Vteřina rozhodnutí - Tomá Formánek

U je toho právě dost!” pratil dlaní do stolu kapitán Havlis, a álek kávy s řinkotem poskočil. Dým z cigaret se stáhl kamsi ke stropu, ale v místnosti zůstalo dusno. Styďte se, soudruhu podporučíku!” Chvíli hleděl na svého podřízeného s nevolí, pak mu svaly v tváři povolily, povzdechl si. Co jste, člověče, prováděl tím vytyčovacím zařízením?”

Vytyčoval..

Neříkejte!”

Ano.” Velitel chemické čety podporučík Bím znervózněl. Vytyčoval zamořené území.”

Jde o to, jak jste vytyčoval. Jak mi vysvětlíte, e vytyčovací praporky nebyly v zemi, ale ve stromech? Abychom byli přesní. Proč bylo nutné rvát je z kmenů ve vodorovném směru? Pokud vím, zamořené území označují praporky stojící svisle. Přímo v pravém úhlu.”

Podporučík přelápl. četař Kuli zapomněl vytyčovací zařízení sklopit.”

Nezapomněl! četař Kuli nic nezapomněl! Vy jste zapomněl, soudruhu podporučíku!”

Ale Kuli vozidlo převzal, za provoz odpovídá on, bránil se Bím.

Veliteli roty se zúily oči. Zapálil si dalí cigaretu a nevlídné si změřil mladého důstojníka. To myslíte váně?”

Podporučík se těkavé rozhlédl po kanceláři. Ano … myslím.”

Posaďte se,” řekl Havlis. Musíme si promluvit. Neporuil jste kázeň poprvé, a teď začínám tuit souvislosti.” Zadumaně pohlédl z okna. Nádvoří motostřeleckého pluku bylo v tu dobu jako po vymření. Zeptám se vás takhle,” otočil se znovu k Bímovi. Jste velitelem čety chemického a radiačního průzkumu?”

Ano… jistě.” Bím byl stále nervóznějí.

Já o tom ale tak přesvědčený nejsem,” pokračoval Havlis. Vdy vy za nic neodpovídáte! Jestli má četa výsledky nebo nemá, za to mohou velitelé drustev, jestli se správně vytyčuje zamořené území, je věcí četaře Kulie, jestli četa splní úkol za války,” zvyoval hlas, za to zase

nese odpovědnost Kulí, protoe převzal obrněný transportér! A vy? Vy nic, vy jste ve vem nevinně!1’ Znovu se dostal do ráe: Tak mě tedy poslouchejte, soudruhu podporučíku! Patnáctého si půjde pro vai výplatu četař Kulí, co vy na to?”

Bím překvapeně zvedl obočí.

Nebo se s ním dohodněte. Já vedu výcvik, dostanu pět stovek, ty za péči o vozidlo sedm, já se starám o materiál, tři!

Soudruhu kapitáne … Já nevím, co si o mně myslíte!”

Havlis chvíli mlčel. Pak pokračoval u klidným hlasem. Nejde o to, co si myslím já. Jene jak se za chvíli na vás budou dívat vai podřízení? Copak nechápete, e odpovědnost za četu z vás nikdy nikdo nesejme? e i kdy budete na dovolené, co já vím, třeba v Koicích, jste stále velitelem chemiků tady u motostřeleckého pluku v Miřetíně a nesete za četu odpovědnost.” Prsty si přejel po obličeji. Člověče, víte vy vůbec, co můe udělat takový vystřelený praporek za paseku? Jakou průraznou sílu má pyropatrona? Vdy je to vlastně ostrý kovový íp, vystřelený daleko větí energií, ne můe vyvinout jakýkoliv luk! Klidně by mohl zabít. I dva chlapy najednou.”

Soudruhu kapitáne . .Bím se zajíkl. Já původně nechtěl, ale…” vykulil oči a sípavě vydechl. To my ne … ádný z kluků! Někdo po nás těmi praporky střílel!”

2

Poručík Vít Smetana byl středně vysoký, tíhlý blondýn, nedávno čerstvý absolvent vysoké vojenské koly. Nyní velel velitelské četě v rotě kapitána Havlise. Před dvěma roky se oenil a měl osobní problémy. Spočívaly v tom, e po ukončení studia nedostal umístěnku tam, kam chtěla jeho ena. Do Prahy. To, e pomalu druhý rok tráví v tomhle místě na západě republiky, mu Zdena nemohla odpustit. Navíc jí v Praze patřil byt, nijak velký, ale jako východisko pro začínající manelství ideální. Vichni dosud nebydlící kamarádi mu záviděli.  Člověče, má aspoň kam a za kým jezdit!

Pohlédl na hodinky, chvíli stál u okna, pak se nnláhl nn válendu a zavřel oči. Měl dnes volno po slubě n clili \n

unaven. Bylo toho dost, v noci skoro nespal. Vypadl proud a elektrocentrála zrovna začala stávkovat. Leel a přemýlel. V poslední době se jeho mylenky stále víc točily kolem rodiny, leelo to na něm jako balvan, kterým nedokázal pohnout. Často myslel na malého synka Mirka, na to, jak ho poprvé spatřil. Kdy mu bílý uzlík, seněrovaný v úhledný raneček, tehdy ukázali přes okno motolské nemocnice, zaplavil ho pocit hrdosti. Nedokázal nic, ne se dívat s ústy roztaenými v neurčitý úsměv. Stál tam jetě dlouho poté, co mu ratolest zmizela za mléčnými skly porodnice. Pak se loudal domů, bylo mu úplně jedno, kudy se vlastně na Vinohrady dostane. Vzal to přes Vypich na Petřiny, stále uchvácen tím záitkem, a skončil na Letné v zastrčené vinárně u sklenky bílého. Seděl sám a vůbec neměl chu se s někým o svou radost dělit. Spřádal plány, jak bude syna vychovávat, představoval si různé situace, do kterých se jako otec dostane, a jak se zachová. Nebyl na víno příli zvyklý, za chvíli se mu ve začalo rozplývat v příjemnou mlhu. Tehdy doel k přesvědčení, e jeho syn se musí stát pilotem. Dopomůe mu k tomu, co bylo jeho velkým snem, který mu shodou neastných okolností nevyel. Nikdy v ivotě nezapomene na nepříjemné horko, které ho pomalu zachvacovalo, kdy se při lékařské prohlídce snail zoufale přečítat písmenka na svítící tabuli, jako zlý sen vnímal ukazovátko neúprosně mířící k písmenům mením a mením. Věděl, e vechno je marné a e zkouku nezvládne. Bylo mu jasné, e pilot musí mít výtečný zrak. Musel se dokázat vyrovnat s tím, e on jej takový nemá. Začal se zajímat o motory a tak přiel ke studiu na vojenské technické akademii. Nelitoval toho. Sela se tam báječná parta a jetě teď, kdy u působil na své první velitelské funkci, často na kolní kolektiv myslel.

V době, kdy do jeho ivota vstoupila Zdena, se něco změnilo. Ne snad podstatného, alespoň zpočátku ne. Nepřipoutěl si, e by ena mohla ovlivnit jeho vztah ke kolegům, k internátu, ke studiu. Přesto po čase pocioval novou hodnotu, která tyhle skutečnosti stavěla do jiného světla. Pocit odpovědnosti. Začal se k ivotu stavět váněji. Vechno proíval hlouběji a intenzivněji, v situacích, do nich se dostal, hledal nové pohledy a postřehy. Tehdy mu Zdena dosti pomohla. Studium ukončil s výtečným prospěchem, ačkoliv měl zpočátku potíe. Ona studovala

střední oděvní průmyslovku a patřila mezi nejlepí. U v druhém ročníku začala vynikat nápaditým vkusem a nekonvenčním pojetím navrhovaných modelů. Před maturitou se u o ní vědělo. Měla otevřenou cestu do praského ÚBOKu …

V tom je právě kámen úrazu, pomyslel si. Zdena je ve svém oboru opravdu dobrá. Zprvu její fantazírování nad skicemi nebral příli váně. Pak přila pozvánka na celostátní soutě. Jen pro ty nejlepí z nejlepích, celkem prq dvacet mladých návrhářů z celé republiky  a Zdena obsadila čtvrté místo. Tehdy pochopil, e v Miřetíně by těko hledala pro svůj talent uplatnění. A jeho do Prahy nepřeloí. Začarovaný kruh bez konce. Těch debat, návrhů, kompromisů, hádek a opětovného usmiřování! Vdy odjíděl z Prahy do Miřetína rozladěný, ale s pevným odhodláním něco s tím udělat. S četou to neměl snadné. Přebíral ji od předcházejícího velitele ne zrovna ve vzorném stavu. Neuměl ádnou práci dělat polovičatě. Na konci týdne vdy zjistil, e neměl čas o vem pořádně ani popřemýlet, nato něco řeit. Měsíce utíkaly a vechno zůstávalo při starém. V poslední době začínal cítit, e se mu rodinný vztah začíná rozpadat pod rukama, zvlá potom, co se narodil Mirek …

Vstal a váhavě vytočil číslo zástupce velitele pluku pro politické věci majora Krále.

3

Tentokrát byl dokonale překvapen kapitán Havlis. Zatvářil se nechápavě. Coe?! Střílel? Já snad patně slyím!**

Podporučík Bím poněkud hlasitěji: Je to tak. My tím nic..

Tak moment!** přeruil ho ostře kapitán. Přece mi nechcete namluvit, e někdo cizí prostě přiel k vaemu ótéčku, sedl dovnitř, připravil automatické vytyčovací zařízení a začal si z dlouhé chvíle pálit pánubohu do oken. A vy jste seděli vedle a koukali!**

My tam nebyli, pitl Bím.

A kde jste byli?” uasl kapitán.

Bím se oil: Velitelé drustev prosili, a udělám králkou

přestávku. Já nechtěl, protoe jsme nebyli úplně hotovi s úkolem.”

S jakým?”

Právě s nácvikem vytyčování zamořeného území.”

A co bylo dál?”

Nechal jsem se umluvit. Kousek vedle cesty je mýtina.”

Myslíte ta u stráního gorodku?”

Ano. Tam jsme si na chvíli sedli. Dal jsem kouřit dovoleno. Zajíček… tedy vojín Zajíček začal, nabídl vem cigarety.”

A transportér zůstal mezitím bez dozoru, e?”

Podporučík kývl hlavou, pak hned dodal: Ale v dohledu jsme ho měli.”

Prosím vás,” přeruil ho Havlis. Co mi to tu vyprávíte? Co má dohlednost společného se zabezpečením bojového vozidla?”

Já vím,” povzdechl Bím. Kdy jsme dokuřovali a chtěl jsem velet konec přestávky, vyla rána. Pak dalí a jetě jedna. Hrozně rychle za sebou. Musel to mačkat jako ílenec. Jeden praporek se zapíchl asi metr ode mě. Dalí vedle Kulie.”

Chcete snad říci, e pyropatrony …

Podporučík věděl, e k téhle otázce musí dojít. Celý se schoulil do sebe: Ano, těsně předtím jsem je zaloil.”

Velitel roty vyskočil od stolu: Bíme! Nejsem o tolik starí ne vy, abych nedokázal ledacos pochopit. Není to tak dávno, co jsem tady velel četě. Nadělali jsme se kopanců dost, ale některé věci byly tabu, rozumíte? Zbraně, střelivo, jakákoliv munice … Proč jste alespoň vozidlo nezamkli?”

Bím rezignovaně pokrčil rameny: Já myslel, e Zajíček … Je řidič, má klíče.”

Havlis naprázdno polkl, na čele mu naskočila vráska. V očích se mu usadil zvlátní smutek. Tenhle výraz měl vdy, kdy u roty něco neklapalo a jeho podřízení neplnili úkoly podle jeho představ. Tohle vechno,” řekl unaveně, budete muset zopakovat veliteli pluku. A taky orgánu vojenské kontrarozvědky. Teď běte.”

Soudruhu kapitáne, četař Kuli plus jeden. Hlásím nástup do sluby dozorčího roty!”

Havlis hleděl pozorně na oba vojáky. Zkueným okem přelétl předpisově sestřiené vlasy a pečlivě vyehlené stejnokroje. Naletěným botám obou se také nedalo nic vytknout.

Četař Kuli tuil, e velitel roty nebude mft připomínky.

Hlavní úkoly pro dnení slubu,” začal Havlis stroze. Předevím jde o bojovou pohotovost. V sedmnáct nula nula necháte nastoupit spojky a svozové řidiče. Pořádně přezkouet znalosti!”

Rozumím!”

Dále plnění denního řádu. Přesně, soudruhu četaři, netrpět ádné výjimky. Denní řád je rozkaz velitele pluku a platí pro kadého stejné. Ne odejdu, chci vidět rozpis večerního úklidu. O sloení uklízečů snad nemusím dlouze vykládat.”

Není třeba, soudruhu kapitáne,” ozval se Kuli. Rovnoměrné mezi ročníky.”

Tu rovnoměrnost si ovem nepředstavuji tak jako včera desátník Kudrnáč. První ročník letil podlahy večer kdy byl v televizi fotbal, a druhý ráno místo rozcvičky. To se u nesmí opakovat!” Na chvíli se odmlčel, pak si změřil tíhlého blonďáka vedle Kulie: Jdete do sluby poprvé?”

Vojín Turek! Podruhé, soudruhu kapitáne!”

Havlisovi se voják zamlouval. Jeho ústroj i vystupování byly bez chyb. Máte zkueného dozorčího, soudruhu vojíne. Učte se od něj. Zanedlouho ty zkuenosti budete potřebovat sám. To je vechno.” Podíval se opět na pomocníka. Vy jste od nadporučíka Hlaváčka, e?”

Ano, soudruhu kapitáne!” Voják stál znovu v ukázkovém pozoru.

Myslel jsem si to,” poznamenal sue. Můete jít.”

Pomyslel si, ten Václav to s kluky umí! Vojáci od enijní čety se poznají na první pohled.

Na chodbě si četař Kuli hlasitě oddechl. Zapůsobils, to teda zírám.”

Vojín Zdeněk Turek přelápl: Ani bych neřekl. Vdy mě sjezdil.”

Prosím tě! Znám Havlise u nějaký pátek a vdycky na

něm poznám, co si myslí. Ale jsem náramně zvědav, jak zapůsobí na mě. Nic neodpoutím! Bude to gardová sluba, jasný?

Já vím,, utrousil Turek.

Co ví,vybafl četař. Nic neví, teprve bude vědět! Teď projde rajón roty. Nechci vidět jediný smítko!44

Provedu!44 Turek srazil paty a odeel.

Kdy se vrátil ke stolu dozorčího roty, četař Kuli rozváně vstal, upravil si opasek a řekl: Jdem!44 Proli vechny místnosti roty. Četař musel uznat, e se jeho pomocník činil. Po očku ho pozoroval a snail se mu vyčíst z tváře něco, co by vyjadřovalo nesouhlas, skrytý výsměch, náznak ironie. Nenael tam nic. Znovu se vrátili na umývárnu. Pečlivě vydrhnuté dladičky se matně leskly. Kuli se rozhlédl, poklekl a strčil hlavu pod nízké vodovodní koryto. V té chvíli vytahoval zmačkaný obal od mýdla. títivě ho drel mezi palcem a ukazovákem, vstal a pronikavě si Turka změřil. Chvíli bylo ticho, dozorčí roty je záměrně protahoval. Čekal na pomocníkovu reakci.

Promiňte,44 omlouval se Turek. Hned to uklidím.44 Četař očekával cokoli jiného, ne omluvu. Protoe tohle byla prostě provokace. Pořádek je vynikající, a Kuli to věděl. Ale tenhle Tes čekal kadého jeho pomocníka a běda, kdy se začal vymlouvat nebo svádět nepořádek na jiné.

Mohl si být jistý, e se pak do konce sluby nezastaví. Kuli nejdřív chtěl papír okázale upustit na zem, takhle jej ale Turkovi podal se strohým: To je v pořádku.44 Pak se otočil a odkráčel na své stanovitě. Sluba probíhala bez problémů. Za Kulie to byl ostatně zcela běný stav. Vojáci u dávno poznali, e vekerá snaha něco oidit nebo se zaít vyjde beznadějně naprázdno, proto raději plnili nařízení bez okolků. Občas se sice vyskytly nespokojené poznámky při rozdělování úklidu, ale vdy je záhy umlčel Kuliův nekompromisní zásah.

Jdi spát,44 prohodil četař, kdy nastal po večerce klid a vichni vojáci zalehli. Má na to jen čtyři hodiny. To není zrovna moc.44

Turek poposedl: Ani se mi nechce. Můu si napsat dopis?44

To ví, e můe. Ale ve dvě jdu spát já. Take co si propíe ze svýho spánku, je tvoje věc.44

Jasný.” Turek vylovil objemnou krabici. Kdy ji otevřel, četař koutkem oka zahlédl tenký svazek dopisů, převázaných červenou stuhou, a spoustu fotografií. Jedna z nich vypadla. Turek se shýbl, ale Kuli byl rychlejí.

Hezká,” podotkl uznale, kdy si prohlédl dívčf portrét.

Tvoje?”

Turek přikývl. Nejraději by fotku Kuliovi vytrhl z ruky, ale neodváil se. Četař to vycítil a usmál se.

Já mám doma taky takovou. Není sice tak hezká,” dodal, vraceje snímek Turkovi, ale je moje. A to se počítá, ne?

Mně na fasádě u holky ani tak nezáleí,podotkl Turek. Hlavně jaká je vůbec.”

Moje řeč, souhlasil četař. Člověče, ty taky rýmuje?” zeptal se, kdy uviděl v krabici několik popsaných stránek.

Vere jsem sice psával, ale ty se moc nerýmovaly. Skládám texty. K písničkám.”

Kuli si přisunul idli blí: Hele, povídej jakým písničkám?”

K obyčejným folkovým. Hudbu k nim dělá Salát. Tedy on se správné jmenuje Kolda. Je moc dobrej muzikant. Nejlepí v partě.”

V jaký partě?”

Tak, v partě. Tady jsme,” Turek vytáhl hrst fotografií, a poloil je před četaře. Ten si je chvíli prohlíel, pak zakroutil hlavou. Teda, řeknu ti,” uchechtl se a pokrábal za uchem, samej vlasáč.” Podíval se pozorně na svého pomocníka a znovu na fotku. To jsi ty?”

Turek přikývl.

Tys měl háro, člověče!”

Proč bych neměl mít?

Nic ve zlým,” plácl ho Kuli po rameni. Snad ses neurazil?”

Ale ne, mávl Turek rukou.

V tý partě někde hrajete?”

Tak různě. Ale spí se slejzáme a travoltujeme.”

Coe?”

Travoltujem … Tancujem, no.”

Aha, to je jako na diskotéce?”

Asi tak, jene my travoltíme soukromě u ‘Dědka’. Má docela dobrej byt v Holeovicích. A prima aparaturu Nejnovéjí nahrávky.”

četař přimhouřil oko: Tam chodíte kluci a holky .. Turek znejistěl, pak kývl hlavou. Co je na tom patnýho?”

Nic, nic. Jen se ptám.”

Turek se sklonil nad dopisním papírem, fotku děvčete poloil vedle a chystal se k psaní..

Kuli si ho prohlíel: Stejská se ti, viď?”

Vojín Turek se pousmál a rozpačitě pokrčil rameny.

5

Kdy toho dne přiel nadporučík Hlaváček domů, pomalu se stmívalo. Přestoe měl za sebou perný den, necítil únavu. Velel enijní četě. Jako dřívějí aktivní sportovec si navykl být v tomto směru příkladným i ve funkci velitele. Nikdy neopomněl při výcviku vechno sám vzorové předvést a při fyzicky náročných zaměstnáních pracoval spolu s vojáky jako jeden z nich. A dnes si dal zabrat pořádně. S motostřelci nacvičovali zřízení brodového přepravitě přes řeku. Úkol splnili výtečně, a tak měl dobrou náladu. Chtěl odemknout dveře, ale namáhal se zbytečně. Udělal to u někdo před ním. Ten někdo byl podporučík Bím  leel na jeho posteli.

Hele,” zamručel Hlaváček, koukej z toho pelechu vypadnout! Kdy jsem ti před měsícem půjčil klíče,” zarazil se a pohlédl na Bíma: Přijela ti vlastně tenkrát ta slečna? Chtěl si s ní být sám …

Ne. Nepřijela.”

Tak naval klíče. Koukám, e jsi tady moc zdomácněl. Má přece svůj pokoj na ubytovně.”

Bím se pomalu zvedal.

Hlaváček odhodil na uprázdněné lůko blůzu, protáhl se, a mu zapraskalo v mohutných zádech, a s rukama vypnutýma za týlem se podíval na útlou postavu velitele chemické čety. O co vlastně kráčí, uoune?” zeptal se.

Bím civěl na podlahu. Ale, průvih.”

Co?” vyjel Hlaváček.

Jene ne můj!”

Nadporučík si sedl do křesílka a sáhl po nedopité láhvi s kofolou.

A čí?”’

Bím poposedl. Ví, Venco,” začal opatrné, kapitán mě sjezdil jako sirotu. A neprávem!”

Bím vylíčil nadporučíkovi celou záleitost se záhadně vystřelenými praporky. Hlaváček naslouchal a chvílemi zalomil prsty. Kdy Bím skončil, pokýval hlavou: To tu jetě nebylo a jsem u pluku nějakej týden. Kamaráde, ty snad infarktový stavy přímo vyrábí! Dokud jsi sem nenastoupil, nic podobného se nestalo. Vechno u chemiků lapalo.”

Tak zase já!” povzdechl Bím.

To ví, e ty! Kdo jiný? A nefňukej mi tady, ví e to nesnáím! Kapitán Havlis má pravdu. Pořád svádí svoje flákačství na někoho jiného!” Mávl rukou, aby zarazil Bímovu obhajobu. Postav se u jednou před zrcadlo a pořádně se na sebe podívej! Nejdřív ten vojín Bříza. Tím to začalo. A taky jsi za to nemoh?” Naklonil se nad schoulenou postavu a pozoroval bílý tenký krk, na kterém pulsovala tepna. Zdálo se, e Bímovi hýbe celou hlavou. Copak se to hodilo, s vojákem popíjet v hospodě rundy tvrdýho alkoholu? Tenkrát jsi se taky vymlouval, e tě Bříza pozval, e za nic nemůe. Jene tys mu to pití nejen nezatrhl, ale táhl jsi to s ním do konce a přitom ti bylo jasný, e má dost. Co Bříza potom vyváděl, o tom raději pomlčíme. A ty? Ty nic, ty ses přece neopil, to Bříza!”

Vaku, já si přiel k tobě pro radu a ne abys mě stíral.”

Hlaváček pokýval hlavou. Já být velitelem roty, zacloumám s tebou jinak, příteli. Pak by tě přela chu na podobný ptákoviny!”

Jaký ptákoviny?” bránil se Bím. Vdy přece říkám, e někdo po nás …

Nadporučík mávl rukou, přeel k umývadlu, přetáhl si přes hlavu koili a strčil krk pod vodovod. Chvíli na sebe nechal téci ledovou vodu, pak se narovnal a otřepal. Podíval se na Bíma. Sna se na něco přijít!”

Ale na co?”

Kdo to mohl udělat! Byli jste tam sami? Nikdo nescházel? Nebo …, zarazil se a přemýlel, neviděli jste někoho poflakovat se kolem? Třeba kluk od jiné jednotky udělal blbej vtip …

Podporučík zavrtěl hlavou: Já to u přemílal v hlavě na vechny strany, a nic. Vůbec nic.”

Hlaváček se podíval na hodinky. Hele, uoune,” řekl

smířlivé, dnes u ne, ale zítra v poledne tam skočím. Trochu se porozhlédnu kolem.”

