legrace nebo pro nae modrý oči. Počítali s tím, e někdo Fixe u v průběhu výcvikového roku vystřídá. A třeba to chtějí dát tomu lepímu, tak se sna,” popíchl Michala.

Oba se pak pustili do běné denní práce. Po páté hodině svorně úhlopříčkou útvarového

nástupitě namířili k hlavní bráně.

Projdem se?” navrhl Lubo, kdy Michal zailhal k parkoviti po své bleděmodré pýe.

koda benzínu.”

,,Já m y s l e l . . z a d u m a n ě přelápl Michal. Co tak skáknout do tý koly?”

Dnes nepůjde trénovat?” podivil se Lubo.

No právě, fárem stihnem obojí,” nepřímo ho vyzval Michal. Základní devítiletou kolu objevili v ulici, ústící do náměstí. V přízemních oknech byly vyklopeny ventilačky, ve sborovně jetě někdo zůstal. Vystoupili z oktávie a Lubo si se zájmem prohlíel budovu, která nemohla být starí pěti, osmi roků. ikovný architekt ji zasadil do koloritu ulice s nevedním citem.

Vstoupili hlavním vchodem a oba jako by čekali toté, odkud se vyřítí kolník a spustí, proč se nepřezuli.

Zaklepali na dveře s nápisem Sborovna a vyčkávali.

Otevřela obrýlená ena a vysvětlila jim, e soudruka Slunéčková má o poschodí vý

schůzku pionýrských vedoucích. Vyběhli do prvního patra a chvilku hledali klubovní místnost.

Lubo zaukal a bez dlouhého otálení vzal za kliku.

Za dlouhým konferenčním stolem sedělo na deset dětí s červenými átky kolem krku a

SLUNCE. Oběma důstojníkům to tak připadlo.

A oběma také v tom okamiku letělo hlavou, jak nevyzpytatelná dokáe být příroda. Nejene nadělí zlatavé přenádherné vlasy, do souměrné tváře vetkne modrý vzor očí, ale zároveň se i postará, aby ve, co stvořila, dostalo i přiléhavé jméno-Slunéčková.

47

Lenka Slunéčková,” řekla a vstala od stolu. Nečekala jsem, e tak brzo . . d o d a l a upřímně.

My neradi něco odkládáme. Říká se přece, co můe udělat dnes, neodkládej na zítřek.

Dnes jsme se dozvěděli, e potřebujete pomoc, tak jsme tady, uklonil se a galantně se představil: Michal Jandák.” Učitelka se otočila k Luboovi.

Ten se zmohl pouze na: Poručík Lubo Deme.”

Posaďte se, soudruzi,” vybídla je, zrovna vyhodnocujeme soutě ve sběru surovin a

vybíráme nejlepí pionýry na zájezd za odměnu. Je to poslední bod programu, snad vás

bude zajímat. Potom bychom si pohovořili o naí spolupráci.”

Seznam třiceti nejlepích sběračů koly u zpoloviny zhotovili, doplnit zbylé trvalo jen pár minut. Pionýři z řad kluků vykemrali od Michala a Luboe příslib odznáčků. Potom zůstali oba poručíci s učitelkou sami. Dáte si kávu?” zeptala se.

Rádi,” vyhrkli takřka současně a mrkli jeden na druhého, nebo o sobě věděli, e

kofeinovým dýchánkům neholdují. Lenka Slunéčková vyla kamsi na chodbu.

S takovou povedu pionýry třeba do čtyřicítky,” prohlásil Michal s očima upřenýma na dveře.

Nad kouřícími hrnečky probrali monosti, jak pionýrům zpestřit zájmovou činnost brannou hrou, návtěvou kasáren, ukázkou bojové techniky, střeleckými závody ze vzduchovky.

Jen hýřili nápady.

Nejde nám samozřejmě o to, abychom vám příli brali volný čas,” řekla učitelka, povolání by vám stejně asi nedovolovalo chodit sem pravidelně kadý týden. Máme zájem na tom, abyste nám pomohli při nárazových akcích. Organizátorsky, a taky monostmi, které jako vojáci máte.” Přislíbili, e se vynasnaí ze vech sil.

Nezlobte s e … ” zarazila se učitelka, kdy u stáli na chodbě. Michalovi s Luboem se zazdálo, e malinko zčervenala, asi by před dětmi nebylo vhodné, kdybychom si vykali,” navrhla.

Pochopitelně,” nadeně souhlasil Michal. Jsme si taky věkově blízcí,  e … “

Slunéčková se omluvila: Čeká mě jetě práce, opravovat písemky.”

A co vlastně učíte? Tedy učí,” upřesnil Lubo.

Četinu a dějepis.”

48

V tom případě v nás má v budoucnosti zdatné pomocníky, na diktát snad stačíme,” nabídl se Michal.

V autě toho moc nenamluvili. Na svobodárně si přihřáli lečo z konzervy, převlékli se do tepláků a poklusem se vydali k sokolovně. Nehecovali se jako obvykle, kdo dostihne budovu dřív, kadý běel se svými mylenkami. Nebylo je těké uhádnout. Lenka Slunéčková jim

zamotala hlavy.

Zatímco se Michal rozcvičoval v hlavním sále, Lubo v posilovně zvedal činky i sebevědomí.

Rozhodl se pro radikální krok v záleitosti s Pavlou. Buď ít spolu, a v Polomné, anebo …

Anebo co? poloil si otázku. Dalo se odpovědět jediným slovem, které pro něho

představovalo příli drastickou tečku za vím, v co doposud v jejich vztahu doufal a věřil. A Pavla sama určí, co dál.

Příjemně unaven vstoupil do tělocvičny, kde začínal trénink judistického oddílu Dukla

Polomná. Rád pozoroval umění pádů, přemetů a chvatů, mnohému se od Michala přiučil,

avak v oddíle zapsán nebyl. Chodil si do tělocvičny udrovat kondici a občas se s Michalem z legrace poprat. Třebae ho Mía u na ikárně přemlouval, aby se nádhernému sportu

věnoval závodně, odmítl. Za čas i Michal zjistil důvod. Lubo nebyl typem útočníka a pasivita se v judu trestá. Ne e by i od ivota pasivně čekal, jak dopadne, to ne. Dobře věděl, čeho a jak chce dosáhnout, ale řadit ho k průbojným prostě nelo. Na íněnce zvlá. Neustále vyčkával, s čím na něho soupeř vyrukuje a teprve potom přemýlel, čím čelit. Michal ho z legrace přezýval Filozof a výstině tím charakterizoval Luboovu povahu. Nemít Lubo

perfektní organizační schopnosti a smysl pro operativní plnění úkolů, trochu by připomínal nadporučíka Janoucha.

Lubo pozoroval nominační miniturnaj na nedělní přebor a uznale pokyvoval hlavou nad

Michalovými výkony. Přesto mu neulo, e přítel své protivníky odrovnává spí vynikající formou a stovkami natrénovaných hodin, ne u něho obvyklou předvídací metodou. Dokázal předvídat úmysly soupeře o několik sekund dopředu. Tentokrát působil roztěkaným dojmem, nesoustředil se.

Lubo si v posilovně odcvičil druhou polovinu pravidelné dávky a v hloučku u íněnky

vyhledal Michala. Vypadnu dnes dřív, musím napsat Pavle.”

Venku se dávno seeřilo. Rozběhl se, ale na rozcestí před sokolovnou se zastavil. Napadlo ho, e by si mohl trasu prodlouit a pustit se Komenského ulicí na jiní straně náměstí.

Nedokázal si vysvětlit, proč to dělá.

49

Zadýchán stanul před kolou, nesoucí jméno ulice, a zjistil, e se ve sborovně dosud svítí.

Přeel na druhý chodník a párkrát povyskočil. V místnosti nikoho nespatřil. Bylo mu jasné, e ho náhodní chodci zvědavé okukují. Umínil si, e počká.

Natolik se soustředil na rozzářená okna, e Lenku Slunéčkovou, která se náhle vynořila z hlavního vchodu, málem přehlédl.

Čeká na mě? zvolala. Ne, vlastně ano, jistě,” koktal zmateně.

Zapomněli jsme na něco?” zeptala se.

Ne, i kdy. Ano,” nevzpamatoval se dosud. Řekli jsme si s Michalem … ví, v neděli jsou v sokolovně závody,… Judo … Mohla bys … pionýři by mohli p ř i j í t … Povzbudit Duklu.”

Ale já tomu vůbec nerozumím, a taky nevím, jestli mi to vyjde,” řekla. V kadém případě vyhlásím akci kolním rozhlasem…” Informovala se, v kolik a kde se přebor koná a najednou neměli o čem hovořit. Spěně se rozloučila. Lubo chvíli stál a pozoroval, jak mizí v podloubí náměstí. Potom tryskem zamířil ke svobodárně. Ty u jse tady?” udivilo ho, kdy se ve dveřích pokoje málem srazil s Michalem. A ty jetě ne? Měls tak naspěch, kde ses loudal?”

odpověděl otázkami kamarád. Myslel jsem, e by vás mohli v neděli povzbudit pionýři, tak ..

.vysvětloval Lubo, ale Michal mu jízlivě skočil do věty: Jenom pionýři? Vedoucí ne?”

xxxx

Ze zrcadla na něho civěl poněkud pohublý a bledý obličej s nezvyklou a zatím ne příli

bujarou bradkou a knírem. Petr Lanc si nasadil čepici, jaké nosí chataři při okopávání zahrádky a prozkoumal se ze vech stran. Potkat ho někdo v hnědých, poněkud obnoených kalhotách, červené kárované koili a seprané edé pletené vestě, pomyslí si, e jde do práce. Jestli si vůbec něco pomyslí. Pouze nápadné krátké vlasy mu dělaly starosti. Posunul si čepici více do týla a znovu před zrcadlem udělal několik póz. Lepí to u nebude, usoudil, zhasl a teprve potom otevřel do úzké chodbičky.

Chvíli musel počkat, ne oči přivykly tmě. Tápavě vykročil směrem, kde tuil největí

místnost chaty. Doel a ke stolku, vzal z něho krabičku cigaret a vrátil se do koupelny.

50

Tam si zapálil a s oharkem, pečlivě skrytým v dlani, el zpátky.

Usadil se do proutěného křesla. Cítil, jak se mu tělem íří úleva. Sváděla ke spánku, ale ten ho nesměl zdolat. Tady zůstat nemohl, musel dál. Ve, co si dosud vybojoval, nesměl ztratit nesmyslnou chybou.

Noc a den strávil v hromadě uhlí za teplárnou. Pret prakticky nepřestávalo. Byly to nejdelí hodiny jeho dosavadního ivota. Leel tam, zpola zahrnut pinavými hnědými kameny a bál se usnout. Pozoroval dění před budovou teplárny a také za dráty nápravného zařízení. Z

brány vězení vyjíděla a přijíděla auta, dokonce se objevila i volha, kterou v prostorách věznice nikdy neviděl. Dlouho do noci se svítilo v kancelářích správní budovy.

edivý neznámý vůz přijel i druhý den. Mají hlavy v pejru, pomyslel si a pocítil něco jako pýchu, e se mu podařilo, co si předsevzal.

Pozorně sledoval chod práce v teplárně. Zdálo se, e mu z této strany nebezpečí nehrozí.

Ne se dělníci se svými mechanickými lopatami dohrabou a k haldě, která mu poskytla

úkryt, bude dávno pryč.

Potřeboval zjistit, kam zaměstnanci po ichtě ukrývají klíč od převlékárny na dvoře. Nedalo to příli námahy. Poslední z party se při odchodu prostě sehnul a vsunul ruku kamsi pod práh. Přesto svůj původní nápad zamítl. Chlapi ráno zjistí ztrátu a dají si ji do souvislosti s poplachem, který v kraji nastal. To nemohl potřebovat.

Vydr, musí vydret, umiňoval si a zůstal v uhlí celou noc, a celý dalí den. Teprve pak, pozdě večer opustil úkryt. Plíil ses touté cestou, jakou přiel. Vil se do mylení

pronásledovatelů. Určitě ho nehledají a nepředpokládají, e by se objevil tam,, odkud se mu podařilo utéct.

Tentokrát nepostupoval vodou. Překonal řeku u brodu a pomalu kráčel ve směru proudu k

chatové kolonii. V honosných i docela obyčejných staveních panoval klid. Nikde se nesvítilo.

Kdo by se taky hnal do přírody v takovém počasí, napadlo Lance a uvaoval, do kterého

objektu se vloupat.. Zvolil první v řadě. Dvakrát chatu pátravě obeel a vyhlédl si malé, nezabedněné okno v zadním traktu přízemní stavby. Loktem vrazil do jedné ze čtyř částí okenní tabule a sklo protivně zařinčelo. Několik minut naslouchal. Otevřel si zevnitř

starodávnou mosaznou kličkou. Protáhl se do spíe., Odolal pokuení a nejprve vyzkouel, zda nejsou zamčeny spojovací dveře. Panty zavrzaly a uvolnily mu cestu do chodby.

51

Nikdy mu třeňový kompot tolik nechutnal. V kredencí objevil oplatky, celý balíček startek a načatou krabičku bétéček. Snědl sladkosti a opatrně si zapálil. Z cigarety se mu zamotala hlava. Vykouřil sotva polovinu a oharek udusil. Po tmě hledal umývárnu. Narazil na ni v neprostorné komoře bez okna. Otočil kohoutkem a potrubím zaumělo. Zavřel za sebou a

nahmatal vypínač.

A nyní si uvědomil, e v ruce stále svírá automatickou zbraň. Opatrně ji odloil, shodil ze sebe hadry a včetně bagančat je zabalil do koile. Pořádně se omyl, iletkou, kterou nael na polici, oholil a jen v trenýrkách se pustil do systematického prohledávání skříní v hlavní místnosti. aty, které nael, mu poměrně padly.

Lanc vstal z křesílka a udělal několik rychlých dřepů. Spánek příli lákal. Popoel k

vyslouilému sekretáři a zásuvku po zásuvce pečlivě kontroloval obsah. Stejně důsledně prohrabal prádelník. Ze skříní bral jedno ramínko po druhém. Mechaničky obracel kapsy

svrků.

O podlahu cinkly peníze. Poklekl a rozprostřenou dlaní átral po linoleu. Posbíral mince.

Pokračoval v prohlídce, ale dalí hotovost u nenalezl. Zato objevil chlebník, jaké berou lidé do lesa na houby. Nacpal do něho zbytky jídla, přidal skleničku marmelády, mýdlo, zrcátko a strojek na holení. Zkontroloval, zda má zbraň zajitěnou a poloil ji navrch. Do kapes vesty skryl cigarety a zápalky, napočítal tři edesát v drobných a s konečnou platností zamířil do komory a odtud ven, na dvorek. Odhadoval, e můe být mezi jedenáctou a půlnocí.

V suchých atech, v pohodlných polobotkách a s plným aludkem se mu kráčelo dobře.

Chlebník měl přehozen přes pravé rameno a náhodnému pozorovateli mohlo připadnout, e

si vylápl nakopat íaly na ranní rybolov. Na okamik se zdrel u břehu. Vhodil do vody svazek vězeňských hadrů.

Znovu lapal proti proudu. Naboso přeel brod a po slabé půlhodince stanul na silnici, po ní

ho v pondělí ráno vezli v zamříovaném autobuse. Dal se směrem na Bor, před městem

vak uhnul na úzkou okresku. Pustil se na severozápad, ku Praze. Odhadem mohl být od

hlavního města sedmdesát a devadesát kilometrů. Musel je zdolat pěky. Spolehlivějí

způsob neznal.

Nasadil rychlé a pravidelné tempo, které přeruoval pouze ve chvílích, kdy před ním nebo za ním zazářily reflektory pozdního automobilu. Ukrýval se v příkopech a za stromy. Provoz byl řídký a po hodině u prakticky ádný.

52

Minul první vesnici. Plíil se kolem zdí domů a plotů a připadal si jako kolák, kradoucí se na třeně.

Chodívali tak s partou vesnických kluků, kdy jetě rodiče ili normálně a on jezdíval k babičce z tátovy strany. Co se doma začali po nocích hádat, vechno se změnilo. V té době navtěvoval základní kolu a dost dobře nechápal, proč se táta vracívá pozdě, vymlouvá se na schůze a aktivy a tvrdí, e ve velké době nemůe pořádný chlap zůstat za pecí. Potom dal táta asi půldruhého roku pokoj. Zase jednou jeli vichni společně na dovolenou a máma přestála po večerech brečet. Ne nastoupil studium na průmyslovce, začaly hádky nanovo.

Matka otce neustále podezřívala, e se fláká se enskýma a kdo ví, kde tráví víkendy.

Nastaly také spory o peníze. Zpočátku stál při matce, ale otec si ho postupně podmaňoval.

Nedělal scény z kadé horí známky, kterou vyfasoval ve kole, občas mu podstrčil

padesátku. Matka tak často říkávala. Uč se, chlapče, a alespoň z tebe něco je, a mu to lezlo krkem. Neslyel nic jiného ne kola, kola, kola a k tomu nekonečné hádky. Den nato zase kola, kola, kola, musí udělat přijímačky na vysokou , a večer, sotva otec vstoupil do dveří, dalí křik. Tehdy poprvé zaslechl jméno Květy Hudcové.

V souvislosti s tím, e máma chtěla, té děvce vykrábat oči a vykřičet na celý

STROJMOTOR, jak se peleí s ivitelem rodiny a otcem dítěte. Táta tehdy prohlásil, e kdy

udělá skandál, nikdy ho u neuvidí. Matka, ač ponejprv tvrdila, e je jí vechno jedno, nic ze svých výhrůek nesplnila. Sama se a příli bála řečí. Chodila uplakaná a pohrouená do sebe a pořád vedla svou kola, kola, kola, musí udělat zkouky na vysokou.

Jitro se ohlaovalo bílým proukem nad obzorem po pravém boku. Byl unaven, ale

mechanicky lapal dál. Častěji, a stále víc na poslední chvíli, utíkal z vozovky. Pod koly přibývajících automobilů se stávala příli horká. Usoudil, e musí vyhledat úkryt ne slunce vyjde docela.

Seel ze silnice a dal se polní pěinou. Několik málo metrů od něho se krčil starý, loňský stoh. Kdy se zahrabe do polozbořeného vrku, uvidí iroko daleko a v nejhorím zmizí

v blízkém lese, usoudil. Nohy ho nesnesitelně pálily a dvě noci, které takřka nespal, únavu podpořily. Obeel stoh, aby zjistil, zda z něho drustevníci v poslední době neodebírali.

Sláma bylá povadlá a udusaná deti, vrchní balíky potrhané a zedlé.

Vyplhal nahoru. S námahou se mu podařilo uvolnit dva balíky. Zhotovil si pohodlnou skrý a zahrabal se, e ho nemohli spatřit ani shora.

53

Z chlebníku vyndal zbraň a poloil ji na dohmat. Na jídlo ani nepomyslil. Okamitě usnul.

Probudil ho těkot psa. Hrozně se polekal, ale zachoval klid.

,,Nech toho, Reku, uslyel pod sebou starý, chrchlavý hlas.

Pes si nechtěl nechat domluvit. Pobíhal kolem stohu a vyváděl jako divý.

Tak slyels?” okřikl kdosi rozzlobeně psa. Kdy se ti to nelíbí, půjde na obojek.”

Lanc si vydechl, ale zbraň v ruce sevřel pevněji. Nadávání na neposluné zvíře se

vzdalovalo.

Opatrně se vyhrabal a kvírou pantátu s vesnickým ořechem sledoval. Nebezpečí u

nehrozilo. Slunce mělo sytě oranovou barvu a ji se skoro dotýkalo vrcholu kopce na

opačné straně ne ráno. Odhadl, e spal skoro dvanáct hodin.

Vyhrabal se ze slámy a cítil, jak má ztuhlé celé tělo. Zvlátě nohy bolely. Několika cviky si rozproudil krev. Přepadl ho hlad. Hltavě jedl oplatky, namáčené v marmeládě a přemítal, kolik za noc urazil kilometrů. Snail se jít rychle a pochodoval zhruba pět hodin. Takových třicet kilometrů bezpečně zdolal. Umínil si, e dnes vyjde dříve.

V první vesnici, na kterou za tmy narazil, si odhad potvrdil. Směrová tabule na návsi

ukazovala: PRAHA 58.

Chtěl z rozcestí co nejdříve zmizet, ale bylo pozdě. Kdosi proti němu kráčel. Uhnout se nedalo. Pravačkou obejmul kov v chlebníku.

 K a . .  kamarádíčku,” zastoupil mu cestu opilý mu. Ne … , nemá … cigaretu?

Kamarádíčku?”

Třaslavýma rukama vylovil z kapsy ohmatanou bétéčku.

A … s i r … sirky má?” zaadonil opilec.

Připálil mu a měl se k odchodu. Mu ho nemínil propustit. Věel se na něho a zval ho domů na skleničku, e prý bude mít stará radost. Tomu věřím, pomyslel si Lanc, vymanil se z opilcovy náruče a chvatně odcházel.

Nejhorí opět bylo uskakovat do příkopu a schovávat se před projídějícími vozy. Nohy

vypadly z tempa a těce si na ně nanovo zvykaly.

U se pouze plouil. A do svítání, jak se zdálo, bylo jetě daleko. Musí mít vůli, musí

vydret, umiňoval si, ale nohy neposlouchaly.

Vůle, natisíckrát mu to slovo vtěpovala matka. Jenome marně. Pak přilo to, co přijít muselo. Vyhodili ho z fakulty. Narukoval na vojnu.

A opět vůle. Tentokrát to slýchával od velitelů a nadřízených. V duchu se jim vysmíval a myslel si, e se jetě nenael člověk, který by prokoukl Petra Lance.

54

V podstatě tehdy volil stejnou taktiku jako později ve vězení, dělat jako e dělám, a ve skutečnosti bez námahy proplouvat a ke dni, kdy svlékne stejnokroj a obleče civil. Nejdříve to vyzkouel fingovanou nemocí, aby se mohl schovat před povinnostmi na oetřovně. Záhy jeho manévr prokoukli. Pak zvolil druhý extrém, přemrtěnou horlivost. Chtěl si získat na svoji stranu velitele. Ten vak měřil vem stejným dílem a neměl rád ani ulejváky ani

podlézavce. Vyzkouel taky pár podrazů na kolektiv. Nepochodil. Kluci si ho podali velmi ostře a nebýt některých uválivých vojáků, nechybělo mnoho a dostal deku jak zákon káe.

Do konce základní vojenské sluby neměl na růích ustláno, nenael se snad u nikdo, kdo by mu věřil. A pozdě pochopil, e kolektiv na vojně velice brzo odhalí charaktery jednotlivců a dokáe se poprat s kadým, kdo by chtěl soukromničit a z práce druhých získávat výhody pro sebe. Spí to ani nechtěl pochopit, protoe nevyuil ani jednu příleitost, kdy mu kolektiv nabídl pomocnou ruku.

Poznali kupříkladu, e je vynikající střelec. To bylo snad jediné, co ho bavilo. Při několika ostrých střelbách získal výtečné hodnocení a svazácký výbor podpořil velitelův návrh, aby Lance odměnil. Třeba se vzpamatuje, zapojí do společné práce, říkali si. Velitel souhlasil a neetřil odměnou největího kalibru, volnem k oputění posádky. Nakonec musela pro

opilého Lance eskorta. Tím to u vech prohrál. Těko se mu dýchalo, hlídali si ho nejen velitelé, ale i samotní vojáci. A uhlídali.

Lanc zahnal nepříjemné vzpomínky, nerad si připoutěl, e nad ním někdo vyzrál, e kdosi odhalil, jaký ve skutečnosti je. Kdy si naslouil dny, které odseděl v posádkové věznici, museli ho přece jenom propustit do zálohy.

V první hospodě ho s vděčností vzali za pingla. Měl maturitu a kádrovák v RaJi mu v oboru předpovídal dobrou budoucnost. Jenom, proboha, nechtějte zbohatnout přes noc. Hezkou

řádku takovejch jsem u viděl odváet v antonu, radil mu a poslal ho, aby si vyřídil zdravotní průkaz. Ty tam byly dny, kdy od táty kemral peníze. Najednou jich měl dost. Zpočátku je nesmyslně uíval, ale pak poučil sám sebe. Jenom velké peníze dokáí plodit dalí peníze.

Musí mít kapitál!

Získával známosti. Za necelý rok přeel do hotelu. V té době ho vyhledal otec.

Podívej, Petře, nejse malej usmrkanec. Budeme mluvit o váných věcech, spustil a měl zřejmě naspěch:

56

Seděli v Petrově garsonce na Letné.

V podniku se hrabou v nějakejch starejch záleitostech,” řekl otec bez okolků. Je dost moné, e na nic nepřijdou, ale je taky moné, e ano,” podíval se synovi do očí.

Není čas vysvětlovat celou historii,” pokračoval, kdy Petr mlčel. V osmaedesátém se mi podařilo uklidit dokumentaci něčeho, co by po dopracování a po zkoukách mohlo znamenat určitý převrat v technice. Zatím se mi ve STROJMOTORU věří, ale půjdou-li za věcí

důsledně, celá záleitost můe prasknout. Nebudu tě zatěovat podrobnostmi, je to skutečně sloité. Za pár dní jedu do Berlína. Západního,” upřesnil.

Pak si zapálil cigaretu a utřel kapesníkem čelo.

Asi si říká, e bych měl ty papíry vzít s sebou,” rozhovořil se dál. Nejde to. Nejedu sám. A pak, jestli celá věc rupne, v podezření, i kdy nepřímém, bude jedna spolehlivá osoba, která mi s celou akcí pomáhala. Nemohou jí nic dokázat, ale přesto nepředpokládám, e by se

dostala bez potíí za hranice. Nechat tady nechci ani tebe. Nabídnu tam patent nějaké firmě a budu jeho vydání podmiňovat tím, aby vás oba bezpečně dopravili za mnou. Mám venku

nějaké prostředky, abych to za určitou dobu připravil. Souhlasí s mým plánem?”

Ano. Ale smím z n á t …  ozval se tehdy Petr, můe mi prozradit jméno té osoby?”

Moná jsi je u slyel,” řekl otec. Květa Hudcová.”

Dozvěděl se také, e otec má se sekretářkou dohodnuto spojení a e on, Petr, musí

okamitě zapomenout, e kdy o Hudcové slyel.

A přijde čas, vyhledá tě sama,” zakončil otec.

Od té doby tátu neviděl. Několikrát ho vyetřovali, ale nedostali z něho víc, ne e se s rodiči u několik let nestýká.

Trpělivě čekal na den PLÁNU. Nezahálel. Pomalu a opatrně shromaďoval kapitál ,na lepí časy’, jak označoval hotovost v gramofonu. Nemínil přijít na druhou stranu jako ebrák.

Nohy u odmítaly poslunost dočista. Musel se skrýt a odpočinout si. Za čtyřiadvacet hodin bude v Praze, utěoval se, kdy se v hustém mlází lesa chystal ke spánku.

Často se budil, sny mu vyprávěly epizody posledních dní. Viděl nakloněný autobus, slyel křik lidí, brodil se řekou, a zdálo se mu, e ho pronásledovatel u u strhává za koili zpět.

V různých variantách mu sen vykresloval obraz, jak střílí po leící postavě, která rozhazuje zkrvavené ruce a zůstává nehybná v příkopu.

Neměl na mě mířit, neměl na mě mířit,” mumlal z polospánku, slyel vlastní hlas a leknutím se probudil.

57

Den dospěl sotva k poledni, kdy u nevydrel leet. Pokusil se postavit, ale svalová horečka ho podlomila v kolenou. Masíroval si lýtka a zul si boty. Puchýře nesnesitelně pálily. Do setmění zbývalo mnoho hodin. Dojedl zbytek zásob a opatrně se vydal lesem.

Konečně narazil na potůček. Zalezl do kapradí a namočil do studené vody nohy. Důkladně osvěil lýtka, opláchl si tvář a vyndal z chlebníku holicí potřeby. Strnisko lo dolů těce.

Uvaoval, e by mohl pokračovat lesem a polními cestami, ale záhy nápad zavrhl. Neriskuj, nejhorí má za sebou, nesmí prohrát, pro hloupost, napomínal se a zbytek odpoledne

proleel a propřemýlel v houtině. Přepadaly ho vidiny vany plné horké vody a postele s nefalovanou peřinou. Na jazyku přemílal chu smaených vajíček. Ve měl na dosah. Zítra ráno. Pozorně zkontroloval svůj zevnějek, očistil kalhoty od trávy a konečně vyrazil. Po několika kilometrech, kdy zdolal mení stoupání, zablikal na obzoru řetěz světel.

Město se vak přibliovalo velice pomalu. Nedbal popraskaných puchýřů, ohlaujících se nesnesitelnou bolestí. Postupoval mimo silnici, krajem polí, přes meze a výmoly. Po silnici se neodváil, v pozdní hodinu byl provoz hustý a musel by proleet noc v příkopech.

První domy měl ji na dosah. Hádal, odkud vlastně do Prahy přijde. Noční sídlitě vypadají vechna stejná, uvědomil si. Dovlekl se na konečnou tramvají, vystrčenou do dosud

nezastavěných luk. Řidič, pokuřující v potemnělém voze, si ho ani neviml.

Po několika metrech narazil na telefonní budku. Korunové mince měl jen dvě. Zvedl

sluchátko. Automat fungoval. Vloil korunu a pomalu vytáčel číslo.

Vyzváněcí tón mu roztřásl ruce. Levačku, v ní drel sluchátko, měl dočista zpocenou.

Dlouho, předlouho se nikdo neozýval. U chtěl zoufale zavěsit, kdy uslyel rozespalé a podráděně:,,Prosím.”

V krku mu zcela vyschlo. Zdálo se mu, e ani nepromluví. Těce polkl a přece jen se mu podařilo z hrdla vytlačit: Tady Petr, na nic se neptej, obleč se a přijeď pro mě.”

Znovu musel polknout. Potom ze sebe vychrlil, kde právě je a zavěsil. Zůstal stát v budce a čekal.

xxxx

Major Zima poádal pohledem plukovníka, aby mohl začít, a ten souhlasně přikývl.

58

Nebývalo zvykem, e se plukovník zúčastňoval běných operativních porad skupin.

Vyetřování útěku odsouzeného a havárie autobusu nápravného zařízení vak byl zvlátní případ. Plukovník dobře věděl, e případ svěřil nejzkuenějím lidem oddělení, chtěl se pouze přesvědčit, zda neopomněli by jen maličkost, která by vedla k zadrení

nebezpečného pachatele. Kdo zaručí, e nepouije zbraně dnes, zítra, za hodinu?

Zopakujme si dosud známá fakta, poodstoupil major Zima od stolu k tabuli s plánkem

borsko-mostecké oblasti.

Havárie se stala mezi Lhotkou a Svěrákovem, zabodl ukazovátko do černého kříku,

přetínajícího kroutivou stuhu silnice. O ivot přiel velitel přesunu, těkým zraněním na místě podlehl také řidič. Celkem bylo zraněno pět muů těce a dvanáct lehce. Zbylí utrpěli ok. V okamiku netěstí se ve voze nacházelo pětadvacet lidí. Velitel, jeden mu

ozbrojeného doprovodu, řidič, dva strání ze sluby na pracoviti a dvacet odsouzených.

Mezi nimi i Petr Lanc. Major se vrátil ke stolu.

Před sebou máte plánek a jmenovitý rozpis, jak kdo v autobuse seděl,” pokračoval Zima.

U z něho je zřejmé, a předběnými výslechy jsme si to také ověřili, e nikdo z

odsouzených nemohl mít na havárii podíl. Lanc sice seděl k řidiči nejblíe, ale dvojsedadlo za oférem nebylo obsazeno a na motoru, obrácen čelem do vozu, sledoval průběh přepravy strámistr Beník. Ten utrpěl těké zranění, nemohli jsme ho vyslechnout, ale zřejmě by potvrdil, e přesun probíhal naprosto normálně. Lanc seděl, jako jeden z mála ve voze, sám.

To je část nepsaných privilegií mezi odsouzenými, čím je kdo kratí dobu ve výkonu trestu, tím blií místo pod dozorem stráných má. Lanc z trestu odkroutil teprve pár týdnů. Po jeho pravé ruce, u dveří,” ukázal major na plánek, byli strání Zenek a Hýs. Lanc jim tedy seděl přímo na očích a těko mohl činit něco, čím by havárii způsobil. Přesto nám je nejasné, jakou náhodou zůstal právě on nezraněn. Vysvětlit to můeme pouze tím, e pozorně

sledoval jízdu a v okamiku smyku bleskurychle zareagoval a zapřel se do sedadla před

sebou. Vichni ostatní náraz neočekávali. Tuto domněnku nám potvrdili také dopraváci, kteří s jistotou tvrdí, e jedinou příčinou havárie bylo neuzpůsobení jízdy stavu vozovky a

nezvládnutí rychlosti vozidla.” Major se odmlčel a vzal si ze stolu kartičky s poznámkami.

Co následovalo těsně po havárii se dá na základě svědeckých výpovědí shrnout

následovně. Strámistru Beníkovi po nárazu vypadla z rukou zbraň.

59

Lanc se jí zmocnil, vyuil zmatku a paniky, a přes raněné strámistry enka a Hýse se dostal ke dveřím, které násilím otevřel. Tím uvolnil cestu ven nejen sobě, ale také stránému Hýsovi, který dosud leel na spodním schodu. Kdy viděl nerozhodného Lance, ač sám

raněn, pokusil se ho zadret. Lanc bez rozmýlení pouil zbraně a stráného smrtelně zranil.

Podle svědků vypálil tři nebo čtyři rány.” Zima opět zamířil k plánku.

Pokusme se rekonstruovat, co dělal Lanc po útěku z místa činu. Prokazatelně zmizel v

těchto místech a přeplaval řeku. Skupina, která tam neprodleně vyjela, měla k dispozici dva sluební psy. Jejich práci ztěoval neustálý dé, ale přece jenom se přísluníkům,

pátrajícím po proudu na levém břehu, podařilo narazit na místo, kde Lanc vystoupil z vody.

Pes vedl přísluníky a ke skalám, které se táhnou tady,” obkrouil major ukazovátkem

hornatinu, a nálezem Lancový blůzy dokázal, e tam uprchlík skutečně byl. Tady stopa

končila. Zajímavé bylo, e pes nereagoval, ani kdy s ním plhali pár metrů do skal. V té době ji postupovala dalí skupina shora. Obeli skály ze strany od Mostu a pátrali na vrcích. Ani tam pes nereagoval. Soudruzi to přikládali patnému počasí, ale potom znovu pozorně prozkoumali dráhu od řeky ke skalám. Zajistili tak velmi zřetelný otisk Lancovy pravé boty. Podpatek bagančete, nalezený zhruba v polovině vzdálenosti, zcela jasně

dokazoval, e vrah se vrátil k řece. A to je taky poslední stopa, kterou nám Lanc zanechal.

Útěk přes skály do Mostu byl pro něho nejlogičtějím řeením. Jene on se vůbec nechoval logicky. Riskoval návrat zpátky. Byla to náhoda nebo pečlivě propočítaný tah? Buď si u skal uvědomil, a to zcela intuitivně, e na stopu nasadíme psa a dolo mu, e musí postupovat vodou, anebo útěk připravoval předem, ani tuil, e mu havárie nahraje do noty. Vzhledem k tomu, e nám nezanechal prakticky nic, čeho bychom se mohli zachytit, přikláním se k druhé verzi.”

To je slabý argument, má dalí důvody, Jaroslave?” zeptal se plukovník.

Mám,” odtuil major. Vijte se do situace. Najednou se vám naskytne monost uprchnout.

Ano, napadne vás uvaovat o psech, dokonce vydumáte i fígl, jak je zmást, ale ze veho nejvíc si budete přát co? Zmizet. Pokud mono co nejrychleji.

V tom případě asi, a zvlá v počasí, kdy je velká pravděpodobnost, e pes dřív nebo později ztratí stopu, vezmete nohy na ramena a budete se hledět dostat co nejdál. Ovem Lanc se vrací do vody a jde řekou pěkný kus.

60

Soudě podle toho, e přísluníci důkladně propátrali oba břehy v úctyhodné délce, a pes nic. Sám říká, e prelo. Nemusel stopu najít,” namítl plukovník.

To je sice pravda, ale Lanc se nemohl vznést rovnou do oblak a v načisto rozmoklé půdě po sobě nenechat ani uk. Břehy tam jsou strmé, podemleté, určitě bychom alespoň něco zjistili.

Vytrený drn, hlínou upiněnou trávu a tak.” Plukovník přitakal, e rozumí.

Mimoto, pročesali jsme v okolí snad kadý metr. Blízké chaty, stre ve skalách, prostě vechno. Ten člověk postupoval naprosto promyleně a s přehledem. Najít v tak krátkém

čase spolehlivý úkryt, to není moné. Proto se pokusím o dílčí úvahu: Lanc útěk plánoval a náhoda mu pomohla uskutečnit ho dřív. Nenadálou situaci dokonale vyuil ve svůj prospěch.

Postupoval přitom obezřetně a cílevědomé. Lze předpokládat, e se stejným rozmyslem

bude jednat i dál.”

Plukovník přelétl pohledem přítomné a zeptal se: Máte, soudruzi, připomínky, dotazy?”

Jsem tého názoru jako soudruh major,” ozval se nadporučík Netík. Několikrát jsem si osobně proel celé místo a minutu po minutě zmapoval počínání naich chlapců. Mohu

zodpovědně prohlásit, e nezanedbali nic. Přesto jsou výsledky mizivé, co je v rozporu s náhodným a předem nepřipravovaným útěkem.” Jiné připomínky nebyly. Major pokračoval:

Kromě běných opatření, která učinili soudruzi v Boru, Mostě a v dalích místech oblasti jsme prakticky ihned rozjeli celostátní pátrání. Snaili jsme se ze veho nejdřív odhadnout motiv, proč Lanc za cenu úniku neváhal ani vradit. Víme, e byl odsouzen za devizové

machinace. Přečetl jsem větu po větě celý obalovací spis a hovořil s kapitánem Horákem, který případ vyetřoval. Lanc se ve vazbě choval klidně a přijal bez odvolání i rozsudek.

Polome si proto znovu otázku: Proč vradí? Proč chce za kadou cenu utéci, i kdy se, soudě podle chování při vyetřováni i ve vězení, s trestem smířil? Naskýtá se jediná moná odpověď: Lanc se chystal na něco, co jsme mu nenadálým zatčením překazili.”

Major Zima se nadechl a vyslovil krátký leč logický závěr:

Podaří-li se nám zjistit, co za Lancovým případem vězí, získáme, podle mého názoru, i stopu, kde ho hledat. Klíč není v současnosti ani v budoucnosti Lancova ivota, ale v

minulosti. Jsem o tom přesvědčen.”

61

Několik vteřin bylo ticho, pak se ozval plukovník.

V podstatě souhlasím, ale ne se nám v té minulosti potěstí zachytit, můe ten chlap zase střílet.”

Asi jsem se nevyjádřil přesně,” obrátil se Zima k plukovníkovi. Já nechci ponechat náhodě, e vrah narazí na přísluníka, který ho pozná. Naopak, ádám o vechna moná opatření, je by zvýila pravděpodobnost, e přísluníci, a to naprosto systematicky, narazí na Lance.

Navíc navrhuji, aby nám na klíčových místech pomohla i armáda. Za taková místa povauji předevím komunikace, směřující k západním hranicím a hraniční oblasti veobecně. e se vrah dříve nebo později pokusí uniknout za kopečky, je nabíledni.”

Plukovník souhlasně přikyvoval.

Domnívám se,” hleděl pořád na podřízené, e bychom nai pracovní skupinu měli rozdělit na dvě. První se pustí po Lancově minulosti, druhá opětovně prověří ve od okamiku,

kdy byl Lanc zatčen. Musíme znát kadý jeho krok, s kým se stýkal, s kým se přátelil, prostě ve. Zároveň je třeba opakovaně ádat o pomoc veřejnost, v rozhlase i v televizi.

Nezanedbat ádné hláení o vloupačkách do chat či domů, prověřit kadou informaci

občanů …  po prvním vysílání nás upozornili hned na čtyři Laňce,” poznamenal poručík afář. Pak se z nich vyklubali pobudové místního formátu nebo pánové na záletech.”

Nevadí, stopadesátý můe být zrovna on, veřejnost nám u tolikrát pomohla.”

Probírali detaily. Zima rozdělil lidem úkoly a společně s plukovníkem se poradili, jak akci zabezpečit organizačně. Bylo páteční odpoledne. Mnoho muů ve stejnokrojích i bez nich muselo nastoupit do mimořádné sluby. Někteří polykat prach silnic, dýchat smog a

poslouchat protesty výletníků, proč červeným terčíkem zastavili právě jejich vůz. Jiní teoreticky počítat, kde se můe prchající nacházet, jestlie jde pěky, jede automobilem nebo vlakem, či tyto způsoby kombinuje, a přitom se chová nadále tak obezřetně jako

doposud. Dalí vyslechnou desítky lidí, aby sloili mozaiku ivota Petra Lance a do

okamiku, ne se z něho stal vrah Petr Lanc. Vzniká tak pavučina, v ní by měl zločinec uvíznout. M ě l …

xxxx

On se načisto zbláznil, pomyslela si Květa Hudcová. Popadl ji nevýslovný vztek. Jeho obličej ukazují miliónům lidí v televizi a on se jí nakvartýruje do bytu.

Vrah!

62

Ano, v televizi říkali, důvodně podezřelý z vrady. Celá se roztřásla při pomylení, co by se stalo, kdyby k ní do garsonky vtrhla Bezpečnost a objevila Petra Laňce s tou hroznou věcí v ruce. Celou pracovní dobu vztekle buila do psacího stroje, měla zachmuřený obličej a kruhy starostí pod očima. Kdy Petr Lanc poprvé nepřiel na pravidelnou schůzku, kadý první a třetí čtvrtek v měsíci, nedělala si těkou hlavu. Potom ji napadlo, e se riskantního podniku lekl. Nakonec zjistila, e ho sebrali a odsoudili. Zprvu ji zachvátila panika, bála se do veho pustit sama, ale později usoudila, e je to tak moná lepí. Rozhodla se před starým Lancem mlčet. Informovala ho, e ve probíhá podle plánu. Vyplait stařečka, jak Květa Lance

ironicky přezývala, mohlo znamenat odloení nebo dokonce úplné odvolání akce. To v

ádném případě nepotřebovala. Nemínila se spokojit se estnácti stovkami měsíčně, které jí vyměřili na novém pracoviti, kam musela z bývalého podniku pro ztrátu důvěry odejít.

Pociovala to jako velkou křivdu, vdy jí nic nedokázali. e nesla někdejímu řediteli Grónskému k podpisu ádost o výdej dokumentace snad není zločin? K usvědčení z krádee neměli absolutně nic, kromě dohadů. Proč tedy dnes, po dlouhých letech strachu a

bezesných nocí nesklidit ovoce? Sama bude diktovat a nařizovat, oblékat se, jezdit luxusním vozem. Kdy Petra zavřeli, opět se lekavě probouzela a nervy měla k prasknutí. Neznala důvod zatčení, nevěděla, co se stalo. Bála se, e je VELKÝ PLÁN, jak akci pojmenoval Petr, prozrazen. Petr se poloí a jednoho dne přijdou i pro ni, děsila se. Později se radovala.

Petřík vypadl ze hry, dělit se bude na dva díly. Ano, na dva. Sebere svoji polovinu a měj se krásně, staroui, u jsem pro tebe udělala dost, teď chci taky něco uít.

Dávno měla nalinkovaný kadý krok. S politováním oznámí Lancovi, e se jeho synáček na dohodnutou schůzku nedostavil. A si pak z Mnichova pátrá, kde povedený Petřík vězí.

Komedii velké lásky nějakou dobu sehraje, ale jakmile se vyřídí prodej patentu, dvě

hromádky a dál u vůbec nic. Po nočním telefonátu Petra Lance vystřízlivěla. Nemohla jinak, ne nastartovat kodovku, k ní jí kdysi dopomohl Alfréd Lanc, a jet nočními ulicemi města.

Ani by patřila k pravidelným divákům sledujícím televizní bezpečnostní vysílání, okamitě pochopila, kolik uhodilo. Zároveň ji napadlo, e sama sebe vystavuje neuvěřitelnému

nebezpečí, které můe ve zbortit.

63

Snaila se Petra u ve voze umluvit, a se neprodleně ukryje v Polomné.

Lepí kravinu nezná?” obořil se na ni. Dostane mě první silniční kontrola.”

Raději mlčela. Viděla, e není nejvhodnějí chvíle na hádky.

U jsi dostala zprávu?” zeptal se a obrátil k ní obličej. Nepostřehla v něm onen výraz zmunělé dětskosti, který ji tolik vzruoval, kdy spolu občas spali. Vdy se mu vysmívala, e je proti ní chlapeček a s oblibou ho kádlívala milostnými historkami, jaké proívala s jeho otcem. A třebae byla mnohem starí a určitě nepatřila k jediné, se kterými spával, byl najednou rozmrzelý a puberácky nesnesitelný. Ráda tu hru prodluovala, aby ho

rozvzteklila a on jí pak dokazoval své přednosti.

Upřesnění data, místo a hodinu čekám v nejbliích dnech.”

Take jsem to stihl za pět minut dvanáct,” uchechtl se a jí neulo, jak nepřirozeně.

Na jeho přání zaparkovala poměrně daleko od domu. Těsně podél zdi, v osvětlené chodníky neměl důvěru, se dostali ke vchodu.

Ze veho nejdřív napus vanu. Tam si promyslím, co dál,” přikázal.

Zatímco připravovala večeři, vykoupal se a obalen osukou přiel do kuchyně.

Zítra mi seene sluný hadry, zásoby, nějaký koruny, cigarety, holicí potřeby a nejnovějí automapu,” řekl a pustil se do jídla. K čemu automapu?”

Podívej,” vysvětlil jí u v hlubokém křesle v druhé místnosti, udělají vechno moný, jen aby mě dostali. Ale i kdyby jich bylo já nevím kolik, vechny silnice neobsadí. Drejí v achu výpadovky, důleité křiovatky, nádraí, letitě. My se dostaneme okreskama. Najedeme třeba dvě stě kilometrů navíc, ale nevlítnem jim rovnou do rány.”

Copak já pojedu s tebou?” zděsila se.

A tys myslela, e se dám chytit hned při výjezdu z Prahy? Ty mají tutově obancovaný

vechny. Vypadnu pěky, někde na mě počká a naloí. A pak, v kadým případě musím

mít volný ruce, bude řídit,” řekl a vzal do ruky tu hroznou kovovou věc.

Neodváila se nic namítat.

Rozestlala a Petr sykavě, jak ho puchýře při kadém dolápnutí bolely, doel a k dvojlůku.

Posadil se na okraj a bezhlesně ji pozoroval. Najednou se nemohla zbavit pocitu, e se jeho pohledu bojí.

64

Byl jiný, byl docela určitě jiný ne jak ho dosud znala. Silou ji k sobě přivinul. Překotně ji líbal.

Později se ho zeptala: Bylo to tam k nevydreni, vid?”