6

Prásk, prásk! Samopal v rukou vojína Mládka sebou několikrát kubl a nad nízkou trávou střelnice se slabě zakouřilo. Mládek přimhouřil oči, pak si je několikrát protřel a zíral na zelenou figuru terče. Četa poručíka Smetany střílela úlohu č.1, Mládek úspěně splnil první část, kdy nekrytě leící figuru zasáhl vemi střelami. K výtečnému hodnocení zbývalo alespoň jednou zasáhnout cíl, který stál sto metrů před ním. Padni,” cedil mezi zuby, sakra, zmiz!” Figuru to ani nenapadlo. Mládek měl dojem, e se mu vysmívá. \

Jen klid!” Poručík Smetana poklekl vedle leícího vojáka: Při střelbě je nejdůleitéjí chladná hlava. Od té je pak nejkratí cesta k pevné ruce a přesné muce. Kdo se začne rozčilovat, nenastřílí nikdy nic.” Vstal, opráil si kalhoty a rozhlédl se po ostatních: To platí nejen pro Mládka. Představte si, e by k vaim okopům rychle postupovala nepřátelská rojnice, která vyskákala z obrněného transportéru. A vy místo přesného míření byste začali zmatkovat. Jaká ance by vám zůstala?” Vojáci mlčeli. Smetana se obrátil a zalehl vedle Mládka. Ne si někdo stačil uvědomit, co se děje, zazněly tři krátké dávky. Figury se jedna po druhé poloily. Na přípravné čáře zavládlo ticho. Poručík se otočil k Mládkovi a vrátil mu samopal. V chování velitele čety nebyl ani stín po vychloubání. Chtěl prostě svým vojákům ukázat, jak rychle dobrý střelec dokáe zlikvidovat útočícího protivníka.

Soudruh poručík vám ukázal, jak máte střílet,” ozvalo se od nízkých keřů, lemujících okraj střelnice. Smetana vyskočil: Četo, pozor!”

Major Král pokynul rukou: Bez hláení, pokračujte!” Přistoupil k vojákům, kteří se v dalí směně připravovali na střelbu. Můete na okamik?” obrátil se ke Smetanovi.

Poručík přikývl. Podíval se na hodinky:

Patnáct minut přestávka. Rozchod!”

Včera jsi mě volal,” řekl Král, kdy osaměli. Tak jsem tady. Omlouvám se, e je to právě teď, ale jindy nemám čas.”

Chvíli li mlčky. Smetana výkal stéblo trávy, Král, ruce sloené za zády, zálibně pozoroval okolí. Krásná krajina,” poznamenal. Co říká?”

Ano” zabručel poručík. Krásná.”

Tak o co jde?” zeptal se Král. Zastavil se a tázavě pohlédl na mladého důstojníka.

Včera jsem vám volal, protoe… hledal vhodná slova, jsem si nevěděl rady. Teď ale nevím, jestli má význam o vem hovořit.”

Včera mělo a dnes ne? Trochu divný problém.”

Přeskočili mělký příkop vedle polní cesty a zamířili pomalu k blízkému lesíku.

Je to samozřejmě tvoje věc,” pokračoval major. Jestli myslí, e to nemáme rozebírat, tak nebudeme. Zřejmé má vechno u vyřeeno.”

Poručík kopl do uschlé hroudy lutého jílu, chvíli mlčel, pak váhavě zavrtěl hlavou: Ne. To nemám.”

Sakra!” ulevil si Král. Myslí, e mám čas jenom na tebe? Tak ven s tím!”

Smetana se zatvářil omluvně. Promiňte. Jde o mou rodinu. Vak víte. Včera jsem uvaoval o přeloení…

Proč jsi nepřiel dřív?” přeruil ho major. Vím, e jsme o tom u mluvili. Asi před půl rokem. Tehdy jsi ale říkal něco o přestěhování tvé eny sem, do Miřetlna.”

Smetana pokýval hlavou: Ano, tak jsme se spolu domluvili. Ale víte, jak to vypadá s byty. Do druhé kategorie jít nechce. Kromě toho dopadla výborně v celostátní soutěi návrhářů a je teď do práce v Praze jako divá. O nějakém Miřetíně nechce ani slyet.”

Docházeli k lesíku a poručík otočil pohled na hodinky. Major Král ten pohled postřehl a usmál se: U půjdem.”

Zvolna se vraceli ke střelrjjci. Král mlčel a přemýlel. Po chvíli se zeptal: A ty bys chtěl do Prahy?”

Poručík zavrtěl hlavou: Ani ne. Jsem z východních Čech a do Prahy mě to nikdy zvlá netáhlo. Kvůli Zdeně, snad. Ale Mirkovi by určitě bylo lip tady.”

Poslechni, tvá ena je ve svém oboru opravdu tak vynikající?”

Odborníci to říkají. A to umístění… Na chvíli zmlkl, pak dodal: Moc jsem o tom přemýlel. Znám ji a vím jak touí po pěkném bytě. Jako kadá enská. Kromě toho Zdena má chu stále něco vylepovat. Kolikrát mi malovala

nae budoucí hnízdo ze vech pohledů. Nakonec jsem se od ní nakazil,” omluvně se usmál, a taky občas sednu a tvořím.”

Major pozorně naslouchal. Občas kývl hlavou, a kdy Smetana skončil, sáhl si do kapsy pro cigaretu. Jednu vylovil, strčil mezi rty, ale nezapálil si. Chvíli ji převaloval a znovu zasunul do krabičky. Zkouím toho nechat,” řekl, kdy si viml poručíkova pohledu. Prý je tohle jeden ze způsobů.”

Doli skoro ke střelnici. Bylo slyet útrky hovoru, chvílemi hlasitý smích.

Abych nezapomněl,” prohodil Král. Psal Sychra. Vechny pozdravuje.” ‘

Mě taky psal. Dokonce jsem dostal pozvání na svatbu.”

Smetana si vzpomněl okamitě na to, jak ho Sychra trápil. Nebyl v jádru patný. Rodiče ztratil, vychovávaly ho dětské domovy. Vyučil se truhlářem a měl zlaté ruce. Kdy chtěl. A on chtěl málokdy, a to jen v případě, kdy z toho něco koukalo. V době nástupu poručíka Smetany k četě měl u renomé: Flákač, rváč, samý trest. Poručík se do problému ‘Sychra zakousl. Zkoumal kádrové materiály, zajel si příleitostně do dětského domova a promluvil i s mistrem, u kterého se Sychra učil. Pomalu si sestavoval mozaiku o člověku, se kterým se nikdy nikdo nemazlil, který nedostal v ivotě nic zadarmo. Začal ehápat, e se z toho sám Sychra nedostane. Měl u ‘firmu’, a kdy mu nikdo nepomůe, té firmy se těko zbaví. Jene Sychra nestál o to, aby se jí zbavil, část vojáků v četě ho obdivovala a jemu to dělalo dobře. Smetanovi vak do Sychrovy mozaiky stále něco chybělo. Přiel na to teprve kdy Sychra utekl. Jetě tého dne vytáhl z jeho jediného kamaráda, vojína čeledy, e odjel za svým děvčetem do Vimperka. Hned se tam rozjel za ním. A dorazil včas. Sychra svou milou toti podezíral  zřejmé právem  s jedním mládencem ze stejného podniku, kde pracovala. Sychra na né čekal v mládenickém klubu, kam pravidelně chodili. Měl u dost vypito. Určité by vechno patně dopadlo, nebýt Smetany. Kdy ho pak vezli gázem zpět k útvaru, úplně se sesypal. Měl to děvče rád a zklamání neunesl. Smetana se za něho zaručil a prokurátor celou věc přenechal ke kázeňskému potrestání veliteli pluku. Od té doby přestaly se Sychrou potíe.

Vojenské povinnosti začal plnit obětavě a za Smetanu by dal ruku do ohně. Kdy odcházel do civilu, neměl v záznamu jediný trest…

Poručík se podíval na Krále. Přestávka skončila a četa jetě nemá odstříleno …

Moment,” přeruil ho major, minutku to jetě počká. Říkal jsi byt. Tak poslouchej. Posádka dostala před týdnem od národního výboru výpomoc. Celkem est bytů. S jedním počítá velitel pluku pro tebe.”

Smetana zůstal překvapením stát. To je fantastický!” vydechl. A kdy by to přicházelo ..

Moná za měsíc. Přítí týden proběhne kolaudace. Spokojen?”

Radostné přikývl. Jenom nevím,” pokračoval major, jestli to bude pro tvou enu dostačující důvod …”

To nechte na mně. Přesvědčím ji. Určitě si zvykne a bude se jí tu líbit. Nemusí přece dělat v Miřetíně, do města to není tak daleko a jesle tu máme taky.”

Ty ji zná nejlíp.”

Smetana znejistěl. Poslední dobou jí trochu přestávám rozumět,” přiznal rozpačité. Čtrnáct dní jsem nedostal ani řádku. A já,” dodal, jako by se styděl, píu skoro kadý

den.”

Má asi hodně práce,” mínil Král.

Poručík si utáhl opasek a zkontroloval knoflíky u blůzy. Jetě jednou díky. Dovolte mi pokračovat ve výcviku.” Kdy Král odcházel, ozvaly se na střelnici první řízné povely.

7

Těké nákladnř vozidlo Z|L 131 se nepatrně houplo a zastavilo. Z kabiny vyskočil nadporučík Hlaváček. Zdálo se, e ‘maskáče mu il krejčí na míru. Přes rameno se mu houpalo pouzdr.o na mapy a dalekohled.

Sesedat!” zavelel. Jsme na místě.”

Zatímco vojáci seskakovali z korby, vytáhl mapu, kousek poodeel a rozhlédl se po okolí. Pak se sklonil a mapu rozloil na koleně. Dalí minutu pečlivě srovnával to, co viděl, se zakresleným plánkem. Otočil se směrem k vozidlu:

Nástup!” znovu zavelel. Zbytečné: enijní četa stála v přesně vyřízeném trojřadu.

Soudruzi,” rozhlédl se po jednotce, na Zítřejí zaměstnání je třeba se pečlivě připravit. Přijde se na nás podívat enijní náčelník s velitelem pluku.” Odmlčel se a poodeel. Tu pečlivost vak nezdůrazňuji proto, e budeme mít kontrolu,” pokračoval. Čeká nás práce v terénu a námět výcviku bude tentokrát sloitějí ne jindy.” Podíval se na hodinky a přemýlel. Teď je osm dvacet dva,” dodal. Četa zůstane na místě pod velením mého zástupce desátníka absolventa Slavíka.”

Zde!” ozval se Slavík.

Velitelé drustev půjdou se mnou na rekognoskaci. Do naeho příchodu nařizuji nacvičovat nasazování vevojs-kového ochranného plátě  jako kombinézy, plátě a plátěnky. Samozřejmě na čas. Desátník Slavík kadého jednotlivce písemně ohodnotí!”

Provedu!” Slavík se rozhlédl. V ruce drel připravené stopky. Nikdo se tomu nedivil. Nosil je toti vude a vechno kolem sebe se snail změřit. Byl to jeho koníček.

Nadporučík kývl hlavou a určení poddůstojníci vystoupili z tvaru. Odcházeli rychle směrem k veliké mýtině. Hlaváček se zastavil a ukázal na nedalekou polorozpadlou stodolu. Bývalý zásobník krmivá pro zvěř.” Obrátil se k desátníkovi Jakubcovi. Jako objekt pro maskování přímo ideální.”

To jo, tři,” kývl Jakubec.

Přesně tak. Výka tři metry, délka kolem dvanácti. Chvíli vás tu nechám. Mezitím si rozmyslete jak na to.

Jakubec odklusal ke stodole. Hlaváček znovu vytáhl mapu a při chůzi do ní občas nahlédl. Asi pro sto metrech se zastavil. Terén se k jedné straně začal prudce svaovat. Ohlédl se: Odminovači!”

Desátník Palkovič se přesunul blí k světlu. Věděl, co ho čeká a v duchu hodnotil moné situace. Hlaváček před ním rozloil mapu. Ukate mi přiblině místo, kde teď jsme.”

Palkovič se rozhlédl, aby zjistil nejblií orientační bod v terénu. Spatřil kapličku. Oddechl si a za několik vteřin zabodl prst do mapy. Tady!”

Hlaváček uznale přikývl hlavou a pokračoval: Cesta před námi je zaminovaná a u kóty třista dvanáct,” ukázal

na skalnatý vrch, zaminování končí. Asi za třicet minut po vaem příchodu se tudy přesune táb pluku. Úkol zní: v daném čase komunikaci odminovat. Zkoumavě pohlédl na Palkoviče: Jasné?”

Desátník se sebevědomě usmál. Hlaváček také. Rozdíl byl v tom, e kadý něčemu jinému.

Ty miny tady skutečně budou,” dodal Hlaváček a nepřestával se usmívat. O Palkovičovi se to říct nedalo. Hlaváček sloil mapu a zasunul ji do topografické brany. Zaminovači budou působit támhle. Pojďte se mnou.”

Za chvíli stáli na okraji mělké stre. Pod ní se klikatila neudrovaná okresní silnice. Nadoručík tam namířil rukou: Po ní se s největí pravděpodobností budou přibliovat nepřátelské tanky. Jene,” otočil se doprava, v místě, kde vidíte vysoký smrk, bude stanovitě velitele praporu. Take ty tanky tam v ádném případě nemůeme potřebovat. Rozuměl jste, soudruhu svobodníku?”

Velitel zaminovačů se postavil do pozoru: Rozuměl, soudruhu nadporučíku! Nesmí proklouznout ani my. Nato tank.”

Hlaváček přikázal: Běte se na to podívat zblízka. A vy taky, Palkoviči! Za patnáct minut se tu sejdem.” Narovnal se, protáhl si záda, usedl do trávy a ramenem se opřel o strom. Chtěl si chvilku oddechnout. Jene mu to nevylo. Za několik minut nad ním stál Palkovič a z druhé strany se drápal do svahu svobodník Hrubec. Nadporučík se s povzdechem zdvihl. Tak jdem. Vyhodnotíme to vichni společně.”

Desátník Jakubec u čekal netrpělivě před stodolou. Posadili se na pařezy, kterých tu bylo vude plno. Máte slovo,” řekl velitel čety. Ale stručně.”

Maskovat budu dvěma sítěmi devětkrát dvanáct metrů a dvěma estkrát est,” začal Jakubec. Dále pouiju osm tyčí, dvě soupravy ocelových lanek a asi dvacet kotvících kolíků.”

Hlaváček poslouchal a občas přikývl. Kdy desátník skončil, povytáhl obočí: To je vechno? Kalkulace odpovídá, ale něco mi chybí.”

Jakubec znejistěl: viděl, e velitel čety s jeho odpovědí není příli spokojen.

Zúčastnil jste se spartakiády?” pokračoval nadporučík.

Ano … jistě.”

V tom případě je to v pořádku. A budete uchycovat maskovací sí ve výi tří metrů, postavíte se svým drustvem spartakiádní pyramidu, vy na ni vylezete a úkol bez problémů provedete.”

Ostatní se pobaveně uchechtli. Jakubec se zarazil: Nojo, ebřík.”

Na řadě byl desátník Palkovič. Pohlédl do svých poznámek. Pouiju dlouhý minový bodec,” řekl rozváně. Ohledáni komunikace v íři dvě stě padesát centimetrů, terén prozkoumáme po kadých osmi a deseti centimetrech. Protoe bude zapotřebí rychlého zásahu, zaměřím se hlavně na místa podezřelá ze zaminování. Abych zjistil nástrané dráty, pouiju krátký minový bodec, horní částí zavěený v prstech.”

Správně,” souhlasil Hlaváček. Adjustace náloí?”

Radi ne,” mínil Palkovič. Miny vytáhnu z bezpečné vzdálenosti dvouramennou kotvičkou.”

Proč?”

Bylo by to nebezpečné, protoe v blízkosti bude operovat několik dalích jednotek. Kromě toho jste říkal, e se po té cestě má přesunout ná táb. A to by po výbuchu asi…

Dobře,” přeruil ho velitel čety. To jsem chtěl slyet. A dál?”

Nakonec vyznačím hranice odminovaného průchodu navijákem s vytyčovací páskou.”

Odpověď byla vyčerpávající. Nadporučík Hlaváček pokynul svobodnlku Hrubcovi. Ten vstal, opráil si kalhoty a opatrně se na něho podíval. Komunikaci, po které se mají přesunovat nepřátelské tanky, nezaminuju. Daleko jednoduí bude zastavit je nevýbunými zátarasy.”

Dejme tomu,” připustil velitel čety. Úvaha je správná. Jde o to, pro jaké se rozhodnete.”

Jak jsem to tam obhlíel,” poddůstojník zaváhal, nejlepí by bylo zřídit protitankový stromový zásek. Příroda k tomu přímo vybízí. Kmeny od pařezů úplné neoddělím.”

Ano,” poznamenal nadporučík. Bylo by to opravdu nejlepí řeení. Jetě bych opletl zásek ostnatým drátem. Ale stromy tam kácet samozřejmě nebudem. Pouijte jako náhradu pět rohatek a stejný pofet jeků. Proti tankům by to pochopitelně moc neznamenalo, ale pro rychlé procvi-

čení to stačit bude. Tak to bychom měli,” uzavřel teoretickou přípravu. Vae velitelské uvaování je podstatně lepí ne minule.”

Na poddůstojnících bylo vidět, e je tato uznalá slova těí.

Jetě organizační upřesnění,” pokračoval velitel čety. Budíček pro četu v pět nula nula, ranní cvičení zrueno. Snídaně v pět třicet, odjezd v est. Ostatně vechno bude zveřejněno v dnením denním rozkaze velitele roty. Dotazy?”

Nebyly ádné. Hlaváček vstal, z hlasu se mu vytratil sluební tón: Doufám, e se zítra vytáhnete. Jdem, nebo Slavík zničí celou četu.”

Soudruhu nadporučíku,” ozval se Palkovič. Ne e bych nějak spěchal, ale civil se kvapem blíí. Měl bych pomalu předávat funkci. Jene komu?”

Těí mě vae péče,” prohodil Hlaváček. Jste si ale tak jistý, e půjdete do toho civilu přesně v termínu?” Ostatní se rozesmáli a Palkovič zakoktal: Proč bych .. otřel si čelo.

Co já vím. Zítra nesplníte úkol a hned máte civil o sedm dní dál. Ale váné. Komu myslí,” začal Palkovičovi tykat, e bys měl to velitelování předat?”

Palkovič oil: Podle mé jsou dvě monosti. Korec nebo Silhánek. Oba jsou stejně dobrý a něco se u naučili.”

Hlaváček jen tak mimochodem poznamenal: Věděl bych jetě o jednom  o vojínu Turkovi.”

Velitelé drustev se na sebe podívali.

Turek?” divil se Palkovič. Fakt je, e se snaí. Ale proti těm dvěma,” zavrtěl hlavou, nemá na ně prostě.”

To je docela moné,” řekl nadporučík. Zatím třeba ne. Ale uvaujte. Kolik zbývá Korcoví a ilhánkovi do konce vojny? Jednomu rok, druhému dokonce jen půl. A Turkovi rok a půl. Kdo je tedy perspektivnějí?”

Je to baant!” nedokázal se ovládnout Palkovič. Jak by chtěl velet starím vojákům? Nic neumí!”

Soudruhu desátníku,” řekl Hlaváček. Lepí dobrý baant ne patný mazák. A co ty? Kdy jsi přiel z péeky a začal velet drustvu, byl jsi ty nejstarím vojákem?”

To ne, ale ..

Tos byl zkrátka ty,” neodpustil si nadporučík. Kdeto on je jenom Turek.”

Moc oblíbený není,” ozval se Jakubec. Snaivec. Některý kluci to nemají rádi.”

Hlaváček odmítavě mávl rukou: Mrzí mě, e nemáme tentokrát shodný názor. Turkovi věřím, i kdy má z civilu jeden kraloup. Poznal jsem ho za ten čas trochu blí. Mám odhad na lidi, to jsem si ověřil nakonec i na vás. 0 Turkovi jsem mluvil i se svazáckým výborem. Zapojil se do práce hned po příchodu k útvaru. U roty povede hudební krouek. Navrhnu ho do poddůstojnické koly. Mezitím,” obrátil se k Palkovičovi, předá funkci vojínu ilhánkovi.”

Zpovzdáli, mezi stromy, zahlédli skloněné postavy vojáků, kteří balili ochranné plátě. Bylo zřejmé, e u toho mají dost. Slavík si něco zapisoval, pak zpozoroval přicházejíclcho nadporučíka. Postavil se do pozoru. Hlaváček mu pokynul rukou: Tak ukate. Jaké jsou výsledky?”

Není to nejhorí,” hlásil četař. Sedm výtečných a devět dobrých. Vyhovující a nevyhovující nikdo.” Nejlepí jednotlivec?”

Turek. Ve vech disciplínách výtečný čas.”

Desátník Palkovič se zatvářil ironicky. To ovem velitel čety nemohl vidět.

8

U kapitána Havlise v kanceláři u zase nebylo vidět. Hlaváček to odevzdaně zaregistroval u na chodbě, protoe těký dým z cigaret pronikal a ven. Kdy velitelé čet vstoupili, přitočil se nenápadně k oknu a pootevřel je. Havlis byl zaměstnán spoustou papírů a tak si toho neviml. Neměl to rád. Okno bylo přímo za jeho zády  a on svůj kuřácký kael sváděl na ustavičný průvan.

Začneme, soudruzi,” řekl, kdy si připravil potřebné podklady pro poradu. Pak se nevrle otočil, kdy ho přeruil Hlaváček.

Soudruhu kapitáne,” zaprosil, aspoň na chvíli. Je tady k zalknutí.”

Houby k zalknutí!” odsekl Havlis. Jsi moc velká fajnovka, Václave! Prosím tě, zadr!” mával rukama, kdy viděl, e se nadporučík nadechl. Já vím, e jsi sportovec,

jen mi neděléj přednáku o kouření! Znám ji nazpamě. Dobře, chvíli to vydrím.” Opět se ponořil do své dokumentace, pak vzhlédl: Abych nezapomněl. Vae osobní plány.”

Důstojníci mu je po řadě předloili. Havlis do nich chvíli hleděl a rozloil si je vedle sebe. Bíme,” vzdychl. Kdyby vae velení četě bylo na takové úrovni, jaký máte rukopis, pak by s chemiky nebyly ádné potíe. Vá plán je vzorný. Ale upřímně řečeno, radi bych to bral obráceně. Chápete, e?”

Podporučík přikývl, očima nejistě zabloudil k Hlaváčkovi, pak zpátky na Havlise. Nakonec se odevzdaně zahleděl do svého poznámkového seitu.

Zahajuji poradu,” začal Havlis. Mám dnes vyhodnotit jednotlivé čety za letní výcvikové období. Vím, jetě to nebude úplné, konečné výsledky budou známy a ke Dni československé lidové armády. Jde ale o to, abychom věděli v předstihu, kde jetě rezervy máme, kam napřít pozornost. To za prvé. Dále brzy odejdou někteří vojáci do zálohy. Néjdřív otázku: Máme nějaké nasluhovače?”

Ano, přihlásil se Smetana. Jednoho. Vojína Lukáe.”

Aha,” vzpomněl si Havlis. Liknavý výkon strání sluby. Sedm dní vězení. Co navrhujete?”

Smetana chvíli přemýlel, pak řekl: Nezdá se, e by ho trest poučil. Dalí přestupky při dodrování denního řádu. Kromě toho…”

Stačí,” zarazil ho velitel roty. Naslouit?”

Poručík kývl hlavou.

Souhlasím. Jetě někdo?”

Hlavu zvedl Bím: Vojín Kalivoda. Dva dny zvlátní dovolené. Nemocná matka.”

Havlis mávl rukou. To je jasné, tady není o čem rozhodovat. Teď k tomu příjemnějímu. K odměnám. Předlote návrhy.”

Hlaváček se Smetanou vytáhli z desek, Ś ozdobně nadepsaných Socialistická soutě čety, listy papíru a poloili je před kapitána. Ten je jeden po druhém pozorně pročítal. Dobře,” řekl po chvílí. Jen jednu poznámku k velitelské četě. Je třeba,” obrátil se k poručíku Smetanovi, víc vyuít monosti oznámit národnímu výboru nebo na pracovitě vzorné splnění úkolů vojenské sluby dotyčného vojáka. Ukazuje se, e

tato forma má čím dál větí váhu. Popřemýlejte jetě,” podal Smetanovi jeho návrh. Co chemici? Nikde nic nevidím.”

Podporučík Bím začal rozpačitě: Já jsem …”

… zapomněl!” doplnil ho nevrle Havlis. Co jiného! Jak k tomu ale přijde četa, aby trpěla za svého velitele? Nenajdou se v ní vojáci, kteří celé dva roky vzorně slouili a zaslouí si odměnu?”