Petr neodpověděl, leel vedle ní a nevěděl o světě.

Ráno ve skladové účtárně její kolegyně Ivana v pauze u kafe prohodila. Toho vraha zatím nechytili, včera znovu ukazovali fotku v televizi. Docela pěknej muskej, člověk by ho moná potkal na ulici a jaktěiv by ho nenapadlo, e má něco hroznýho na svědomí.

Celá se roztřásla, musela z místnosti odejít. Jste na jedné lodi, musí to vydret, zbývá pár dní, pak zapomene. Vae cesty se rozejdou,snad u jen hodiny zbývají, přesvědčovala se.

Krátce po půl třetí opustila Květa Hudcová pracovitě a vydala se do ulic Prahy. Měla před sebou nabitý plán. Nasedla do metra a podzemím se přenesla na druhou stranu města.

Potovní úřad nebyl od stanice daleko. Po paměti zamířila ke své přihrádce, kterou s

Alfrédem Lancem před lety pronajali. Zalovila v tace a vyndala klíček. Zmocnilo se jí vzruení. Jako kdy zde před několika dny nala dopis s mnichovským razítkem na

pestrobarevné známce. Ctitel Otto Hermann, zaměstnanec firmy S - CAMION, jí psal dlouhý milostný dopis. Mimo jiné se zmínil, e se v nejbliích dnech chystá do Československa a e by se mohli, pokud mu to pracovní povinnosti dovolí, setkat. Podrobnosti jí včas sdělí.

Jedno vak věděl jistě u tehdy, v kterém motorestu přenocuje. Porozuměla dobře.

Otočila klíčkem a vyhoupla se na pičky. Schránka zela prázdnotou. Rozmrzele dvířka

přibouchla a roztrpčeně odcházela. Venku si uvědomila, jak je moná dobře, e zpráva

nepřila. Petrovu zkomplikovanou situaci nesměli řeit unáhleně.

V nedalekém knihkupectví poádala o nejnovějí autoatlas ČSSR. V dalím obchodě,

tentokrát s pánskou konfekcí, ji uvedla do rozpaků mladičká prodavačka, kdy své kolegyni pitavě sdělila.Tohle jsem jetě nezaila, kupovat manelovi oblek bez zkouky.

S plnou náručí balíků zamávala na vůz taxisluby. Kdy doma odemkla a vstoupila, Petr stál přitisknut za dveřmi se zbraní v ruce. Vylekala se.

Ne se vrátila ze samoobsluhy s takou plnou konzerv, Petra skoro nepoznala. aty vskutku dělají člověka, pomyslela si. Ta bradka ti docela sluí,” konstatovala.

Raději mi pověz, co je nového,” zeptal se sue a sundal si sako.

66

Byls podruhé v televizi. Včera, řekla a podle Petrova výrazu zjistila, e měla mlčet.

Na takový zprávy kalu,” odsekl.

Jinak nic,” pitla a podala mu autoatlas.

Uvelebil se v křesle a poádal o tuku a kus papíru. Snad hodinu kníkou listoval, vypisoval si poznámky, krtal a upravoval. Poté podle zhotoveného seznamu modrým kuličkovým

perem do automapy vyznačil klikatou čáru. Vypadala jako kdy hádankář pátral v

předtitěném hlavolamu po cestě od vstupu k východu.

Přinesla na podnose kávu a usadila se vedle něho.

Tudy vypadneme z Prahy,” kývl bradou na mapu.

Usrkávala mlčky ze álku.

Poodeel k oknu a za záclonou sledoval ulici před domem. Parkovitě se pomalu

vyprazdňovalo. Praha se stěhovala na víkend.

xxxx

Volali z Boru,” vletěl do Zimový kanceláře nadporučík Netík. Nějaký občan tam hlásí

vykradenou chatu. Je to v blízkosti místa havárie vězeňského autobusu.”

Zavolej pro auto!”

Major, u vstoje, zmáčkl tlačítko domácího telefonu. Ohlásila se stálá sluba.

Jedeme do Boru, kdyby bylo něco nového, a chlapci nechají zprávu u vás, ozveme se,”

řekl do mluvítka.

Ve volze nesnesitelně sálalo. V praských ulicích nepomohla ani otevřená okénka. Teprve kdy se dostali za město a vůz zvýil rychlost, vítr se postaral o přijatelnějí klima.

Vechno mu hraje do noty,” ulevil si nadporučík na zadním sedadle. Kdy utíká, leje jako z konve, jestli teď chrápe někde po lesích, nemusí mít strach, e by nastydl.”

Technik vedle Netíka se uklíbl. Proč myslí, e se schovává v lesích?”

Netroufá si vystrčit palici, ví, e by zbytečně riskoval. Vsadil bych se, e opatrně postupuje na nějaké místo, které si předem určil. Má to dokonale vykoumaný, jinak by se nás tak snadno nezbavil,” usoudil nadporučík.

Nic není dokonalé,” namítl major. A taky musí jíst, převlíknout se, je bez prostředků, bez dokladů … Dřív nebo později začne dělat chyby.”

Vyčistí pár chat, obstará si to základní a půjde dál,” přistoupil nadporučík na hru, kterou často v podobných situacích navozovali.

67

Kadý tak přispíval svými osobnímí názory na případ. Nejednou tímto způsobem narazili na mylenku, která je později dovedla k cíli.

Alespoň nám naznačí, kam směřuje,” mínil Zima. Ale ne ho dostihneme, můe zmizet

nadobro,” oponoval Netík.

Kdy to dáme dohromady s ostatními informacemi, třeba ho předběhnem,” byl

optimističtějí major.

Je víc ne pravděpodobné, e míří za kopečky,” rozvíjel úvahy Netík.

To není tak jednoduché, máme je dobře střeeny,” uzavřel diskusi Zima.

Vjíděli do Boru. Zatímco se Praha vylidňovala, městys přijímal ke svým sedmi tisícům hlav stovky dalích. Příroda a řeka obyvatele hlavního města lákaly. Na oddělení je u čekali.

Předpokládali jsme, e chcete s panem Málkem, to je ten, co mu vyloupili chatu, mluvit. Tak jsme ho poádali, aby na vás počkal,” vedl je náčelník do kanceláře.

Nejlepí bude, kdy s námi pojedete na místo,” řekl Zima starímu mui, který se představil jako Josef Málek.

Nasedli a kopírovali cestu, kterou jel v pondělí ráno autobus nápravného zařízení. Minuli osudnou zatáčku a pokračovali přes most. Teprve tam se dostali na druhou stranu řeky a v protisměru, podél skalisek, dorazili na polní cestu k chatové kolonii.

Tak nás veďte, pane Málek,” vyzval Zima majitele chaty a ten vyrazil.

Tudy tam vlezl,” ukázal Málek na okno do komory, ani vnímal přísluníka ve stejnokroji s hodností strámistra, který chatu zajioval.

Ničeho jsem se nedotýkal,” ujistil strámistr neznámého civilistu, v něm tuil náčelníka kriminalistické skupiny.

To je dobře,” pochválil ho Zima a pokynul technikovi, aby se dal do práce.

Skupina obela chatu a major s Netíkem naslouchali hovornému majiteli. Řekl jim, e přijel na chatu ve tři hodiny odpoledne. Zvenčí nic nezpozoroval. Uvnitř okamitě. Rozházené

skříně, zásuvky, pootevírané dveře.

Hned jsem si povídal, tak tohle musí hlásit, vykradli tě,” uzavřel Málek.

Jak to víte, e vás vykradli? Chybí něco?” otázal se major.

Nevím, ale asi jo,” udiveně se na Zimu zahleděl Málek. To dá rozum, e kdy člověk najde chatu v takovém stavu, tak ho asi vykradli.”

68

Major souhlasně přitakal, e to dá rozum, ale pravil: Pane Málek, a to technik dodělá, pořádně se porozhlédněte, co vechno chybí. Půjde nám o kadou maličkost, rozumíte?”

Málek přitakal.

Samozřejmě, pane major. Já vím v týhle chajdě o vem, i o rezavým hřebíku,” dodal

sebejistě.

Tím lip.” Major se rozhlíel po okolí. Pěkné místo.

Řeka pod okny, les za zahradou, do městečka nedaleko, spojeni zřejmě dobré. Takové

nemovitosti jsou dnes k nezaplacení. Kde jen ti lidi na to berou, napadlo ho při pohledu na některé skvosty, uraené názvem chata. A auáky před vraty…

Tak mě napadlo, pane Málek, to jste přeplaval řeku, nebo vás někdo do Boru na stanici dovezl?”

Ale kdepak. Sám auto nemám a taky jsem tady byl nejdřív, alespoň jsem nikoho ze sousedů nezahlédl. A pak, vůbec nemusíte plavat. Dáte se proti proudu, ňákýho půl druhýho

kilometru, nejvej dva. Tam je starej brod. Projdete podél pole, kolem lesa a vylezete skoro u basy. Jak je sklad uhlí pro kotelnu. Za půl hodinky, jestli vám slouej nohy, pane major, jako mně, jste tam. To byste si dal, plavat nebo chodit přes most,” pobaveně se usmál Málek.

Netík se na Zimu významně podíval.

Jestlie tě napadlo zrovna to co mne, projdi se a vra se zpátky,” řekl major Netíkovi.

Myslím, e mě napadlo přesně to, co vás,” zatvářil se chápavě nadporučík a Málek si je střídavě prohlíel.

Podepsal se sluně,” vynořil se z chaty technik a pokynul Zímovi, e mu rajón předává do kompetence.

Málek běhal zmateně z místnosti do místnosti, proplétal se hromadami rozházených svrků a roztěkaně kroutil hlavou. Znovu odběhl z obýváku do komory, zastavil se v místnůstce s umyvadlem, prolétl chodbou a stanul nad nepořádkem v obýváku.

Tak vám nevím, pane major, co to bylo za zloděje,” přičísl si pravačkou neexistující vlasy.

Povate, v komoře mám pár velmi slunejch lahviček vína, on zbatí pár zavařenin, vytáhne mi krabičku startek a taky bétéčka. Ty kouří Alběta, moje ena. A podívejte tady,” popoel ke kredenci. Porcelánová souprava po babičce. Dneska lidi po staroitnostech ílej a on to nechá, zaplapánbů, pane major, on to nechá leet.”

Dobře, dobře,” přeruil ho Zima. Copak se tedy ztratilo, kromě těch zavařenin?”

To vám chci zrovna říct, pane major,” zamrkal Málek. Von to musel bejt moc slunej

člověk.

69

Vzal si starý vobnoený kalhoty, ty hnědý, co nosím na zahradu, károvanou koili s

červeným vzorem a vlněnou vestu. Jedině tý placatky na hlavu mi bude líto, nosíval jsem ji k vodě. To je vechno?” zeptal se major.

No právě, pane major, taky mi to nejde do hlavy,” civěl vyjeveně chatař. Jo a jetě něco,”

vzpomněl si Málek. Jak jsou tady na podlaze ty zátky od piva … Stará by mi dala, kdybych si sem nosil lahváče. Víte, já vůbec před ní pivo nesmím, tak si vdycky odskočím vedle k sousedům za chlapama na mariá, a jak u jsem tak naučenej, strkám zátky od lahvovýho

do kapsy, aby manelka nic nezjistila. Myslím, e jsem tam měl v kapse taky nějaký drobný z karet. Kolik, to nevím.”

Zima se proel chatou sám. Zastavil se i v umývárně a při pohledu na poloprázdnou polici nad zrcadlem, se zeptal Málka: Holíte se tady?”

Jo, samozřejmě,” odtuil mu a nechápavě zamikal víčky.

To si vozíte kadý týden holení sebou?”

Ne,” proklouzl Málek kolem majora. Vidíte, tak toho jsem si neviml. Taky strojek chybí, ale iletka v něm, pane major, u nebyla nová, zrovna jsem si posledně říkal, e bych ji měl vyměnit. Jo, počkejte, a tady zmizlo zrcátko, takový malý, dětský, kulatý. No jo, docela určitě je fuč.” Kdy jste zde byl naposled?” zajímalo Zimu.

Před čtrnácti dny,” pohotově vystřelilo z Málka. Mezitím hrozně lilo, zůstali jsme raději doma.” Tak vám děkuju, pane Málek, moc jste nám pomohl, opravdu. Zbytek s vámi vyřídí soudruzi z místního oddělení,” potřásl major chataři pravicí. A kdyby vás někdy napadlo tuhle chaloupku prodávat, vzpomeňte si na mě. Nevěřte ale těm báchorkám, e my u

Bezpečnosti máme kdovíjaké příjmy,” zasmál se Zima.

Dejte pokoj, pane major,” opětoval Málek úsměv. Já jsem rád, e to mám. Mezi náma, já sem vdycky uteču před starou. Ona často jezdí za vnukama a tak tady mám eldorádo.”

To věřím,” rozloučil se Zima definitivně a vyel před chatu.

Nadporučík Netík u čekal u vozu. Nasedli a pustili se zpátky k Boru.

Jestli zamířil proti proudu, tak mohl docela klidně vypochodovat u brodu z řeky a přes les se dostat do města,” začal Netík hru. Myslí, e by měl tolik drzosti a odvahy promenádovat se pod stráníma věema?” zdála se ta úvaha Zímovi příli fantastická.

70

A co kdy počítal právě s tím, e budeme zrovna takhle uvaovat?” řekl nadporučík.

Pokud ano, dokonale mu to vylo, protoe hoi li proti proudu jenom k místu, kde se řeka lomí do polí. Dál nepátrali.”

Řekněme, e skutečně riskoval,” rozváděl major, kam se podle tebe schoval?”

Buď v lese, anebo jetě blí k vězení,” přemítal Netík.

Počkal si, pak se vrátil, udělal Málkovi chatu, dal se trochu do pořádku a teprve vyrazil. To by lo,“uvaoval nahlas major.

Na borském oddělení Bezpečnosti rozdělil Zima úkoly. Netíka poslal s místními poohlédnout se u kotelny, sám poádal o telefonické spojení s Prahou.

Nic nového, soudruhu majore,” hlásila sluba, jenom je tady vzkaz, e se na televizní výzvu přihlásil jakýsi Antonín Bartůněk z Dlouhova, číslo popisné třiaosmdesát.”

Zima poděkoval, zavěsil a zapátral v mapě, která tvořila část jedné ze stěn kanceláře

borského náčelníka. Trvalo chvilku, ne obec Dlouhov nael. Nebyla přímo na hlavním

směru ku Praze, museli by si zajet nějakých osm-deset kilometrů. Rozhodl se zdrení

podstoupit. Zanedlouho se vrátil nadený Netík.

Asi se nám to rozjídí, náčelníku,” hlaholil. V haldách uhlí jsme objevili sluný doupě. Teda nic konkrétního, ale posuďte sám, kde by se v zásobách na zimu vzal dolík pro jednoho člověka? Měl odtud výhled na basu i na kotelnu. Jestli si tuhle pozorovatelnu neudělali kluci při hře na indiány, tak … Je to potřeba prozkoumat pozorněji. Bortí slíbili, e nám dají vědět.” Volha vyrazila. Asi čtyřicet kilometrů od Boru dal Zima řidiči pokyn, aby odbočil doleva, k Dlouhovu. Vesnice nepopřela svůj název. Táhla se ze tří stran jako klepeta chobotnice. Jejím tělem byla náves, kde se silnice sbíhaly. Silniční ukazovatel tvrdil, e jsou osmapadesát kilometrů od Prahy. Před hospodou se zeptali, kde bydlí Antonín Bartůněk.

Tam, odkud jste přijeli, ale jestli sháníte přímo Tondu, tak ten je v lokále,” poučil je děda s fajfkou v koutku úst.

Major vstoupil do hostince a u výčepního se informoval, který z hostů je Bartůněk. Vedoucí a personál v jedné osobě mu představil postarího mue s chytrýma očima a uvolnil jim kout v kuchyni za výčepem. Vy tedy tvrdíte, e jste viděl člověka, kterého jsme ukazovali v televizi na fotografii?” vybídl Bartůňka k hovornosti.

71

Jo, řekl mu, i kdy si teď ze mě dělaj chlapi legraci. Věřte, nevěřte, on mi ten vrah dal cigaretu.” Nevzpomínáte si, jakou cigaretu, myslím značku?”

To ne, nezlobte se. Víte, jak bych t o … Já měl troku v hlavě, no, moná e jsem přebral víc ne obvykle, ale to neznamená, e bych si toho člověka nepamatoval, ejo?”

Jistě,” souhlasil major. Zkuste si vzpomenout alespoň na to, v čem byl oblečený.”

Na hlavě měl čepici,” podepřel si rukou bradu Bartůněk, a usilovně přemýlel. Víte, kdy já přiel domů v tom poehnaným stavu, tak Máňa hned v předsíni začala jako vdycky. Rychle jsem zalezl do obýváku, pokadý tam uteču. Pustil jsem televizi a manelčino nadávání

neposlouchal. No a zrovna dávali ten vá pořad. Najednou koukám, na obrazovce ten

chlápek, co jsem s ním zrovna na ulici mluvil.

Nejdřív se mi to nezdálo, protoe ten na fotografii neměl vousy a ten co mi připaloval cigaretu ano, ale pak si říkám, e je to určitě on. Letěl jsem za starou a vechno jí to povídám. Ta si vak myslela, e chci zamluvit, no víte co…A taky mi řekla e jsem oralej a kdo ví, co jsem viděl. Tím mě zviklala, jinak jsem el na Bezpečnost jetě v noci. Dnes se mi to ale rozleelo v hlavě, pořád jsem toho chlápka nosil před sebou. Rozepnutej svetr,

kalhoty, tu č e p i c i … Jo, a přes rameno taku nebo batoh.”

Zkuste ho popsat, pane Bartůněk,” vybídl ho major.

Jak povídám, asi tak o hlavu vyí ne já, mladej, asi do třicítky mu mohlo bejt, určitě mladej. I kdy ho to strnisko dělalo starím. Jo a vzpomínám si, e ta koile, co měl na sobě, byla červená nebo něco červenýho v ní bylo.”

Zima se jetě přeptal na pár maličkostí a zvedl se.

A co myslíte, byl to on?” zatahal ho za rukáv Bartůněk.

Nevím, ale je to dost pravděpodobné,” odpověděl nepřímo major. V kadém případě vám

děkujeme.”

Rozloučil se a přede dveřmi zaslechl, jak Bartůněk u stolu svých kamarádů vykřikuje: No vidíte, měl jsem pravdu, říkal,, e to byl určitě on.

Zima se usmál a vykročil k vozu. Ne dal řidiči pokyn, poádal ho o automapu.

Podívej,” naklonil se k nadporučíkovi. Tady je Bor, tady přímá silnice na Prahu, tady teď my. Jestlie tudy Lanc proel, musel před Borem uhnout doleva a plahočit se okreskama podél hlavního tahu na Prahu. Je v tom kus logiky? Myslím, e ano. Ve, co doposud Lanc udělal, se vyznačuje opatrností. Domnívám se, e zvolil největí opatrnost i tentokrát.

Rozhodl se jít pěky a výhradě v noci.”

72

Ale kam? Do Prahy?” otázal se Netík. Podle směru, který zvolil, nejspí ano,” přitakal major. V tom případě můe být v Praze u den, maximálně půl druhého,” počítal hbitě nadporučík. Zima mlčky přitakal. Jedeme domů. V noci musíme pročesat byty Lancových

známých, spolupracovníků, prostě kadého, o něm víme, e se s ním před zatčením stýkali.

To zařídím já. Ty zavolá do Boru, aby u Málka zjistili, jestli mu nechybí nějaký batoh nebo chlebník. Taky se zeptá, zda něco nali v tom uhlí. Můem,” pokynul Zima řidiči. Potom se zastavil zrakem na kilometrovníku a dodal: Nevracej se na betonku, pojedeme okreskama.”

xxxx

Poručík Lubo Deme měl mizernou náladu. Seděl ve své kanceláři, snail se soutředit na písemnou přípravu přítího dne, ale řádky mu ly z propisovačky těce. Pokouel se zachytit kadý zvuk, který se rozléhal za vedlejí zdí, v místnosti velitele roty, nyní ji v kanceláři poručíka Michala Jandáka. Lubo Deme měl vztek. Vechno jako by se mu hroutilo pod rukama. Na střelbách byla jeho četa vyhodnocena nejlépe nejen z roty, ale i z celého

praporu. Předevím díky jí se stala rota výtečnou. Přesto si pozval velitel praporu poručíka Michala Jandáka, aby mu sdělil, e začne po Janouchovi přebírat funkci. Lubo se nemohl zbavit pocitu, e se Michalovi daří, na co sáhne. V neděli s přehledem vyhrál přebor a jeho presti v posádce vzrostla, jak se ne zcela bez závisti Lubo domníval, o tři sta procent.

Kdy Michal vystupoval na stupně vítězů, Lubo zalitoval, e Lenku Slunéčkovou do

tělocvičny pozval. Nadeně borci se zlatou medailí tleskala a společně se svými pionýry skandovala. A ije Michal! Poté la oslavenci, obklopenému vojáky posádky, kamarády z oddílu, trenéry a desítkami dalích sportovních nadenců, poblahopřát. Dav v tom okamiku ádal. Pusu, pusu a tak se k němu, troičku červená, sklonila a políbila ho na tvář.

Ty kamarádovi nepogratuluje?” zeptala se udiveně Luboe, stojícího mimo rozjásaný dav.

Ale jo,” odtuil. Kráčeli pak nedělním městečkem a Lenka visela Michalovi na rtech.

Řečnil o tom, e soupeř v semifinále byl daleko horí ne ten v samotném finále.

73

Měl neuvěřitelně hbitě nohy a stále se mi lepil na tělo. To nemám rád. Kdy je pěkně od tebe, člověk můe předvídat a reagovat na útok, ale takhle. Byla s tím fuka,” rozváděl Michal a Luboovi připadlo, e v něm Lenka vidi poloboha.

K dovrení veho je Michal pozval do cukrárny. Na sladkou odměnu vítěze, jak pravil. A musím se přece revanovat za tu hubičku,” dodal.

Lenka se zapýřila a nabídku přijala. Nad talířem dortů a álkem kávy se nehovořilo o ničem jiném ne o Michalově primátu. Přeborník zasvěcoval krásnou společnici do pravidel juda, mluvil o své cestě k tomuto sportu a nabídl Lence, e ji naučí základní chvaty.

Aby ses nemusela bát sama večer na ulici. Kdyby tě obtěoval nějaký obejda,” smál se

Michal. Nikdy nemůe vědět, kdo si tě zrovna vyhlédne za obě. Myslím, e takových

muských by se nalo nespočet,” lichotil jí a Lenka se tomu jen pramálo bránila.

Lubo vyuil jedinou příleitost prohodit s Lenkou pár slov o samotě. Michal odběhl pro dalí porce dortů, a tak se zeptal:

Neměli bychom se co nejdřív sejít a připravit pro děcka dalí akci? S díváním na sport jim moc neprospějeme. Vyskotačit se musejí sama.”

Má pravdu,” souhlasila Lenka. Jene nyní je před závěrem kolního roku. Klasifikační konference klepe na dveře, a tak se zkouí, píou písemky, vak to zná. Nejvhodnějí

příleitost bude na výletě. Nejlepí sběrači koly by si zaslouili, abychom jim kromě poznání okolních měst a jejich pamětihodností připravili zajímavý program. Chystáme se vyjet na dva dny, a to u se dá leccos stihnout.”

Budu o tom přemýlet a dám ti vědět,” ukončil Lubo rozhovor, Michal se vracel.

Doprovodili Lenku a k bloku na sídliti. Mlčky pak kráčeli ke svobodárně.

Mám toho za dneek dost,” prolomil Michal ticho. Ani se nedivím, byl to výkon.”

Michal polkl. Zamrzelo ho, e mu kamarád k úspěchu blahopřeje tímto způsobem. A do

pokoje mezi nimi nepadlo ani slovo.

Michal pospíchal pod sprchu, Lubo sebou pratil na válendu. Jak tam tak leel a civěl do stropu, napadlo ho, e zůstal docela sám. Pavla ho zřejmě nepotřebuje, ani řádek na jeho dopis neodepsala, v zaměstnání ho nedocenili, i kdy měl přinejmením stejné výsledky jako Michal, v mnoha směrech i lepí. Michal se dokáe prosadit a s kadým dalím triumfem

pohřbívá jejich přátelství.

74

Kdo by to řekl, pomyslel si Lubo. Pokadé se přece choval k enám přehlíivě, ve kole tvrdíval, e vedle něho mají pouze dekorativní smysl. Nepotřebuju, aby některá nalítla na uniformu nebo na to, e budu inenýrem, říkával. Vyberu si sám. Docela obyčejnou holku, která nebude tuit, co ve skutečnosti dělám, a bude mě chtít třeba jako mainfýru, dodával.

Teď poznal Lenku Slunéčkovou a je jak vyměněný.

Michal se objevil v pyamu, s hygienickými proprietami v podpaí.

Jdu hned spát,” prohlásil, čeká mě zítra fuka. Dobrou noc, popřál Luboovi.

Aby ses z toho nezbláznil, myslel si Lubo a dál netečně zíral k bílému stropu. Jako bys nevěděl, e Fix má kadý roubeček v papírech v pořádku a předávání funkce bude pouze

formální akt.

Dovolí,” natáhl se Michal k Luboově válendě, rozehl na jeho nočním stolku lampičku a vypnul ústřední osvětlení.

Alespoň kus slunosti bys mohl mít, napadlo Luboe, ale Michalovo počínáni nekomentoval.

Zato Michal se ze své válendy ozval: Má starosti doma?” Lubo neodpověděl.

Mohl bych ti pomoct?” zeptal se Michal. Lubo zase nic.

Neber si to t a k … Pavla je i přes některé názory hodná a rozumná holka, určitě tě pochopí a vechno bude v pořádku,” řekl Michal.

Najednou, v duchu se kysele usmál Lubo, najednou je hodná a rozumná. Proto vdy

přijede před dům a tu hodnou a rozumnou holku nejde ani pozdravit. Pravda je jinde,

kamarádíčku, úplně jinde. Nepotřebuje konkurenci, bojí se konkurence, bojí se soka v bitvě o přízeň Lenky Slunéčkové a maskuje svůj strach řečičkama.

Svou roli tam sehrávají rodiče,” pokračoval Michal. Nechtějí, aby Pavla odela z Prahy, domnívají se, e se neobejde bez jejich péče. Pavlína je mladá, ale musí konečné zvolit,buď manel, nebo rodiče. Uvidí, e dá přednost tobě,” zakončil Michal proslov.

V Luboovi to vřelo, ale zatím se drel.

Co myslí, neměl bych přece jenom s Pavlou promluvit?” otázal se Michal a loktem si

podepřel hlavu, aby na přítele viděl.

Já nevím,” posadil se prudce Lubo, proč ty vdycky a ve vem chce vypadat jako ten nejdokonalejí člověk pod sluncem?

76

Frajere!“Lubo vyběhl na chodbu. Ani tam nevydrel. Musel ven. Oblékl se.

Nohy ho nesly celým městem a na sídlitě, kde se před několika málo hodinami rozloučili s Lenkou. Neuvaoval nad tím, proč je tady, hleděl do rozsvícených oken a pokouel se

uhodnout, za kterým z nich je Lenka Slunéčková. Přistoupil a ke vchodu do domu. Zjistil, který zvonek a potovní schránka je Lenky a při pohledu na vizitky si uvědomil, e ije sama.

Vzpomněl si na Pavlu. Také ijí sami a přesto Pavla více s rodiči ne s ním. Několikrát panelák obeel a bylo mu nesmírně teskno. Najednou záviděl vem, kteří za těmi

rozzářenými okny proívali sváteční nedělní večer, měli se s kým dělit o radosti i starosti, nebyli sami. Ale Lenka je přece také sama, uvědomil si. Neodváil se ale vyjít po schodech a někde v patře v kterém vlastně? zazvonit a podělit se s ní o její i svou samotu …

Za stěnou kanceláře teď slyel Michalův sytý hlas a Fixovo dlouhé vysvětlováni. Ten Michal z toho dělá vědu, uklíbl se do seitu před sebou. Ale k něčemu je to dobré, napadlo ho náhle a donutil se několik minut soustředit, aby přípravu na zaměstnání co nejdříve dodělal.

Ne se do kanceláře přiřítil četař absolvent Konček, vylovil Lubo ze zásuvky půltucet papírů a spěně si načrtl pár poznámek. Ve naházel do příručního kufříku, a třebae do konce pracovní doby chyběla takřka půlhodina, měl se ke dveřím.U jde?” zeptal se Janko

Konček překvapeně. Nebývalo na rotě zvykem odcházet ze zaměstnání dřív, spí naopak.

Potřebuju si odběhnout do krámu, ne zavřou,” mrkl spiklenecky na absolventa. Snad se projednou kasárna nezbortí. Ale přesto, kdyby se někdo ptal, jsem v knihovně,” poádal nepřímo Končeka, aby mu kryl záda.

Absolvent neodpověděl, nerad na sebe bral zrovna takové závazky.

Luboovi se podařilo nepozorovaně proklouznout bránou kasáren a nejkratí cestou zamířil na Komenského ulici. Kdy mu ve sborovně sdělili, e učitelka Slunéčková ji odela, zůstal před kolou nerozhodně stát. Ne si dodal kuráe a vyrazil k sídliti, dvakrát obeel náměstí.

Stoupal do schodů panelového domu a napětí mu svíralo hrdlo. Vizitku od vizitky se mu v jednotlivých poschodích zdálo, e tlak sílí. Dostoupil vrcholu v pátém patře, kde bylo pod kukátkem na malém títku napsáno: LENKA SLUNÉČKOVÁ.

77

Chvilku mu trvalo, ne se vydýchal a nasbíral odvahu zazvonit.

Z nevelké předsíňky se začervenala Lenka. Neskutečně krásná Lenka. Červený domácí

manestrový obleček jako kvítek uprostřed pestrého trávníku.

 A … ahoj,” vzpamatoval se. Nezlob se, e tě ruím,” soukal ze sebe, ale já dal dohromady ..  ve kole jsem tě nechytil..  j á s e pokusil vymyslet tu hru pro pionýry. Jak jsme o tom včera …  Ta chvilka mu propotila koili.

To je fajn … , ” odpověděla neméně zmatené Lenka a celá nesvá se rozhlédla po chodbě.

Ne ho stačila pozvat dovnitř, vybatolila se odněkud z bytu světlovlasá, moná pětiletá Lenčina kopie. Maminko, kdo to k nám přiel?” ozvalo se děvčátko a Lenka Slunéčková

nevěděla rozpaky, kam s rukama.

To je strejda, Markétko, strejda Lubo,” odpověděla dceři a pozvala Luboe: Pojď dál.”

xxxx

Na stanici Kosmonautů zasupěly hydraulické dveře vozů metra a dav z nich na nástupitě vynesl Pavlu Demeovou.la k východu jako ve snu. Nechala do sebe vráet lidmi,

spěchajícími ze zaměstnání, pramálo jí vadilo, e jí ujel autobus do betonové noclehárny, jak lidé dosud své nedostavěné sídlitě pojmenovali. Čekala v dusnu pozdního odpoledne na

dalí. Ji několik dní chodila jako bez hlavy a stále měla před očima řádky Luboova dopisu: Milá Pavlo,

celá záleitost s mou ádostí o přemístění z Polomné do Prahy nebylo nic jiného ne klam.

Odpus, ale tehdy v létě jsem ti nasliboval hory doly jenom proto, aby byl mezi námi klid.

Dobře jsem věděl (a vím to v těchto dnech asi mnohem jistěji), e z Polomné neodejdu.

Nebavilo by mne sedět někde na pohodlném místečku získaném protekcí, a tvářit se, jak

jsem astný. Nejsem z těch, kteří v takto pochybené ‘kariéře’ hledají smysl ivota.

Představuji si své pracovní ambice docela jinak. Chci něco dokázat sám, jen a jen na

základě výsledků své práce. Nevím, nakolik mne pochopí, kdy představy Tvé (a zejména Tvé matky) jsou poněkud odliné.

78

Nejspí si pomyslí, e jsem zbabělec, kdy jsem Ti tohle vechno nedokázal říci přímo a odhodlal se k tomu a dopisem. Věř mi, nejednou jsem o tom uvaoval, nejednou jsem se k tomu odhodlával, ale vdy jsi mi vzala vítr z plachet tím, jak samozřejmě jsi rozhodovala o naí společné budoucnosti. Málokdy ses zeptala na můj názor, plánovala jsi za nás oba a nikdy Ti nedolo, e já mohu smýlet naprosto odlině. Nevyčítám Ti to, sám jsem měl v sobě překonat zábrany a nastřádat dostatek odvahy, abychom si vysvětlili, co vlastně kadý z nás chce. Neměj mi za zlé, e jsem to dokázal a tímto způsobem. Omlouvám se také

strýci Jendovi. Patrně jsem ho svým jednáním dostal do nepříjemné situace. Jisté je, e z Polomné (a povauj to za konečné rozhodnutí) neodejdu. Je na Tobě, jak se k tomu faktu postaví.

Lubo

Jak strohé a uráející, draly se Pavle Demeové zase do očí slzy. Den předtím, ne dopis nala ve schránce, telefonoval strýc Jenda.

Divil se, e mu Luboovo dávné rozhodnutí nesdělila. Měla na manela vztek. Nedokázala pochopit, proč ji neřekl pravdu, proč ji krmil lí o podané ádosti. Luboovy řádky ji zdrtily načisto. Nepřímo ji napadal, e za jeho neotevřené jednání můe ona, Pavla. Nikdy ji ani ve snu nenapadlo bránit svému mui v rozvoji osobnosti podle jeho vlastního uváení. Vdy se domnívala, e Lubo touí po tomté, co ona. Připustila, e se jí návrh matky, přimluvit se za Luboovo místo v hlavním městě u svého bratra, aby mohl ít s rodinou ve středu společenského a kulturního ivota, zamlouval. Trvala vak na něm jenom proto, e byla

přesvědčena, kdo stojí za Luboovou nerozhodností. Domnívala se, e Lubo nechce

monosti vyuít jen proto, aby nevypadal před přítelem Michalem vypočítavě.

Proplakala nad dopisem celou noc a svěřila se rodičům.

Vidí, to má z toho, e před ním hraje husu,” spustila matka. Stará se, strýce

otravujeme, zatímco on trajdá kdoví kde a za enou přijede, a kdy nemá čistý koile.”

Nesouhlasila s matkou, ale ulevilo se jí.

Ruce by ti měl líbat, e takovou pořádnou a etrnou holku dostal. Sluný enský si neváí, čert ví, co tam celý soboty a neděle vyvádí,” dodala zlověstně.

Přestaň,” zasáhl do debaty otec Mrázek. Lubo neví, kde mu hlava stojí, a přesto ho ta práce baví, a vy tady zatím vedete pohřební řeči.

79

Sám nejlíp zjistil, kde se chce uplatnit.”

A to ale nesvádí na mne,” vzlykala Pavla.

Co na tebe svádí?” opáčil Mrázek. Sama sis vechno zavařila. Jse jako máma, něco si umíní a dokud to nevnutí i jemu, nedá pokoj.”

Tak proč jim Jenda sháněl v Praze byt?” jízlivě se zeptala Mrázková.

Mám snad taky druhou dceru, ne? odbyl je Mrázek a na protest proti enskému spiknutí, jemu se střídavými úspěchy vzdoroval celý ivot, odeel do obýváku.

Čabajka, obyvateli sídlitě tak pokřtěný dlouhý maďarský Ikarus, jezdící na linkách místní dopravy, se přihnal k zastávce a Pavla Demeová nastoupila. Pocit trpkosti z Luboova

dopisu měla dosud v sobě. Nezbavila se ho ani cestou od zastávky.

Odemykala a podivila se, e ráno pouze zaklapla a v zámku neotočila klíčem. Příčina byla prostá, v bytě trůnila matka Mrázková.

Ahoj, Pavlínko,” kráčela jí vstříc z kuchyně, odkud voněla čerstvě uvařená káva. Nezlob se, e jsem sem tak vtrhla, ale … Chci být u tebe, kdy ti ten roák ..

Lubo není ádný roák,” opravila matku.

Promiň, snad jsem toho tak moc …  mávla rukou Mrázková.

Seděly proti sobě v jídelním koutě a nevěděly, co si říci.

Měla bys mu dát ultimátum,” prolomila ticho matka. Buď ty, nebo kamarád.”

Copak jsi nepochopila, e mu nejde o kamaráda, mami? Zůstal by tam, i kdyby toho Michala odveleli do Koic. Dost dlouho mně trvalo, ne jsem na to přila,” přiznala Pavla.

Jestli mu na tobě záleí, půjde za tebou,” trvala na svém Mrázková.

A co tím získám?” odsekla Pavla. Dobře, i kdy bude tady, můe se třeba i tvářit, jak je spokojený, ale uvnitř se bude trápit. Dřív nebo později se to projeví. Nervozitou vůči mně i dětem.”

Take ustoupí ty?” zeptala se přímo matka. Pratí tady výhodným zaměstnáním, sbalí

saky paky a vrátí nám klíče od bytu?”

Pavla mlčela.

Zdenka se sem přestěhuje místo tebe, vdá se a my zůstanem dočista sami,” plačtivě dodala Mrázková.

Nic takového jsem přece neřekla,” ohradila se Pavla.

80

Matka u nepokrytě plakala.

Já to chci jenom nějakým způsobem vyřeit. Přijatelným způsobem pro oba. Já mám, mami, Luboe ráda. Jako tebe, jako vás vechny,” rozplakala se také.

xxxx

Markétka přiběhla k Luboovi a za ruku ho táhla do předsíně.

Pus strejdu,” napomínala ji Lenka a omlouvala se. Nikomu nedá pokoj.”

To nic, opravdu, zamlouval Lubo překvapení.

Lenka zavedla Luboe do obýváku a odběhla postavit na kávu. Zůstal v příjemném,

skromném, leč vkusně zařízeném pokoji. Na zdi viselo pár prostých, v jednoduchém rámu

zasazených Alových reprodukcí. Válenda a dvě obyčejná křesílka. Sektorovou stěnu

nahradily účelné police.

Moc se nerozhlíej, to ví, táhnu to z jednoho platu,” uhodla Lenka jeho mylenky.

Má to tu pěkné a umí hospodařit místem,” pochválil ji Lubo. Dosud se nemohl

vzpamatovat z překvapení. Lenka je svobodnou matkou? Nebo snad rozvedenou?

Nebudeme jí chybět?” ukázal k dětskému pokoji.

Ne, je zvyklá být sama. Dítě musí naučit, aby si hrálo.

V tomto věku je hra pro dítě prací, nutností. Kdo z rodičů to nepochopí, má starosti,”

promluvil z ní pedagog. Vy jetě nemáte děti?” zaskočila ho otázkou. Jsi přece enatý.”

Nemáme,” odpověděl stručně a doel do předsíně pro poznámky.

Vysvětlil Lence zámysl branné hry.

Celé zabezpečení bude jednoduché. Vezmeme stopky, pár cvičných granátů, dvě, tři

vzduchovky a nějaké terče. Uvidí, jak to děcka chytne.”

To ovem předpokládá, abyste s Michalem jeli s námi. Sama bych to sotva zvládla.”

Markétku vezme s sebou? Kam ji přes den dává, kdy teď navíc fandí i judu?” zeptal se s nezakrývanou ironií.

Tady v domě bydlí jedna důchodkyně, moc hodná paní. Jinak chodí Markétka do kolky.

Myslí, e bych ji měla s sebou vzít?”

Takový výlet jí přece nemůe ukodit,” soudil Lubo.

A kdo se o ni postará, kdy já budu mít na krku třicet pionýrů?” usmála se Lenka.

Já,” řekl potichu a zadíval se Lence zpříma do očí. A moc rád,” dodal.

81

Odvedla řeč jinam. Pozvi svoji enu,” vybídla ho.

Nemám ji tady.” Kdy se Lenka zatvářila nechápavě, vysvětloval: Pavla ije v Praze a asi by sem vůbec nepřijela. Byla tady jednou a mám ten dojem, e i naposled.”

Taky jsem si nikdy nemyslela, e zrovna sem do Polomné půjdu hledat těstí,” přiznala se Lenka. Pocházím z Plzně, nedokázala jsem si představit ivot jinde. Ovem člověk míní a právě ivot m ě n í …Kdy jsme s Markétkou zůstaly samy a já chtěla dostudovat, bydlely jsme u rodičů. Po promoci jsem ochotně vzala první místo, kde mi nabídli byt.”

Zdála se mu půvabnějí ne kdykoliv předtím. Dneska bych neměnila. Markétka je pořád na zdravém vzduchu, v Plzni často trpěla na průduky, tady mi za celý rok nezastonala.

Chodíme po lesích, v létě se koupeme v rybníku, v zimě máme sáňkování skoro pod okny a k babičce s dědou se taky občas dostaneme. Jindy přijedou zase oni k nám. Je nám tady

dobře.” Kdy má člověk pro koho ít, je mu vdycky dobře,” povzdechl Lubo.

Někdy je lepí zůstat sám, ne se s někým trápit,” prohodila a po chvíli. Milovala jsem jednoho spoluáka. Maturitní velká láska jak to bývá. Vzpomínkou na ni zůstala Markétka.

Tvrdil mi, e by jinak medicínu nedostudoval, e se nemůeme vzít, navrhoval mi interupci.

Prořvala jsem nevím kolik nocí, ale pak jsem si umínila, e budu mít dítě i diplom. Díky rodičům jsem to dokázala. Dnes je Markétčin otec lékařem, prý velmi nadějným. Chtěl se k nám vrátit. Jene já bych mu u nikdy nevěřila. Takového tátu nepotřebujeme, to raději zůstaneme samy dvě.” Nenápadně, jakoby po pičkách nadeel večer.

Lubo se rozloučil. Na ulici si uvědomil, jak se mu od Lenky nechtělo. Cestou k ubytovně se potýkal s náhlými, neočekávanými a vtíravými otázkami. Proč Pavla není taková jako Lenka?

Miluje Pavlu vůbec? Kráčel rychle, aby těm otázkám unikl, bál se na ně odpovídat. Měl by odvahu k takovému rozhodnuti, k jakému se odhodlala Lenka Slunéčková? Dlouho nemohl

usnout, hodné dlouho. Ani tehdy, kdy se do pokoje po píčkách vkradl Michal. A to bylo u

hodně po půlnoci.

xxxx

Jakmile za Květou Hudcovou zapadly dveře a Petr Lanc uslyel dvojí klapnutí zámku, tie vloil do fabky klíč a nepatrně jím pootočil.

82

Naboso přeběhl k oknu a pozoroval, jak Květa nasedá do vozu, řadí a mizí na kruhovém

náměstí. Vrátil se a slastně si zalezl zpět pod peřinu. Nevrátí se z motorestu dřív jak za hodinu, pomyslel si.

Na protějí stěně, na kterou z lůka upřeně hleděl, mu fantazie odvíjela budoucí film. Měl rád filmy. Zvlátě dobrodruné. Stříbrné plátno patřilo k jeho velkým koníčkům i později, ale nyní mu promítací přístroj vlastních očí předváděl docela jiný děj. Květa dostala zprávu, na kterou tak netrpělivě čekali. Začíná se odvíjet film, jeho hlavní postavou bude on sám. Petr Lanc …

Vyrazil po jedenácté v noci. Dokonale oblečen, se sluivě zastřienou bradkou a pečlivě vyholenými tvářemi opustil byt a mezi bloky se propletl ke stanici tramvají. Podle dohody ho měla Květa na smluveném místě za městem přibrat do vozu.

Na zastávce postávalo jen několik lidí. Přesto se Petr přesunul a na samý konec

nástupního ostrůvku. Kdy přijela tramvaj, nastoupil středními dveřmi do druhého vozu.

Ačkoliv bylo v pozdně večerním spoji místa na výběr, Petr se neposadil. Zády ke dveřím pozoroval v odlesku okna cestující a stačil zároveň sledovat i vchody a východy.

Obezřetnost se mu vyplatila.

Asi na třetí zastávce se dovnitř vhrnula rozjařená společnost snad osmi, deseti muů a en.

Lanc mezi nimi s hrůzou spatřil zavalitou postavu Stanislava Melichara. Toho Melichara, od něho koupil za dvě stovky falených dolarů pistoli ráe est pětatřicet a dvě desítky nábojů.

Signál nad dveřmi mu u nedovolil vystoupit.

Hlouček se halasně dohadoval, ke komu se půjde na skleničku a Melichar prohlásil, a se domluví, e zatím procvakne lístky. Zavrávoral vozem směrem k Lancovi, který se drel tyče, na ní byl připevněn strojek na dírkování dopravních kupónů. V okamiku, kdy ho opilý

Melichar poádal, aby mu umonil přístup ke strojku, Lanc se otočil.

Jen cekne, a má to v sobě,” sykl. Viděl, jak na něho Melichar zděeně zírá.

Klidně to do tebe nasypu,” znásobil výhrůku a dodal: Dělej, jakoby nic.”

Stanislav Melichar se třesoucíma rukama konečně trefil do bakelitového pouzdra a nepřestal přitom sledovat Lancovu pravačku, ponořenou kdesi do útrob otevřené diplomatky.

Melichar se vrátil ke skupince svých kumpánů a zapojil se s nimi do debaty. Ve se odehrálo natolik rychle a nenápadně, e si jich nikdo neviml.

83

Lanc na přítí zastávce vyskočil z vozu. Nastoupil a do dalí tramvaje a dojel na konečnou stanici.

Nepustil se po osvětlené výpadové silnici, ale podél ní. Kráčel obezřetně asi hodinu, ne

uhnul doleva a schoval se ve stínu stromu, odkud viděl jako na dlani křiovatku, odvádějící od hlavního tahu místní komunikaci, čekal a sledoval hodinky.

V nula třicet, jak měli domluveno, zastavilo za křiovatkou luté embéčko. Přeběhl

vzdálenost a přeskočil přikop.

Stavěli tě?” vyrazil na Květu, sotva dosedl do vozu. Dvakrát,” odtuila. Co chtěli?”

Ve městě běná kontrola dokladů,” informovala ho stručně, při výjezdu z Prahy vlezli i do kufru.” Oddechl si.

Vylovil z diplomatky automapu a rozevřel ji na dvojstraně, kde se klikatila tlustá modrá čára.

Určoval Květě, kde má odbočit, upozorňoval, aby zvolnila, kdy projíděli uzavřenou osadou.

Nedovolil jí ani v tuto pozdní hodinu víc ne edesátikilometrovou rychlost.

Vzpomněl si i na Melichara a přemítal, nakolik pro něho můe být nebezpečný. Aby

pronásledovatelům mohl být uitečný, musel by spěchat na nejblií oddělení VB. Ani tak by jim nemohl udat, kudy se Lanc pustil. Z místa, kde z tramvaje vystoupil, se nabízelo více moností.

Uklidnil se, od Melichara zatím nebezpečí nehrozí. Číhá ovem na této silnici, za kadou zatáčkou, před kadou křiovatkou, v kadé obci, kterou budou projídět. Snail se vytipovat trasu tak, aby skýtala maximální bezpečí, ale kdo můe vědět? Cesta zatím probíhala klidně.