To ano … jistě. Ale já vám to mohu říci zpaměti!”

Neberu!” Havlis rázem ztratil náladu. Takhle ne! Sedl jste si se svazáckým předsedou? Se svými veliteli drustev? Takový doklad by nestál za nic! Bíme,” řekl u klidněji, předloíte zítra.” Vstal, přistoupil k oknu a otočil se k Hlaváčkovi: Stačí?”

Nadporučík se usmál a souhlasně kývl hlavou.

Budeme pokračovat,” řekl kapitán, kdy se znovu posadil. Nyní k jednotlivým četám. Mrzí mě, e musím konstatovat nestejnou úroveň. Nejlíp splnila úkoly četa enijní. Při letním cvičení získala v krátkodobé socialistické soutěi první místo u pluku, úroveň maskování objektů byla ukázková. Její přísluníci jsou dlouhodobě vzorem ostatním v upravenosti, dodrování denního řádu a vojenském vystupování. Svědčí o tom i kázeňská praxe. Sto est odměn a pouze dva tresty za běné přestupky. Nadporučíku Hlaváčkovi za to patří uznání a poděkování. Rovně velitelská četa splnila úkoly dobře. Ne sice na takové úrovni jako enisté, ale uváíme-li, v jakém stavu ji poručík Smetana převzal, pak jsou výsledky oproti minulým létům nesrovnatelně lepí. U čety se výrazně sníila nehodovost, a vichni víme, e dopravní úkoly jsou na ni kladeny skutečně enormní, ftidiči mají vozidla v socialistické péči a dá se říci, e se o né, a na jeden případ, starají vzorně,” Havlis se odmlčel a pohlédl na Smetanu.

Ten zasvěceně přikývl: Ano, vojín Stodůlka. Ale u se podstatně zlepil.”

Slyel jsem,” řekl Havlis. Od technika roty. Teď záleí na tom, aby se Stodůlkovi nepopustilo. Tak dál,” pokračoval v rozboru. Četa měla pouze jednu dopravní nehodu, a jetě nezaviněnou. Velitel pluku si vysoce váí práce řidičů poručíka Smetany za nočních přesunů při cvičení.” Zmlkl a zadumaně pohlédl před sebe.

Kdy si na ten noční maratón vzpomenu,” utrousil jakoby pro sebe, tak toho ti kluci museli mít opravdu plné zuby.” Podíval se na Smetanu: Je třeba to ocenit. Byl to výkon, na který budou vzpomínat celý ivot.”

Já vím,” řekl poručík. A oni to védí taky.”

Na závěr chemici,” pokračoval Havlis opět věcným tónem, čekáte asi samou kritiku, e? Začnu z jiného konce. Práce větiny přísluníků čety si váím. Nemám připomínky k plnění úkolů v poli. Postavení místa speciální očisty a práce na něm byla vzorná. Také chemický a radiační průzkum se prováděl na poadované úrovni. Dobře zapracovali odmořovači. V rekordně krátkém čase uvolnili průjezdnost komunikace, zamořené otravnými látkami. Potud je vechno v pořádku. Ale ivot nejsou jen cvičení,” obrátil se k Bímovi. Úkoly je třeba plnit dobře kadý den, i zde, v mírové posádce. A to u moc slavné není. V čem to je?

Podporučík poposedl a prstem si zajel za límeček koile.

Na cvičení nám to lo lip.”

Proč jenom na cvičení?”

Tam o něco jde. Vojáky to spí baví, kdy o něco jde. Měli jasný úkol, věděli, e taky na nich závisí, jestli splní úkol celý pluk.”

A tady,” namítal Havlis, úkol jasný nemají? Kadodenní výcvik je nebaví? Vae četa nedrí stálou bojovou pohotovost?”

Drí,” odpověděl podporučík nejistě.

A jaký rozdíl je v plnění úkolů při cvičení a v denním reimu bojové pohotovosti? ádný, soudruhu podporučíku! Ale to musí vojáci vědět! Těm je to třeba neustále vysvětlovat, vést je k odpovědnosti za výsledky výcviku! A tady vidím jádro problému. V kadodenní práci s četou. Ta chybí. A dokud si tohle neuvědomíte předevím vy jako velitel, pak se nic nezlepí.”

Bím seděl sklesle. Tobě se to mluví, říkal si, tebe kadý poslechne na slovo!

Havlis si zapálil dalí cigaretu a rozhlédl se po důstojnících. To by bylo pro dneek vechno,” řekl. Můete jít, zůstane tu jetě nadporučík Hlaváček.”

Kdy osaměli, Havlis se pohodlně opřel a natáhl si nohy: Vaku, toho Bíma si bude muset vzít na starost. Já

myslím, e nic z toho, co mu říkám, nechápe nebo nechce chápat. Jde to jakoby mimo něj.”

Asi má pravdu,” řekl Hlaváček.

Oba si v soukromí tykali u dávno, nějaký pátek u spolu slouili a kromě toho mezi nimi nebyl skoro ádný věkový rozdíl. Havlis si Hlaváčka váil pro jeho zásadovost a umění řídit kolektiv a nejednou mu naznačoval, e s ním počítá brzy na svoje místo. Sám měl namířeno na vysokou kolu.

Je to zvlátní kluk,” pokračoval nadporučík. Včera za mnou byl. Kvůli těm praporkům.”

Mně to je taky záhadný,utrousil Havlis. Chápe to?”

V poledne jsem se tam byl mrknout,” řekl Hlaváček. Moc chytrý z toho nejsem. V tom místě vede pěina od lesní pily směrem k městečku. Mohli to udělat kluci, kteří tudy chodí ze koly.”

Jací kluci!”

Z nových bytovek vedle pily. Postavil je tam lesní závod pro své zaměstnance. Kluci li kolem, viděli prázdné ótéčko, vlezli dovnitř a sahali na vechny páčky a knoflíky, které tam jsou.”

Havlis zavrtěl hlavou: To se mi nezdá. Vij se do takovýho malýho kluka. Zmáčkne tlačítko a prásk! Rána jako z děla. Co bys dělal ty? Mazal odtamtud, jako by ti hořela u zadku koudel. A rány vyly tři. Rychle za sebou.”

Tohle mě napadlo taky,” podotkl nadporučík. Ale řekni, jaký smysl by mělo to podivné střílení, kdy připustíme, e to někdo udělal záměrně?*

To nevím. Předem vypracovaný záměr bych ale vyloučil. Nikdo přece nemohl vědět, e Bím udělá takovou pitomost. Odkryje zařízení, zaloí pyropatrony, pak odejde a někde za rohem s vojáky pokuřuje. Ne, ne, Václave. To vechno muselo být úplně jinak. Nemá to logiku. A to mě právě znepokojuje.”

Zavřel oči a snail se na nic nemyslet. Nelo to. Pravidelné klepání kol vagónu ho neruilo. Jindy by okamitě usnul. Zachumlal se do pověeného plátě, hlavu poloil na tvrdé koenkové opěradlo a ruce zkříil na

prsou. Myslel na matku. Neviděl ji skoro půl roku, naposledy při přísaze, a to jetě jen pár hodin. Psala mu často. Byla sama, a on byl pro ni náplní celého ivota. Dřív její přehnanou péči nechápal, poniovala ho, kdy si jej odváděla z hloučku kamarádů před kolou, bojte se veho, co chlapce obklopovalo. Bát se o syna začala vlastně a v době, kdy se dozvěděla, e jí zůstane jediným dítětem. Nejasné si vzpomněl na matčiny hovory s otcem, plné pláče a bezmocnosti a na otcovo konejení, které nebralo konce. V takových chvílích se utíkal do svého dětského pokojíku v ikovském bytě a obklopoval spoustou hraček. Kdy otec zemřel, ani to tehdy jetě plně nechápal, bylo mu pět let. Dodnes před sebou vidí máminy věčně zarudlé oči. S nástupem do koly začal pro něho nový ivot, najednou poznával, e má kolem sebe spoustu dětí, které nezajímalo, e nemá tátu a e se jeho máma trápí. Bylo mu mezi nimi dobře. Vyrůstal jako správný kluk ze ikova mezi prkennými ohradami stavebních proluk, na dvorcích pavlačových čináků. Matka měla spoustu starostí doma i v práci, na péči o něho jí zbývalo člm dál míň času. Prospíval dobře, hlavně mu ly matematika a fyzika, doma se skoro nemusel učit, stačilo, aby dával pozor ve kole. Koncem devítiletky se vytáhl, zetíhlel a pod nosem se mu objevilo světlé chmýří. Začal být samotářský, zavíral se ve svém pokojíku a neustále něco kutil. Pak mámě přinesl hrdě ukázat svůj první výtvor  jednoduchý radiopřijímač, postavený podle návodu v technickém časopise. Tahle příhoda vlastně rozhodla o tom, e půjde na elektrotechnickou průmyslovku. Dohovor o tom s mámou proběhl, na rozdíl od jeho kamarádů, klidně, protoe se zájmy matky a syna nekříily.

O dívky moc velký zájem neměl. Co můe holka vědět o tranzistorech, titěných spojích nebo o elektronkách! Ani do tanečních se nepřihlásil, a kdy mu to matka vyčítala, práskl dveřmi. Zato ho chytila kytara. Dokázal s ní vysedávat celé večery, do omrzení cvičil prstoklad, obklopil se příručkami, na stěnách jeho pokoje se objevily plakáty s tvářemi zpěváků popmusic, fotografie vlasatých mladíků s mikrofony v ruce. Začal pouívat výrazy, kterým matka nerozuměla. Nechal si růst dlouhé vlasy a tehdy se doma doopravdy pohádali, ale neustoupil. O prázdninách se přihlásil na brigádu, málem dva měsíce

dřel v holeovických jatkách a koncem srpna přinesl slavnostně domů nový stereomagnetofon. Tehdy mu máma odpustila. Viděla, e by pro tu svou muziku udělal vechno…

Jízdenky, prosím!”

Vyklubal se z plátě, mechanicky si přičísl vlasy a zalovil v náprsní kapse.

Tak co, domů?11 Průvodčí, tlustý chlapík v tmavomodrém stejnokroji se chápavě usmíval.

Poprvé.”

Tak příjemnou dovolenou, mladej. Taky jsem byl na vojně.”

Kdepak dovolenou, jenom opufák.”

Průvodčí přimhouřil oko, pak se naklonil a řekl: To je fuk. Já na vaem místě bych z postele vůbec nevylez. Za dva dny se dá stihnout věcí,” mávl rukou, a si slečinka uije!”

Starí paní, sedící naproti, se kysele zatvářila. Zdeněk zrudl, zakroutil hlavou a pohrdavé si odfrkl. Průvodčí se jetě ve dveřích sípavě smál.

Pořádně ho dopálil! Co si myslí o Gábině?

Před očima se mu objevila dívčí tvář s výraznýma hnědýma očima, lemovaná dlouhými světlými vlasy. Nikde se nekroutily, leely splývavě na ramenou, uprostřed čela rozdělené pěinkou, voněly po březovém amponu … Kdy Gábinu poprvé potkal ve vinohradské Dvojce, její vlasy byly první, čeho si viml. Stala se jeho první dívkou, kterou poznal jako enu. Vekerý svůj dalí citový ivot naplňoval tím proitkem. Skládal písně s poetickými texty, nahrával je na pásky a ty jí pak posílal v úhledných balíčcích. Na průmyslovce studoval v posledním ročníku a začal mít s učením problémy. Gábina ho pozvala do party, kde trávila vechen svůj volný čas. Po nějaké době se vak v té její partě přestal cítit dobře. S Gábinou nezůstávali na chvilku sami, pořád jetě s někým, a to mu lo na nervy. Buď byli na diskotéce, nebo v bytě u patrona ‘Dědka’. Zdeněk ho neměl rád, byl starí ne oni a partu ovládal. Často se u něj v bytě pilo, a kdy Dědek jednou přinesl jakýsi tabák a prohlásil, e si vichni povinně fetnou, pohádal se s ním. Odeel a zařekl se, e s touhle partou skončil.

Pak se stalo to, co na jeho ivot padlo jako stín. Po

maturitě, kdy sloil i zkouky na elektrotechnickou fakultu, odjel spolu s dalími adepty vysokokolského studia na letní aktivitu. Sklízet brigádnicky seno. V malé umavské vesničce Holousově se cítil báječně, parta úplně jiná, ne na jakou byl zvyklý. Budoucí vysokokolský ivot se zatím projevoval dlouhými debatami o vem moném. Vycítil, e mezi tyhle lidi chce patřit. Přiel poslední týden. Zdeňkovi Turkovi se podařilo na Gábinu a na partu málem zapomenout. Předposlední večer trávili vichni u táboráku a s lahví domácí slivovice, kterou dostal jeden Moravák v balíku. Zdeňkovi zůstávala nejdéle v ruce, a se mu začala točit hlava. Pak se to stalo. Dodnes neví, kdo první přiel na nápad projet se traktorem … Zdeněk se první vyplhal k volantu a otočil klíčkem, který zůstal v zapalování. Motor naskočil, traktor se kubavě rozjel a pak u si nepamatuje nic. Budoucího kolegu Ječného srazil a váně poranil. Ustarané oči profesorů, matčin pláč, pak soud, podmíněný trest a vyloučení ze studia na vysoké kole. Nechtělo se mu ít. Dlouho trvalo ne se vzchopil. Gábina mu pomáhala, aby se z toho dostal. Upnul se k ní znovu a jetě intenzivněji. Kvůli ní se smířil i s Dědkem, který ho přijal zpátky do party. Aby se mu zavděčil, vykouřil na usmířenou i ‘marjánku’, cigaretu s marihuanou, po které se mu točila hlava a bylo mu na zvracení…

Otřásl se a rukou si přejel po obličeji. Bylo mu náhle chladno. Vysoukal se zpod plátě. Souprava vjíděla na smíchovské nádraí.

10

V tomté rychlíku přijel z miřetínského pluku do Prahy kromě vojína Zděnka Turka jetě poručík Vít Smetana. I on strávil cestu nepříli příjemnou. Sice nakrátko usnul, ale neklidným spánkem, spí dřímotou, která ho jetě víc unavila. Celou dobu přemýlel o rozhovoru se zetvépé pluku majorem Králem. Jetě před několika dny, kdy ho major navtívil na střelnici, byl Smetana přesvědčen, e svůj problém má konečně vyřeen. Hned přítí den si el prohlédnout nové bytovky, obcházel je ze vech stran,  klopýtal přes hromady prken a ocelových trubek, nakonec přemluvil zedníky, aby ho pustili dovnitř. Nezapomněl na

notes, tuku a metr, vechno změřil, zedníci se klebili  jdete na to hrr, poručíku  ale on se na ně nezlobil.

Na svobodárně vytáhl pravítko, od výstrojního náčelníka si přinesl několik čtvrtek, sadu fixek a pustil se do práce. Bylo mu dobře, dělal něco konkrétního pro Zdenu a malého Mirka. Jejich budoucí sídlo bylo na úrovni. Dva pokoje velké a jeden mení, kadý se zvlátním vchodem, prostorná předsíň ve tvaru L se atnou a vestavěnými skříňkami. Kuchyň se mu zamlouvala nejvíc. Sestávala z moderní linky, oddělené pultem od jídelního koutu. Dvě okna bytu vedla na západ, jedno k jihu, bytovky leely na konci města, výhled z nich ústil do lesnatého kraje.

Kdy měl v měřítku hotov celý půdorys, začal přemýlet o zařízení. Moc toho se Zdenou neměli, nábytek v praském bytě zůstal po babičce, s novomanelskou půjčkou zaváhali, vlastně s odpisem částky na malého Mirka. Pořád se mu zdálo, e je čas, pak náhle přilo dlouhé cvičení, a kdy se Vít vrátil, bylo u pozdě. Potomek se narodil druhý den. Musel vyslechnout tchýnino lamentování, ale nic nenamítal. Nemělo význam handrkovat se kvůli několika tisícovkám a dokazovat, e půjčku mohla zařídit Zdena sama, protoe on se do Prahy dostával jen s obtíemi. Nakonec mu bylo kvůli Mirkovi vekomyslně odputěno…

Vzal papír a začal si hrát s ciframi. Furiantsky. Kdy sedací soupravu, tak koenou, stěnu v teaku, lonici bílou. Vechno sečetl a zatajil se mu dech. Pokusil se počítat znovu, dopadl lip a cítil se spokojen. Kdy skončil, byla jedna po půlnoci, ale nemohl usnout. Přemýlel, jak zapůsobí na Zdenu, aby ji přesvědčil. Myslel na majora Krále a na jejich rozhovor. Zatím to byl příslib, černého na bílém nic nemá. Pak si uvědomil, e do rozpočtu zapomněl připsat dětský pokoj. Připočítal tedy osm tisíc a teprve pak usnul.

čím víc se blíil pátek a odjezd do Prahy, tím byl neklidnějí. Poznal to na něm i Havlis. Ujistil kapitána, e vechno bude v pořádku. Zdena sice nenapsala, jsou tomu pomalu u tři týdny. Tu chvíli na dopis by si přece jen mohla najít! Ale a se doví, e dostanou nový byt…

Vechny své výpočty a nákresy pečlivě sloil do desek, nadepsal je ,Byt Smetanových’ a uloil do kazetového kufříku. Pak si ve rozmyslel. Nevezme je. Chybí v nich to

nejdůleitějí. Dekret. A jej bude mít, teprve s tím vyrukuje. Neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil, ukládal Vít Smetana sám sobě.

Celý pátek se vak necítil ve své kůi. Výcvik čety neprobíhal nqi takové úrovni, jak by si představoval, i vojáci poznali, e s ním něco není v pořádku.

Stanice Muzeum. Přestup na trasu A.”

Trhl sebou, pak rychle vyběhl z vozu. Úplně zapomněl, e na Vinohrady se u jezdí novou trasou. Za několik minut vystupoval na náměstí Jiřího z Poděbrad. Rozhlíel se a v první chvíli se nemohl orientovat. Jak se to tu vechno změnilo! Zamířil do Mánesovy ulice. Chvíli postál před secesním činákem a díval se nahoru do dvou malých oken se zalpu římsou. Pak vyběhl do třetího patra, naklonil se k masívním hnědým dveřím s vizitkou, na ní stálo jeho jméino, naslouchal a nakonec zazvonil. Několikrát. Nikdo se neozýval. Vylovil z kufříku klíče a odemkl. Sotva otevřel, hned v předsíni poznal, e se v bytě dlouho nevětralo. Na stole v kuchyni nael lístek: Nevím, kdy přijede. Mirek je nemocný, jela jsem s ním k mamince do Podolí, protop tu není njkdo, kdo by mi pomohl. Jestli se Ti bude chtít, přijeď. Adresu zná.

Zdena.”

Text to byl chladný. Jako atmosféra v bytě. Pomalu se posadil, lístek stále svíral v ruce. Podíval se do kouta, kde stála prázdná dětská postýlka.

11

Soudruhu podplukovníku, dovolte s vámi promluvit! Ano, je to důleité. U roty se ztratila signální pistole. Rozumím!”

Kapitán Havlis zavěsil a změřil si shromáděné poddůstojníky. Toh|e, soudruzi,” řekl tie, přemáhaje hněv, se vymyká mé kompetenci! Případ se vyřeí do důsledku, o tom vás ujiuji.” Vstal, přeel k věáku a nasadil si čepici. Znovp chemici, zase průzkumné drustvo, zase Kulí! Jako by toho u nebylo dost!” Chtěl se jetě zmínit o Bímovi, ale včas se ovládl. S tím si to vyřídí osobně, nemůe o podporučíkovi hovořit před jeho podřízenými. Mezi dveřmi sp zastavil, y očích mu zablýsklo. Teď běte

na rotu. Vechno znova prohledat! Skříňky vojáků, noční stolky! Obrátit matrace! Nezapomenout na umývárnu, záchody, prostě vechno, jasné?”

Kdy vstoupil do kanceláře podplukovníka Stránského, seděl u velitele pluku u kontrarozvědčík, kapitán Tichý. Stránský Havlise vybídl, aby se posadil.

Tak co nám řeknete, soudruhu kapitáne? S těmi svými chemiky si moc radosti neuijete, co?”

Havlis nepohnul brvou. Bylo znát, e je mu celá situace nepříjemná.

To tedy ne, navázal na poznámku. Před hodinou mi hlásil velitel chemické čety podporučík Bím, e se z průzkumného vozidla ztratila signální pistole.”

Kromě pistole chybí jetě něco?” zeptal se kontrarozvědčík.

Pokud jsem zjistil, tak ne. Pistole byla uloena spolu se světlicemi. Neschází ani jedna.”

Jak byla pistole uloena?” ptal se kapitán Tichý a drel v ruce poznámkový set. Kdo k ní měl přístup?”

Pouze velitel drustva četař Kuli. On jediný má klíče od speciální nástavby.”

A řidič?”

Ten ne. Má na starosti pouze provoz obrněného transportéru, tedy část automobilní. Do nástavby nemůe.”

Kdo zjistil ztrátu?” chtěl vědět podplukovník Stránský.

Četař Kuli. Asi před hodinou. Vozidlo mělo vyjet na výcvik a předtím ..

Kdy naposledy vyjelo?” přeruil ho Tichý.

Havlis chvíli přemýlel: Nevím přesně, musel bych se podívát do plánu výjezdu. Ale počkej,” zabubnoval prsty na stolní desku, ve středu, ano ve středu. Vak víte, soudruhu podplukovníku, ten den …

‘Aha, vzpomněl si Stránský, toho dne se taky střílelo těmi praporky. Kdy u jsme na to narazili, víte něco bliího?”

Kapitán Havlis pokrčil rameny: Nevím. Probírali jsme to s nadporučíkem Hlaváčkem, ale na ádné konkrétní vysvětlení jsme nepřili. Pouze dohady.”

Kapitán Tichý pohlédl na velitele pluku, chvíli studoval své zápisky a pak se obrátil k Havlisovi: Potřeboval bych toho Kulie. A taky velitele čety. Má je někde po ruce? Nebo jsou ve slubě?”

Havlis přikývl: Hned pro ně polu.”

Oba za chvíli stáli před kanceláři velitele pluku. Nejdřív zavolali dovnitř četaře Kulie. Nejistě se zastavil u dveří a kdy se hlásil, chvěl se mu hlas. V téhle místnosti byl poprvé. Velitel pluku přenechal slovo kontrarozvědčlkovi.

Soudruhu četaři,” začal Tichý, povězte nám, jak jste na ztrátu signální pistole přiel. Nevynechejte nic, kadá maličkost můe být důleitá.”

Kuli přikývl, e rozumí. Dnes dopoledne měla nae četa podle rozvrhu zaměstnání provádět výcvik v terénu. Hned po snídani jsem el zkontrolovat ótečko.”

Sám?”

Ne. S řidičem vojínem Zajíčkem. Chtěl jsem se podívat hlavně na přístroje pro chemický a radiační průzkum. Přímo vedle intenzimetru je dřevěné pouzdro se světlicemi a se signální pistolí.”

Bylo zamčené?”

Ano. Zamčené. Nic nechybělo  jen ta ukradená pistole.”

Jak víte, e ukradená? Mohl si ji přece půjčit někdo od útvaru!”

Kuli se nedal vyvést z rovnováhy. Zavrtěl hlavou: .To těko. Musel bych mu ji půjčit já. Nikdo jiný nemá od bedýnky klíč.”

Můe existovat duplikát,” poznamenal podplukovník Stránský.

ňekněte mi, nereagoval na podplukovníkovu poznámku Tichý, kdy jste’ jako velitel drustva naposledy kontroloval vozidlo. Nebo jinak. Kdy jste tam pistoli naposled určitě viděl?”

Ve středu. Před výjezdem ve středu tam určitě byla. Pamatuju se, e leela vedle pouzdra, a dával jsem jl zpátky.”

A kdy jste se z výcviku vrátili?”

Kuli sklopil hlavu: Přesně si čas nepamatuju. Byli jsme vichni natvaný z těch praporků, neviml jsem si.. pokrčil rameny a ztichl.