Před Polomnou přikázal Květě zastavit.

Sejdeme se a v baráku, vezmu to zahradama, dej mi klíč od zadního vchodu,” řekl a

vystoupil.

Starou část městečka znal zpaměti, jetě z dětství, kdy zde trávíval prázdniny.

Obeel ji podél potoka a v přítmí postupoval zadem k poschoďovému domku Komenského

ulice. Květa Petrovi prozradila, e po babiččině smrti otec přenechal vrchní patro jí, aby měli kde trávit volné dny.

Petr se protáhl zadním vchodem a potichu za sebou zamkl. Ocitl se v místech, kde kdysi býval sklad dědova obchodu.

Nahoru do prvního patra vedlo schoditě. Na odpočívadle si zul boty a v ponokách

neslyně klouzal po chladivých dladicích. Rodina Záhorských, která ila v přízemí, ho neznala v domě panoval klid.

84

Vzal za kliku a konečně se ocitl v bezpečí. Květa svítila jen malou pokojovou lampou a vyla mu v ústrety s výstraným prstem na rtech. Děje se něco?” zaeptal.

Ne, ale nesmíme mluvit moc nahlas,” upozornila ho.

Stáli chvíli tie. Potom Květa rozestala ve starodávné manelské posteli, zhasla, svlékla se a potichu roztáhla okenní závěsy. Do pokoje pronikl první úsvit červnové noci, která se připravovala předat tafetu dni.

Odvrátil se a přemítal, jak si zařídí ivot, a bude za hranicemi. Zprvu zůstane s tátou, má styky, pomůe mu překonat první kroky v novém a nepochyboval, e lákavém, světě. Prodají patent a budou peníze. Vzpomněl si s hořkostí na balík valut, který tak těce nashromádil.

Představoval si, e bude ivot nasávat plnými douky od prvního dne, bez závislosti na otci.

Kdo ví, kolik táta zatím dokázal naetřit? Asi dost, kdy mohl připravit útěk pro dva lidi, to něco stojí.

Květa vedle něho otevřela oči. Kdy zjistila, e Petr nespí, natáhla na sebe úsporné letní aty a postavila v kuchyňce na kávu. Kdy se najedli, naznačil jí Petr, e jí svěří důleité tajemství. Odstrčil od zdi těkou vyřezávanou skříň a roubovákem uvolnil zadní stěnu. Mezi zadní a vnitřní stěnou skříně se objevila dutina. Opatrně vyndaval ze skrýe obálky s

nákresy a hustě popsanými stranami technické dokumentace. Pečlivě je skládal na

hromádku. Chystal se právě zaroubovat, zadní stěnu skříně, kdy se ozvalo zaklepání a za dveřmi pisklavý hlas. Slečno Hudcová, slečno Hudcová, jste tam?”

Petr Lanc odloil roubovák, skokem byl u postele, popadl aktovku a vytáhl z ní zbraň.

Teprve potom se zadíval na Květu. Dávala mu znamení, aby se uklidnil.

Ano, paní Záhorská,” křikla ke dveřím. Zrovna jsem vstala. Přijela jsem nad ránem, tak jsem si trochu přispala.”

Zvenčí se ozvalo: Já jen, e se nám zdálo, jako by nahoře někdo chodil, tak jsem si řekla, musí se podívat. Ani auto před barákem n e s t o j í … 

Nechala jsem ho na náměstí, nechtěla jsem vzbudit celou ulici, nějak mi rachotí výfuk,”

odpověděla pohotově Květa. Zastavím se dole, paní Záhorská, ráda bych poprosila vaeho manela, aby se mi na to podíval.”

Klidně přijďte, pekla jsem koláč, určitě vám bude chutnat,” pozvala ji Záhorská. Uslyeli klapot jejích pantofli po schodech dolů.

Lanc si oddechl. Odloil zbraň na aktovku a zaeptal Květě:

86

Nemá ta baba klíče?” ukázal bradou ke dveřím.

Má, občas tady vyvětrá, ale neboj se, to zařídím,” uklidnila ho Květa.

Zarouboval zadní stěnu skrýe a společně přisunuli skříň zpátky ke zdi. Poté Petr začal skládat do igelitového obalu, který vytáhl z aktovky, obálky. Kadou pečlivě očistil od prachu.

Z některé vyndal i její obsah, ale zjistil, jak málo rozumí technické řeči, kterou mu vtěpovali na průmyslovce a na vysoké kole. Jednomu vak věřil, e ty papíry mají takovou cenu, která stojí za vynaloené riziko. Z úvah ho vyruila Květa. Jdu dolů, zamknu tě,” zaeptala.

Mlčky přitakal. Igelitový obal s výkresy a dokumentací poloil vedle aktovky na nočním stolku. Po pičkách přeel do koupelny. Z poličky pod zrcadlem opatrně odstranil krabičky krémů a pudrů, kelímky na zubní kartáčky a bombičky s lakem na vlasy. Pak sundal zrcadlo.

Objevil se nevelký výklenek a v něm balíček v naolejovaném hadru. Poloil jej na kuchyňský stůl a vrátil se, aby uvedl toaletní stěnu v koupelně do původního stavu. Ani o této skrýi Květa nevěděla. Promatěný hadr rozbalil a proti světlu si prohlíel malou pistoli ráe est pětatřicet. Rozloil ji a vechny části do sucha otřel. Toté učinil se korpionem,

automatickou zbrani, pro kterou si odskočil do pokoje. Zkontroloval oba zásobníky, zasunul je a dvěma prudkými pohyby vpravil do komor po prvním náboji.

Zálibně si prohlíel obě zbraně. Poté nasypal zbytek malých lutavých nábojů do kapsy saka a zastrčil k nim neobjemnou čézetu. Se korpionem v ruce postál za oknem. Stačí teď

namířit, odjistit a zmáčknout. Nikoho nebude koda, kdo se mě pokusí zabránit ve VELKÉM

PLÁNU.

Pod oknem zastavilo embéčko a vystoupila Květa. Letmo se podívala nahoru, odkud ji

sledoval, a zmizela v domě. Netrvalo dlouho a u vozu se objevil starí chlapík v montérkách.

Lehl si na dládění a začal se zabývat výfukem. Zanedlouho si otřel ruce do hadru a usedl za volant. Nastartoval vůz, několikrát zatůroval, nechal motor běet na volnoběh a pak v pokleku sledoval výsledek svého díla. Patrně byl spokojen, nebo vozem zamanévroval blí

ke krajnici, vypnul motor a starostlivě vyzkouel, zda jsou uzamčeny vechny kliky. Konečně zapadl do domovních dveří.

Zakrátko Petr uslyel kroky po schodech a klíč v zámku. Instinktivně se ukryl vedle dveří a sáhl do kapsy pro pistoli.

Těch se zbavit, to dá fuku,” oddechla si Květa. Namluvila jsem jim, e se mi nalomil klíč, a mi zatím půjčí jejich náhradní,” eptala.

87

Starej hned, e ho do přítí návtěvy mám hotovej, abych si nedělala starosti. Je v důchodu a nemá do čeho píchnout. Dalo mi hodně práce přesvědčit ho, e mi to v Praze sfouknou na počkání a e nevím, jestli v týdnu nepřijedu v noci a e bych je nerada budila.”

Dal bych si teď decku vína,” řekl Petr.

Skočím do hospody,” navrhla Květa.

Chvíli o tom přemýlel a potom souhlasil. Tady má ten jejich klíč,” vtiskla mu jej do dlaně, vyklouzla za dveře a zamkla za sebou.

Kdy se vrátila, nalila do sklenek červené. Mlčky popíjeli.

Odkdy se vlastně zná s tátou?” zeptal se náhle.

Nastoupila jsem k němu, kdy mi bylo třiadvacet,” odpověděla a pohladila Petra po tváři.

Přily sluební cesty, veletrhy, výstavy, sympózia. Sblíili jsme se. Snad neárlí?”

Sblíili? Vlezlas mu do postele. Tátovi bylo osmatřicet, měl prachy, postavení, kariéru před sebou …

Občas mi dovezl maličkost ze zahraničí, já zase neetřila čas, kdy potřeboval máknout, nebo taky ututlat nějakej ten malér,” pokračovala Květa.

Věděla jsi na něho příli mnoho a dávala sis platit za mlčení. Jsi obyčejná děvka, odpovídal jí dál v duchu.

Tenkrát v osmaedesátém začala v technickém oddělení a vlastně v celém podniku bitva o koryta. Vynořila se spousta ambiciózních lidí. I v konstrukci se začali hádat o ten nový motor.

Objevily se názory, e i kdy to bude patent ná, pouze západní firmy můou celej projekt dotáhnout do konce a v nejkratí době realizovat výrobu. Já tomu ani za mák nerozuměla, ale tvůj táta tvrdil, e je zmatku třeba vyuít, ne se konstrukční tým dohodne. Podle něho byli jeden bez druhýho bezmocný. Kadej z nich dělal na určitý části úkolu a kdyby si jeden z nich postavil hlavu, trvalo by hodně dlouho, ne by u vyřeenou část dali zase do kupy. Pro mě to celý bylo panělskou vesnicí. Fredy mi vysvětlil jakou hodnotu projekt má. Jednou přinesl takovej předpis, z kterýho vyplývalo, e ředitel ádá, aby technický rozvoj předal celou dokumentaci jemu. Nepotřeboval mi moc vysvětlovat. Vyuila jsem příleitosti a

podstrčila papír řediteli Grónskému. Kdyby si přece jenom fingovanýho nařízení viml, měla jsem říct, e se vedoucí technického oddělení obává o bezpečnost dokumentace a proto

ádá, aby byla uloena u Gronského. Bylo to riskantní, ale vylo to. Pak přiel srpen, direktor Gronský odjel z republiky a zůstal venku.”

88

A to se nikdo po patentu nesháněl?”

Samozřejmě, e jo, usmála se Květa. Ale a pozdějc se k tomu dostali soudruzi.”

Gronského útěk vám vlastně pomohl,” soudil Petr. Přitakala.

Hájili jsme se příkazem direktora. Já dosvědčila, e jsem byla přítomna jednání tvýho táty s Grónským, kdy osobně poadoval, aby k němu do úschovy dokumentaci plováku, jak to v

hantýrce nazývali, předal. Dlouho byl pokoj, veobecně se soudilo, e Grónský vyvezl

dokumentaci ven. Alfréd dokázal prokličkovat vema čistkama v podniku. Zase si jako

fachman získal důvěru, jezdil po čase za hranice, s obchodním oddělením uzavírali

kontrakty. Často říkával, e člověk nikdy neví, a e je potřeba se zabezpečit. Prozradil mi, e má venku ulitý nějaký valuty a e s tím, co schoval tady, nemusíme mít o budoucnost strach.

Nechtěl riskovat, proto se nepokusil dokumentaci vyvézt. A předloni se začalo schylovat k maléru. Grónský se nám někde venku picnul. Předtím ale napsal do Československa dopis, kde se mimo jiné zmínil i o plováku. Znovu mejdili, vyetřovali, podezírali vedoucího konstrukčního kolektivu, vechny vyslýchali. Taky Alfréda. Ne ho stačili konfrontovat s vedoucím konstruktérů, odjel tvůj táta do Západního Berlína. Poslala jsem mu telegram a se u nevrací.” Dohodli jste se předem?” otázal se Petr.

Na spoustě věcí jsme se dohodli předem. Jen jsem nevěděla o úkrytu tý dokumentace.”

Znovu se k němu přitiskla. Proto Alfréd zasvětil tebe,” dodala.

Petrovi dolo, e byl otec prozíravý a Květě nevěřil na sto procent.

Mrzí tě to?” zeptal se výsměně. Hlupáčku.” Přivinula se k němu těsněji.

Prý má na svědomí člověka.” zaeptala mu těsně u ucha a téměř se polekala vlastních

slov.

Poldu, bachaře, chtěl mě zadret,” upřesnil naprosto klidně a přitáhl ji k sobě tak silně, e sotva dýchala. A voddělám kohokoliv, kdo se mi postaví do cesty. VELKEJ PLÁN musíme dotáhnout do konce, rozumí?! Za kadou cenu!”

xxxx

Major Zima se zahloubal do tlustospisů hláení, roztahaných po stole. Chtěl mít ujasněno ve, co se podařilo vypátrat od poslední porady, kdy se po několika málo hodinách

odpočinku pustili do dalí úmorné práce.

89

Mnoho záchytných bodů neměli. Chatař Málek jim potvrdil, e se mu ztratil chlebník

edozelené barvy a přísluníci z Boru podrobně prozkoumali skrý na uhlí. Zjistili tam vlákna z vězeňské uniformy. Tak vylo najevo, kde se skryl Petr Lanc krátce po havárii. Chyba, e nepropátrali obvod řeky a nad brod a v bezprostředním okolí nápravného zařízení,

umonila uprchlíkovi náskok. Soustředili se a příli na opačnou stranu, k Mostu.

Daktyloskopové v otiscích prstů z Málkovy chaty bezpečně zjistili, e jsou totoné s

daktylkami Petra Lance. Dalo se také usoudit, e náhodný svědek v Dlouhově skutečně

potkal prchajícího vězně.

Vechna tato fakta povaoval major Zima za mizivá vodítka pro dalí pátrání. Teď je

nejdůleitějí zjistit, kde se Petr Lanc nachází nyní. Ve nasvědčovalo tomu, e v Praze.

Prováděli prohlídku u Lancových spolupracovníků, přátel, společníků v černých obchodech, u bývalých spoluáků, u dámských známostí, které se podařilo zjistit. Za mnohými se

vypravili na chalupy a chaty, tam, kde nikoho nezastihli doma ani mimo hlavní město, střeili byty. Nepřetrité pátrání pokračovalo na výpadovkách, střeena byla nádraí i letitě. Z

dlouhých seznamů odkrtávali jméno po jménu, kontrolou proly tisíce automobilů a

prostředků hromadné dopravy. Bezvýsledně. Zadrení několika desítek osob, hledaných pro jiné trestné činy, nepovaovali za úspěch. Petr Lanc v síti neuvízl. Jako by se propadl. Zima se osobně vypravil za Lancovou matkou.

Neviděla jsem ho od té doby, co nechal koly. Dejte mi pokoj, není to u můj syn, vyjela na majora, sotva se představil. Odkud víte, e hledáme Petra?” zeptal se.

Celá čtvr si na mě ukazuje prstem, viděli ho přece v televizi.”

Nemáte tuení, kde by teď mohl být?”

Ne, a taky to nechci vědět,” rozplakala se. Kdyby dal Péa na mě, kdyby býval dal na mě . .

Uklidněte se, paní Lancová. Vím, je to těké, ale pokuste se nám pomoci. V zájmu vaeho syna. Ne udělá dalí nepředloenost.”

To vechno Alfréd, klukovi popletl hlavu a pak nás nechal. Péa se domů nevrátil, mámu u

nepotřeboval,” vzlykala. Psal vám někdy manel z emigrace?” Ne. Ani si to nepřeji.”

Nevíte, zda psal Petrovi?”

90

Vdy vám povídám, e jsem ho kolik let vůbec neviděla. A na té fotografii v televizi. Ta hanba! skryla obličej v dlaních.

Znáte některé Petrovy kamarády? poloil major dalí otázku, kdy k němu přes slzavou

oponu opět vzhlédla.

Vyjmenovala několik spoluáků ze střední koly a později z fakulty. Mnohé znala pouze

křestním jménem, přesto si major kadé z nich pozorně poznačil.

Nejezdil k někomu z nich na chatu nebo tak?

Nevím. Spolu jsme naposled byli na dovolené .. to chodil Péa jetě do  k o l y …

v Poumaví, zasnila se. V domku manelových rodičů. Dobře, e se toho nedoili. Víte, Alfréd nikdy neměl smysl pro rodinu, pořád jenom kamarády a enský. Od koho by to jinak Péa odkoukal, no řekněte sám?

Zima přikyvoval a napadlo ho, zda Lanc nezamířil do Poumaví, kde to, podle matky, z

dětství zná. Přeptal se, ale dozvěděl se pouze to, e domek po rodičích před léty prodali a do Polomné u nejezdili. Jak dlouho s manelem neijete? zajímal se dál.

To je sloité, soudruhu majore. On sem vlastně chodil jen přespávat, dokud nadobro

nezůstal za hranicemi. Ani jsem to nevěděla, a přili ti od vás a řekli mi to. Co vám mám povědět, jak mi v tu chvíli bylo. Dělal si vdy, co se mu zlíbilo. Nechtěla jsem se rozvádět, kvůli Péoví. A takhle jsem dopadla, roztřásla se jí pohublá ramena.

Ani výslechy, které prováděli souběně s prohlídkami, nepřinesly ádný významnějí údaj.

Zima také dopodrobna vyhodnotil hláení, která mu předloila skupina, zabývající se

Lancovou minulostí. Zejména ho zaujaly pasáe, týkající se útěku jeho otce Alfréda Lance do zahraničí. Pročetl tlustý fascikl komise, která vyetřovala případ ztráty dokumentace k motoru s plovoucím pístem, rozvoje naeho průmyslu, a nejen automobilového. Jediným

konkrétním výsledkem byl pro Zimu dalí sloupec jmen, které připsal do seznamu lidí,

majících by vzdálený vztah k případu Petra Lance.

Kromě toho se z ranní svodky major dozvěděl, e občané upozornili na dva případy, je by mohly souviset s Lancem. Na místa okamitě vyjela pohotovostní skupina, avak poplach se pro Zímův kolektiv ukázal planým. Za mříe se dostali dalí dva recidivisté. Lidé si vímají, a on přece uniká, napadlo majora a posílilo to v něm přesvědčení, e Petr Lanc útěk připravoval a zřejmě si zabezpečil u dříve úkryt.

Znovu se probíral zápisem z rozhovoru s vychovatelem nápravného zařízení i výslechy

spoluvězňů. Zřetelně z nich vyplývalo, e se odsouzený snail vyvolat zdání, e nemyslí na nic jiného ne jak si odpykat trest a ji nikdy se do rozporu se zákonem nedostat.

91

I to se velo do Zimový teorie. Bez cizí pomoci by vak nedokázal zanechat jen tak málo stop a nakonec zmizet docela. Jak to říkal Netík, kdy jeli do Boru? Míří za kopečky. Jak jsem mu odpověděl? To není tak jednoduché, máme hranice natěstí dobře střeeny. Lanc

zatím neriskuje, o nic se nepokusil, cítí se naprosto bezpečný …

Major poklepával tukou o blok před sebou a úvahy se mu honily hlavou. Lanc se cítí

bezpečný. Čeká. Proč? Má zbraň, mohl by se pokusit. Je sebejistý, neztrácí nervy. Jiný by je asi dávno ztratil, musí přece vědět, e mu půda hoří pod nohama.

A co kdy má spojení ven a slíbenou pomoc z druhé strany?

Ta mylenka Zimu zaskočila, okamitě si poloil dalí, proč? Kdo bude riskovat pro

kriminálníka, který má na krku vradu ? Ale co kdy netuí, e má na krku vradu? Snad ani to, e seděl? Utíkal po tak krátkém čase z vězení právě proto, e se chystal na Západ u

před zatčením? Nasvědčovaly by tomu i peníze, které shromaďoval. Ale proč?

Věčná otázka v téhle práci, pomyslel si major a promnul si unavené oči. Spočinuly na sloce s výsledkem práce vyetřovací komise ve STROJMOTORU. Najednou Zimu udeřil nápad.

Příli fantastický, ne aby se z něho nahonem vzpamatoval.

el pomalu k vařiči postavit na turka. Nad ním pak  kombinoval a do poznámkového bloku přibývalo řádků. Kdy dopsal, přelétl poznámky. Věta za větou, argument za argumentem do sebe zapadaly. Nerad plukovníka obtěoval fikcemi. Zvedl sluchátko a u nadřízeného se

ohlásil.

xxxx

Zelená čísla na displeji kalkulačky se Pavle Demeové rozmazávala před očima. Pracovala mechanicky. Krmila elektrickou pamě dalími údaji a výsledky přenáela do rubrik

cestovních příkazů. Sčítala a odčítala, opravovala nesprávné údaje zaměstnanců, účtujících si náklady sluebních cest a jednotlivé poloky přenáela do kontrolní karty.

Namísto plného soustředění na defilující roty čísel, myslela na Luboe. Domnívala se, e se v pátek objeví, dlouho do noci chodila bytem a přihřívala večeři. Nepřijel. Neztratila naději, věřila, e se ho dočká v sobotu. Namlouvala si, třeba měl slubu, odpoledne skončí a chytí poslední spoj do Prahy. Copak můe celou záleitost uzavřít jediným dopisem? Luboovi neodepsala, doufala, e doma ve proberou.

92

Nestojí o mě, plakala do poltáře, kdy i v sobotu po posledních televizních zprávách ulehla sama. Do rána Luboe nastokrát obvinila, e ji nemiluje a nejméně tolikrát se mu

ospravedlnila. Mohl si udělat čas, kdy jde o tak vánou věc, vyčítala mu. Jak vánou? ptala se na to sama sebe. Jestli ho má ráda, není to nic váného, napovídal jí rozum. Převalovala se na lůku a do rána. Musím mu alespoň odepsat, musíme se co nejdříve vidět, umiňovala si. Za dobu známosti s Luboem si zvykla, e byli často odloučeni, ale teprve nyní pocítila, jak jí skutečně chybí. Nedokázala si představit, e by ho ztratila. A dosud se mohla těit, e přijede a budou zase spolu, projdou se městem, posedí v kavárně, navtíví známé, a teď by mělo ve skončit? Nesmí připustit, aby se s Luboem pro malichernost rozela. Pojednou jí celá záleitost připadala nesmírně malicherná. Lubo se přece snail, aby spolu ili kadý den, kadou noc. Jene ona nechtěla z Prahy, ona dávala přednost bytu před manelem.

Bylo to nepříjemné zjitění. Musí za Luboem, hned zítra, hned dnes, opravila se, kdy

zpozorovala, jak se za oknem klube nedělní jitro.

Ne se stačila připravit, slyela, e se někdo dobývá do bytu. Samou radostí, e Lubo přijel alespoň na pár hodin, hnala se do předsíně. Za dveřmi stála matka.

Luboek je doma? vyzvídala a hrnula se dovnitř.

Není,” odpověděla Pavla kysele. Jedu za ním. Zbláznila ses?” zhrozila se Mrázková.

Nezbláznila, jedu za ním,” odsekla.

Já ti do toho, děvče, nechci mluvit, ale není nic horího, ne dolejzat za muským s

prosíkem,” vzdychala matka a pronásledovala Pavlu místnostmi, kam jen se hnula.

Ví co se stane?” otázala se v koupelně a hned si taky odpověděla. Zvykne si. Přítě si navymýlí kdoví co, a kdy s tím nebude souhlasit, postaví si hlavu. Moc dobře bude vědět, e zase přileze, aby byl v domácnosti klid.”

Pavla se netečně česala a Mrázková v monologu pokračovala.

Nechci ti radit, ale pak mi nechoď domů brečet, a se z toho vyklube jiná enská.”

Pavla se posadila na vanu a ukryla obličej v dlaních. Ramena se jí natřásala nerozhodnými vzlyky. Noční předsevzetí byla ta tam. Nech toho, nebreč,” chlácholila ji matka.

A ty myslí, e si nael n ě j a k o u … ?  tkala a zvedla líčidlem pomazanou tvář.

To se pozná, buď přijede sám, anebo . . ř e k l a Mrázková a uchopila dceru kolem ramen.

Hlavně seď doma, to ti povídám.”

93

Dalí dva dny vydrela Pavla v nejistotě. Pracovní doba se jí neuvěřitelně vlekla, ale co to bylo proti nekonečným večerům o samotě s dotěrnými mylenkami. V těch okamicích se

zase těila do zaměstnání.

Pavlíno, vdy tady má úplný hlouposti,” uslyela nad sebou a zvedla zarudlé oči.

Podívej, copak můe účtovat plnohodnotné stravné, kdy soudruh Zemánek cestoval jen

dopoledne?” divila se Marcela Králová, pokladní.

Uka, promiň,” omlouvala se Pavla a chybu červenou propisovačkou opravila. Nezlob se.”

Co je ti, holka? Chodí uřvaná, nevyspalá. Nepříjemnosti doma?” nedala se odbýt Marcela a od svého stolu zvedla hlavu i jejich kolegyně Světlana.

Ale nic,” pitla nepřesvědčivě Pavla.

Lubo zlobí?” zeptala se přímo Světlana a nebyla v tom kodolibá radost, spí

konstatování. To jsme celý my, enský. Vechno obulíme, místo abychom pěkně z očí do

o č í … Copak ti provedl?”

Ale nic, spí já jemu,” přiznala Pavla a na dosud nevyúčtovaný cestovní příkaz poprvé křáplo.

Vysvětlila spolupracovnicím, co ji trápí. Přiznala, e za Luboem dávno chtěla jet, ale matka ji odradila.

Tak podívej, jestli si do manelství nechá mluvit maminku, je pohroma na světě. Problémy si musí řeit sama, to za tebe nikdo neudělá,” přesvědčovala ji o pět let starí Marcela.

Nikdo neříká, e rodiče nemohou poradit, ale sama musí nejlíp vědět, kdy si z té rady něco vzít a kdy ji ve ví slunosti prostě přehlédnout.”

Jestli ti můu něco doporučit, jdi za vedoucím, vem si dovolenou a jeď za tím třeba hned,”

přidala se k Marcele Světlana. My to tady u nějak zvládneme.”

Mluvily do Pavly tak dlouho, dokud se nezvedla a nezamířila ke kanceláři vedoucího. Láteřil sice, e se mu lidé rozjeli na dovolenou a e se ho nikdo neptá, jak si s tou horou čísel poradí, ale co chudák zmohl proti třem enským.

xxxx

Poručík Lubo Deme stál uprostřed útvarového nástupitě a prováděl s četou pořadovou

přípravu. Cvičil obraty na místě, vystupování z tvaru i cviky se zbraní. Kdy mu velitel roty, poručík Michal Jandák, několikrát vytkl, e mu kázeň v četě polevila, jenom se utěpačně smál.

94

Polevila? divil se, dosud patřili k nejlepím v praporu a najednou jsou bez disciplíny? Tuté

výtku, tentokrát od kapitána Dvořáčka, ignorovat nemohl. Velitel praporu zjistil u jeho čety nepořádek v osobních věcech, na zaměstnání si viml nedostatku v pořadovosti a v

neposlední řadě polevila druhá četa také v odborné přípravě. Tak to Dvořáček vytkl poručíku Jandákovi při rozboru kázně.

Tvar pochodoval nástupitěm a Lubo úkosem sledoval ciferník hodinek. Byl nejvyí čas, aby pořadovku, kterou naplánoval navíc, ukončil. Přesto jetě přidal deset minut, aby neměli vojáci dojem e pospíchá.

Z okna kanceláře pozoroval Luboovo počínání poručík Michal Jandák a kroutil poválivě hlavou. Lubo, Lubo, není spí chyba v tobě ne v nich, říkal si v duchu.

Lubo konečně zavelel. Zastavit, stát! Vlevo vbok! Pořádek a kázeň, to je základ vojenské abecedy, pamatujte! si to. Jinak budeme nacvičovat častěji,” řekl a dal rozchod.

Kanady třeskly o beton a četa se rozpadla na skupinky. Lubo spěně vykročil do budovy.

Dozorčí roty řízně pozdravil a vyjelo z něho: Soudruhu poručíku, máte se zastavit u velitele roty.”

Zaklepal a veel. Provokativně přitom pohlédl na zápěstí levačky a vyčkával, s čím Michal vyrukuje.

Posaď se,” vybídl ho Jandák. Nebolí tě nohy? Vojáky asi ano, dals jim zabrat.”

Lubo mlčel. Michal se s rukama v kapsách procházel místností a potom se uvelebil na kraji stolu.

Neměli bychom si, Lubo, otevřeně promluvit?” zeptal se a zpříma se zadíval dávnému příteli do očí.

O čem?” s nádechem ironie opáčil Lubo. Jak vidí, snaím se odstranit nedostatky.”

Moc dobře ví, e o tohle nejde, i kdy to s tím taky souvisí,” řekl klidně Michal. Mezi námi se stalo něco, co prostě nedokáu pochopit. Jsme snad jetě kamarádi a měli bychom si to vysvětlit.” Nevím, na co naráí,” obrátil se k Michalovi Lubo s předstíraným zájmem.

Nemohu za to, e do funkce ustanovili mě. Připoutím, e jsi neméně dobrý velitel, ale nahoře rozhodli, abych rotě velel já. Je to důvod, abychom přestali být přáteli?” zeptal se bez obalu Michal.

Ztěuju ti to snad?” ohradil se Lubo nakvaeně.

96

Netvrdím, e úmyslně, ale není to mezi námi jako kdysi, vyjel Michal. To bych řek.

Co bys řek?”

Lubo neodpověděl, křečovitě se usmíval kamsi do okna.

Já ti to tedy povím sám,” zrudl Michal. Nesnese, i kdy nevím proč, aby tě někdo v něčem předběhl, neumí prohrávat, chová se jako malej závistivec.”

Ale?” podivil se okázale Lubo. Věří, e by mě to nikdy nenapadlo? Sám jsi přece tvrdil, e je jedno, kdo převezme tuhle rotu. Za pár měsíců se dostane i na druhého.

Copak si nevzpomíná? Nebuď bláhovej, skutečně se domnívá, e právě proto snad vzteky nespím?”

Gestem Michalovi naznačil, e je v tomto případě nad věcí. Tím ovem Michala neuspokojil.

Tak já ti tedy povím pravý důvod, kdy ho chce slyet,” seskočil Michal se stolu a postavil se proti Luboovi. Načisto jsi zblbnul kvůli Lence. Netvař se, prosím tě, e nechápe.

Samozřejmě, e kvůli Lence. Daleko horí je, e pro to nemá jediný rozumný důvod kromě své zbabělosti. Je ti to jasný? Zbabělosti.” Lubo zbrunátněl, ale ovládl se.

Jestli je tady někdo padlej na hlavičku,” sykl, pak rozhodně ne já. Jsem enatej a zcvoknu do enský s dítětem? Ví vůbec, e je svobodná matka?”

Vím,” řekl klidně Michal. A taky vím, e se Lence nedvoří. Ty se jen snaí hojit své komplexy. Slabost ti nedovoluje, aby sis vyřeil vlastní trable. Lenka byla a je v tomto směru daleko statečnějí. Doporučoval bych ti, abys ji do svých problémů nezatahoval.”

Tohle jsi neměl říkat, Michale, tohle ne,” vykřikl Lubo a odeel z kanceláře velitelské roty.

O místnost dál vztekle naházel do kufříku věci, roztahané po stole, zamkl zásuvky a s klíčem v ruce zamířil ke dveřím. Potom si na cosi vzpomněl, nařídil dozorčímu, aby mu zavolal velitele drustev. Kdy se na rozkaz dostavili, upozornil je, e ráno nechce slyet jedinou stínost. Teprve pak opustil kasárna.

Za bránou se poněkud uklidnil, ale Michalovy poslední věty mu stále vibrovaly v hlavě. Kdy

sok tak sok, bejvalej příteli, vzkazoval v duchu Michalovi a odbočil na Komenského ulici.

Lenku Slunéčkovou zastihl ve sborovně. Chystala se domů. Nabídl jí doprovod s tím, e

spolu musí dohodnout podrobnosti pionýrského výletu. Vzal jí galantně nákupní taku a

doprovodil ji pro Markétku do mateřské koly.

97

Cestou Lence vyprávěl, jak budou za splněné úkoly branné hry rozdávat pionýrům vojenské odznáčky a kdo jich získá nejvíc, obdrí ceny, makety bojové techniky, které vyhotovili vojáci v zájmovém krouku. Vyzvídal na Lence, nemá-li starosti s ubytováním na zájezdu a nepotřebuje-li pomoci. Trochu se zarazil, kdy se zmínila, e se jí v Chebu podařilo zajistit ubytovnu tělovýchovné jednoty a e má pro Michala a Luboe vyhrazen dvojlůkový pokoj.

Kdy doli k domu, zeptal se můe-li s nimi nahoru. Lenka mu podala ruku a řekla:

Nezlob se, prosím tě, ale já dnes čekám návtěvu … 

Samoz … , jistě, zakoktal.

Opravdu se nesmí zlobit, asi jsem ti to měla povědět u posledně, ale já … Mám ráda Michala.

Vypotácel se od domovního vchodu a zůstal jako opařený uprostřed chodníku. A pak to

přilo jako úder z jasného nebe. Přes ulici, na lavičce, odkud maminky hlídají děti, skotačící na pískoviti, seděla Pavla. Kdy Luboe spatřila, zvedla se a beze slova odcházela.

Dostihl ji po několika metrech. Pavlo, Pavlínko!” snail se ji chytit za ruku.

Vysmekla se a sveřepě pohodila hlavou.

Vechno ti vysvětlím,” půjdeme se někam posadit, opravdu ti vechno vysvětlím.” opakoval, ale Pavla kráčela dál. Nemysli si, e …  Nic si nemyslím, dej mi pokoj, odsekla.

Je to nedorozumění, Pavlo, nic ne nedorozumění,” pokouel se ji přesvědčit.

e jí tahá domů nákupy, s děckem akuje, to je nedorozumění?” křičela Pavla. Proto ten dopis!” Vechno ti to vysvětlím,” uklidňoval ji.

Pavla se zastavila.

Tak ty mě podvádí! Za to, e tě mám ráda! A já celý noce řvu a dokonce se ti jedu omluvit.

Mockrát ti děkuju.”

Nedbala Luboova překotného vyprávění, jak se s Lenkou Slunéčkovou seznámili, e

společné s Michalem pomáhají místní kole v práci s pionýry, e s ní přiel pouze domluvit brannou hru, e Lenka pro něho není nic víc ne učitelka z patronátní koly. Zastavila se a

u nádraní pokladny. Jedenkrát Prahu,” poádala sue.

Přes hodinu měl Lubo na to, aby Pavlu upokojil, aby ji zbavil pochybností, aby nezůstal načisto sám. Dokud nezabrzdil na jedné ze dvou kolejí osamocený vagón motoráku,

nepromluvila Pavla ani slovo. Otočila se a na schůdkách.

Nelituju, e jsem přijela. Teď vím, na čem jsem. Nikdy bych nevěřila, jaký jsi zbabělec,”

ranila Luboe na nejcitlivějím místě, ani by tuila, e to dnes pro Luboe nebylo poprvé.

98

xxxx

Kdepak jste se nám toulal, pane Melichare?” zvedl se od stolu nadporučík Netík a vyel vstříc pobledlému mui, jeho mu předvedli do kanceláře, a pročpak jste před námi utíkal, kdy jste nás uviděl před barákem?”

Stanislav Melichar stál se svěenou hlavou a sveřepě mlčel.

Celou sobotu a neděli jste pryč, ani do zaměstnání nepřijdete . . v e d l řeč nadporučík a přistrčil zadrenému idli. Kde je Petr Lanc?” vypálil náhle otázku.

To nevím,” zakoktal Melichar.

Hm, mnul si nadporučík bradu. A víte vůbec, e utekl z výkonu trestu?”

To ano.” Odkud?” V televizi to prý říkali, a taky v rozhlase,” odtuil Melichar.

Ale vy sám jste hláení neslyel, pane Melichare?”

A to se musí?” osmělil se zadrený.

Proč jste tedy před námi utíkal?” nezapomněl na nepříjemnou otázku nadporučík.

Byl jsem od pátku na flámu, a tak …  pravil tie.

Kvůli tomu jsme vás nehledali. Nesnate se nic zapírat, pane Melichare, jde o vradu,”

poradil mu Netík domlouvavě. Mu na idli se zřejmě rozhodl mlčet.

Budete si muset vzpomenout, pěkně hodinku po hodince, kde jste byl. A taky jmenovat

svědky, vak to z n á t e … ,  pokračoval nadporučík.

Ale ano, jistě, to m ů  u …  spustil ochotně Melichar. Jmenoval lidi, se kterými trávil poslední dny a Netíkovi bylo jasné, e nele. melinář nepatřil k nováčkům a dobře věděl, e si jeho tvrzení ověří.

A teď nám jetě povězte, kde je Petr Lanc,” opakoval znovu nadporučík. Leel mu v hlavě Melicharův zběsilý útěk, jakmile spatřil před domem vůz a přísluníky Bezpečnosti.

Jak chcete, pane Melichare,” vzdychl nadporučík, jenom vás musím znovu upozornit, e Petr Lanc zastřelil člověka. My ho dřív nebo později dostaneme, a … 

Mě chtěl taky zabít,” vykřikl náhle Melichar. Já mám hroznej strach.” Ruce se mu třásly.

99

Nechte mě tady u vás, pane nadporučíku. Protoe jak on se dozví, e . . M e l i c h a r neodpověděl.

Ničeho se nemusíte bát, pane Melichare, tady se vám nic nestane. A kdy vás chtěl zabít?

A proč?”

Tou pistolí, co jsem mu prodal, mě chtěl zastřelit,” přiznával roztřesený Melichar a Netík zpozorněl. Vy jste mu prodal pistoli?” zeptal se Netík jakoby mimochodem.

Jetě předtím, ne jste mě vyslýchali kvůli těm dvěma stovkám dolarů. Ale já nevěděl, e jsou falený.” ,,A jak jste se k té pistoli dostal, člověče?” poloil mírně dalí otázku nadporučík.

Na vojně. Víte, já dělal jednou velitele roty v kanceláři rajóny a on zapomněl zamknout trezor. Měl tam osobní čézetu, estpětatřicítku. Bylo z toho veliký vyetřování, ale na nic nepřili.” A on na vás Lanc mířil, ohrooval vás?” vyzvídal Netík.

Ne,” odtuil Melichar. V tramvaji byli lidi, drel pistoli v tace.” Mám tomu rozumět, e je Lanc v Praze?” Asi někde v Praze bude. Proto já se bál domů, kdy mi vyhrooval, no a pak jsem si myslel, e si pro mě vai přili kvůli tý pistoli, e u jste ho drapli. Já vím, e nedovolený drení a keft se zbraněma se nevyplácí,” dodal zničeně Melichar.

Proč si myslíte, e je někde v Praze?”

Kdy jsem na něj narazil v pátek v t r a m v a j i . . u s o u d i l Melichar.

Můete mi přesně ukázat, kde to bylo?” vyzval nadporučík zadreného a sám také

poodstoupil k nástěnnému plánu Prahy.

Melichar mu dopodrobna osvětlil okolnosti setkání a přesně označil číslo linky, čas i místo, kde přistoupil do vozu a také, kde Lanc tramvaj opustil… Víte, pane nadporučíku,” otíral si nervózně zpocené ruce o kalhoty Melichar, já se tenkrát Lance ptal, kdy jsem mu prodával tu bouchačku, na co ji potřebuje. A on mi odpověděl, e třeba chce unýst eroplán, e je to teď v módě.”

Dlouho trval výslech Stanislava Melichara. Dověděli se, co měl Petr Lanc na sobě, e nyní nosí knír a bradku, jak vypadala aktovka, kterou měl v ruce. Zdálo se, e zadrený řekl ve, co věděl. Na odpoledne svolal major Zima operativní poradu.

Kdo z prověřovaných bydlí ve čtvrti, v ní viděl Melichar Lance?” byla první otázka, kterou po krátkém úvodu poloil.

100

Vyjmenovali dva někdejí Lancovy spoluáky, jednoho veksláka a bývalou sekretářku

Lancova otce, Květu Hudcovou.Okamitě zajistit sledování, nařídil Zima.

Jene Lanc mohl do tramvaje nastoupit kdovíkde,” namítl Netík. Kdy se tam zjevil

Melichar, Lanc u ve voze byl, a ta linka projídí hned třemi obvody.”

Má pravdu, ovem pochybuju, e by Lanc riskoval jízdu polovinou Prahy,” zadumaně

poznamenal major a pohlédl na plán hlavního města. Avak pro jistotu. Kdo ze seznamu

bydlí v oněch dalích obvodech?” Přibylo osm jmen. Toté,” stručně dodal major.

Neměli bychom posílit vechna letitě v republice? Co kdy Lanc v Praze u dávno není a hledá příleitosti někde jinde?” ozval se opět Netík.

Osobně nepředpokládám, e by Lanc byl jetě v Praze a nemyslím si taky, e riskne útěk zrovna letadlem. Ale u jsme učinili přísluná opatření,” pravil Zima. Náhodě nesmíme ponechat nic. Pro nás je nyní nejpodstatnějí, nepustit z očí vytipované lidi. Jedno je jisté, někdo Lancovi pomáhá. A ten někdo by nás k němu mohl dovést dřív, ne se pokusí cokoliv.”

xxxx

U v okamiku, kdy Lubo Deme stál na prázdném nástupiti nádraí v Polomné a civěl za mizícími stopovkami vagónu, který odváel Pavlu, pochopil, kolik hloupostí nadělal. Nejraději by nastoupil do dalího spoje, kdyby to lo. Loudal se večerní ulicí a střízlivěl, jako po návratu z flámu. Přepadla ho morální kocovina, ohlaující se výčitkami. Člověk zmoený alkoholem se z takového stavu zpravidla vyspí, ale Lubo věděl, e pro něho bude spánek málo. Usedl na osamocenou lavičku v parku a přemítal nad událostmi posledních dní.

Omlouval sám sebe rodinnými problémy a z nich vyplývajícími nezdary v zaměstnání,

nesrovnalostmi s přítelem, který kamarádem přestával být, přidával dalí a dalí důkazy své neviny. Jak málo to ve omlouvalo. Sám sobě si neměl lhát, a on to dělal. Jse opravdu slaboch a zbabělec, vyčítal si a nebylo mu příjemně. Cítil trpkost pravdy, která vyla najevo.

Jen jedinkrát proíval podobné chvíle, kdy v prvním ročníku vojenského gymnázia pochoval oba rodiče, kteří zahynuli při automobilovém netěstí. Tehdy mu pomohli velitelé, spoluáci, Michal a později také Pavla. Za kým půjde dnes?

101

Pavle ublíil, k Michalovi se nechoval korektně, před Lenkou se styděl.

Ráno po rozvodu vyel s četou podle plánu zaměstnání na cvičák. Z očí vojáků postřehl, e čekají, zda zas přijde zabíračka, při které nechá četu kmitat v maskách a sám bude pouze kontrolovat. Masky přily ovem také na program.

Ale Lubo si ji nasadil a sám v čele vedl útok v rojnici na kótu před nimi. Společně pak vytírali z prostředků protichemické ochrany jednotlivce pot.

Nebylo to patné, zhodnotil na závěr zaměstnání, dal rozchod, převlékl se a s četařem absolventem Končekem a novým velitelem čety, svobodníkem absolventem Horou se

vypravili do vojenské závodní kuchyně na oběd. U stolu, kde seděl Michal, bylo volno.

Přisedl si. Tak jak?” zeptal se Michal a neměl na mysli pouze výcvik.

Vedro,” odtuil stručně Lubo. Mlčky se vraceli k rotě.

Zvládl přípravu na přítí den a odpochodoval s četou do autoparku. Pobyt pluku v letním výcvikovém táboře se blíil, chtěl mít techniku v absolutním pořádku. Kdy se po zaměstnání oplachoval studenou vodou, cítil se po dlouhé době spokojený. Nejhorí tě dnes jetě čeká, napsat Pavle vyčerpávající dopis, vzpomněl si.

Kdy se vrátil do své kanceláře, vstoupil znenadání Michal. Chvíli postával vprostřed

místnosti.

Můu se tě zeptat,” vylezlo z něho konečně, pojede-li zítra s námi nebo přenechá pionýry a brannou hru mně?” Pojedu,” řekl Lubo. Fajn,” konstatoval Michal.

xxxx

Poručík afář přimhouřil oči před paprsky odpoledního slunce a jetě jednou se přesvědčil, e je správně u brány s nápisem TECHNOLIT n. p. Potom zamířil ke skleněné kukani

vrátnice a byl rád, e alespoň chvíli zmizí z vyprahlé městské ulice. Dnení program mu dal pořádně zabrat, ostatně jako u včera, kdy prověřovali vechny vytipované osoby, jejich

jména se ocitla na seznamu v souvislosti s případem Petra Lance.

Ne se prokázal vrátnému, nahlédl do notýsku a připomněl si, e mu zbývá prověřit poslední osobu, Květu Hudcovou, bývalou sekretářku Lancova otce.

102

Vrátný při pohledu do poručíkova průkazu zmobilizoval zbytek vedrem odumřelých sil a

ohlásil afáře v kádrovém oddělení podniku. Pár minut nato si kriminalista podával ruku se starí obrýlenou enou, která se představila jako referentka personálního oddělení.

Zajímá nás ve, co nám můete říci o vaí pracovnici Květě Hudcové,” přeel afář přímo k věci a posunul si idli co moná nejblí k vrčícímu větráku na stole.

Moment,” odtuila personální pracovnice a poodela k velké registrační skříni.

V přísluné sloce nejprve přelétla několik listů a poté se obrátila na poručíka:

Chcete ivotopis nebo pracovní hodnocení?” zeptala se a ani čekala na odpověď spustila: K nám nastoupila před necelým rokem. Z předelého pracovitě odela na vlastní ádost, ovem máme ověřeno, e jí tuto monost ukončení pracovního poměru navrhl

zaměstnavatel. Ona si jen formálně naukala ádost a ve STROJMOTORU jí vyhověli.

Nabídli jsme jí místo skladové účetní, i kdy měla zájem o zařazeni do funkce sekretářky.

Nakonec souhlasila a podnik s ní uzavřel pracovní smlouvu.”

Referentka znovu zalistovala ve sloce.

Neomluvené absence nemá, stínosti na ni nebyly … Co víc chcete vědět?” zkoumaly tlusté čočky brýlí poručíka.

Zajímalo by mne s kým se stýká, zda neádala o doporučeni na devizový příslib do některé z kapitalistických zemí, jestli ji v podniku někdo vyhledává,” přichvátal afář hned s několika otázkami.

O příslib neádala,” ověřila si ena z dokumentů ve sloce. A pokud jde o ostatní, těko vám pomohu. Ledae . . s á h l a po telefonním sluchátku a hbitě vytáčela číslo,  … ledae bychom zavolali vedoucího skladové účtárny. To víte, mám sice obstojnou pamě, ale přece jenom mohou lidé přímo z pracovitě vědět víc.”

Ne se do kanceláře dostavil mení mu v modrém pracovním pláti, studoval afář kádrové materiály Květy Hudcové. Nic podstatného se z nich nedozvěděl. Do poznámek mu přibyla

pouze adresa trvalého bydlitě.

Hudcová? Abych pravdu řekl,” promnul si bradu vedoucí skladové účtárny, zatím jsem ani neměl příleitost dobře ji poznat. Odvede si práci, zaklapne stůl a hajdy domů. Opravdu se doposud nijak neprojevila. S ádnou z děvčat, pokud vím, se blí nespřátelila, kolektivních akcí se zatím nezúčastňuje, je spí taková sama pro sebe. Snaili jsme se ji přijmout do brigády socialistické práce, ale nechala se před její vedoucí slyet, e dokud dobře nepozná celou problematiku, tak e by povaovala soutěení za formalitu.