Take,” shrnul Tichý, pistole se musela ztratit mezi středou ráno a pátkem přiblině v tée době. Souhlasí?”

Kuli chvíli přemýlel, pak pokýval hlavou.

Děkuji vám, soudruhu četaři. Jestli soudruh podplukovník nemá dotazy,” pohlédl na velitele pluku, který záporně otočil hlavou  můete odejít.”

Podporučík Bím se zřejmě necítil ve své kůi. Přiel na řadu po veliteli drustva. Teprve kdy po zahláení na pokyn velitele pluku pokročil doprostřed kanceláře, viml si velitele roty Havlise a kontrarozvědčíka. Podplukovník Stránský si Bíma prohlíel od hlavy k patě, chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel.

Tak povídejte,” vybídl kapitán Tichý mladého důstojníka, co vy o tom víte?”

Ztrátu mi hlásil četař Kuli. Hned potom jsem el případ oznámit veliteli roty jako mimořádnou událost.”

Jak si to vysvětlujete?”

Na Bímovi bylo vidět, e chce něco říci, ale nakonec se zarazil a přelápl.

Poslouchejte!” neudrel se Stránský. Vy jako velitel čety přece musíte mít na tohle vechno svůj názor! Malérů ve vaí četě bylo snad u dost, ne? Nebo si mám myslet, e je vám to prostě vechno jedno?”

Bím zrudl. Jedno mi to není!” vyhrkl. Ale někdo mi chce pořád kodit! V jednom kuse v něčem lítám, já u nevím, neumím si to vysvětlit. Já … chci pracovat dobře, věřte mi, ale …

Uklidněte se,” přeruil ho Tichý. Nikdo vám nic nevyčítá. Chceme jenom vědět, co si o tom myslíte. Je přece ve vaem zájmu, abychom si celou záleitost objasnili, ftíkal jste, e vám někdo chce kodit. Můete o tom doloit něco bliího?”

Bím pokrčil rameny: To nemůu. Ale uznejte sami: proč se něco takovýho neděje jinde? Proč pořád u chemiků?”’

Stránský mávl rukou: Na téhle úrovni teď nebudeme diskutovat! Proto tu nesedíme! A pokud jde o vás, předpokládám, e chcete pracovat dobře. O tom si ale promluvíme jindy. Teď k věci: kdy jste viděl signální pistoli naposled?”

Ve středu. Chtěl jsem ji pouít při výcviku, ale u jsem se k tomu nedostal.”

Proč?”

Protoe jsem hned po tom …, pohlédl nejistě na Havlise, víte přece… s těmi praporky, výcvik ukončil. Signálku jsem měl připravenou v bedně a …

Byla ta bedna během středečního výcviku stále zamčená?” přeruil ho Tichý.

Ano …, vlastně ne …

Nebyla náhodou,” vmísil se do hovoru Stránský, úplně volně poloená, třeba na sedadle?”

Bím se zatvářil odmítavě, ale pak sklopil oči a tie řekl: Já vlastně ani nevím.”

Stránský poposedl, a pod ním zaskřípěla idle. No, alespoň jste upřímný.”

Tichý se podíval na Bíma, pak na velitele pluku: Myslím, e soudruha podporučíka nebudeme dál zdrovat.”

Můete odejít,” pokynul Stránský. Seberte četu a v místech, kde jste ve středu cvičili vytyčování, vechno prohledejte!”

Kdy Bím odeel, povolil si Stránský límeček u koile: Jetě e to není střelná zbraň a vede se pouze jako signalizační prostředek. I tak je to nepříjemné. Třeba se jetě někde najde.”

Kapitán Tichý chvíli hleděl do svého notesu, pak ho sklapl a pohlédl na oba důstojníky: Hledání je, myslím, zbytečné. Ta signální pistole u u útvaru není.”

12

Gábina spustila bosé nohy z válendy a vyprostila se ze Zdeňkova objetí. Políbila ho a sáhla po cigaretách. Vdechla kouř, vstala, s cigaretou v koutku úst přela nejistým krokem ke stolku s několika lahvemi. Chvíli si je prohlíela.

Co já si vlastně teď mám nalejt?” meditovala. Pak se rozesmála a obrátila k Zdeňkovi: Poraď! Měla jsem bechera, pak rum … Jo  a jeden gin. Tak teď zkusím vodku!”

Gábino!” zaprosil Zdeněk, nech toho! Má u dost.”

Znovu se k němu obrátila: Co se pořád stará? Sekýruju tě snad já? Neříkej, e na vojně nepijete!”

To teda ne! vybuchl. Pojď, teď půjdeme k nám! Těil jsem se na tebe a zatím …

Vyčítá?”

A|e ne. To ne. Jen … bych s tebou chtěl být sám, je to tak těký pochopit?”

Znovu se rozesmála: No jo, ty teď vlastně ije jako mnich, viď. Přiznej se, e ti to chybí…

Gábino! Prosím tě ..

Dveře se rozletěly a do pokoje vtrhli kolohnát Janouch, zvaný .Kolouch. S ním Petr Král, v partě ,,King.

Kde se nám zaívá,” hulákali. Uka se, generále,” tahali ho z gauče, a si tě prohlídnem! Dědek před chvílí volal, e se na vopufáku, tak sem za tebou letíme. Co dá do placu?”

Teď musím za mámou. Oslavíme to jindy.”

Janouch se zamračil: Za kým vlastně přijels? Za mámou nebo za partou?”

Za mnou,” kytla Gábina. ftekni, e za mnou!”

Houby za tebou!” řval Janouch.

Hltí si z láhve a zamával jí ve vzduchu: Nebuď naivní, Gábino! Ví, o co jde klukům na vojně, kdy přijedou na vopuák? Tos jetě neslyela?”

No řekni,” obrátil se k Zdeňkovi.

Jse vůl a ne Kolouch!”

Janouch vyskočil, ale před něho se postavil King. Janouch-Kolouch prudce oddechoval, rudý vztekem, ale vzápětí odhadl situaci: No, no,” otočil se k Zdeňkovi, aspoň mi dej cvaknout.”

Ruka s lahví se mu roztřásla. Zdeněk na něho chvíli nechápavě hleděl. ,King skočil k Janouchovi a popadl ho kolem ramen. Pojď, Kolouchu, pomůu ti!” Stačilo chytit láhev, která dlouhánovi vypadla z křečovitě roztaených prstů. Zdeněk civěl do Janouchových strnulých očí a pak spatřil pěnu kolem jeho rtů. Gábina stála opodál a plakala. Co čumí?” vykřikla. Copak nevidí… upadala do hysterie, e je to hadrák?”

Tohle slovo slyel Zdeněk u několikrát, bral ho vdy jako legrácku, která v ústech dlouhovlasých paráků ztrácela na významu. Teď poprvé viděl, jak takový .hadrák’ vypadá, a udělalo se mu z toho nevolno. Hleděl na plačící Gábinu. Pocítil náhle odpor ke vem lidem z party. ,King zkrouceného Janoucha mezitím odvlekl do vedlejí místnosti. Gábina zvedla k Zdeňkovi zarudlé oči, a jako by pochopila nač myslí, vykřikla: Já ne! Ale jednou takhle skončí vichni v týhle pitomý partě!”

Sedl si k ní, objal ji a přitiskl k sobě. Její dech byl cítit alkoholem.

Bojím se, zaeptal, bojím se o tebe.”

Prudce ho do sebe odstrčila. Najednou se změnila,

opilost jako by z ní vyprchala. Byla zlá a chladná. To nemusí. O mě se nikdy nikdo nebál, ani máma ne. Neměj péči! Já ti na to kalu, rozumí?”

Gábino, co se ti stalo?”

Já prostě nestojím o to, aby mě někdo litoval. Jse směněji”

Bojím se o tebe, protoe tě mám rád! Jene ty sis toho asi nevimla! Má pravdu: kdo se takhle pořád doprouje, je doopravdy směnej. Měj se!” Vstal a sebral ze idle blůzu. Z kuchyně se ozývaly tlumené hlasy, bylo slyet tekoucí vodovod. Gábina seděla chvíli nehybně, pak se podívala Zdeňkovi do očí: Vypadni! Kolouch měl pravdu. Jde ti jen …”

Gábino, jse opilá. Promluvíme si zítra. Dneska to nemá cenu.”

Dveře se otevřely, v místnosti se objevil Dědek.

Ahoj,” podával Zdeňkovi ruku. Dřív to nelo.” Pohlédl na Gábínu, která si lehla na válendu a zavřela oči.

Copak? Nějaký problémy?”

Ale ne, vzdychl Zdeněk a začal si vázat kravatu. Má dost. Ty, Dědku, nezdá se ti, e to s tím chlastem přeháníte? Zabilo by to vola! Podívej se na ni!”

Pojď,” mávl rukou Dědek, nech ji prospat.” Vedl ho do vedlejího pokoje. Nebyl v něm ádný nábytek, jen modrý koberec, poltáře a uprostřed velký podnos z tepané mědi. Posaď se kde chce. Co bude pít?”

Díky. Úplně stačilo, co jsem tady před chvíli viděl. Co se stalo Kolouchovi?”

Toho si nevímej, je to blbec. Má epilepsii a chlastá. To nejde dohromady, a on to ví. Jene na to kale.”

Ale Gábina říkala, e fetuje.”

Kecá! Ale ty padoucnici nemá,” podával mu sklenku koňaku. Sám si také nalil. Nečekal na přípitek a zvrátil do sebe obsah číky na jeden hlt. Zdeněk si viml, jak mu tenký pramínek stekl pa vousatou bradu. Dědek si hned nalil dalí. Pak teprve se zeptal Zdeňka: Povídej, jak utíká vojna?

Normálka. Jako kadýmu.”

Nejhorí jsou první dva roky,” uchechtl se. Taky jsem tam byl. U tankánů. Pořád ve výcvikovým prostoru. Celý měsíce.”

Zdeněk myslel na Gábinu a na konverzaci neměl chu. Co chvíli se neklidně zadíval ke dveřím.

Tak ty slouí v Miřetíně?”

Jak to vf?

Gábina ti přece píe, ne?

Za půl roku třikrát.”

Slouil tam taky Kolouch. Před rokem. Dobře to tam zná. Přej by tam vude i teď trefil se zavázanýma očima.”

A co má bejt?”

Kousek od kasáren je přej rota péesáků. Neví, jak je k tý čáře tam od vás daleko?”

Proč tě to zajímá?”

Zajímá, to je vechno.” Dědek se nadzvedl. Z výstřihu seprané dínsové koile mu vylezla lesklá iletka na tenkém řetízku. .

Zdeněk se také zdvihl. Budu muset jít.”

Nechoď, jetě má čas. Máma se tě dočká a bude ráda, es vůbec přijel. A co bude s Gábinou? Tolik se ha tebe těila. A teď vedle spí.”

Řekl přesně to, co Zdeněk potřeboval slyet. Celý oil: Myslí to váně? Opravdu se na mě těila?”

Jo. Věř mi, kamaráde. Dost na tobě visí.”

Najednou ho zaplavil astný pocit. Zvedl číku s koňakem: Tak ahoj. Na Gábinu!” Vypil koňak naráz a nechal si od Dědka nalít dalí. Nevypadá zrovna astně, co říká? Jako by ji něco trápilo.”

Dědek sáhl do náprsní kapsy koile a vytáhl mezi prsty nepomačkanou čerstvou tuzexovou stobonovku. Tohle jí zvedne náladu. Ber.”

Zavrtěl pochybovačně hlavou: Přece ví, e ti to teď nemůu vrátit! U tak ti dost dluím.”

Vykali se na to. Vak já vím, e mi to jednou vrátí.”

Pak ledabyle prohbdil: Neřekne mi, jak daleko můe bejt od vás k čáře?”

Zdeněk poloil tuzexovou poukázku na tepaný podnos a mlčky se zdvihl.

Počkej,” zarazil ho Dědek. Chci ti něco říct. Dost důleitýho. Týká se to i Gábiny. Nejdřív jsem myslel, e tě z toho vynechám, ale nejde to, chápe?”

Co mám chápiat, prosím té? Tahá ze mé rozumy… proč sé na to nezeptá Koloucha, kdy tam slouil a zná to vechno se zavázanýma očima. Co to na mě hraje?”

Dědek si zapálil cigaretu a hleděl upřeně na Zdeňka: Chcem s Kolouchem a moná i s Gábinou ven, přes kopečky.”

Zdeněk se neudrel a vykřikl: Coe? Za hranice?11

Na Západ, abych mluvil přesně. Do NSR. Kolouch má příbuzný v Essenu. Slíbili mu a nám vem pomoc pro první chvíle, ne se uchytíme.11

Proč mně to vechno říká?11

Hele, jako voják má monosti, který my momentálně nemáme.11 *

Začalo mu v hlavě svítat. Nevěděl přesně, co po něm Dědek s Janouchem budou chtít, ale chápal, e je třeba, aby dalí hovor na toto téma ukončil.

Nezlob se, Dědku! V tomhle s vámi nejedu.11

Nepotřebujeme toho moc! Jenom pár včeliček, nic víc. Stříkačky obstarám jinde. Připravujeme se důkladně, půjdeme na tutovku, rozumí? ádný puberfácký dobrodruství. Zná mě. Kdy si vemu něco do palice, tak to taky udělám! Za kadou cenu! Tak co, pomůe?”

Zdeněk si chvíli Dědka prohlíel, jako by stále nevěřil tomu, co slyí. Jak tě tak poslouchám, buď jsem opilej já anebo ty … Ale to vechno je přece úplná kravina! A jak tě mohlo napadnout, e já …

Doel jsem k závěru, e nám pomůe. Ty jedinej z celý party k tomu má příleitost.”

Tak tys doel k závěru!” zachvacoval Zdeňka vztek. To je zajímavý! A ví, k jakýmu závěru jsem doel já?”

Jen pověz,” pronesl Dědek klidně.

e to vechno ohlásím.” ,

Vousáč zvolna kouřil a uklíbl se: Hele, vidím, e tě na vojně vykolili, vlastenče.11

Vechno ohlásím!” čím klidněji se tvářil Dědek, tím víc Zdeněk vykřikoval: Vechno, rozumí? A s touhle partou končím! Udělal jsem blbost, e jsem sem za vámi lez. A Gábinu… u sem taky nikdy nepustím! Do ničeho ji netahej!”

K těm esenbákům klidně můe jít. Vechno zapřu. Nikdo mně nic nedokáe, to ti je snad jasný. A kdy mluví o Gábině  ona je fakt sluná holka. Bylo by jí pro tebe koda.11

Vy neumíte podat hláení?” Podporučík Bím se zastavil před dozorčím roty, který při jeho příchodu vyskočil od stolku a podle předpisu zdravil.

Umím,” řekl desátník, ale ..

,,2ádné ale! Kdy přijde k rotě důstojník, máte podat hláení.”

Dozorčí se tvářil překvapené. Co to Bíma napadlo, tohle vyadovat, kdy u před ním přili jiní důstojníci. Bím zrudl. Chvíli vztekle pokubával lícními svaly, pak se rychle otočil a beze slova odkráčel na rotu. Vtrhl na lonici své Čety. Dva uklízeči přestali zametat. Bím se pátravě rozhlíel. Jedno z čel postelí vyčnívalo z řady.

U jsem to kontroloval,” ozval se za ním jeho zástupce četař Kulí.

Asi patně!” odsekl podporučík.

Kuli pokynul hlavou oběma vojákům, kteří je napjatě pozorovali: To stačí. Běte se podívat jetě na umývárku.”

Uklízeči celkem ochotně vypadli na chodbu. Bím se na četaře nevrle podíval: Tebe zrovna teď rád vidím!”

Kvůli té pistoli?”

A kdo jiný ji má na starosti!”

Bím usedl na jedno z lůek, Kuli se usadil na protějí postel: To je fakt,” připustil. Já se odpovědnosti nezbavuju. Ale ty se jí taky nezbavuj. Jse přece velitel Čety.”

A ty velitel průzkumnýho drustva. A můj zástupce. Jene jak můu na tebe spoléhat, kdy při kdejakým průvihu se stejně schová za velitele.”

Kuli vstal: Počkej,” začal klidně. Tohle přece nemyslí váně. Já se za nikoho neschovávám. Ale nedělej to, prosím tě, ani ty!”

Coe,” vyjel Bím. A vůbec! Ty mně nemá co vytýkat!”

Já jsem to sice jako výtku nemyslel, ale jaks mi připomněl, jsem tvůj zástupce. A tyhle průvihy, jeden za druhým, mně teda jedno nejsou!”

Moc si dovoluje! Jse voják základní sluby, jestli ti to jetě nedolo!”

Kuli nechápavě zavrtěl hlavou: Co to s tím má společnýho?”

Víc ne si myslf!”

To mně teda vysvětli! Já myslel, e táhnem za jeden provaz, e máme před sebou stejný úkoly, stejný limity, stejný čile, e je oba chcem splnit co nejlíp. Jene sám vidí, jak to hapruje. U několik měsiců. Ty si myslí, e je to klukům v četě jedno? Vůbec ne! Oni dělat chtějí! Jene … co ty o tom ví?

Bímovi zajiskřilo v očích: Jak to myslí?”

Tak, jak jsem to řekl. Nastupuje do zaměstnání, vede výcvik, ale,” na chvíli zaváhal, to je vechno. Nezajímá tě, jak kluci ijou. Nepromluví s nima, a oni ti přestávají věřit. Promiň někdo ti to říct musel.”

Dobře! Začnem tedy jinak, soudruhu četaři! A to hned! Nepřeju si, abychom si tykali.” Podporučík vstal z lůka, četař také. Chvíli stáli proti sobě. Kuli povytáhl obočí: Já jsem vám tykání nenavrhl, soudruhu podporučíku. Pokud vím, ve sluebním styku a před četou jsme si vykali.”

Bím věděl, e jeho podřízený má pravdu a to jej vydrádilo jetě víc.

Soudruhu četaři, konec diskuse. Buďte bez obav! Já si ode dneka na četu posvítím! Osobně* povedu rozcvičky, denně bude kontrola skříněk a pořádku na lonici. Poádám velitele roty o zařazení mimořádných taktických cvičení, pořaďáků …, chtěl pokračovat, ale Kuli se přátelsky zaklebil: Já budu první, kdo za vámi bude stát. Věřte, kluci to uvítají. Popravdě řečeno, flákárna u je vůbec nebaví.” Podporučík tohle nečekal. Stál napůl odvrácen ke dveřím, ale neodcházel.

Jsem zvědav, jak dlouho vám to vydrí. A vy se upravte, soudruhu četaři! Knoflík u blůzy!”

Včera jsme s klukama o vem hovořili,” pokračoval Kuli, kdy s úsměvem splnil rozkaz. Chtěli by dokázat, aby chemická četa byla nejlepí u velitelské roty.”

Co … coe?”

Vechno jsme probrali, podívejte!” Kuli vytáhl z kapsy list papíru. Nepůjde to hned, ale z toho srabu se určitě dostáném! Kdo vlastně pořád naruuje kázeň? Dva vojáci. Nekola a Procházka. Těch pár dalích se s nima veze. Nekolu si vezme na starost desátník Plachý a Procházku já. Dalí velitel drustva, četař Sova, bude dohlíet na pořádek na lonici. Svazáci vyvěsí tabuli, na které bude veřejné hodnocen kadý jednotlivec. Kázeň, vojenské vystupování, výsledky ve výcviku, dodrování denního

řádu. Tím budeme mít zároveň stálý přehled o celých drustvech, a kadý měsíc bude moné vyhodnotit to nejlepí. Mohla by se pro ně najít nějaká forma odměny ze svazáckýho fondu. A nejlepí jednotlivec? No přece  opuák! Tahle soutě musí kadýho chytit! upka se nabídl, e udělá nový nábor odběru tisku a Janeček pomůe zorganizovat vojenský odznak zdatnosti. Plachý, Sova a já budem třikrát týdně cvičit po zaměstnání na chemický pětiboj. Kluci se vím souhlasí.”

Bím nehnuté zíral na lesklou podlahu lonice. Zbylo tam vůbec něco pro mě?

Vechno. Bez velitele by přece tohle vechno nelo dělat.”

Dobrá uvidíme.”

Ale jetě něco, soudruhu podporučíku. Před chvíli jsem slyel, jak jste vytýkal dozorčímu roty, e …

Bím se vrátil k tykání. Počkej, Josef, já přece vím, e hláení se podává jen prvnímu důstojníkovi, který přijde k rotě. Půjdu to napravit.”

14

Vojín Zdeněk Turek zamlkle bloumal po rozsáhlých prostorách nové nádraní haly. Nejradi by se viděl u daleko od Prahy. Světlé nepodajné vlasy mu vyčnívaly zpod čepice a lemovaly bledý obličej. V pravé ruce drel taku, do které matka zabalila Čisté koile. Vyprala mu je narychlo jetě včera večer, usmaila pár řízků a přidala třenou bábovku. Levou ruku vrazil do kapsy a opřel se o červený sloup vedle telefonní budky.

Soudruhu vojíne, doklady!”

Nechápavě hleděl na tři urostlé vojáky s červenými páskami na rukávech.

Vy neumíte zdravit?” zeptal se vysoký desátník. Ostatní dva Turka obstoupili. Teprve teď mu dolo, v jaké je situaci. Vytáhl ruku z kapsy: Umím …”

Ani bych neřekl! A nejen to! Podívejte se na svůj účes! Nejdřív ty doklady!”

Beze slova desátníkovi podal vycházkovou kníku. Dlouhán v ní zalistoval. Půjdete s námi na posádku! Tam se upravíte a pak můete pokračovat. Samozřejmě, s přísluným zápisem.”

Ale já …koktal, mně za chvíli jede vlak!”

Pojede dalí,” poznamenal velitel hlídký.

Srdce bilo Zdeňkovi v krku. Tohle mu jetě scházelo! Bezradně se rozhlíel. Kdesi vprostřed davu se objevil důstojník a mířil přímo k nim. Na ramenou se mu leskly dvě hvězdičky. Poručík Smetana! Letrdo pohlédl na vystraeného Turka a obrátil se k veliteli hlídky, který se mezitím postavil do pozoru: Co se tu dějá?”

Soudruhu poručíku, desátník Huml. Kontroluju tohoto vojína!”

Výsledek?”

Není předpisově ostříhán a chová se nevojensky. Na veřejnosti nosí ruce v kapsách. Předvedu Ho na posádkovou správu!”

Smetana se znovu podíval na turka, hrorhádku netěstí. Jsem poručík Smetana,” představil se desátníkovi. Vojín Turek je od stejného útvaru jako já. Dokonce od stejné roty. Můete se spolehnout, e se osóbně postarám o nápravu. Jeho přestupek ohlásím veliteli roty. Zde je můj sluební průkaz.”

Poddůstojník se do podobné situace jetě nedostal a v první chvíli zaváhal, jak se má zachovat. Pak se rozhodl: Není třeba, soudruhu poručíku!‘1 Vrátil Turkovi doklady. Trojčlenná pořádková hlídka se pustila na druhou stranu nádraní haly. Zdeněk se zatvářil provinile:

Děkuji vám, soudruhu poručíku, vůbec jsem si neviml, e…

Děkovat nemusíte. Ale nadporučík Hláváček z toho radost mít nebude, co říkáte?”

Prosím vás…. a se to nedozví! On ne…, prosím …

A jak si to vlastně představujete?” napjltl poručík. Ze to ohlásím kapitánu Havlisovi a e se to nedozví vá velitel čety? Víte, co to znamená obcházet nadřízěného?”

Nezlobte se.”

Plácal Turka po rameni: Tak jdeme. Já nejvyí čas. Jestli ovem nejede někam jinam ne do Miřetína.”

V přecpaném vlaku bylo místo jen ha chodbičce. Smetana s Turkem se dívali  okna na ubíhající tmu. Později se v kupé uvolnilo, take si sedli. Smetana vytáhl Večerní Prahu, ale po chvíli ji odíbil a podíval se na Turka: Jak bylo doma?”

Normálně. Nic novýho.”

Nevypadá jako voják, který byl poprvé za mámou,” pokračoval poručík.

Turek se nervózně usmál. Smetanovi se zdálo, e je nepřirozeně bledý. Znal ho jako veselého vojáka, plného nápadů a nabitého elánem.

Problémy s děvčetem?”