103

Tvrdila, e si dá nějaké závazky, aby udělala něco navíc, ale do brigády e zatím nevstoupí.

Tak jsme ji nepřemlouvali a čekali, a přijde sama. Dosud se tak nestalo, budeme s ní muset znovu p r o m l u v i t … 

Soudruhu, neviml jste si vy, nebo některá z děvčat, e by byla Hudcová poslední dobou nějaká nervózní, roztěkaná?” otázal se afář.

Ne, to opravdu ne,” odtuil vedoucí, a pokud vím, ádná z děvčat o ničem takovém

nehovořila. Víte, já tam mám samý enský a mezi těma se nic neutají. U teď bych se vsadil, e si těbetají, e mě volali na kádrovku kvůli nějakému maléru. Ony enské umějí taky parádně fantazírovat.”

V ádném případě nikomu neříkejte, e jsme se vyptávali na Hudcovou,” upozornil ho afář.

Nemusíte mít obavy, soudruhu. Hudcová je teď na dovolené.”

Hudcová je na dovolené?” afář zbystřil. Ano,” přikývl vedoucí.

Plánují si pracovnice dovolenou, nebo si vybrala pár dnů jen tak?” zajímalo afáře.

Plánujeme, neplánujeme. To máte tak, soudruhu, s enskejma je to opravdu těké. Kadou chvíli některý onemocní dítě, potřebuje volno. Jak to mám dělat? Jakýsi plán existuje, ale ve skutečnosti se snaíme vyjít vem vstříc tak, jak potřebujou. Aby to samozřejmě nenaruilo chod práce,” ujistil poručíka vedoucí skladové účtárny.

Hudcová měla naplánovanou dovolenou na toto období, nebo jste jí vyel vstříc, jak říkáte?”

Mám-li být upřímný, docela se mi její rozhodnutí hodilo. Původně měla jít na dovolenou a o měsíc později. Znáte to, kadej chce uprostřed léta, stejně jsem se hrozil, jak to zase letos zvládneme. Teď jetě takovej zájem není, tak jsem jí milerád vyhověl, aspoň nebudu mít později takový nával.” Kolik dní si vzala?” Čtrnáct,” Nezmínila se, kam pojede?”

Ne, mně ne a pochybuju, e holkám. Jak povídám, moc o ní nevím, enský by to hned

probraly,” soudil vedoucí. Odkdy si vzala dovolenou?” chtěl vědět poručík.

Jsou tomu snad dva dny,” zamyslel se vedoucí skladové účtárny, to bych se musel přesně podívat. Ale jo, dva dny.”

104

Zdůvodňovala Hudcová své náhlé rozhodnutí?”

Pokud vím, tak říkala, e se udělalo hezky a e by byl hřích toho nevyuít. Jo a taky povídala, e by nerada dopadla jako loni, kdy jí celých čtrnáct dní proprelo.”

Poručík se jetě přeptal na pár drobnosti a kdy se nic podstatnějího nedozvěděl, rozloučil se. Ne se dostal zpět na horkem sálající chodník před národním podnikem TECHNOLIT,

uvaoval, zda má okamitě sdělit majoru Zímovi výsledek.

Co jsi ale zjistil? poloil sám sobě otázku. Jenom to, e si Květa Hudcová vzala neplánovaně dovolenou a odjela se někam rekreovat. Vdy ani neví kam, řekl si poručík a nerozhodně přelápl. Napadlo ho, e by se měl vypravit na druhý konec Prahy do bytu Květy Hudcové.

Třeba by ji zastihl doma a mohl s ní hovořit. Anebo t a k y … hloupost, moná jde jenom o planý poplach. Ta enská si vzala volno, nic víc, nic míň. Osvědčená kriminalistická zásada mu vak velela, ověřit! Ověřit ve, co se ověřit dá. U udělal dva kroky směrem k

nástupnímu ostrůvku tramvaje, kdy mu hlavou bleskla dalí mylenka. Vedoucí skladové

účtárny sice pracuje mezi enami denně,

ale jak dobře znal afář z praxe, jsou to právě eny, které si pamatují více detailů. Asi proto, e je povaují za důleité. Poručík se vrátil k vrátnému, který se hbitě postavil do pozoru.

Mohl byste mě upozornit, a půjde některá soudruka ze skladové účtárny?” poádal

diskrétně afář. Za vrátnicí se mezitím začaly trousit hloučky zaměstnanců a píchačky byly v plně permanenci. Vrátný přikývl.

Heleďte, zrovna ta mladí blondýnka,” řekl. To je Pánkové. Támhle jde, v tý růový

halence,” sykl stráce brány.

afář si viml, jak se dotyčná Pánková spěně rozloučila se dvěmi spolupracovnicemi a

přela vozovku na opačný chodník. Poručík se vydal za ní. Dostihl ji u zastávky autobusu.

Co si přejete?” otázala se udiveně blondýna, kdy ji afář oslovil a představil se jí.

Tady ne,” rozhlédl se poručík. Pojďte, prosím, na pár minut kousek odtud, třeba tamhle do parku.” Co byste mi mohla povědět o Květě Hudcové?” otázal se, jakmile poodeli stranou.

Pánková překvapeně zvedla hlavu.

O Květě?” Nepatrně se usmála. Podívejte, já nevím, jak . , ” hledala slova jak bych to měla vyjádřit, abyste to pochopil. Víte, u nás, myslím jako ve skladovce je poměrně fajn parta.

106

Třeba se mohu mýlit, nemám své tvrzení ničím podloeno, ale Květa mi často připadá, jako by námi vemi pohrdala. Já chápu, e jít z místa sekretářky, do účtárny není zrovna terno, zvlá pro enskou podobného typu jako je Květa, ale ..

Jakého typu,” přeruil ji afář.

No jakého? Ona se prostě cítí něco víc, ne my ostatní. To se brzo pozná, soudruhu. Nic jí není dost dobré, neustále nám dává najevo, e nepatří k nám, e u leccos v ivotě uila, pohybovala se ve vyí s p o l e č n o s t i …

Zkrátka, skončit v účtárně pro ni asi znamenalo jít hodně dolů. Občas vzpomíná na svoji předelou práci. Jednou se zmínila také o tom, e to v jejím bývalém podniku na ni pěkně sehráli. Holky ji nemají moc rády, a já taky ne. To vám říkám otevřeně.”

Hovořila někdy o svém soukromí, co dělá po práci a podobně?” zajímalo poručíka.

Moc ne, vlastně jen v náznacích, e se zatím nemíní vdávat, e se nejdřív musí opět

vypracovat a pak se uvidí. Prostě tak, veobecně.”

Má nějakou známost?”

Nevím, nikdy jsem ji s nikým neviděla, do práce jí nikdo netelefonuje, nemám tuení,”

zatvářila se omluvně Pánková.

Nevimla jste si na ní poslední dobou něčeho zvlátního v chování?” zopakoval afář

podruhé za krátkou dobu stejnou otázku.

Pánková nerozhodně pokrčila rameny a zdálo se, e usilovně přemýlí. Zavrtěla záporně

hlavou. I kdy . . d o d a l a polohlasně, ale pak mávla rukou. To je nesmysl.”

Co je nesmysl?” nenechal se odbýt poručík.

Pánková jetě chvíli rozmýlela a pak nejistě spustila:

Abyste mě nebral jako e chci pomlouvat,” usmála se ale nedávno se mi zdálo, e se jí udělalo nevolno. Zničeho nic. Najednou vyběhla na chodbu a odtud na umývárnu. Bavily

jsme se předtím o běných věcech, co bylo v televizi, jak kdo trávil víkend a tak. A ona se zničeho nic zvedla a odela. Vrátila se celá bledá a za pořádnou chvíli. To by byl gól, aby vlítla do jiného stavu!” Pánková, jako by je mohl někdo slyet, si dala dlaň na ústa.

Já povídám nesmysly, co? Drby, to nemá v kolektivu být, e jo?”

afář přitakal, ale přesto se zeptal:

Nevzpomínáte si, o čem jste hovořily právě v okamiku, kdy se Hudcové udělalo patně?”

Pánková pokrčila rameny.

107

Vím jen, e se povídalo o tom italským filmu, co ho dávali v televizi, Maruka vyprávěla, jak dělala manelovi kuřecí rizoto a spálila to, taky padla zmínka o tom chlápkovi, o tom, jak ho hledáte.”afář ztuhl překvapením, ale nedal na sobě nic znát.

Ukazovali to taky v televizi,” upřesňovala Pánková, ale o čem byla řeč právě v tom

okamiku, to nemám tuení.“Pánková zvědavé vzhlédla.

A proč to vlastně chcete vědět?”

Potřebujeme se slečnou Hudcovou nutně hovořit a nevíme, kde je na dovolené.”

To vám skutečně nepomůu,” řekla Pánková. Asi jela někam na hory nebo k vodě.”

Nezmínila se kam?” Pánková zavrtěla hlavou.

Poručík se dál nevyptával. Doprovodil blondýnku k autobusu a opět osiřel. Nyní u s určitostí věděl, e cestu na opačný konec města musí absolvovat, e musí zjistit, kam tak náhle

odcestovala Květa Hudcová.

xxxx

Připrav se, za tmy vyrazíme,” určil.

Květa Hudcová si Petra Lance překvapeně přeměřila.

Co kouká? Jak bych se dostal zítra ráno z baráku? Na poslední chvíli a vechno zvorat?

To radi vydrím přes noc v lese,” vysvětlil Květě.

Záhorskejch zezdola si vimnou, a budu odjídět, hlídají auto jako svoje vlastní,” namítla.

Vak se sem vrátí vyspat a ráno se sejdeme,” upřesnil plán Lanc. A dědkovi můe

namluvit, e ses byla třeba u rybníka vykoupat.”

Mám si rovnou zabalit věci?”

To jsou otázky,” vzdychl hněvivě Lanc. Samozřejmě, a upozorňuju tě, nejedeme na

dovolenou k moři. A toho nejsou dva kufry.”

Po deváté byl Lanc připraven k odchodu. Květa nejprve zjistila, zda je v domě klid. Teprve pak seběhl v ponokách po schodech a prosmýkl se nepozorovaně zadním vchodem.

Teprve na zahradě si obul boty. Obejít nenápadně městečko a dostat se na místo, kde na Květu počká, mělo trvat půl hodiny.

Pár minut po něm vyla z bytu Květa. Schválně bouchla dveřmi.

108

Slečno Hudcová,” ozvalo se z přízemí od Záhorských.

Ano?” křikla a pospíchala dolů.

Jdu ráno k řezníkovi, nechcete něco koupit?” nabízela se Záhorská. Pozdějc u

neseenete, to není jako v Praze, sem vozí maso dvakrát tejdně.”

Jste moc laskavá, paní Záhorská,” odmítla. Budu celý den u rybníka. Na jídlo nebudu mít ani pomylení. Na večeři si skočím do Besedy. Stejně musím zhubnout, po třicítce je vidět kadé kilo dvakrát.”

Ale jděte,” rozváděla řeč Záhorská. Vůbec nevypadáte na pětatřicet, hádala bych vám

nejmíň o pět míň.”

U skoro estatřicet,” opravila ji Květa a mířila k domovnímu východu. Abych dostala nějaký to kilo dolů, jedu si zaplavat. V noci je rybník nejteplejí. Nemusíte zavírat, jenom zaklapněte. A se vrátím, zamknu.”

Babo vtíravá,” polohlasně dodala Květa u venku. Spěně nastoupila do auta a ostře

vyrazila. I tak přijela na dohodnuté místo s malým zpoděním.

Děje se něco?” zeptal se Lanc, ukládaje aktovku a balík s dokumentací na zadní sedadlo.

Ukecaná Záhorská,” odtuila.

Takřka beze slova klouzali okreskou, kterou Lanc prostudoval dávno v mapě a znal téměř zpaměti. K motorestu na hlavní silnici, kde se Květa měla za necelých čtyřiadvacet hodin setkat s Otto Hermannem, se neodváili. Zahnuli ze státovky na lesní cestu, několik

kilometrů před motorestem. Zastavili a mezi stromy.

Vypnula zapalování a zhasla světla. Zdálo se jí, jako by si ji Petr nezvykle dlouho prohlíel.

Obrátila se k němu. Jak se zde cítí, poslední h o d i n y… ? ” poruila ticho.

Dost mizerně,” odsekl Petr. Tam bude vechno j i n é . .

Zatím tam nejsme,” pokrčil rameny a natáhl se k zadnímu sedadlu pro aktovku a balík

Mohls to nechat v kufru ve voze a ne se s tím tahat.”

Kdepák,” protáhl dlouze Petr Lanc a křečovitě se usmál. Musím mít u sebe koktavý elezo.

A pak, co kdyby tě nakonec napadlo zdrhnout beze mne.”

Hudcová mlčela. Lanc se loktem opřel o dvířka a ne vystoupil, nařídil: Zítra tady čekám přesně v deset ráno. Natáhni si pořádně hodinky, a nezmeká.”

xxxx

Ačkoliv se souprava metra snaila uetřit cestujícím čas rychlou jízdou, afářovi se zdálo, e se dnes nekonečně vleče.

109

Neustále se díval na hodinky a kdy konečně u muzea vystoupil, pustil se co nejsviněji k východu. Doufal, e majora Zimu v kanceláři zastihne, kdy se mu to dosud nepodařilo

telefonicky. Schody v budově bral po dvou a uřícený stanul před dveřmi nadřízeného.

Zaklepal a ihned vstoupil. Hudcová zmizela,” vyhrkl bez pozdravu. Vzala si nakvap

dovolenou a jako by se propadla,” dodal.

Major afářovi pokynul, aby se posadil.

Poručík dopodrobna vyprávěl ve, co se dozvěděl v TECH-NOLITU i od Pánkové a

pokračoval:

Nedalo mi to a jel jsem za Hudcovou domů. Kdy nic jiného, tak se alespoň přesvědčit, jestli nezmatkuju zbytečně. Mohla se přece klidně opalovat na balkoně a my bychom ji hledali po vech čertech.” afář se nadechl.

Jene byt je prázdný. Nikdo neotevřel. Napadlo mě, co asi udělá normální člověk, kdy jede na čtrnáct dní z baráku. Měl by dát někomu klíče, aby zalil kytky, vyvětral a tak. Z papírů jsem se dozvěděl, e její rodiče u neijí a sestra bydlí někde na východním Slovensku.

O dalích příbuzných nebo známých nevím, tak jsem si řekl, e nechala klíče u sousedů.

Promejdil jsem celý barák, ale nikdo o jejím odjezdu nevěděl. A jedna důchodkyně, nějaká Smejkalová, vypověděla, e viděla Hudcovou předevčírem pozdě v noci odjídět autem.

Nemohla prý spát a proto si toho vimla. Snail jsem se dozvědět, jestli neví, kam Hudcová jezdívá na víkendy. Smejkalová mi nepomohla, ale správcová, co bydlí v přízemí, se

rozpomněla, e prý jednou Hudcová mluvila něco o Poumaví.”

Nic konkrétního?” přeruil major afářův monolog.

Ne, ptal jsem se, ale správcová nevěděla, údajně jenom jednou, tak mezi řeči prohodila, e jezdí do Poumaví a e je tam moc krásně.”

afář hleděl na nadřízeného, co on na to. Zima zatím mlčel.

Nezdá se mi to,” konstatoval poručík.

Major Zima poklepával tukou o poznámkový blok. Střípek po střípku přidával do mozaiky případu Petra Lance. Měl a nepříjemný pocit, e jednotlivé obrazce do sebe přesně

zapadají. Znovu si připomněl, e krátké spojení v práci kriminalisty můe být oidné, ale a své úvahy kombinoval jak chtěl, dostával tý obraz. Do mozaiky chyběl poslední střípek.

Jediný, ale nejpodstatnějí. Kde se skrývá Petr Lanc a kde je teď Květa Hudcová? Rozhodl se jetě naposled v duchu probrat nashromáděná fakta a chronologicky seřadit události i poznatky z vyetřování.

110

Doel a k okamiku, kdy vyslýchal matku Petra Lance a zcela jasně si vybavil, jak hovořila o pěkných chvílích, které trávívali v Poumaví. Zajistil okamitě, aby oblasti Polomné věnovaly místní bezpečnostní orgány zvýenou pozornost, ale dosud bez pozitivního

výsledku. Přesto se mu nyní zdálo, e by právě zde mohl být klíč k záhadě, kam zmizel Petr Lanc. A přestoe zatím netuil nic konkrétního, zavelel: Seeň auto, jedeme k Lancové!”

Kličkovali ji zpola potemnělým městem a na cestu jim svítily lampy pouličního osvětlení.

Tady zastav!” přikázal Zima a vystoupil z vozu. afář se hrnul za ním.

Ani po několikerém zvonění se dveře s vizitkou: Marie Lancová neotevřely. Zato z protějích vyhlédla enská hlava. Hledáte paní Lancovou?” Major Zima se legitimoval.

ena vykročila na chodbu a stiskla tlačítko automatického osvětlení.

Vy to nevíte? Včera jsme ji nechali odvézt do nemocnice, dostala srdeční záchvat.

Kam do nemocnice?” otázal se chvatně Zima. Sousedka řekla, e nevi, kam ji záchranka

odvezla. Major se u na nic nevyptával a spěné zamířil na ulici.

Sluební volha se hnala praskými ulicemi k dispečinku Záchranné sluby. Netrvalo dlouho a major s poručíkem dostali ze záznamu potřebnou informaci.

Z nejhorího je venku,” informoval je v nemocnici na Bulovce proedivělý, slubu konající lékař. Musí mít klid. Nedoporučoval bych, aby se rozruila.” Potřebovali bychom odpověd na jedinou otázku,” poprosil major lékaře. Doktor nerozhodně pokrčil rameny.

Ale ne déle ne dvě minuty,” rozhodl nakonec nerad.

Lancová leela nehnutě, s pohledem nepřítomné upřeným do stropu. Zima se posadil a

těsně k lůku a přívětivě se zeptal: Pamatujete se jetě na mne, paní Lancová?”

Za hodnou chvíli neznatelně přikývla.

Můete mi, paní Lancová, povědět adresu domu v Polomné, který jste prodali?” pokračoval major.

Komenského est,” slabikovala namáhavě Lancová.

Lékař chytil majora za rameno a naznačil mu, e je čas jít.

111

Co nejrychleji k nám, zavelel Zima a afářovi neulo, jak majorovi na spánku naběhla nepatrná ilka.

Seeň celou skupinu, sraz tady u mě. Hledej je kde chce, ale najdi je, přikázal Zima, sotva se ocitli v kanceláři. Jetě ne afář za sebou stačil zavřít dveře, zvedl major sluchátko a poádal: Spojte mi bleskově místní oddělení v Polomné! V Poumaví!” upřesnil spojovatelce a zavěsil. Zanedlouho se na druhém konci drátu ozvala sluba z Polomné.

Zima hovořil stručně. Je třeba okamitě zajistit dům a jeho okolí. Je důvodné podezření, e se v domě skrývá nebezpečný zločinec Petr Lanc, kterému se podařilo uprchnout z

nápravného zařízení. Je ozbrojen a zřejmě nebude váhat pouít zbraň. V ádném případě

nesmí dojít k ohroení okolních občanů. Akci provést naprosto nenápadně.

Pokud nebude nutný zákrok, počkejte na nás. Nasedáme a jedeme k vám,” skončil major a nechal si zopakovat rozkaz. Teprve pak zavěsil, aby sluchátko znovu zvedl a vytočil

plukovníkovo domácí číslo. Nadřízený bez výhrad souhlasil s majorovým rozhodnutím.

Přísluná opatření, která pro jistotu uděláme v celém kraji, zařídím,” řekl plukovník.

xxxx

Květa si na Petrovo doporučení pečlivě natáhla hodinky. Naposledy jeho přikrčené postavě, mizící v houtí, kývla na pozdrav a zařadila zpátečku. Kdy vycouvala z lesní cesty na státovku, rozehla světla a vyrazila.

Nejela rychle. Pootevřela větrací okénko a zapálila si cigaretu. Slastně nasála kouř a cítila, jak ji prostoupil pocit spokojenosti. Vybavila se jí věta z posledního dopisu, který dostala od Otto Hermanna, zaměstnance firmy S - CAMION. Oznamoval jí, kdy se s ní konečně setká a e se velice těí na shledání.

Tolik let čekala na den VELKÉHO PLÁNU! Nyní se přiblíil na dobu určitou.

Odbočila ze státní silnice na neirokou, ale pěknou asfaltku, vedoucí k Polomné. Bylo u

hodně po půlnoci, mohla jet s rozehnutými dálkovými světly, nebo se dalo jen stěí

předpokládat, e by potkala nějaké vozidlo.

Po pravé straně silnice se zatřpytila hladina rybníka. Potlačila touhu naposledy se v něm vykoupat. Je pozdě a na zítra se musí dobře vyspat, usoudila a minula orientační tabuli s nápisem POLOMNÁ.

112

ustivý asfalt vystřídalo drnčení dlaebních kostek. Na Komenského ulici nesvítilo jediné stavení. Pečlivě zamkla vůz a pohlédla k přízemním oknům Záhorských. I tam panoval klid.

Zamířila k domovním dveřím a vytáhla klíče. Pak si uvědomila, e Záhorské sama říkala, aby nezamykali. Vzala za kliku a vstoupila do potemnělé chodby. Ne udělala krok k vypínači, kdosi ji pevně uchopil za ruku a čísi dlaň jí přikryla ústa. Nestačila ani vykřiknout.

xxxx

Luboe Demee neprobudil ani budík. Napětí posledních dní a hodin způsobilo, e spal

tvrdě, ačkoliv si jeho organismus brával, díky pravidelné ivotosprávě, jen přesně

nadávkovaný díl noci, vyhrazený spánku. Michal musel Luboem pořádně zatřást.

Říkals, e jede s námi, ne?”

Jistě!” Lubo se protáhl a vyrazil k umývárně.

Oba ve sportovních koilích a v dínsech vyli z ubytovny a pustili se ke středu města. Na rozcestí Michal zastavil.

Slíbil jsem Lence, e se pro ni a pro Markétku zastavím. Půjde se mnou?” zpříma se

podíval na Luboe. Ne, skoč tam sám,vykročil Lubo ke staré části městečka.

Nepospíchal. Myslel na Pavlu. Co si asi vzala z jeho dopisu? Pochopila? Věří mu? Doufal v to. S Lenkou, Michalem a Markétkou se potkali a na náměstí. Pozdravil a cítil, jak se začervenal. Děti před kolou je s nadením uvítaly. Několik minut trvalo, ne s Michalem uspořádali dvojice, které spolu chtěly cestou sedět. Byl nejvyí čas. Autobus se objevil na konci ulice. Pionýři se s vřískotem hrnuli ke dveřím, kdy zastavil.

Lubo organizoval nástup. S trokou závisti spatřil, jak se Michal s Markétkou na klíně uvelebuje na dvojsedadle vpravo od motoru a Lenka usedá k nim.

Tady nemůete, tamhle za řidičem zůstalo jetě volno,” upozornil Lubo dvě dívky, které obsadily místa u dveří. Kdyby autobus prudce zabrzdil, spadly byste,” vysvětlil jim,

doprovodil je dopředu, a na uvolněné místo hodil svoji kabelu.

Můeme,” zavelel Michal a autobus se rozjel.

xxxx

Kde je Petr Lanc?” otázal se u po několikáté major Zima Květy Hudcové.

113

Cítil po probdělé noci únavu.

ádného Petra Lance neznám,” uslyel také po několikáté odpověď. Znala jsem Alfréda

Lance, vím, e měl syna, ale s tím jsem se nikdy nesetkala.”