S děvčetem ani tak ne … Soudruhu poručíku, chci se vás zeptat…, nevíte náhodou, jestli je u pluku … nějaký právník?”

Právník? A proč?”

Ale, kamarád,” mávl Turek rukou. Má nějaké těkosti.”

Jakého druhu, jestli se smím zeptat?”

Jaké? S bytem. Soudní výpověď.”

Aha. Právník je u ertézetky. četař absolvent Potůček,” Smetana si přejel dlaní obličej. Ano právník. Tohle slovo slyel dnes u jednou. Jene v jiné souvislosti.

15

Kapitán Havlis toho dne od rána nestál za nic. Před hodinou se vrátil z bojového rozdílení tábu, kde mu bylo sděleno, e tento týden má navíc slubu dozorčího pluku a hotovost nepřetritě do přítího pondělka.

Začínal sychravý podzim a doktor měl plné ruce práce s novými případy chřipek. Nezbývalo, ne převzít povinnosti za nemocné a slouit do roztrhání těla. To by mu ani tak nevadilo, zvykl si na podobné nouzové záskoky a bral je jako nezbytnou samozřejmost. Horí bylo, e mu také onemocněla ena. Nael ji na lůku, kdy se v pátek pozdě večer vrátil domů. Marta měla vysokou horečku, oči se jí leskly, byla slabá a vyčerpaná. Vytáhl z ní, e se necítila dobře u před několika dny, ale myslela si, e to přejde. Začínal mít o manelku obavy. Dal jí nejdříve několik tablet superpytinu, navařil konvici čaje, vymačkal do ni vechny citróny, které doma byly, ale horečka neklesala. Kdy to nebylo lepí ani ráno, rozhodl se, e poádá doktora Martince, aby k nim zaskočil…

Z úvah ho vytrhlo zvonění telefonu. Ve sluchátku se ozval velitel pluku: Stránský. Potřebuji, abyste nadiktoval

náčelníkovi tábu jména vojáků, s kterými počítáme do poddůstojnických kol. Jde o dva chemiky a jednoho enistu.”

nRozumím! Ale nejdřív to musím konzultovat s veliteli čet.”

Samozřejmě,” končil Stránský. Ty chemiky upřesňuji. Jeden průzkumník a jeden odmořovač.”

Po hovoru si Havlis znovu vzpomněl na chudáka Martu. Ne, do sluby nastoupit nemůe, to je jasné. Veliteli pluku nechtěl nic říkat, má důleitějích problémů nad hlavu. Poádá Hlaváčka. Ano, to je jediné řeení! Zatočil kličkou polního telefonu, který mu slouil jako přímá linka k dozorčímu roty.

Havlis. Seeňte mi nadporučíka Hlaváčka!”

To jsem já,” ozvalo se ve sluchátku. Kontroluji výkon sluby. Co potřebuje?”

Václave, já tě chtěl poádat…. ale ne. Nejlíp bude, kdy ke mně zaskočí.”

Po chvíli se Hlaváček ohlásil: Má mě tady, o co kráčí?”

Ále, mávl rukou. Kdy nepříjemnosti, tak pořádné. A hodně najednou. Marta onemocněla. Ke vemu jsem vyfasoval slubu za Linharta.”

Hlaváček vstal: Jasný. Jetě něco?”

Počkej, vdy neví…”

Hele má nemocnou enu a zároveň slubu. Co asi můe chtít? Nechá mě třikrát hádat?”

To je fakt. Díky, má to u mě. Abych nezapomněl: mám zavolat náčelníkovi tábu, kteří vojáci od naí roty půjdou do péeky. Jeden z nich bude enista.”

Vím. Fonogram přiel před týdnem, vzal jsem ho za . tebe na spisovně a nějak se mi to vykouřilo z hlavy.”

Take ty má u jasno?”

Měl jsem.”

Kapitán si zapálil cigaretu a přimhouřil oko: Tomu nerozumím.”

Já taky ne. Chtěl jsem tam poslat vojína Turka, jetu pár měsíců?, ale výsledky má ve vech ukazatelích výtečné. Rozený poddůstojník.”

Aha, to je ten vyí blonďák.”

Právě ten.”

Co je s ním?”

Hlaváček si znovu sedl: éyl na prvním oputění

posádky. Dnes ráno jsem ho nemohl poznat. Bledý, roztěkaný, neklidný. Nic jsem z něj nedostal.”

Holka,” podotkl Havlis. To je jasný.”

Moná. Ale třeba taky ne. Z Prahy jel se Smetanou, který ho vytáh ze spárů pořádkové hlídky na Hlavním nádraí. Během cesty se choval divně. Chtěl vědět, jestli by tu nenael nějakého právníka. Prý má kamaráda v bryndě s bytem. Ale Smetana říká, e to moc přesvědčivě neznělo.”

Havlis potáhl z cigarety: To neznamená, e se z něho přes noc stal patný voják.”

Ale to já přece netvrdím!”

Promluv si s ním jetě jednou. Tyhle případy znám. Kluk přijede poprvé domů a vechno na něj dolehne. Tady si u zvykl na určitý reim a dokázal se mu přizpůsobit. A najednou je vechno jiné. Nikdo po něm nic nechce, můe si dělat, co ho napadne. Pomiluje se s holkou, vechno je prosté ohromný.”

Nebo taky nepomiluje,” poznamenal Hlaváček. Tím je to pak horí, jestli se na tu holku straně těil.”

I to se můe stát. Moností je moc. Proto je třeba vědět, o co kráčí. Od toho jsme tady, abychom včas pomohli, kdy si takový mládenec s něčím neví rady. A do té péeky ho polém.”

Dobře,” souhlasil Hlaváček. Ale nejdřív na oetřovnu. A se na něj podívá doktor, ten kluk je úplně vyinutej.”

Havlis přikývl a sáhl po telefonu. Vezme to přijednom s Martou.

16

Byla mu zima. Před dobrou hodinou velitel drustva sice přinesl od spojovací roty provizorní ohřívač ze dvou odporových spirál, ale v pokoji to nebylo znát. Teplo bylo cítit, jen kdy si člověk sedl k sálajícímu tělísku. Takové zahřívání přestalo poručíka Smetanu brzy bavit. Kromě toho pocioval hlad. Pohled na bohatě prostřený stůl působil na jeho útroby přímo mučivě. Dneska slavil narozeniny. Nestihl oběd a s jídlem chtěl počkat a na Zdenu. Měla k večeru přijet. Neodolal, z připravené mísy opatrně vytáhl plátek unky. Sousto jen zvýilo pocit hladu

a drádilo chu k jídlu. Rezignovaně vzdychl, otevřel noční stolek, který mu slouil za piírnu a pohlédl dovnitř: několik konzerv, půl bochníku chleba, sůl, pepř, sádlo. Dostal vztek, e nic nekoupil. Zdena včera volala, e proviant přiveze, ale slibu se teď nenají! Pohled mu sklouzl na matně se lesknoucí konzervu, kterou nedávno dostal od starího kuchaře praporčíka Veselého. Delikatesa, pomlaskával Veselý, pochutná si! Vepřové na houbách, vaří se v konzervě. Poslední série starího typu kádéček povolená ke konzumaci. Dobrá, řekl si, zkusíme to. Postavil na vařič kotlík s vodou a přistoupil k oknu. Měl odtud opravdu krásný výhled. Za dobu co v Miřetjně slouil si zdejí krajinu oblíbil. I kdy sem nastoupil se smíenými pocity. O severozápadních Čechách měl odjakiva představu, e to je nehostinná, průmyslem a těbou uhlím vyčerpaná oblast, kde na kadém kameni a stromu leí nános edého popílku. Zakrátko zjistil, e opak je pravdou. Nehostinnost končila zároveň s hranicí hnědouhelného revíru, dál se táhla krajina sice drsná, ale o to přitalivějí. Člověk si na ni musel zvyknout…

Voda na vařiči začala vřít. Deset minut by mělo stačit, pomyslel si. Podíval se na hodinky a umínil si, e jetě dnes se vrátí k četě. Před chvílí volal výkonný praporčík, e dosud neukončil jízdu vojín pulák, a proto musel provizorně řeit úkol celkového svozu v bojové pohotovosti. Náhradník je nemocný. Situace na draka. Na nejblií poradě bude muset navrhnout veliteli roty, aby se ztrojily funkce, alespoň ty nejdůleitějí. Nebo to jednou dopadne tak jako první den jeho nástupu sem, do Miřetína. V systému bojové pohotovosti se jetě nevyznal a jeden vůz při poplachu nevyjel. No ano, nástup k pluku! První pohovor s jednotkou, která mu byla svěřena. Mluvil o kázni, morálním stavu, organizovanosti. A po chvíli zjistil, e to vojáci od něho neberou. Nikdo mu nic neřekl, ale vycítil to. Uvědomil si, e ani neměli důvod brát ho váně. Nejdřív je musí přesvědčit, ukázat jim v praxi, jak si vechno představuje! Nebylo to lehké, lekce z přednáek na vysoké kole zůstaly někde daleko za dveřmi posluchárny. Pomohl politický pracovník, starý, ostřílený major Král, který mu tehdy řekl: Nehraj divadlo! Buď sám sebou, dělej vechno tak, jak myslí, e je to nejlepí. Náročnost ano  ale pozor! Nejen na podřízené. Předevím k sobě, teprve pak má vyhráno.”

Poslechl. Četa, kterou dostal, měla váné problémy. Nejméně tři roky patřila k nejhorím u pluku, nedařila se práce svazákům, velitelský sbor prakticky neexistoval, kázeňské přestupky a nehody techniky se mhoily. Zakousl se do práce jako buldok. Zapomínal na Zdenu, do Prahy se často nedostal celý měsíc. Nelo to. Dokonce se mu zdálo, e stav je čím dál horí. Přily chvíle, kdy by se vím nejradi pratil. Dokonce chtěl poádat o uvolnění z funkce. Tehdy se znovu potkal s majorem Králem. Zetvépé si ho zpytavě prohlédl a zeptal se, jak jde práce. Odpověděl mu, e to ujde. Král pokýval hlavou a prohodil, e si to také myslí. Pak poznenáhlu začaly přicházet první úspěchy, četa byla vyhodnocena jako nejlepí při taktickém cvičení, zakrátko nato obstála výtečně při střelbách z pěchotních zbraní. Zlepil se pořádek a organizace ivota podle řádů, kvapem ubývalo automobilových mimořádek. Cítil, e se mu konečné podařilo něco zlomit. Drustva začala mezi sebou soutěit o nejlepí výsledky v provozu techniky, rozvinulo se hnutí za slubu bez kázeňských přestupků, a kdy za ním na začátku loňského výcvikového roku přili svazáci s rozhodnutím soutěit o titul vzorná četa, věděl, e má vyhráno. Prohrávat ale začal s rodinou. Poslední návtěva v Praze ho přesvědčila o tom, e je nutné něco udělat, ne bude pozdě. Zkusí to dnes, při oslavě …

Opatrně vylil obsah kotlíku do umyvadla. Měl takový hlad, e při pouhém pohledu na kouřící konzervu začal polykat sliny. Na stůl si připravil talíř a ukrojil si pořádný kus chleba. S rukou ovinutou utěrkou začal konzervu otvírat. Za několik okamiků ztuhl: z konzervy na něho zíral svitek toaletního papíru, tři úplně rozteklé kostky cukru  a to vechno smíchané s několika rozklíenými cigaretami.

17

Nezaklepala. Tie otevřela dveře, taku opatrně poloila na zem a po pičkách se přikradla ke květovanému závěsu. Uvnitř pokoje bylo ticho, občas přeruované neurčitými zvuky. U chtěla vejít, kdy se ozvalo mrazivé:

Blbec! Já mu dám vepřový na houbách!”

Zdena Smetanová závěs odhrnula a strnula. Její manel se cpal obrovským krajícem chleba, tlustě pomazaným sádlem.

Otočil se s ústy dokořán. Nevěděla, jestli je to údivem nebo velkým soustem, v kadém případě vypadal komicky. Nemohla se ubránit smíchu.

Nikdy jsi chleba se sádlem nejedl”

Měl jsem hlad jako stádo vlků.” Vstal a přistoupil k ní. Takhle si přivítání nepředstavoval.

Objala ho a políbila.

Snad abys mi nabídl místo, ne?”

Přisunul křeslo: Nezlob se. Co je nového, co Mireček, povídej!”

Proč se ptá? Nedávno jsi přece byl v Praze. A Mireček je u babičky.”

Ano. V Praze jsem byl a dodnes jsem se v tom pořádně nerozebral.”

Hrála si s cípem ubrusu. Viml si jejích dlouhých tíhlých prstů s tmavě nalakovanými nehty a překvapilo ho to. Zdena si nikdy na přehnanou parádu nepotrpěla. Po chvilce trapného mlčení se ozvala: Je toho moc, co my dva musíme vyřeit. Ale dnes má narozeniny.”

Usmál se: Fajn, beru. Povídat můeme zítra. Bude tu přece do neděle, ne?

Přikývla, vstala a začala cosi hledat v kabelce. S rukou za zády se k němu otočila: Promiň, mluvíme o narozeninách … Tady to je pro tebe. Vechno nejlepí,” vystoupila na pičky a políbila ho na čelo.

Opatrně začal dárek rozbalovat. A zazářily mu oči: Ten je krásný!” Hned si zkusil novým plynovým zapalovačem několikrát krtnout. Fungoval bezvadně. Otočil se k ní: Musel stát spoustu peněz!”

Mluvit při dárku o penězích se nehodí.”

Nezlob se, ale mně se tak líbí…

To je dobře. Aspoň něco.”

Jak to myslí?”

Tak. Jsem ráda, e jsem se aspoň jednou trefila. Jinak se mi to moc nedaří.”

Tomu nerozumím.”

Samozřejmě! Ty ani rozumět nechce! Protoe bydlet tady,” rozhlédla se kolem, to teda určitě není můj vkus.”

Zdeno! Myslím, e jsme se na něčem dohodli!”

Nervózně se začala znovu hrabat v kabelce, vytáhla baliček cigaret a pokouela se krtnout sirkou. Natáhl ruku: Dovolí? Zapomíná na svůj dárek.”

V očích měla slzy  a jím náhle projel nepříjemný pocit, e ji ztrácí. Nic z toho, co viděl, neznal. Chvějící se ruku s temně rudými nehty a cigaretou, zatrpklé rysy kolem úst, módní krátký účes a zlobu v očích  to vechno nebyla jeho Zdena. Uvědomil si, e za dobu, kdy byli od sebe odloučeni, se s ní stala změna, ale cítil, e ji pořád miluje, e ji potřebuje.

Nevěděl jsem, e kouří.”

Neodpověděla. Vdechla kouř a přehodila si nohu přes nohu: Co je s tvým přemístěním?”

Nic!” snail se napodobit její tón.

Osuila si slzy a zadívala se na něj. Mlčela. To její mlčení bylo studené.

Nevydrel to: U zase začíná?”

Nic nezačínám, jen jsem se zeptala. Na to mám jako tvá ena snad právo.”

Poodeel k oknu a snail se uklidnit. Rozhovor na dneek měl připravený úplně jinak. Co řekla Zdena, do jeho scénáře nepatřilo. Připadal si neschopně a hloupě. Vzkypěl v něm vztek. Uvědomil si, e Zdena ho chce vyprovokovat. Otočil se. Vypadala teď úplně jinak, ne před chvílí.

Vítku,” řekla unaveně, nezlob se. Uznej, e se to vechno táhne u málem dva roky a perspektiva je v nedohlednu. Nesmí se divit, e se někdy chovám divně.”

Sedl si vedle ní. Styděl se, e se předtím nedokázal ovládnout. Nevadí,” pohladil ji po ruce. Je toho dost na oba. Vlastně na tři. Ale neboj se. Něco jsem u zařídil. Brzy budeme vichni pohromadě.”

Opravdu?”

Vstal a vrazil si ruce do kapes: Jasně! Myslí, e má mue budikničemu? Bude mrkat!”

Tak povídej, nemůu se dočkat!”

Jen klid, miláčku, klid. Taková zpráva se musí náleitě vychutnat. Podívej,” poloil před ní obálku. Tady je ten zázrak.”

Tvoje přeloení?”

Zavřel oči. Ne. ádné přeloení. Ná nový byt! A můu tě ubezpečit, e hezčí jsi jetě neviděla.”

Kdy vojínu Zdeňkovi Turkovi před chvílí dozorčí roty oznámil, e na bráně má návtěvu, zůstal překvapením zaraený. Matka by přece napsala! Pak ho sevřel neurčitý strach …

Vidím to nerad,” mračil se desátník Palkovič. Probíhá výcvik a návtěvy jsou povoleny a po zaměstnání!”

Přesto ho výjimečně na deset minut pustil.

Chvátal přes prostorné nádvoří, minul borový lesík vedle tribuny, zahnul kolem tábní budovy a utíkal ke .kukátku1. Na malé vylapané místečko u plotu hned vedle brány: obhlíely se jím návtěvy. Člověku dalo práci, ne nael v jejich houfu tu svoji. Zdeněk to měl tentokrát snadné. Stála tam jen jedna dívka, otočená k němu zády, měla dlouhé světlé vlasy. Srdce pocítil a v krku. Chvíli jetě uvaoval, jestli se má Gábině ukázat takhle, v maskáčích, pak zpozoroval vojína Trachtu, jak chvátá na návtěvní místnost, a bylo rozhodnuto. Nedá ji okukovat komukoliv, Trachtovi u vůbec ne!

Člověče, to je tvoje kočka?” řekl uznale dozorčí u vchodu desátník Strnad.

A co má bejt?”

Nic. Jenom jestli pro tebe není takovýho kusu koda.” Gábina uslyela klapnout dveře a otočila se. Dlouze se se Zděnkem objímala, drela ho tak pevně kolem krku, e chvíli nemohl ani dýchat. Ale byl by se raději udusil, ne by se vymanil z jejího objetí.

Jak to, es přijela? Vůbec jsem tě nečekal!”

Ty nejse rád?”

To ví, e jo! A jak! Posaď se a povídej.”

Nemohl z ní spustit oči. Sluelo jí to, zvlá tady, v chlapském prostředí. Viml si, e má na nohou lodičky, dodávaly jí drádivou enskost, a se mu zatočila hlava. Usedla na okraj idle: Zdeňku, pojď pryč!”

Ale já… podíval se na hodinky, jetě nemůu. Vlastně,” kousl se do rtu……já vůbec nemám vycházku!”

Sklopila oči: Já myslela…  mám ve městě pokoj. V hotelu.”

Počkej!” Chvíli přemýlel, pak vstal: Já to zkusím!”

Popadl čepici a utíkal ke dveřím. Tam se zarazil a rozpačité se usmál: Snad to vyjde.”

Vzal to přímo na rotu. Ve dveřích na chodbě se málem srazil s,kapitánem Havlisem, který se rozdurdil.

No, no, kam ten spěch!”

Promiňte,” koktal, já … hledám velitele drustva.”

A on zas vás. Právě jsem se byl podívat u čety na výcvik. Palkovič tvrdí, e vás pustil na deset minut. A jste pryč u málem půl hodiny!”

Soudruhu kapitáne, já … víte, přijela za mnou …

Pojďte ke mně!” Havlis otevřel dveře do své kanceláře. Kdo vám přijel?”

Moje děvče. A já bych ..

Chtěl vycházku,” doplnil ho Havlis. Nebo se snad mýlím?”

Ano, soudruhu kapitáne.”

Ale od toho je tu velitel drustva a pak velitel čety. Máte vycházku podle pořadí?’

Nemám, ale jednu jsem dostal za odměnu mimo pořadí. Jetě jsem si ji nevybral.”

To by lo. Jene jste o ni měl poádat ráno. Bojové rozdílení je u napsané, dobře to víte. Jakou máte hotovost?”

Osvětlení a maskování na zet vé es.”

No vidíte,” pokrčil rameny velitel roty. A je to v háji!”

Zdeněk sklopil hlavu. Věděl, e Havlis nemá rád změny v bojovém rozdílení a netroufal si navrhnout, e jeho hotovost můe dret také Studený nebo Jandák.

Kapitán Havlis mezitím vytočil číslo výkonného praporčíka: Poslechněte, nael by se u enistů někdo, kdo by mohl podret hotovost místo vojína Turka? Ano, rozumím. Vyměňte ho!

Pohlédl na rozradostněného Zdeňka, zapálil si cigaretu a pohodlně zkříil nohy: Chtěl jsem si vás stejně zavolat, soudruhu vojíne. Vybrali jsme vás spolu s nadporučíkem Hlaváčkem do poddůstojnické koly. Nástup za čtrnáct

dní.”

Překvapeně sebou trhl: Mě?”

Ano, vás. Máte u čety dobré výsledky. Věříme, e z vás bude dobrý poddůstojník.”

Ale já..přelápl Turek, nepředpisově zalovil v kapse, vytáhl kapesník……nevím, jestli to zvládnu.”

Zvládli jiní, zvládnete i vy,” ujistil ho kapitán. Kromě toho poznáte Slovensko. Tam na jihu je krásně, věřte mi.”

Kde?”

Na Slovensku. A nebuďte pořád tak vyplaený! hlebo si budu myslet, e jsme se ve vás s velitelem čety zmýlili!”

To ne, zrozpačitěl po Havlisově výtce, ale neodpustil si otázku: Můete mi říct, kde to přesně je?”

To sice můu, ale neřeknu. Vechno se dozvíte včas. Je to ale odtud pořádný kus cesty, to vás ujiuju. Co se týče vaí vycházky  máte ji povolenu. Jste dobrý voják, a to dovedu ocenit. Té své řekněte, e nemusí být smutná. Za pár měsíců vás tu má zpátky.”

Vyel z kanceláře jako ve snu. Teprve před chvílí mu dolo, e to převelení do poddůstojnické koly je vlastně báječná věc! Vypadne odtud někam daleko, nikomu neřekne ani slovo  a pak a si ho Dědek hledá! A se vrátí, tak se oení. Třeba jetě na vojně! Gábina bude zatím bydlet s mámou, ta bude jen ráda, e jí někdo pomůe…

Nejraději by skákal radostí. Za necelou půlhodinku byl přestrojen do vycházkového stejnokroje. Nemohl se dočkat, bude celých osm hodin se svou Gábinou!

Překvapenému Strnadovi na bráně zamával před nosem vycházkovou kníkou. Dal si záleet, aby ho Gábina chytla pod paí, těsné se k ní přimkl a neodpustil si pohled zpět, k bráně kasáren. Dozorčí u vchodu a jeho tři pomocníci stáli v řadě a zírali. Přesně tak si to představoval.

Moc ti to sluí,” řekl Gábině. Mrkni za sebe. Mají oči jako tenisáky.”

Dělá ti to dobře?”

Prosím tě!” mávl rukou, pak se usmál: Vlastně docela jo.”

Bylo to těký? zeptala se opatrně.

Co?

No e tě pustili. Chtěla jsem ti napsat, ale přilo to vechno nečekaně, ví?

Nevadí. Hlavně e jse tady. Mám radost, Gábipko.”

Já taky.

Zdeňkovi se vak zdálo, e to neříká moc nadeně.

Doli před edou budovu jediného místního hotýlku. Podíval se na zakouřené záclony a do nosu ho uhocfil pach piva a přepáleného omastku. Najednou se mu nechtělo dovnitř. Otočil se ke Gábině. Pojď se projít, máme přece spoustu času.”

Přimhouřila oči: A potom. Teď chci být s tebou.” Vstoupili do lokálu.

U prvního stolu vedle dveří seděl Dědek.

19

Rukou si podepřela bradu a dívala se se zvlátním údivem na tu velkou lutou obálku. Pak ji zvedla, potěkala v ruce a máchla jí, jako by odháněla mouchu: Co to je?”

Vít Smetana si sedl na druhé křeslo a přisunul k ní talíř se unkou: Poslu si, chystal jsem to pro tebe.”

Cekám, e mi odpoví.”

Povzdechl a sám si vzal několik plátků najednou. Nepodívá se?” zahuhlal plnými ústy, dnes u podruhé. Je tam ná byt.”

Jaký ná byt? Snad nechce říct…

Právě to chci říct. Nabídli mi nový třípokojový byt tady, v Miřetíně. Nabídku jsem samozřejmě přijal. A v té obálce,” ukázal prstem, je ten byt nakreslený.”