Major vstal a pokynul Netíkovi se afářem, aby Hudcovou nespustili z očí! Opustil kancelář místního oddělení a veel do vedlejí místnosti.

Mohl by mi, prosím, někdo udělat kafe?” poádal nadporučíka Vávru, který do jeho příjezdu řídil akci v Polomné. Pořád nic?” otázal se nadporučík od elektrického vařiče.

Zima mlčky zakroutil hlavou. Soudruhu majore, ta enská určitě le.”

Zajistili jste kontrolu vech komunikací, pročesání okolí, obsazení důleitých křiovatek?”

zeptal se Zima nadporučíka.

Celý kraj byl na nohou jetě ne jste přijeli,” ujistil ho nadporučík. Rozkaz přiel shora. Na některých úsecích pomáhá armáda a třebae je sobota, nezůstal doma snad jediný člen pomocné stráe.”

Nadporučík před Zimu postavil kouřící álek. Major jej vak vzal, odnesl do vedlejí místnosti a nabídl kávu i cigaretu Květě Hudcové. Hleděla na majora překvapeně, váhavě poděkovala a přijala i nabídnutý oheň. Prsty s cigaretou se jí chvěly.

Slečno Hudcová,” začal Zima trpělivě, jste ochotná pomoci Bezpečnosti při zadrení

nebezpečného pachatele?” Mlčky upíjela kávu a neodpověděla.

Uvědomte si, e Petr Lanc spáchal vradu. Dopustí-li se dalího závaného trestního činu, ponese spoluzodpovědnost kadý, kdo mu pomáhal.”

Zímovi se zdálo, e neznatelně přikývla. Dlouhý popel z její cigarety upadl na zem.

Představte si, e si budete do konce ivota vyčítat, jestlie zrovna teď, nebo za hodinu, někoho zastřelí a vy jste tomu třeba mohla zabránit. Dobře víte, e Lanc střílet bude.

Dokázal to u jednou, a po tom člověku zůstaly dvě malé děti. Jene to jste vy nevěděla, tomu jste nemohla zabránit. Nyní tu monost máte,” hovořil tie major.

Muům v místnosti neulo, e se v tváři Hudcové objevilo zděeni!

Dříve nebo později ho stejné dopadneme, věřte mi. Prohráli jste, slečno Hudcová. Útěk přes hranice se vám nezdaří, třebae jste domluveni s druhou stranou,” vsadil Zima ve na jednu kartu. Jak to víte,” vyhrkla a v tom okamiku si uvědomila, e udělala chybu. Roztritě zatěkala po nástěnných hodinách.

114

Bylo půl jedenácté. Blesklo jí hlavou, e měla dávno být na dohodnutém místě. Co udělá Petr, kdy ona nepřijde na místo schůzky? Pokusí se kontaktovat řidiče kamiónu sám,

utvrdila se. Určitě se vydá k motorestu. Dojde mu, e jsem narazila na nějakou překáku.

Co mi mohou dokázat? e jsem mu pomáhala při útěku? Budu tvrdit, e mne přinutil násilím.

Kdy se Petrovi podaří zmizet, nebude nikoho, s kým by mohli mou výpověď konfrontovat.

Trest nemůe být vysoký, rozhodně mení ne kdyby dostali Petra a prasklo vechno. Pak se u v i d í … Za třicet minut měla vstoupit do motorestu a setkat se s pracovníkem firmy S -

CAMION. Petr získal dostatečný náskok. Nyní musí myslet sama na sebe.

Rozhodla se. Označí jim místo, kde se s Lancem naposled rozloučili. A mezitím u bude Petr sedět v kamiónu a ujídět pryč. Snad se jí podaří dostat se za ním p o z d ě j i …

x x x x

Řidič mezinárodní přepravní firmy S - CAMION Kari Weber vystoupil z pohodlné kabiny

nákladního fordu a s klidem podal orgánům československé pasové a celní kontroly sloku s dokumenty. Leérně se opřel o kapotu vozu. Jako by ho běná procedura na hranicích ani nezajímala. Proč taky, pomyslel si, předepsané náleitosti pro mezinárodní silniční dopravu mám v naprostém pořádku. Jetě si prohledněte plomby, uzávěry, co je libo …

Sám nejlépe věděl, e jeho bezstarostnost skončí teprve tehdy, a se bude přechodem do Rakouska vracet na druhou stranu. Kdy na to pomyslel, cítil nepříjemné mrazení v zádech.

Před několika měsíci za ním přiel éf firmy a nabídl mu zvlátní dob.

Nějaká martůra navíc? snail se odhadnout zaměstnavatelův návrh. Jsem pro.”

Za sluné peníze,” zatvářil se Schulze tajemně a pozval řidiče do své pracovny.

Umíte prý česky?” začal a zatímco k němu řidič nechápavě vzhlédl, pokračoval: Taky si pár slovíček jetě pamatuji.” Matka byla Čeka,” osvětlil éfovi.

Ale e ji po válce odsunuli, za to Čechy zrovna nemilujete?”

Já jsem se narodil tady, ve spolkové republice. Doma se o těch věcech moc nemluvilo a já se do politiky nepletu, zaujal neutrální postoj Weber.

115

,,To je v pořádku, kvitoval Schulze. Vím, e vás zajímají peníze a práce. Práci odvádíte sluně. Proto vám nabízím mimořádný výdělek. Velmi pěkné peníze, Webere. Za jednu jízdu přes Československo do Rakouska půl měsíční mzdy, co tomu říkáte?

Weberovi zajiskřilo v očích. Gerta je v jiném stavu, nali jí nějaké komplikace, do práce nemůe, splátky na hypotéku se ovem zastavit nesmějí a skoro vechno mají na dluh.

A co by to mělo být, pane éf?

Schulze mu vysvětlil, e na druhé straně hranice čekají dva lidé na příleitost. Vechno je dobře připraveno. Weber pozorně naslouchal. Schulze od něho ádal nemalé riziko.

Weberovi se zdálo, e za sluné peníze. Přesto dosud nekývl k souhlasu.

Není to zdaleka tak sloité, jak se na první pohled zdá, přesvědčoval ho Schulze. Chce to pouze troku pevnějí nervy, znalost řeči, abyste se s těmi lidmi bez problémů kontaktoval, ikovnost v manipulaci s plombami, která vám, Webere, nechybí.

Aby nedal najevo, e se u rozhodl, nechal Schulzeho jetě chvíli povídat. Vyslechl

vzpomínku, jak jeho éfovi v bývalé vlasti ukřivdili a teprve potom pravil:

Tak dobře, pojedu.

Kdy mu Schulze vysvětloval, jakým způsobem je zajitěna manipulace s plombami,

přemítal u Weber nad tím, kterou z půjček, tíící jeho rodinný rozpočet, splatí z nečekaného výdělku dříve.

Při odbavování orgány celní a pasové kontroly nepozoroval nic zvlátního a přece se mu sevřelo v hrdle, kdy ho jeden z uniformovaných muů s úsměvem oslovil:

Mějte, prosím, chvilku strpení. Hned jsme hotovi, a zmizel v budově celnice.

Cítil, e znervózněl. Proč takové průtahy, kdy je v dokladech jasně uvedeno, e jeho

průjezd Československem je pouze tranzitní?

Dělají jen svoji povinnost, uklidňoval se Weber, ale přesto se nemohl zbavit nepříjemného tlaku v hrdle. K tranziákům se přece nikde moc přísně nechovají, zkontrolují zajitění a hotovo. Proč jim to dnes tak dlouho trvá. Naoko znuděně přecházel kolem kamiónu a občas kopl do tlusté pneumatiky.

V pořádku, můete jet, uslyel konečně za sebou, otočil se a vzal z nataené pravice

doklady.

116

Děkuji, řekl tvrdou četinou a uvědomil si, e udělal chybu.

Prosím,” odtuil mu ve stejnokroji a vesele se zeptal: Vy umíte česky?”

Málo,” zrudl Weber, matka byla Čeka, ale u umřela, a tak nemám s kým hovořit.”

Ná jazyk je sloitý, ale znáte ho docela sluně,” vyprovodila ho usměvavá tvář a do kabiny. Nastartoval, zařadil rychlost a prudce akceleroval. Kamión vyrazil z prostoru celnice.

Karl Weber stáhl boční okénko na maximum, zhluboka dýchal a kapesníkem utíral orosené

čelo. Kdy se z části uklidnil, zapálil si cigaretu a pustil rádio.

umění asfaltu pod koly se mu mísilo s mylenkami na přítí časový plán. Zastaví u

motorestu před Polomnou, vejde do restaurace, vybere si osamocený stůl. Objedná si

oběd. Nezapomeň čepici. Ani by se obrátil, hmátnul za sebe na lehátko, prsty uchopil a narazil si lehkou plátěnou čapku s označením firmy S-CAMION na hlavu. Osloví tě ena,

představí se jako Hudcová. Bude se ptát na Hermanna. Odpoví, e za hodinu zastaví

kilometr odtud u lesní cesty s turistickými značkami. ena odejde dřív. U lesní cesty bude

předstírat poruchu na motoru. Kletě k odplombování bude mít u předem na s e d a d l e …

Pozor, aby byl kolem čistý vzduch!

K večeru jsi se zboím na rakouské straně. Zboí! Schulzovy instrukce o těch lidech hovořily přece jako o zboí.

Karl Weber instinktivně, jak mu to velela letitá řidičská zkuenost, mrkl do zpětného zrcátka.

Automobil, jedoucí za ním, byl vzdálen dobrých dvě stě metrů. Ale rychle se blíil. Weber se najednou nesmírně polekal, kdy spatřil, jak ho předjídí vůz Bezpečnosti. Děsil se, e se v okénku lutobílé volhy s nápisem VB na dveřích objeví červenobílý terčík, přikazující

zastavit. Cítil, jak mu mokvá koile na zádech. Nic takového se vak nestalo, vůz VB se rychle vzdaloval. U krajnice mu přila vhod značka, upozorňující řidiče na rozířené místo, kde ve směru jízdy je mono zaparkovat. Rozhodl se zastavit a projít na čerstvém vzduchu.

Několikrát kamión obeel, chvilku postál u dveří do loného prostoru a nahlédl i pod nápravy.

Jsi zbytečně nervózní, uklidňoval se. Nastoupil a pokračoval v jízdě.

Po několika kilometrech uviděl dalí hlídkový vůz Bezpečnosti. Stál u křiovatky a kontroloval vozidla, jedoucí v protisměru. Toté se opakovalo na dalí křiovatce. Weber si viml, e vedle přísluníků Bezpečnosti stojí i vojáci se samopaly.

117

Koile se mu u lepila na tělo celá. A motorest se blíil.

Sotva major Zima nasedl se svou skupinou a náčelníkem oddělení v Polomné do vozu,

rozprostřel na klíně speciálku. Nadporučík Vávra mu nahlédl přes rameno a zabodl prst do mapy. Tady se měli sejít,” určil. Jestli ovem nelhala.”

Proč zrovna v tomhle místě,” uvaoval nahlas Zima. K hranici je odtud mnohem dál ne

odjinud.”

Stejně si myslím, e nám Hudcová nevypověděla vechno. Jako by chtěla získat čas,”

soudil afář.

Vimli jste si přece, jak se podřekla?” připomněl ostatním Netík. Doslova z ní vylezlo ,Jak to víte Jistě. Schválně jsme na to nereagovali, abychom ji nevyplaili.”.

Zima opět pozorně zkoumal mapu. Rozsáhlým lesním masívem se táhla červená stuka

státní silnice k hranici, ke které se, jako potůčky k řece, sbíhaly okresky i lesní cesty.

Přestoe celý prostor uzavřeli, bude to pár hodin trvat, ne jej prohledají. Major byl přesvědčen, e Lanc z obklíčení uniknout nemůe. Jeho oči mimoděk zavadily o značku,

která ve směru jízdy do vnitrozemí zvala k návtěvě motorestu. A ten leí několik kilometrů od místa, které jim označila Hudcová. Poslední před hranicí, první za ní, přímo vybízející, aby se tady řidič zastavil a občerstvil. Ná i zahraniční řidič!

Major Zima se podíval před sebe. Odbočovali z okresky na státní silnici. Po několika

minutách jízdy u z dálky viděli gazík a několik pohraničníků. Zastavili.

Zůstaňte sedět!” přikázal major a sám vylezl z vozu.

Letmo prohodil pár vět s poručíkem Pohraniční stráe a spěně se vracel k vozu.

Hudcová nelhala, Lanc tady skutečně byl. Pohraničníci nasadili psy a ti chytli stopu. Ve nasvědčuje tomu, e Petr Lanc mířil k motorestu. Jsem přesvědčen, e právě tam měli

i dohodnutou schůzku s někým zvenčí. Jedeme!” řekl Zima sotva dopadl do sedačky.

xxxx

V jídelně motorestu nebylo mnoho lidí. Jetě nenastal čas oběda.

Karl Weber se pozorně rozhlédl. Vybral si volný stůl hned u dveří a posadil se tak, aby měl vchod na očích. Jen dosedl a zapálil si cigaretu, přispěchal číník. Weber cítil, e by jeho aludek nepozřel ani sousto, a tak si objednal pouze coca-colu a kávu.

118

Číník odběhl do kuchyně a Weber přemýlel nad tím, co viděl na silnici.

Proč panikaří, pokáral sám sebe, nic se přece neděje. Pokojně tě odbavili, nikdo tě po cestě nestavěl. e jsi potkal pár bezpečnostních hlídek, to přece jetě neznamená, e to souvisí s tebou. V tu chvíli veel do restaurace mladý mu a zamířil přímo k jeho stolu.

Karl Weber překvapeně vzhlédl. Ich suché Herr Herrmann,” zeptal se příchozí německy.

Weberovi neulo, e neznámý má neustále jednu ruku v kapse. V druhé svíral

napěchovanou diplomatku. Měla přijít ena, prolétlo Weberovi hlavou. Je to past, vechno je past. Den kenn ich nicht, odsekl německy.

Ale vy musíte být pan Hermann z firmy S - CAMION,” spustil mladík česky a přisedl ke

stolu. Já jsem Petr Lanc a. . Weber strhl z hlavy firemní čepici.

Neznám vás, pane. Neobtěujte mne, dejte mi pokoj,” zahlaholil na celou místnost

německy. Pak vstal, zamířil k výčepnímu pultu, poloil na něj dvacetikorunu a vyběhl

z místnosti.

Skočil do kamiónu, nastartoval a prudce vyrazil k hlavní silnici. Před výjezdem z parkovitě netrpělivě tůroval, protoe musel dát přednost autobusu, který právě zahýbal k motorestu.

Kdy se Lanc vzpamatoval z ohromení a vyběhl za Weberem před budovu, spatřil u jen

zelenou firmu S - CAMION na přívěsu, mizícím do dálky.

Cítil, e mu na čele vyvstávají krůpěje potu. To znamená konec. Krach VELKÉHO PLÁNU.

Stál sám uprostřed takřka osiřelého parkovitě a nevěděl, co počít.

Pár kroků před ním zabrzdil autobus. Lanc stačil zahlédnout, e je uvnitř plno dětí. Vteřinu civěl na hydraulické dveře, které se právě se sykotem otevřely. Jak je ten autobus podobný tomu, který mu u jednou pomohl k útěku. Hlavou Petra Lance bleskla mylenka. Ďábelský nápad.

xxxx

Lenka Slunéčková se otočila do vozu a pohybem ruky vyzvala děti, aby se utiily.

Teď se v motorestu neobědváme,” oznámila a dodala:

119

Nikdo se nebude tlačit. Prvni vystoupí tady soudruh poručík, ukázala na Luboe Demee a usmála se. Ten vás venku seřadí a odvede do jídelny. Já půjdu poslední.”

Lubo upozornil děti: Hlavně dávejte pozor na schodech, a někdo neupadne.” Chystal se vykročit z otevřených dveří.

V tom okamiku ucítil úder do brady a kdosi jím smýkl na kovové dradlo opěradla. Bolest mu projela nejdříve lícní kostí a pak celým tělem.

Jeď, ty parchante, nebo vás vechny postřílím!”

Petr Lanc stál na schůdkách, levačkou se přidroval sedadla, na kterém zmrtvěla Lenka

Slunéčková, v pravé ruce drel pistoli a znovu řval na řidiče:

Tak se rozjeď! Slyí?! Rozjeď se a zavři dveře!”

Proedivělý řidič u volantu nevěřícně zíral do ústí hlavně.

Jeď, nebo to do tebe naiju.”

Autobus se pomalu rozjel a po několika metrech zasyčela hydraulika dveří.

K hranici!” vykřikl Lanc. Nohou odsunul diplomatku, kterou pohodil na schůdky. Mikem se rozhlédl po autobusu.

Na sedadle u dveří se drel za tvář Lubo Deme. Lanc jej povaoval za učitele. Dalí mu

vedle blondýnky utěoval plačící dítě, které drel na klíně. Seděl k Lancovi zády. Dva mui a řidič. Z vylekaných dětí neměl strach.

Tak fofrem!” obrátil se na oféra. Cestu znám dobře, mě neoblafne! Nikde nezastavuj!”

Lubo se pomalu vzpamatovával. V hlavě mu hučelo a tvář nesnesitelně bolela. Z nosu se mu spustila krev. Zaklonil hlavu k opěradlu. Neviděl nic, jen strop autobusu, pouze si uvědomil, e vůz jede. Zdálo se mu, e krvácení přestalo. Napřímil se a spatřil před sebou neznámého mue. Drel v ruce zbraň. Lubo tento typ automatické pistole dobře znal.

xxxx

Míří teď k hranici, to je jasné,” vzkřikl Netík ze zadního sedadla volhy.

Zima mlčel, sledoval stopovky autobusu před nimi a horečně přemýlel. Co sleduje Petr

Lanc, pochopil major u v okamiku, kdy se přiřítili k motorestu a viděli celé hrůzné divadlo z první ruky. A přece nemohli nijak zasáhnout. Viděli Lance, jak skáče dovnitř, jak se autobus rozjídí, viděli bledou, ale i rozvánou a zodpovědnou tvář postarího řidiče za volantem. Autobus skutečně mířil po státovce k hraničnímu přechodu.

120

Chce z nich udělat rukojmí,” soptil Netík. Ale my ho nemůeme p u s t i t . .

Major přikývl a vytáhl z pouzdra pistoli.

Předjeď je,” rozkázal řidiči. lápni na to. Jeď, co to dá.

Autobusák na nás mrká světelnou houkačkou,” oznámil afář.

Přidej,” opakoval Zima, Musíme informovat hlídky na silnicích, aby nedolo k ohroení dětí dřív, ne se připravíme.” Volha se Zimovou skupinou předjela autobus a dorazila do prostoru celnice. Na prostranství vůz zabrzdil a zvedl oblak prachu.

Zima se vřítil rovnou do budovy.

xxxx

Michal Jandák za sebou vnímal přerývaný dech únosce a připadalo mu, e ve, co se před několika minutami shluklo, je ztřetěný sen. O tvrdé realitě se přesvědčil ve chvíli, kdy se pokusil otočit hlavu směrem k řidiči. Lanc ho hřbetem ruky pratil do tváře a se mu zatmělo před očima. Markéta začala znovu plakat a Lenka se k němu přitiskla chvějícím se tělem.

Děti ve voze křičely. Michala popadl vztek bezmocnosti. V této situaci jsou pramálo platné vechny chvaty kterými by vetřelce znekodnil. Ani zbraně by se nebál. Jenome sedí s

dítětem na klíně. Ne bys Markétku předal Lence, ne bys vstal, ne bys …

Tuil, kde asi sedí Lubo. Zaslechl, jak na něj ten chlap řve, aby dal ruce za hlavu.

Luboi, zkus to! Vyčíhni příleitost a zkus to!! vybízel kamaráda v duchu. Kolikrát jsem tě to učil! Tvář Luboe pálila a ruce za hlavou mu tuhly. Pohyboval prsty, aby v nich rozproudil krev. Co udělat? Za jízdy je těké cokoliv podniknout. Nemá pevnou půdu pod nohama,

ztratí r o v n o v á h u … Nenamlouvá si to proto, e má strach? tázal se sám sebe. Ne, strach o sebe necítím. Tak něco udělej! Za jízdy ne! A autobus zastaví, jdu do toho!

Petr Lanc uviděl tabuli, upozorňující na příjezd k státní hranici. Zbývalo pár stovek metrů, chvěl se vzruením. Nevnímal pláč a vyděené pohledy dětí, viděl jen tu tabuli a v dáli hraniční závoru. Nadporučík Netík pozoroval, skryt za rohem budovy, jak autobus přibrzďuje.

Kdy se vůz dostal na Netíkovu úroveň, nadporučík vysprintoval a několika skoky se dostal za něj.

121

Rukama se opřel o pinavý plech a náhodnému pozorovateli mohlo připadnout, jako by

několikatunový kolos tlačil. Jakmile vak zakřípěly brzdy a kola se přestala otáčet, leel Netík v miku na vozovce a po asfaltu se plíil k přední části , podvozku. Několikrát se spálil o trubku výfuku, ale nedbal bolesti. Sunul se po zemi dál ke dveřím pro cestující.

Vtom se někde nad nim z autobusu ozvalo zoufalé enské volání:

Nepřibliujte se, nesmíte se přiblíit, unesli nás, mají zbraně, máte otevřít závoru a pustit nás na druhou stranu!”

xxxx

Opakuj to! Slyí? Na druhou stranu!” řval Petr Lanc na učitelku Slunéčkovou.

Venku nebylo vidět ádný pohyb. Lanc poněkud znejistěl.

Neopova se otevřít, v tu chvíli tě odbouchnu,” pohrozil oférovi.

Proti autobusu se vyhoupla postava. Major Zima. Zůstal stát před autobusem. Zdvihl ruku.

Zařídíme volný průjezd. Jednáme s druhou stranou, počkejte chvíli,” křičel na řidiče.

Lubo Deme nevnímal nic jiného, ne e zastavili. Autobus se, jak pracoval volnoběh

motoru, chvěl. Teď má jedinou anci. Pak je konec. Na druhé straně spravedlnosti unikne, kolik u bylo takových případů. Luboovy oči se vpíjely do bandity.

Lanc se vztekle rozhlíel a sledoval, co se děje ve voze i venku. Automatickou pistoli měl připravenu k palbě.

Musí se přesně trefit a překvapivě, připomenul si Lubo.

Pak se vymrtil a spojenýma rukama trefil Lancovu pravici. Vloil do toho úderu plnou sílu, jaké byl schopen. Třeskl výstřel. Před očima se mu zatmělo. Potom u nevnímal nic …

xxxx

Na pokoji nebylo k hnutí a sestra jen rezignovaně mávla rukou. Těsně u lůka stál Michal s Lenkou. Na pelesti seděla Pavla.

Ptal jsem se doktora, pár dnů si jetě poleí a bude to dobré,” zazněl Michalův hlas.

Hladký průstřel.”

Ale bolí to, potvora,” pohladil Lubo dlaní přikrývku na ofáčovaném stehně.

122

V místnosti se zničehonic rozhostilo ticho.

Proč mlčíte?” divil se Lubo.

My vás tu necháme samotné,” polkl Michal a nenápadně strčil do Lenky,

Kdy osaměli, Pavla vzala Luboe za obě ruce a naklonila se k němu.

Ty taky odejde?” řekl tie Lubo.

Zavrtěla hlavou.

Dohodly jsme se s Lenkou, e zatím můu bydlet u ní. A ty to snad s Michalem nějaký ten měsíc na ubytovně v y d r  í  … Ne tady dostaneme byt.”

Díval se Pavle do tváře a byl asten, e zase spřádala plány bez něho.

Konec