Zakroutila nevěřícně hlavou: Vítku, řekni, e to nemyslí váně!”

Rázně vstal: Tak podívej! ftíká, e je toho na tebe moc. e ti nikdo nepomůe, co není tak docela pravda, protoe matinka se stará někdy a příli. Ale já souhlasím. Takhle opravdu manelé nemají ít. V Praze jsi mi několikrát vytýkala, e jsem neschopný chlap. e nedokáu pro rodinu obstarat základní věc, jako je byt. Ono to, má drahá, tak snadné není. Ale pustil jsem se do toho a byt jsem sehnal. Dokonce přepychový! Jene tobě nestojí ani za to, aby ses na něj podívala aspoň v té obálce! Tobě jde o to, zůstat v Praze!”

Ano!” vykřikla. Z Prahy nechci. Kde jinde mám monost dělat to, co jsem několik roků dřela na kole! Teď jsem se konečně dostala k práci, která mě těí, která mi něco dává …”

Má taky mue a syna,” přeruil ji. Jestli jsi na to jetě nezapomněla.”

Co ty ví o synovi?” povzdechla hořce. Málem se ani neznáte! Nemá ponětí o tom, co to je, kdy je třeba nemocný, kdy celou noc nespím a třesu se strachy, jestli jsem něco neudělala patně, jestli nemám radi znovu

zavolat pohotovost, protoe horečka neklesá, a já jsem na vechno sama, protoe mue mám někde v tramtárii! Jakým právem mě poučuje zrovna ty ..

Křivdí mi, reagoval podráděně. Já ti přece péči o Mírka neupírám a věř mi, e bych se rád o něho staral taky. Jene slouím tady a ne v Praze a dobře ví, e to nezáleelo na mně, e jsem si nemohl místo vybírat! A co se Mirka týče  právě se chystám vechno změnit. Proto před tebou leí ta obálka …

Obálka!” povzdechla. Tou tak něco vyřeí! Mluví o Mirkovi  a co já? Záleí ti taky trochu na mně? Nebo chce mermomocí ze mne udělat venkovskou husu?”

Opřela hlavu o opěradlo křesla a rozplakala se. Stál nad ní, hněv v něm pomalu dohasínal, začal si uvědomovat, e musí na svoji enu jinak. Posadil se vedle ní a pohladil ji po vlasech: Ale já měl z toho,,bytu takovou radost! Byl jsem se tam podívat, vechno jsem si nakreslil a myslel přitom na nás dva a na Mirka … Poprvé po dlouhém čase jsem měl pocit opravdového těstí.”

Ticho přeruoval tikot budíčku na nočním stolku.

Přiznám se, e jsem chtěl dneních narozenin tak trochu vyuít. Myslel jsem, e při takové příleitosti bude přístupnějí.”

Zvedla k němu pláčem zarudlé oči: K čemu, prosím tě? Uvědomuje si vůbec, e nerozhodujem o tom, na jaký film dneska večer půjdem? Vítku, je ti jasné, e se odtud u nikdy do Prahy nedostaneme?”

Proč si to myslí?”

Mávla rukou: Jak si to představuje? V Praze je taková nouze o byty, a ty tu chodí s hlavou plnou svých vojáků, bez mého vědomí rozhoduje o tom, kde mám ít, co mám dělat! Vdy … tady není ani pořádný obchod s konfekcí, nato nějaké návrhářské ateliéry!” Znovu se rozplakala a umíněně vrtěla hlavou: Já prostě nemůu od svého povolání odejít, rozumí?”

Nerozumím!” zatvrdil se. Nikdo není nepostradatelný! Co by dělali, kdybys na dlouhou dobu onemocněla? Vechno by lo klidně dál, ÚBOK by se určitě nepoloil.”

Urazila se: A co ty? Bez tebe by to tady nelo? Nebo si snad myslí, e jsi taky nepostradatelný? e dělá důleitějí práci ne já?”

Odpověděl důrazně: To si tedy opravdu myslím!”

Zasmála se, pak vytáhla dalí cigaretu: Povídej mi o tom!” Ne, pomyslil si, to není moje Zdena! Něco se s ní muselo stát. Vůbec ji nepoznával, jako by zmizelo vechno, co na ní míval rád, čeho si váil. Povolil si límeček u koile a unaveně sebou plácl do křesla: Vdy jsi přece věděla, e si bere vojáka. Já ti nikdy neříkal, e budu nebo chci dělat něco jiného. A srovnávat nae povolání  to prostě nejde! Nepopírám, e je potřebné, aby se lidé dobře oblékali, ale řekni sama: co se stane, kdy něco zkazí, kdy se ti nepovede model? Prostě ten návrh zmačká a hodí do koe. Hotovo, jede se dál. Nejvý má patnou náladu, ale to je jen tvoje věc a u si s tím nějak poradí. Kdy udělám chybu já, tak často napravit nejde. Někdy jde dokonce o ivot. Nikdy jsem ti o tom neříkal, protoe jsem si myslel, e je zbytečné tě takovými věcmi zatěovat. Moje četa se konečně dostala z toho nejhorího. Dalo mi to zabrat, věř mi. A teď, kdy se mně podařilo něčeho dosáhnout, bych se měl jednodue sebrat a odejít jinam?”

A od nás neutíká? Ode mne a od Mirka?”

Od vás ne. Budete tu se mnou. Potřebuju vás.”

Právě,” poznamenala hořce. Ty nás potřebuje! Ty nemůe odejít! Bez tebe by se tady vojáci neobeli! Ty, pořád jen ty!

Prosím tě, Zdeno!” vykřikl. Vdy ti nabízím docela rozumné řeení! Není pravda, e tu není pro tebe monost. Je zde krejčovský závod, a ten přece potřebuje dobré návrháře! Nové jesle na sídliti otevřou během měsíce a ten byt, to je pohádka! Co chce víc? Kolik lidí by dalo nevímco za takovou anci!”

Dívala se z okna na vzdálený borový les. Slzy jí rozmazaly líčidlo a na tvářích vytvořily bizarní obrazce. Svírala pomačkaný kapesník, ale nesnaila se ty slzy utřít. Prostě tak seděla. Kdy potom promluvila, nebylo ji skoro slyet: Myslela jsem si, e kdyby ses dostal do Prahy, vechno se nějak srovná, samo vyřeí. Byli bychom spolu. Asi by mně to dost pomohlo, alespoň bych nemohla … Neměla bych příleitost… Ale ty ses rozhodl. A já se taky rozhodnu.”

O čem to mluví, Zdeno?”

Vítku, já jsem nechtěla dneska. Má narozeniny. Ale kdy ti to neřeknu právě teď, tak k tomu u asi nenajdu odvahu. Prosím tě, pochop mě …

Zaraeně ji pozoroval a jak mluvila, začínal tuit, co bude následovat. Cítil podivné vnitřní chvění, pomalu to zachvacovalo ruce a stoupalo do krku. Kdy promluvil, neubránil se divnému, cizímu přízvuku vlastního hlasu: Co je… co se děje? Já ti nerozumím!” Ale rozumněl a příli dobře, jen se podvědomě snail vechno to oddálit, něco mu říkalo, e třeba za chvíli si to Zdena rozmyslí, a e se oba vemu zasmějí jako patnému vtipu. Jene Zdenina tvář byla křídově bílá, podivně staená.

Já nejsem sama, Vítku.”

Někdo rázně zaklepal na dveře. Poručík Smetana zaklepání úplně přeslechl. Díval se nechápavě na svou enu a oznámení dozorčího roty, e se má okamité dostavit ke kapitánu Havlisovi, vnímal jako z velké dálky.

20

Zdeněk Turek zůstal stát, polilo ho horko, pohlédl udiveně na Gábinu a pustil jí ruku.

Ahoj,” vstával Dědek a posuňkem je zval ke stolu. Co si dáte, snoubenci?” Ť

Zdeněk se posadil a znovu tázavě pohlédl na Gábinu. Pokrčila rameny a vytáhla kapesník. Ozvalo se cinknutí padajících mincí. Roztritě odsekl: Já nic. Nemám chu.”

Fajn,” Dědek luskl prsty na číníka: Třikrát koňak!”

Nemám u sebe peníze, namítl Zdeněk.

Nikdo tady o prachách nemluví. Jen ty.”

Gábina mu vsunula dlaň pod pai: Zdeňku, co ti je? Nejse rád, e za tebou přijela parta?

Nejraději by Dědka pratil do jeho vousatého obličeje. Ovládl se a přinutil se do klidného tónu. Co novýho v partě?”

Nic,” prohodil Dědek. Vechno při starým.”

Co kecá,” vmísila se Gábina. Kolouch byl na léčení. Ve cvokhausu.”

Vousáč se na ni chladně podíval.

Nebyl tam dlouho. Pár dní na nějaký kontrole.”

Číník přinesl pití. Zdeněk trochu usrkl a přitom viděl, jak Gábina do sebe zvrátila koňak jedním hltem. Dědek zvedl prázdnou sklenku. Dopij! Dáme si do druhý nohy!”

Zdeněk zdvihl odmítavé dlaň. U stolu zavládlo napjaté ticho.

éfe, dvakrát!” zavolal Dědek na číníka.

Já taky nebudu,” ozvala se Gábina.

Ty to vypije a půjde nahoru,” poručil jí Dědek. Trochu se připravit, aby si tvůj budoucí manel něco uil.”

Zaal pěsti: Ty, Dědku …

Klid, kamaráde, jen klid.”

Vstala, hodila krabičku cigaret do kabelky a obrátila se k Zdeňkovi: Fakt, přijď za mnou a s Dědkem se dlouho nebav! Přijela jsem kvůli tobě a ne vysedávat v hospodě s tímhle pánem.”

Dědek si klidně zapálil dalí cigaretu a pohlédl na ni přes edou clonu kouře: Já myslel, e u tady nejse!”

Kdy osaměli, Zdeněk vybuchl: Jak to s ní mluví? 2e patří do party, to jetě neznamená, e má právo …

Moment,” zarazil ho Dědek. Nejdřív mně vysvětli, proč jsi za mnou v Praze druhej den nepřiel, jak jsme se dohodli. Trochu mě podceňuje, chlapče.”

Buď rád, e jsem zapomněl na to, cos mi u flaky nakecal.”

Ale já jsem nezapomněl, co od tebe chceme.”

Dědku, to přece nemyslí váně. Nechtěj po mně, abych…**

Abys mé el udat?” Dědek mu poklepal na rameno: Co bys z toho měl? Tebe by zabásli dřív ne mě, e jsi to jako voják nehlásil hned! Já znám ty vae předpisy lip ne ty!”

Zdeněk byl bledý, očima nervózně těkal po lokále. Po chvíli zavrtěl hlavou: Dědku, tohle vechno nemá cenu.”

Vousáč mrkl na hodinky a sáhl po koňaku: Jak chce. Vdycky jsem si myslel, e se dobrej kámo. Ale nevadí. Kadá parta má svoje zákony.” Zdvihl ruku a luskl prsty: Platím!” Potom se zlomyslným úsměvem prohodil: Musím si právě teď popovídat s Gábinou. Na kterým je pokoji?”

Zdeněk vyskočil. Několik hostů se otočilo k jejich stolu a zvědavě je pozorovalo. Měl zaaté pěsti, na obličeji se mu objevily krůpěje potu: Sedni si! Sedni si, nebo… nemohl dál mluvit, hlas mu přeskočil do fistulky. Dědek pomalu usedl a nepřestával se usmívat. Zdeněk těce dopadl na idli a oběma rukama si sevřel spánky: Jse svině!”

Nebyla v tom zloba, spí jakási rezignace. Dědek se usmál: Jen si poslu. Ale jse to ty, kdo chce poruit zákon party.”

Jaký zákon party?”

Zákon mlčení, třebas. My toho víme o tobě a o Gábině dost. Hlavně o Gábině, e by to zajímalo i prokurátora. A teď poslouchej. Na stránici je bedna se záloním střelivem. Nevím, kolik toho tam je, ale určitě dost.”

Zdeněk cítil bueni v hlavě, nutil se do klidu. Rozhodl se nedat nic najevo a zjistit, co Dědek zamýlí.

Z tý bedny to veme. Potřebujem deset balíčků. To je vechno, co od tebe chci.”

Jse normální? Jak to asi mám udělat?”

Já ti povím, jak,” pokračoval Dědek tlumené. Bedna je zamčená na dva zámky, zapečetěná a přiroubovaná k podlaze.”

Odkud to ví?”

Kolouch slouil v téhle kasárnách dřív ne ty,” pokračoval vousáč bez vzruení. Do tý bedny se dá dostat a nikdo nic nepozná. Na víku jsou panty. Jdou zezadu odroubovat. U je ti to jasný?”

Zdeněk civěl do prázdna.

Odroubuje je, vytáhne balíčky a zase zaroubuje. Úplně jednoduchý. Pečetě a zámky zůstanou čistý. Potřebuje to jen jednu věc: zařídit si to, abys byl na stránici aspoň čtvrt hodiny sám.”

Zdeněk chvíli přemýlel, pak dostal spásný nápad: Dědku, připravil sis prima scénář, ale ádnej film z toho nebude. Za pár dní jsem odvelenej.”

Dědek se zachmuřil a rukou si projíděl vousy.

Odvelenej? A kam?”

To nevím.”

Jak ses to dozvěděl?”

Oznámil mně to velitel roty. Před chvílí.”

Vousáč mlčel, bylo vidět, e usilovně přemýlí. Jestli kecá, tak …

Zdeněk pokrčil rameny: Jse přece hrozně chytrej. Pořád to prohlauje, take pro tebe bude maličkost si to zjistit.”

Cítil, e nabývá převahu. S odporem se podíval na Dědkovy dlouhé ulepené vlasy. Jetě něco.”

Nemá ty nebo Kolouch náhodou něco společnýho se

střílením chemickejch praporků a ukradenou signální pistolí? Kdy to tady oba tak dobře znáte?”

Dědek povytáhl obočí: Co to kecá? Jaký střílení, jaká pistole?”

Hodil do sebe zbytek koňaku a hřbetem ruky si otřel bradu. Z náprsní kapsy vytáhl tabatěrku a zapálil si dalí cigaretu. Zdeněk byl přesvědčen, e se mu podařilo získat čas, aby ve důkladně rozváil, ne se rozhodne s Dědkem definitivně zúčtovat. Doufám, e ti je jasný, co by se stalo s Gábinou, kdybys mě shodil. Mně stejně nikdo nic nedokáe,” uklíbl se vousáč, kdy se Zdeněk zdvihal od stolu.

21

Kdo schází?” kapitán Havlis vpadl do své kanceláře, nečekal na odpověď a hnal se k trezoru. Přehlédl majora Krále sedícího v koutě místnosti.

Promiňte, nevěděl jsem …

Zástupce velitele pro politické věci mávl rukou: Omluvit bych se měl já. Ani jsem se předem neohlásil, ale nebyl čas, víte sám nejlépe proč.”

Vím,” Havlis odemkl trezor a chvíli v něm hledal. U dlouhého stolu seděli nadporučík Hlaváček a podporučík Bím, poznámkové seity před sebou. Havlis konečně nael, co potřeboval. Teprve potom se rozhlédl a udiveně povytáhl obočí: Kde je Smetana?”

Jetě se nestalo, aby poručík nepřiel na poradu včas. Velitelé čet pokrčili rameny a Hlaváček se zeptal: Ví, e má přijít? Slaví dnes narozeniny a čekal manelku, přijede za ním.”

Poslal jsem pro něj,” podotkl Havlis. U je to dobrá hodina.”

Vzápětí do kanceláře vstoupil Smetana: Soudruhu kapitáne, omlouvám se. Zdrela mě… nutná záleitost …

Havlis se podíval na hodinky, chystal se utědřit výtku, ale rozmyslel si to. Dobře, posaďte se.” Obrátil se k majoru Královi: Dovolte mi zahájit.”

Prosím.”

Kapitán rozloil na stole velké edé desky a pohlédl na své podřízené: Dnení porada je mimořádná, tolik na vysvětlenou, e jsem vás neinformoval včas. O úkolu, který nás zítra čeká, jsem se dozvěděl teprve před chvílí. Na rozkaz velitele pluku uskuteční nae rota takticko-pořadové cvičení. Záměrně není v ádném plánu. Velení pluku si chce ověřit, zda je velitelská rota schopna zabezpečit takový úkol v krátkém čase.”

Zmlkl a čekal na reakci důstojníků. Nebyla ádná.

Vechno je o to sloitějí,” pokračoval, e u nestihneme zruit udělená volna k oputění posádky a některé vycházky. Ale i v takové situaci musíme učinit okamitou přípravu.”

Sáhl do kapsy a vytáhl cigarety, pak se zarazil a pohlédl tázavé na majora Krále. Ten mlčky souhlasil. Havlis si zapálil a znovu nahlédl do desek: Nejdřív vás seznámím s námětem cvičení. Úkol celého pluku není rozpracován, pro nás je nejdůleitéjí úkol roty. Zabezpečujeme velení pluku po stránce dopravní, enijní a chemické ochrany. Úkoly jednotlivých čet: enisté při přesunu do průchoditě zřídí pomocnou cestu v délce tři sta metrů, dále odminují část komunikace, zaminují prostor předpokládaného postupu nepřítele a zamaskují velitelské stanovitě. Směrem, odkud s největí pravděpodobností bude veden útok nepřátelských tanků, vybudují protitankové zátarasy. Podrobnosti vysvětlím později.”

Hlaváček přikývl, e rozumí.

Chemiky,” pokračoval Havlis, čekají úkoly dva. Průzkumné drustvo začne od počátku přesunu s chemickým a radiačním průzkumem osy. Ve stanoveném prostoru narazí na území zamořené otravnými látkami. Velitel čety mi podá hláení rádiem. Pak se pro celou rotu vyhlásí chemický poplach.”

Vzhlédl od dokumentů: Nemusím snad zdůrazňovat, co to znamená. Prostředky protichemické ochrany bude mít kadý od zahájení cvičení neustále v pohotovostní poloze.” Potáhl z cigarety a obrátil se k podporučíku Bímovi: Hned za průzkumníky pojede drustvo odmořovačů. Komunikaci zasaenou otravnými látkami odmoří roztokem D. Rota se po tomto úseku přesune a přitom dodrí vechny zásady jak se správně chovat v zamořeném území. Tedy: Nasazené prostředky protichemické ochrany, dodrovat

mezi vozidly dostatečné vzdálenosti, nedotýkat se zamořených předmětů a tak dále. Nejíst, nepít, nekouřit!”

Velitelé čet si pozorně zapisovali pokyny. Bylo vidět, e kapitán má úkol jasně promylený.

Tuto fázi cvičení,” pokračoval Havlis, povauji za velmi důleitou. Správné a přesné dodrování vech zásad, jak překonávat zamořený prostor, je předpokladem k dalímu úspěnému vedení bojové činnosti. To je nutné znovu vojákům připomenout. Nepřipravená jednotka má v podobné situaci obrovské ztráty a je prakticky z dalího boje vyřazena. Proto vám kladu na srdce: nikomu neodpustit sebemení maličkost!” Tukou ukázal na poručíka Smetanu: Vae četa v určeném prostoru odmoří vozidla. K tomu zřídí za pomoci chemiků pracovitě pro hrubou očistu techniky od bláta, dále pracovitě pro postřik techniky odmořovacím roztokem. To je ve stručnosti obsah první části cvičení.”

Major Král se otočil na křesle, tak aby viděl na velitele čet: Je toho dost, e?”

Nadporučík Hlaváček pokrčil rameny: Je a není. Zvládli jsme toho u víc. Vsadím se, e jetě přijde jaderný úder.” Havlis přisvědčil: To přijde. Jene tentokrát trochu jinak, ne jste byli zvyklí. Cvičení se zúčastní chemický náčelník, který zhodnotí ve své oblasti činnost vojáků, ale také vás, velitelů. Abych nezapomněl: chemici vyhodnotí parametry jaderného výbuchu. Druh, toná, směr radioaktivní stopy. Dezaktivace a přesun zpět budou závěrečnou částí cvičení. Teď dotazy.”

Přihlásil se Hlaváček: Onemocněl velitel odminovacího drustva, a odminovači ponesou podstatnou část úkolu…”

Procvičujem skutečnou bojovou situaci,” přeruil ho Havlis. Dejme tomu, e desátník Palkovič padl. Jako velitel čety přece musíte rozhodnout, kdo ho nahradí.”

Rozumím.”

O slovo se přihlásil major Král: Soudruzi, věřím, e jste zvládli sloitějí úkoly, ale nepodceňujte důkladnou přípravu, zvlá kdy vám zbývá minimum času. Sami byste na to těko stačili. Navrhuju jetě dnes večer svolat vojenskou schůzi a na ní o vem otevřené pohovořit, ukázat na důleitost zítřejího cvičení, vyhlásit krátkodobou socialistickou soutě o nejlepí drustvo, četu. Přeju vám mnoho úspěchů.”

Major Král se rozloučil a kapitán Havfis pokynul velitelům čet: Pojďte ke mně blí,” rozloil před sebou mapu, upřesním místa jednotlivých bojových situací.”

22

Seděla stále na stejném místě, jako kdy odcházel. Zdálo se mu, e od té doby neudělala jediný pohyb, ruce měla volně sputěné do klína, svírala v nich vlhký kapesník. Kdy otevřel dveře, trhla sebou, ale neotočila hlavu, jen nepatrně povytáhla ramena, jako by se bála. Posadil se vedle ní a ani on se neodváil poruit-ticho. Zapálil si cigaretu a viml si, e se mu zase začaly třást ruce, Poradu u Havlise málem nevnímal, poznámky si dělal mechanicky. V hlavě měl najednou prázdno, ani pořádné nevěděl, co mu to Zdena vlastně řekla, neustále cítil divný tlak kolem aludku. Teď seděl vedle své eny a nevěděl co říci. Vechno se mu zdálo zbytečné. Nevědomky začal pozorovat úzký prouek kouře, stoupající od havého konce cigarety ke stropu. Zdena k němu otočila hlavu, podepřela si bradu a dlouze se na něho zadívala. Cítil ten pohled, chtěl se otočit, vykřičet jí do tváře vechno, čím se dusil, chtěl jí ublíit, daleko víc, ne ona ublíila jemu, ale nedokázal nic, jen mlčky seděl a mezi prsty drtil zapálenou cigaretu.

Co se děje?” řekla po chvíli tie.

Překvapeně sebou trhl, nechápal, co by se jetě mohlo dít.

e tě volali. Tak najednou.”

To nic,” zmohl se na odpověď. Tebe se to netýká.”

Mě se nikdy nic netýkalo..

Chtěl se ohradit, ale pak mávl rukou. Ze vech sil se snail mluvit klidně: Jak dlouho to trvá?”

Je to důleité?”

Pro mě ano. Chci si něco ujasnit.”

V té chvíli jí povolily nervy: Co si chce ujasňovat? Nadávej nebo mě uhoď, jen si, proboha, nic neujasňuj! Je to jasný dost!”

Uklidni se, křičet bych tady mohl spí já. Ale tím se těko něco vyřeí. Nechci po tobě víc ne odpověď na pár otázek. Neboj se, nebudu tě zdrovat.”

Rozhodila rukama: Tak prosím do toho. Ale řeknu ti jen to, co uznám za nutné.”

S tím jsem počítal. Intimní podrobnosti mé vůbec nezajímají, nemusí mít obavy.”

Co si to, prosím tě …

A co Mirek?”

Zatvářila se vzdorovitě, teď se usmála: Mirek je zatím příli malý, aby…”

Jak se to vezme.”

Vstala a začala přecházet po pokoji. Sepjala dlaně, pak se zastavila vedle dveří a otočila se k němu. Hrát uměla dokonale.

Viděl ho veho vudy dvakrát.”

A co ty?”

Jak to myslí?”

Co dál? Jak si to vlastně vechno představuje?”

Pokrčila rameny. Najednou z ní spadla vechna pýcha, pod jeho otázkou se nahrbila, jako by nesla těké břemeno: Nevím,” odpověděla po chvíli.

Má ho ráda?” zase se mu třásly ruce.

ftíkals, e tě intimní podrobnosti nezajímají, ale já ti přesto odpovím. Mám ho ráda. Dokonce ti řeknu proč. Je toti jiný ne ty. U něho jsem na prvním místě já a ne ádná práce. Kdyby byl on v tvé situaci, dávno by odtud zmizel, nenechal by mé takovou dobu samotnou, pral by se za to, abychom mohli být spolu.”

Zbledl, ale ovládl se: Trochu si protiřečí. Tvrdí, e u mě je na prvním místě práce. U tebe je to snad jiné?”

Mávla rukou: To bychom byli zase tam, kde předtím. Nemá to cenu.”

Kdo je ten dokonalý pán?” snail se nebýt ironický.

Na tom nezáleí, nezná ho.”

Ale záleí!” ohradil se. Záleí. Není mi toti jedno, s kým se stýká nebo bude stýkat můj syn!”

Pohodila hlavou: Vlastně má pravdu. Jmenuje se Táborský. Michal Táborský, a je výtvarník. Stačí?” Krásný dárek k narozeninám, pomyslel si hořce. Zdena o vem hovoří, jako by se vlastně nic nestalo, jako by neexistoval ádný Mirek, jako by pro sebe kdysi nic neznamenali! V té chvíli si uvědomil, e se mu do mylení připletl minulý čas. Kdysi! Ano, kdysi. Vzpomněl si na první setkání se Zdenou, na bouřlivé chvíle lásky, na probdělé noci, na sliby vzájemné věrnosti do konce ivota …

Cítil, e se mu sen o hezkém ivotě bortí jako papírová

stavebnice. Náhle si uvědomil, e ji miluje tím víc, čím víc ji ztrácf, bylo to absurdní, alespoň mu to tak připadalo, ale ten pocit byl tak silný, e neměl sílu se přetvařovat. Vstal, přeel k oknu, civěl do tmy: Zdeno, jsme oba dospělí lidé. Stalo se něco, o čem si musíme promluvit v klidu a bez emocí. Chápu, e i taková situace patří k ivotu ..přejel si dlaní po čele. Zdena si nehtem loupala kousky červeného laku. Mísa se unkou stála na stole oputěná. Nikdo z nich neměl o jídlo zájem. Otevřel skříň a vytáhl láhev koňaku. Nalil do dvou nízkých napoleónek: Zapomněli jsme na moji oslavu. Na zdraví!’*

Na tvoje,” řekla tie. A jsi astný!”

Pokusil se o úsměv: To zní jako rozloučení.”

Upila a podívala se stranou: Já to taky tak myslím,” eptla. Bude to nejlepí,”

Tentokrát se usmát nepokusil. Asi by to při nejlepí vůli nedokázal. Nebudu ti lhát,” přeel její poznámku. Přiznám se, e mi to vechno vyrazilo dech, i kdy jsme v poslední době neili zrovna nejlíp. Ale kdy o vem přemýlím,” nadechl se a trochu zrudl, asi to jinak dopadnout nemohlo. Počkej, nepřeruuj mě! Ano, byli jsme dlouho od sebe. Neuvědomoval jsem si, e vztah dvou lidí se musí stále obnovovat, e není dán jednou provdy. Kadý člověk je jiný a nemůe posuzovat druhého podle sebe. V tom je má chyba, protoe jsem si myslel, e jsi stejná jako já, e ti stačí vědomí, e je tady někdo, i kdy třeba daleko …

Nestačí, Vítku. Jsem jenom obyčejná enská, i kdy se pohybuju mezi kumtýři a manekýnami. A potřebuju …, aby mé měl někdo rád, abych se mohla o někoho opřít, svěřit se mu … Neměla daleko k novému pláči.

Já… já tě mám rád,” pronesl rozpačitě, pohlédl k zemi, pak pokýval hlavou, jako by chtěl svým slovům dát větí váhu: Ano, mám.”

Zvedla k němu zarudlé oči: To neříkej! ili jsme opravdu moc dlouho kadý po svém, a po tom vem, co jsem ti dnes řekla …, ne, nikdy bych ti to u nevěřila! A já nechci ít v neustálém strachu, e mi jednou řekne, e bude vyčítat…

Cítil, e ho právě teď potřebuje, e ji musí přesvědčit, e takový není. Sedl si k ní á poloil jí na rameno ruku: Zdeno, nikdy bych se nezmínil ani slůvkem ..

Vstala. ,,Radi toho nechrne,” řekla unaveně. Chce se mi spát. Můu tady přes noc zůstat?”

Nebyl schopen promluvit. Teprve po chvíli, zatímco ona začala vybalovat své věci z taky, vykřikl: A co Mirek? Ty si myslí, e dovolím, aby sis ho nechala?”

Přestala se zabývat takou, náhle klidná a vyrovnaná: To dnes nemá význam řeit. Sám jsi říkal, e budeme mluvit bez emocí, a teď křičí. Radi odejdu, bude to rozumnějí.”

Svěsil hlavu. Uvědomil si, e prohrál. Sáhl po dalí cigaretě: Jsi tu zatím stále doma. A zůstat u mě můe, jak dlouho bude chtít. Zítra jedu na cvičení, vrátím se a večer. Nechci zdrovat. Ale byl bych rád, kdybys na mě počkala. Takhle se přece nerozejdeme!”

23

Qábina leela na posteli a kouřila. Popel z cigarety padal na koberec. Zdeněk byl podráděný. Nemůe si vzít popelník?”

Zasmála se: Je to přece erár, ne? Tak jakýpak copak!”

Doma by ses takhle nechovala!”

Posadila se: Co je? Nějakej nervózní, ne? To bylo řečí, jak jse rád, e jsem tady! A teď si nevymyslí nic lepího ne kázat!”

Mávl rukou a posadil se. Bledý, očima těkal po místnosti, Gábinu málem nevnímal. Stále musel myslet na rozhovor s Dědkem, na jeho zlé, přivřené oči.

Vstal, poodeel k oknu a pohlédl ven na malé náměstíčko, v tuhle hodinu skoro prázdné. Jen před samoobsluhou stáli dva mladíci vedle svých pionýrů, túrovali je a občas kývali rukou do oken dívčího internátu. ádné se neotvíralo.

Cítil se unavený. Lehl si vedle Gábiny, zavřel oči a snail se na vechno zapomenout. Nelo to. Hřbetem ruky si přejel čelo, vzdychl a zadíval se do stropu.

Zdendo,” naklonila se nad ním Gábina, co ti je? Jse celou dobu nějakej divnej.”

Asi jo,” přisvědčil mechanicky. Asi jsem si na vojně od tebe odvykl.”

Kdy jsem přijela, tak to tak nevypadalo.”

Chvíli ji pozoroval, pak se mu zúily oči: Proč jsi přivezla Dědka?”

Trhla vztekle hlavou. Dej mi s ním pokoj.”

Odpověz!”

To snad není moný! Nejdřív mě ten fousatej primitiv vyhodí z lokálu, ty se mě ani nezastane, teď nakonec dostanu vynadáno, e jsem vůbec přijela! Promiň, e dejchám!”

Ty mi to tedy neřekne?”

Chtěla jsem tě vidět. Dědek se na mě sám nalepil, řekl mi, e sem jede na chatu.”

Uasle povytáhl obočí: Na chatu?”

Kolouch tady před časem sehnal takovou boudu. Teda,” přimhouřila oči, vona není jeho. Kdy tu vojákoval, tak se seznámil s nějakým chlápkem z pily. Pak na tý pile postavili nový baráky a o tuhle boudu nebyl zájem. Tak ji ten správce nebo co to je Kolouchovi pronajímá.”

Tys tam taky byla?”

Párkrát mě tam vzali, to je vechno. Ale to jsme spolu jetě nechodili.”

Gábino,” prohodil zaraeně, e ses mi nikdy nezmínila. Ani kdy jsi věděla, e sem rukuju.”

Mávla rukou: Prosím tě! Vůbec mě nenapadlo, e je to zrovna tady!”

Mlčel a přemýlel. Zmínka o chatě ho překvapila, začal uvaovat, jakou to vechno, má souvislost s Dědkovými plány. Pak se s předstíranou lhostejností zeptal: Jezdí sem Dědek s Kolouchem často?

Zatvářila se dotčeně. Nech pořád toho vyslýchání! Copak já vím? A vůbec. Já se seberu a můu okámitě jet! Jse úplně nemonej!”

Lehce přeběhla pokoj, posadila se vedle konferenčního stolku a rozhodila rukama: Koupils vůbec něco k pití? To tady budeme sedět nasucho?”

Vytáhl z kapsy zmačkanou padesátikorunu. Pozorovala ho zpod přivřených víček, pak zvrátila hlavu dozadu a zasmála se: To chce jít pro kofolu?”

Na víc nemám!”

Co ti vlastně Dědek chtěl? Proč jsem to nesměla slyet?”

Ale nic, to se tě netýká.”

Znovu se rozčilila. Mne se pořád nic netýká. Nehřej to na mě, Zdenečku!”

To je záleitost moje a na tom se nic nezmění. Spí zkomplikuje, kdybych ti o tom něco řekl. Slíbil jsem, e budu mlčet. Dědek se umí mstít. Tak to radi vynech. Ty v tom nejede.”

A jak to ví, e v tom nejedu?”

Gábino, tohle u víckrát nechci slyet! Já nedovolím, aby tě někdo do něčeho zatahoval… Chtěl jsem s tebou dneska hovořil o něčem docela jiným, ale pro nás oba moc důleitým. Teď nevím, jestli by to mělo cenu.”

Poslouchám, jen mi zas něco nezakazuj!”

Chtěl jsem ti spí něco navrhnout, týká se to jen nás dvou. Ale radi někdy jindy.” Odmlčel se a nehtem krábal po desce stolu, v očích měl zvlátní smutek: Je ti tady dobře, se mnou?”

Nechápavě rozhodila rukama: Jak to myslí? Proč by mně nemělo bejt dobře? V Praze jako v Miřetíně.” Rozhlíela se po pokoji a olízla si ret. Hele, skoč do toho lokálu, lekám ízní.” Vytáhla z kabelky stovku: Tady je zelenka. Kdy to dá dohromady s tím co má, je to slunej základ na dvě lahvinky.”

Nestačila by jedna?”

Mně jo, ale jsme tady dva.”

Já nemusím.”

Gábina netrpělivě dupla: Nech toho mudrování! Má na dvě, tak dvě!”

Zdeněk se něochotně sbíral. Nemám koupit něco k jídlu? Určitě má hlad a kdy se bude pít…

Milý Zdenečku! Kdy se nacpem, tak to bude o to dýl trvat, ne se dostáném do správnýho rozpoloení. Sečti to a co ti vyjde? e se ten gáblík vlastně straně prodraí, protoe bysme museli koupit o flaku víc. Na lačnej aludek je to nejlepí, mám to vyzkouený.”

Zatvářil se kysele: To je uvaování! Taky zákon party?”

Ne, můj. A dobrej zákon. Neváhej, dovedu bejt potom milá.”

Na koho?”

Ty se fakt divnej! Dej sem ty prachy, já si tam zajdu sama! Kdy mám takovýho dentlmena!”

Uvázal si kravatu a oblékl sako. Podíval se na Gábinu a v očích měl výčitku. To .se musí pořád pít?”

Natáhla ruku: t.Tady má prachy!”

Obrátil se a pomalu kráčel ke dveřím.

Kdy se vrátil, nael Gábinu v posteli. Moc toho na sobě neměla. Při pohledu na ni se mu zatočila hlava a zároveň pocítil stud. Ani ses neoblékla … zakoktal, co kdyby někdo přiel?”

ibalsky mrkla a poodhrnula přikrývku. Uviděl by pěknej kus, to je řečí!”

Gábino! Já se z tebe jednou úplně zblázním.”

U se stalo. Uka, cos přinesl.” Při pohledu na dvě púllitrovky myslivce jí zajiskřilo v očích.

Zdeněk se bezradně rozhlédl. Ale tady nejsou ádný sklenice..

Nevadí,” rozhodla. Kadej si otevřeme jednu a pít se bude přímo. Je to dobrý pro kontrolu. Kdo je větí opilec.”

Zdeněk zakroutil hlavou, ale poslechl. Připadal si komicky, kdy sl s Gábinou přiukával plnou lahví.

Tak na zdraví!”

Na nás Zdendo,” přejela mu rukou po rameni. Kdy dopila, slastně přivřela oči. Zmizela dobrá třetinka.

To já jen ten první hlt,” omlouvala se. Pak u to vychutnávám, neboj.”

Zdeněk mávl rukou, nechtělo se mu zrovna teď do dalí hádky. Pohodlně se opřel a povolil si límeček u koile. Gábina si znovu lokla a snaila se dret slovo. Ubylo jen trochu.

Dobrý viď?” broukla spokojené.

Pokrčil rameny a zeptal se: Poslouchej, co teď vlastně dělá?”

Fuji” vyprskla. Zase výslech?”

Jen chci vědět, odkud bere peníze?”

Gábina se zakabonila: Vechno zkazí! Zrovna teď, kdy začínám bejt dobře naladěná!”

Podle mě se to zrovna teď hodí.”

Proč?”

Chci sl s tebou váně promluvit. A tohle od tebe potřebuju vědět.”

Tomu teda vůbec nerozumím,” namítla nevrle.

Gábinko, dřív mě to nezajímalo. Bylo mě to fuk, stačilo, es byla se mnou. Ale někdy jsem o tom přemýlel. Kluci říkali, es někde prodávala …

Ty ses na mne vyptával?”

To u je dávno,” přiznal. Nikdy jsi nechtěla, abych na tebe počkal, a půjde z práce. Ale dneska to chci vědět.

Dědek dole vykládal něco o tom, e toho na tebe hodně ví. e by to mohlo zajímat i prokurátora.”

Ta svině,” vydechla. To e povídal?”

Jo. Přesně to.”

Zavřela oči a pořádně si přihnula. Tohle mu teda nedaruju! Tohle říkat neměl!” Znovu se napila. Prokurátor! Syčák, on má co nejmíň vykládat o prokurátorovi!”

Zdeněk měl dojem, e ho úplně přestala vnímat. Oči měla stále upřené ke stropu, rty sevřené.

Gábino,” pohladil ji po ruce. Snad si nemyslí, e mu věřím?”

To ani nemůe! Dy je to blbec, blekotá a ani neví pořádně co!

Fajn,” prohodil. Take teď mně řekne, co dělá.”

Protáhla se a zapálila si cigaretu. Se otravnej, ale co se dá dělat. Informovali tě dobře. Prodávala jsem. Teď zrovna meju nádobí v jednom hotelu. Myčka. Odborně se tomu říká ficka.”

V kterým?”

V Olympiku. čekals něco lepího, viď?”

Rozpačitě pokrčil rameny. No, abych řekl pravdu …

Jen si poslu. Jsem blbá holka? Jsem! Tak co!”

Právě e nejse. Jene ono je straně pohodlný si to myslet.”

Hele, dej mi pokoj! Práce jako práce. A tahle zrovna není tak nejhůř zaplacená.”

O to přece vůbec nejde.”

Náhodou mě právě tohle moc zajímá. To ví, kadej nemá mámu, která vechno zaplatí, která se můe přetrhnout, kdy si synáček vzpomene.”

Mámu laskavé vynech!” vyjel. Ta s tím tvým mytím nádobí nemá nic společnýho!”

Vyfoukla oblak kouře a znovu sáhla po láhvi. Co ty ví! Jakej je to ivot mít mámu věčně pod párou, doma nikdy ani korunu. Samý dluhy. Výplata, dva dny královskej ivot a pak zase nic. Jako v románku, viď? Já bych měla bejt vlastně takový hodný dítě, který se stará o sourozence, protoe máma pije. Jene já ádný sourozence nemám a piju taky.”

Zdeněk seděl se sklopenou hlavou. O svém soukromém ivotě s ním Gábina nikdy nemluvila. Bylo mu trapně, nechtěl se dál vyptávat, ale Gábina pokračovala sama.

Táta byl slunej člověk. S mámou se rozvedl, kdy u to s ní nebylo k vydrení. Brával mě často k sobě, ale pak umřel. A to byl konec. Předtím jsem se docela dobře učila, v devítce dvě trojky. Nic světobornýho, ale na vyučení to bohatě stačilo. la jsem na kadeřnici, ale hned v prváku se to stalo s tátou. Pak jsem s tím sekla. Nikoho nezajímalo jak se učím a jestli se vůbec vyučím. Udělala jsem blbost, na kadýho jsem se měla vybodnout. Kadeřnice je dneska dobrej dob.

Teprve teď si vimla, e ji Zdeněk drí za ruku a e skoro nemá co pít. Podívala se na něj prosebně: Uděláme spolu keft, jo? Ty mně dá cucnout z tvýho a já ti za to dopovím tenhle tklivej příběh.”

Nedokázal odmítnout. Pevněji jí stiskl ruku. Viml si, e se jí v očích objevily slzy.

Nemusí,” řekl tie. Nemusí mi vůbec nic říkat.”

Ale já chci… tobě jedinýmu … rozplakala se a zabořila hlavu do poltáře.

Gábino,” hladil ji po vlasech, proč jsi ml o tom vem neřekla dřív? Já bych se tě přece nikdy nevyptával.”

Tobě jedinýmu na mě záleí,” vzlykala. Tak mě dneska poslouchej, protoe se cejtím blbě a jenom s tebou … to trochu přejde.”

Díval se na ni smutně, bylo mu jí líto a zároveň si uvědomil, jak ho potřebuje. Gábina se trochu uklidnila, odhrnula si z čela slepený pramen vlasů.

Dělala jsem vechno moný,” pokračovala tie. Taky v prodejně. Berou i nevyučený. Kolouch dělal závozníka a kadej den k nám jezdil. Seznámil mne s Dědkem. Kingem a dalíma. Bylo mě s nima dobře. Nevyptávali se.”

Myslel jsem, e to byl Dědek, kdo tě …”

Zavrtěla hlavou: Ten…, vůbec mi o něm nemluv! Naučil mě pít. Já … dřív jsem se toho ani nedotkla, to on, pořád měl doma spoustu dobrýho pití. Nejdřív jsem k němu nechodila, tak jednou týdně, bylí jsme s klukama pořád na disko, ale tam mě to přestalo bavit. Samí puberáci. Nejdřív jsem to jenom zkouela. Pak mě jednou Dědek parádně udělal, měla jsem úplný okno. Jeí, jak mě tenkrát bylo blbě, myslela jsem, je umřu. Nikdy se to pak u nestalo. Pak se vytasil s marjánkou. Ale ta mně nemakuje.”

Jak dlouho se s nima vlastně zná?”

Zadusila cigaretu v popelníku a přemýlivě přimhouřila oči: Něco přes tři roky. Bylo mi estnáct.” Usmála se: Představ si, e nás jednou vymáklí esenbáci. Zrovna kdy se u Dědka fetovalo. Stačili jsme vechno spláchnout do záchodu. Dědek pak zuřil, kdo to mohl prásknout.”

Zdeněk zvedl hlavu. Tohle jsi mi taky nikdy neřekla.”

A proč? Jakou by to mělo cenu?”

Dneska snad má?”

Jo. Dneska je to jiný. Chce se mi povídat. Ale jestli tě to nezajímá…

Horlivě přikývl: Jen mluv!”

Stejně by ses to vechno dozvěděl. Tak raději ode mne.

Gábino,” začal opatrně, moná je to blbý, ale … měla jsi něco … s někým v partě?”

Myslí, jestli jsem se s někým vyspala?”

Jo.”

S Kingem. Ale to u je dávno.”

A s Dědkem?”

Pohrdlivě odfrkla. Nemám ráda zříceniny. A s tím Kingem, to jsem měla takový mení okno. Take se to nepočítá.”

Takový okno to zase nemohlo být, kdy si to pamatuje.”

Nepamatuju. Druhej den mi řekli, e to byl zrovna King. Ale ráda jsem měla jen Michala.”

Michala?” zeptal se udivené.

To jsem ti jetě neříkala? Byl to bezva kluk. tudent. Fantasticky chytrej a hezkej. Ten věděl věcí! Chodili jsme spolu skoro rok. Docela mě vytáhl z party. Brával mě k sobě na kolej. Pak si nael přivát na Starým Městě. Tam to bylo báječný!”

Zdeněk sklopil hlavu a rozpačité si pohrával s cípem přikrývky. Pokusil se o úsměv: To jsou novinky!”

Gábina pokrčila rameny. Vodil mě do divadla. Moc jsem tomu nerozuměla, ale bylo tam takový zvlátní ovzduí, samý váný lidi, připadalo mi to k smíchu. Dokonce mě vytáhl na koncert. Člověče, to se nedalo poslouchat! Kdy jsem mu to řekla, urazil se. Ale na přiváté jsem mu to vynahradila. Byla to nejdivočejí noc, říkal, e je to tím koncertem …

Gábino!”

Zatvářila se nechápavě: Co trojčí? To jsme se přece my dva vůbec neznali.”

Copak nechápe, e je to jedno? e na takovýhle podrobnosti prostě nejsem zvědavej?”

No jo, připustila, moc kecám.”

Takhle se to ale nedá poslouchat. Mělas ráda Michala. Dobrý. Ale jaký jste trávili noci… hele, jak to s tím Michalem vlastně dopadlo?”

, Grázl! Jako kadej hezkej chlap.”

Rozeli jste se?”

Oenil se. Z ničeho nic. Přila jsem za ním do toho jeho bejváku a byl pryč. Bytná mi řekla, e se odstěhoval. Ke svoji eně do Dejvic. Mají tam přej krásnou vilu. Chtěla jsem jí vykrábat oči. Nejdřív mě napadlo, e si zjistím adresu, ale pak jsem se na to vykalala. Parta mě vzala zpátky a nikdo se zase na nic nevyptával. No, a pak ses objevil ty.”

Take ty jsi se mnou začala chodit z trucu. Taky dobrý!”

Tenkrát u mě byl celej Michal fuk. Ale tys byl taky tudent. Jako on. ftekla jsem si, e by to mohlo bejt stejně pěkný.”

A bylo?”

Nebylo.”

Díky za upřímnost!”

Ty bys chtěl, abych ti lhala?”

Pokýval hlavou: Já vím, má pravdu. Jene se to těko bere.”

On byl jiný ne ty,” pokračovala Gábina. Uměl o vem pěkně povídat! Poslouchala bych ho celý hodiny. A taky byl divoch … podívala se na Zdeňka a provinile napulila rty: Ty taky nejse patnej.”

Nemohl se ubránit úsměvu. Její uvaování bylo odzbrojující.

Jo, a taky byl hezčí. Jene na to já u dneska nedám.” Sáhla vedle sebe a lítostivě se podívala na prázdnou láhev: Hele, Zdendo, dej mé loknout. Tak jsme se přece dohodli. Pořád povídám!”

Nejdřív sám trochu upil, pak jí podal láhev.

Díky,” broukla spokojeně. Ty se fakt hodnej kluk. A mám tě ráda.”

Zadíval se na ni zkoumavě a řekl: Ví, e jsem si chtěl dneska večer s tebou popovídat. Chtěl jsem ti říct, e … e si tě vezmu. Jestli bude chtít.”

Gábina chvíli leela bez hnutí, naprázdno polkla a dlaní uhladila prostěradlo. To myslíě … jako za enu?”

Za mue asi těko.”

Vyprskla, ale hned zváněla. Mlčela, dívala se stranou na koberec a v očích se jí znovu objevily slzy. Rychle se napila a mátrala po cigaretách. Kdy si zapálila, přejela si dlaní přes obličej a Zdeněk si viml, e se jí chvěje brada.

Snad nebrečí?”

Uchopila ho za ruku a pevně stiskla: Tohle… ví, to mně jetě nikdo neřek.

Tak ti to říkám já. Ale snad to není tak smutný, abys musela ronit slzy.”

Zavrtěla hlavou: Ne, to ne. Nezlob se.” Posadila se a objala ho kolem krku. Vzlykala mu na rameni a nebyla k utiení.

Gábino… no tak.”

Po chvíli se uklidnila. Dlouze ho políbila, cítil znovu chvění v celém těle. Zeptal se: Ty bys chtěla?”

Rychle přisvědčila.

Neber to ode mne jako podmínku,” pokračoval po chvíli, ale chci abys změnila místo. Ne e by mé vadilo to nádobí, ale …

Tak jo, souhlasila. Něco si najdu.”

Raději bych to udělal sám,” mínil Zdeněk. Máma slíbila, e se pozeptá.”

Rozířily se jí oči: Coe? Tys o tom mluvil s matkou?”

Jistě. Jetě před vojnou. Chtěla tě poznat, ale nikdy jsem té k nám nemohl dostat.”

Zdeňku … ty se blázen! Nela bych k vám ani za nic!”

Asi bude muset,” poznamenal mrzutě. Jen by mě zajímalo, co má proti mé matce.

Nic. Ale dovedu si představit, jak by mě asi přivítala. Holku, která meje nádobí.” Přitulila se k němu: No jo, ale kde budeme bydlet?”

Zatím u nás. Máme na Zikbvě dvoupokoják, ale docela to ujde. Jeden pokoj bude ná.”

Rezolutně zavrtěla hlavou: To teda ne! S tchýní nikdy, i kdyby byla kdovíjaká! A jeden pokoj je málo. Potřebujem nejmíň tři.”

Tři?” vydechl. A na co?”

Počítej se mnou. Obývák, lonice a děcák.”

Děcák! To jsou mi věci!”

Ty nechce mít děti?”

Chci, ale zatím …”

Já aspoň pět!”

Nepřehání?”

Zasmála se, popadla poltář a hodila ho Zdeňkovi na hlavu. Tak tobě se neliběji děti,” křičela, tak řekni, neliběji?”

Nech toho,” popadal dech, … já se chtěl jenom zeptat..

Otázky se zakazujou,” smála se, děti se museji kadýmu líbit!”

Nestačily by čtyři?” supěl Zdeněk pod poltářem.

Ale jo,” souhlasila. Pak se zamyslela. Hele, mui,” prohodila po chvili. Osvítil mě duch svatej. Moná bych o jednom kvartýru věděla.”

To by bylo bezva. Kde by to mělo být?”

Tady určitě ne.”

To předpokládám. Ale Praha je velká.”

Dej se překvapit.”

Gábinko,” zaprosil, nech toho natahování!”

U jsem řekla. Stejně nevím, jestli to vyjde. A na svatbě chci mít bílý aty. S krajkama a závojem.”

Fajn, beru.”

Ale to bude stát balík.”

Něco jsem uetřil. Zbytek půjčí máma.”

Kolik?” poposedla. Pochlub se.”

Teď se zase nech překvapit ty.”

Jo, a taky by nebylo marný auto.”

Prosím,” luskl prsty, jakou značku si přejete?”

Já to myslím váně. Fáro dneska není ádnej přepych.”

Jak pro koho. Pro mne zatím jo. A dost velkej.”

Vzdychla. Vidí, to je právě rozdíl mezi tebou a Michalem. Ten by druhej den přijel s bourákem. Třeba by to byla sdrátovaná popelnice, ale přijel.”

Já nejsem Michal. A vůbec, dej mi s ním u Rokoj!”

Tak se zase nečerti. Já to tak nemyslela. Pro začátek by stačila nějaká stará oktávka. To přece nemůe stát majlant.”

Třeba ne. Ale bydlení je přednějí. Musíme se zařídit. Nebo má nábytek?”

Přemýlivě si podepřela bradu: Myslí na vechno, bude asi dobrej manel.”

Zdeněk se posadil a prohrábl si vlasy. Podíval se na leící Gábinu a zlehka jí cvrnknul do nosu: Jetě jsme se nedohodli kdy.

Pokrčila rameny.

Já bych to bral co nejdřív. Za prvé, je na to zvlátní dovolená a za druhý, enatý kluci mají na vojně přece jen určitý výhody.

Posmutněla: Jen proto?”

Ale jdi,” objal ji.

Promiň, Řekni si sama.”

Nejdřív zkusím sehnat ten byt. Pak se uvidí.”

Já ti zapomněl říct,” prohodil Zdeněk, e bych chtěl pozvat za svědka svýho velitele. Je to nejlepí chlap, jakýho jsem poznal.”

Koho?”

Nadporučíka Hlaváčka.”

Musí to být zrovna on?”

Sklopil hlavu: Dost mi na tom záleí.”

Já si jen představuju, jak se bude bavit s Dědkem. Nebo s Kolouchem.”

Ty chce aby tam byli?”

Jasně. Musí tam bejt celá parta. Nenechali mě nikdy ve tychu a to já nezapomínám.”

Taky tě naučili pít. Na to bys předevím neměla zapomenout!”

Prudce se posadila: Hele, do toho mi nemluv! Parta tam bude! Jak jinak bych se s nima měla rozloučit, kdy ne na vlastní svatbě?”

Ty bys chtěla?”

A cos myslel? e seberu děti a půjdu na mejdan?”

Zamyslel se, pak mávl rukou: Parta u asi ádná nebude. Ale stejně je to od tebe hezký.”

Jak jsi to myslel?”

Prosté se rozpadne. Nechtěj po mně vědět proč. To bysme byli tam, kde před chvílí.”.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře. Zdeněk tázavé zvedl obočí, Gábina pokrčila rameny a posuňkem mu naznačila, aby el otevřít. Přikrývku si přitáhla a po bradu.

Ve dveřích se objevil recepční. Slečno,” řekl důrazně, dohodli jsme se na deset hodin. Je čtvrt na jedenáct. Ten mládenec musí odejít!”

Gábina sáhla po kabelce: éfe, snad nebude tak zle.

Trochu to prodlouíme, jo? Zdeňku, dej panu recepčnímu malý vimný.”

Chlapík chvíli moulal bankovku v ruce, nakonec potřásl hlavou: Tak do půlnoci. Ale ani o chvíli dýl.”

Kdy zmizel, vztáhla Gábina ruce. Zamkni a pojď ke mně. Máme u málo času.

Cítil její hebké tělo. Bylo mu dobře.

24

Prostor před budovou roty, které velel kapitán Havlis, tonul v ranním eru. Vzduch byl průzračný. Hluboké ticho přeruil občas křik probouzejících se ptáků v nedalekém lese. Na betonové ploe stáli v přesně vyřízených řadách vojáci velitelské roty a mlčky čekali na svého velitele. Nadporučík Hlaváček, který měl podat hláení, naposled pohledem zkontroloval nastoupenou jednotku a podíval se na hodinky. Bylo přesně pět. V tu chvíli se Havlis objevil. Za ním kráčel major Král, a chemický náčelník kapitán ustr. Vichni v polních stejnokrojích, s ochrannými maskami a pistolemi.

Roto, pozor! Soudruhu kapitáne, velitel enijní čety nadporučík Hlaváček. Velitelská rota nastoupena k provedení takticko-pořadového cvičení!”

Havlis přiloil ruku ke títku čepice a předstoupil před jednotku: Nazdar, soudruzi!”

Zdar, soudruhu kapitáne!”

Velitel roty otevřel pouzdro na mapy a vytáhl arch papíru: Soudruzi, jak víte od svých velitelů, čeká vás náročné cvičení. S námětem jste byli seznámeni, úkoly jednotlivých čet jsou jasné. Osa přesunu: kasárna Miřetín, Bludov, Dobřín, Horní Pusta, Borová. Maximální rychlost třicet kilometrů, mezi vozidly vzdálenost padesát metrů. Pozorování vzduného a pozemního nepřítele zabezpečí automobilní četa. Zaujetí kruhové obrany organizuje nadporučík Hlaváček. Spojení za přesunu radiostanicemi.”

Před jednotku předstoupil major Král. Mezitím co hovořil, Havlis si prohlíel jednotlivá drustva. Jeho zkuenému oku neunikla sebemení maličkost. Vojáci byli

obtěkáni plnou polní, prostředky protichemické ochrany a samopaly. Bylo toho dost. Zaregistroval, e velmi dobře jsou připraveni chemici. Pak pohledem sklouzl k enijnf četě. V čele odminovačů stál tíhlý blonďák. Spokojeně pokýval hlavou. Předpokládal, e Hlaváček na místo nemocného desátníka Palkoviče určí vojína Turka. Udělal by toté.

Za několik minut se ozval hukot startovaných motorů. Jako první vyrazilo chemické průzkumné vozidlo. Vedle řidiče seděl podporučík Bím, bylo vidět, e je nervózní. Vzadu, ve speciální nástavbě, připravoval četař Kuli spolu s druhým průzkumníkem vechny potřebné přístroje.

Zapnout systém pro průzkum!” zavelel Bím.

Kuli pohotově uvedl do činnosti automatický signali-zátor otravných látek na prvém rozsahu citlivosti.

Zapnuto!”

Vojín Borůvka hned nato vloil do chemického průkaz-níku otevřené trubičky. Průkazník zapnut!”

Vechno klapalo. Obrněný transportér vyjel na okresní silnici a pokračoval alejí vzrostlých topolů. V téhle ranní hodině byla okreska jako po vymření. Po několika kilometrech odbočujem vpravo,” upozornil Bím řidiče. Tam u půjde do tuhého.”

Kuli se zaklebil: Vechno je do detailu připraveno. Nic nás nemůe překvapit.”

Jen aby,” poznamenal skepticky Bím. e jsme makali do půlnoci to jetě neznamená, e máme vyhráno.”

To ne. Ale Je třeba klukům věřit. Slíbili, e si dnes sedřou kůi s těla.” Obrátili se k Borůvkoví: Je to tak?”

Jasně!”

Pozor!” zvolal Bím. Támhle je ta odbočka. Hned za sloupem vysokého napětí.” Otočil se: Prostředky chemické ochrany připraveny?”

Připraveny!”

Transportér se mírně zhoupl a pomalu se přiblioval po polní cestě k lesu. Nějakých padesát metrů se před ním z travnatého příkopu vyvalil hustý oranový dým. Kousek opodál stál chemický náčelník a pozoroval je dalekohledem.

Otravné látky!” křikl Kuli.

Podporučík Bím nařídil: Řidiči, stát! Drustvo, plyn!”

Těké obrněné vozidlo se prudce zastavilo. Najednou

v něm bylo málo místa. Vichni se horečně soukali do protichemických oděvů. Borůvka nezapomněl sledovat průkazníkové trubičky. Yperit!” hlásil.

Jeden kilometr zpět! zavelel Bím. Z ochranné masky to znělo dutě. četař vypnul chemický průkazník a uzavřel kohout přívodu vzduchu. Vojín Zajíček začal opatrně couvat. Po několika minutách vyměnil Borůvka trubičky za nové: ,,Nic!

Bím cítil, jak mu pod maskou stéká na nos potůček potu. Uvědomil si, e teď musí dát pokyn k zastavení.

Řidiči, stát! Vpravo  vlevo yperit, vytyčit!”

Zajíček zajel k pravé straně vozovky. Bím mezitím vytáhl mapu a začal do ní zakreslovat začátek zamořeného území. lo to ztěka s rukou v gumové rukavici.

Také Kuli zápolil s vyplňováním vloek vytyčovacích praporků. Přesto se mu po chvíli podařilo kostrbatým písmem napsat zprávu pro přijídějící rotu: YPERIT, 6.15, 12. 11. 1981. Beze slova ji podal Borůvkoví. Bím se podíval na hodinky. Výborně! Zatím jsou v časové normě. Pomalu soustředěně stiskl tlačítko vytyčovacího zařízení.

Prásk!”

Vozidlo opatrně zamanévrovalo k druhé straně polní cesty. Znovu se ozvala rána. Dva praporky pevně trčely v zemi. Vojín Borůvka se obratně vyplhal z transportéru, skokem byl u nich a do jejich kapsiček vloil zprávu. Stejně rychle zapadl zpět do vozidla a uzavřel poklop.

ftidiči, vpřed!” V Bímově hlase bylo i pod maskou znát radostné vzruení. Necelých devět minut. Výborný čas.

Za několik okamiků hlásil radiostanicí kapitánu Havlisovi začátek zamořeného území.

25

Poručík Smetana upíral oči na poskakující korbu vozidla jedoucího před ním, ale mylenkami byl jinde. V pokojíku svobodárny, kde jetě teď spala Zdena. V noci leeli vedle sebe a báli se jeden druhého dotknout. Oba se dívali do stropu, Zdena občas hluboce vzdychla a usnula teprve a k ránu, vyčerpaná a bledá, s tmavými kruhy pod očima, čím déle o vem přemýlel, tím víc se mu v hlavě vechno motalo, mozek ho přestával poslouchat. Věděl, e se

rozbilo něco, co se dá těko slepit, a kladl si otázku, má-li vůbec význam o nějaké slepování se pokouet. Zdena ho zklamala. A nejen to. Hluboce ho ranila na nejcitlivějím místě. Té noci si nebyl schopen přiznat ani sebemení podíl viny, ve svém stavu byl nekritický, zmítal se mezi vztekem, touhou po ní a bezmocností a sám nevěděl, který z těch pocitů vlastně převládá …

,,Zde Vozka jedna, jak mě slyíte? Přepínám!”

Trhl sebou. Na jeho vybičované nervy zapůsobilo volání radiostanice jako katalyzátor. Rozbuilo se mu srdce. Nasadil si sluchátka: ,,Zde Vozka tři, slyím vás dobře. Přepínám!” Podíval se na řidiče a otřel zpocené ruce o kalhoty maskáčů. Řidič pozorně sledoval vozovku a nevímal si ho. Radiostanice nebyla jeho starostí. V té chvíli si poručík viml, e se vpředu něco děje. Kolona vozidel se zastavila.

,,Vozka jedna, vyhlaste chemický poplach!”

Vysoukal se z poklopu kabiny. Dvě vétřiesky před ním mezitím zastavily a velitelé vozů, podobně jako on, obhlíeli situaci. Přiloil ruku k ústům: Chemický poplach!”

Poddůstojníci zmizeli. Usedl a automaticky sáhl vedle sebe na kryt motoru. Zaklel. Teprve teď mu dolo, e prostředky chemické ochrany, včetně masky, zapomněl v kanceláři! Z prvního vozidla vyskočil mu v brčálově zeleném gumovém oděvu a chvátal k němu. Desátník absolvent Slavík.

Soudruhu poručíku,” mumlal, máme zůstat na korbě?” Přikývl, ale znejistěl. V hlavě měl zas prázdno. Ke vemu se ozval řidič: Mám zajet ke straně?”

Ne stačil odpovědět, začala znovu bláznit radiostanice: Zde Vozka jedna, dostavte se ke mně!”

Zaal zuby a vyskočil z kabiny. Podíval se na Slavíka: Zůstaňte na vozidle. A vy,” otočil se k řidiči, nikam nezajídějte! Počkejte, a se vrátím!” Nejraději by se neviděli Spěchal ke skupině důstojníků před vozidlem kapitána Havlise. Zpod gumových kapucí ochranných pláů sledovali přicházejícího Smetanu.

Co to má znamenat?” zeptal se Havlis. Pro vás neplatí rozkazy?”

Promiňte,” pokrčil rameny. Omlouvám se. Prostředky jsem zapomněl.”

Havlis se uasle podíval na kolemstojící důstojníky: Vy? A zapomněl? Co chcete dělat teď? Jak budete své četě velet? Před námi je yperit a vy musíte, rozumíte, musíte za kadou cenu ten prostor překonat!*’

Ano, já vím ..

činnost automobilní čety,” přeruil ho Havlis, je nemoná! Vojáci jsou bezradní, nevědí, co mají dělat! Při čhemickóm poplachu je nutné zajet k okraji vozovky, stáhnout plachty a nikdo nesmí, kromě průzkumníků, vystrčit ani nos! Podívejte!” napřáhl vztekle ruku.

Četař Vosátko poskakoval před vétřieskou, mával rukama, něco nesrozumitelného křičel na řidiče, který se neobratně snail couvat. Nemělo to smysl. Smetana jetě víc zbledl a stiskl zuby.

A víte, proč je u čety taková situace?” soptil Havlis. Protoe jednotka nemá pevné velení!” Chvíli si poručíka zlostně měřil, pak se trochu uklidnil.

Překvapuje mě to,” podotkl. Zvlá u vás. Ostatní čety první úkol zvládly dobře. Zvlá si cením práce chemiků. Vedete si dobře, soudruhu podporučíku!”

Bím přelápl a rozpačitě zakalal.

Pokračujem!” nařídil Havlis.

Ke Smetanovi se přitočil Bím: Nic si z toho nedělej! Mám v ótečku jeden oděv navíc. Vozím ho pořád s sebou.”

Smetana mávl rukou: To nemá cenu! Havlis mě u stejně odepsal!”

Bím ho popadl za rukáv: Neblbni! Člověk ti chce pomoct, a ty jetě dělá fóry!”

Za několik minut se kolona opět rozjela. Ve velitelském vozidle panovalo ticho. Kapitán Havlis soustředěně sledoval mapu, občas si povytáhl masku a zkoumal okolní terén. Spojaři, obsluhujícímu radiostanici, vadil samopal. Nejraději by ho poloil vedle sebe na podlahu, ale neodváil se. Major Král si do notesu zaznamenával postřehy z činnosti jednotlivých čet.

Co říkáte Smetanovi?” obrátil se Havlis. Já to nechápu. Připadá mi nějaký divný. Viml jsem sl ho u na poradě. Přiel pozdě, vypadal, jako by se mu něco stalo. Ale a je v tom cokoliv, nemůe to přece řeit právě teď!”

Má tady enu,” poznamenal Král. Myslím, e vím, o co kráčí.”

Problémy?”

Jo. A asi dost váný. Ale dávám vám za pravdu, e to sem teď nepatří. Jsem přesvědčen, e jde jen o chvilkovou indispozici. Hned po cvičení s ním promluvím!’*

26

Pro nadporučíka Hlaváčka probíhalo cvičení zatím dobře. Byl ostatné ve svém ivlu. Kancelář rád neměl a pokud to bylo moné, vypadl s četou ven, na čerstvý vzduch, aby teorii výcviku spojoval s praktickou ukázkou. Jeho enisty nemohlo nic překvapit. Vechny situace; bojové činnosti měli dokonale procvičené, nezáleelo na tom, zda jde o násilné překonání vodního toku nebo o přechod zamořeného území. Proto ho rozkaz velitele roty ani trochu nevyvedl z míry. Vojáci si bleskově nasadili masky, protichemické přezůvky a ochranné plátě  a Hlaváčkovi stačilo pozorně sledovat jejich činnost, ani musel zasahovat.

Po krátkém zhodnocení z úst kapitána Havlise, při kterém tak neslavně dopadla automobilní četa, pokračovalo zaměstnání podle stanoveného plánu. Hlaváčkův nákladní automobil jel v sestavě čety první, hned za odmořovači, a nadporučík, v ruce nezbytnou mapu, v duchu připravoval varianty bojového nasazení své jednotky. Včera při vojenské schůzi vechno probrali, přesto si jetě jednou opakoval zásady přechodu územím zamořeným otravnými látkami a snail se neopomenout ádnou maličkost.

Vojenská schůze proběhla tentokrát poněkud runěji, ne bývalo zvykem, příčinou toho byl vojín Turek. Někteří poddůstojníci nesouhlasili s tím, aby při tak důleité akci zastupoval Palkoviče právě on. Argumentovali jeho nezkueností, a v tom jim musel dát Hlaváček za pravdu. Navíc měl Turek vycházku a nemohl se na cvičení v klidu připravit. Rozhodovali tedy o něm a bez něho, a to Hlaváčkovi vadilo nejvíc. Ze zkueností věděl, e dobře můe velet jen ten, kdo sám chce a kdo je pro úkol zapálen. Problém vyřeil sám Palkovič. Objevil se, zabalený do deky, a prohlásil, e Turkovi věří. Ostatní to překvapilo, ale bylo po diskusi. Hlaváček počkal na Turka,

a se vrátí z vycházky, bylo sice k půlnoci, ale vechno s ním podrobně probral, Turek chápal rychle, nebyl ostatně v drustvu první den, a teprve potom el nadporučík klidně spát…

Poposedl a gumovou rukavicí si upravil masku. Stále se mu posouvala k jedné straně. Právě si říkal, e si ji bude muset konečně vyměnit, kdy přiel rozkaz zastavit. Vysoukal se z kabiny a zahlédl Havlise, který ho gestem volal k sobě. Z kolony stojících vozidel vystoupil podporučík Bím a od automobilní čety přicházel dalí mu v protichemickém oděvu. Podle chůze poznal Smetanu.

Právě jsme překonali zamořený prostor,” uvítal je kapitán. Bude následovat částečná speciální očista osob, zbraní a bojové techniky. Jako velitelé čet rozhodnete, kde budete s jednotkou cvičit, jaké pouijete prostředky, stanovíte postup prací a přímé zajitění. Jasné?”

Rozhlédl se po svých podřízených. U Smetany se zastavil: Jsem rád, e se automobilní četa vzpamatovala. Nezapomeňte,” obrátil se k ostatním, zkontrolovat úplnost a pohotovost prostředků k částečné očistě. Ukončení hlásit do dvaceti minut. Rozchod!”

Hlaváček odklusal k četě a zdvihl ruku. Byl to signál pro velitele drustev. Ve chvíli, kdy poddůstojníci přibíhali, objevil se mezi stromy chemický náčelník s notesem v ruce. Nadporučík ho zaregistroval s uspokojením. Nebyl jeitný, ale rád se výsledky své práce pochlubil. Stručně vydal několik rozkazů. Netrvalo to déle ne několik vteřin. Pak se roztočil kolotoč. Přesný, vyladěný, ádné kolečko nezaskřípalo, vechno dění mělo svůj řád a rytmus, byla radost na enisty pohledět. Pomyslel sl to i kapitán ustr, podíval se na Hlaváčka, spokojeně se zaklebil a rukou pokynul, aby pokračoval. Sám se přesunul k četě chemiků. Vojín Turek dřel. Jeho drustvo dostalo za úkol odstranit zbytky otravných látek z povrchu vozidel pomocnými prostředky. Posbírali kdejakou ulomenou větev, pomáhali si trsy trávy a velkými listy z okolních příkopů. Museli to zvládnout za několik minut, protoe drustvo svobodníka Jakubce chystalo automobilní odmořovací soupravy, které měly být nasazeny právě po částečné očistě. Pot se z něho řinul proudem, ale polevit nechtěl. Vichni musí vidět, e si velení zaslouí! Vojín Kubík, který pracoval vedle něho, supěl pod maskou jako lokomotiva. Krucifix!” zaklel.

Ne ty auta omidláme, tak asi padnu! Zatracený atompéra!”

Nekecej!” zarazil ho Zdeněk. Takhle se jetě vlc unaví!”

A zejtra do stráe!” nedal si říci Kubík. Ani se pořádně nevyspíme!”

Snad nevyspí, e?”

Kubík přestal pracovat. Nevyspíme!” opakoval důrazně. Do tý stráe jdem oba dva. Na muničák. S Paldusem a Kořínkem.”

Zdeněk ztuhl: Ale já…”

Jo,” doplnil ho věcně Kubík. Včera vyel dodatek k rozkazu. Onemocněl Prejza.”

Ruce ho přestaly poslouchat. Očima sledoval Kubika, který se znovu pustil do práce.

Přidat, přidat!” ozvalo se za ním. Zbývají vám necelé dvě minuty, tak sebou mrskněte!” Byl to Hlaváček a netrpělivě sledoval hodinky. Abych nezapomněl: Připravte se na odminování! Tuím, e za chvíli nastoupíte do akce!”

Mechanicky kývl hlavou. Tak teda zítra! Do stráe u podruhé určen nebude, to mu bylo jasné. Na enijní četu vycházela tak jednou, dvakrát do měsíce. Mohl by se hodit marod, napadlo ho, nikdo si nevezme na triko poslat do stráe vojáka, který se necítí dobře. Ale co tím vyřeí…

Co je s vámi, Turku?” Hlaváčkův hlas zněl tentokrát ostře.

Nevidím ádné velení!”

Ano … promiňte …

Radi si připravte odminování! Tady je úkol splněn.”

Provedu!”

Nedaleko Havlisova vozu zastavil modrý igulík. Velitel pluku, podplukovník Stránský, u zdálky kapitánovi naznačoval, aby nepodával hláení. Havlis sejmul masku a poodeel se Stránským stranou.

K Turkovi se přitočil řidič igulíku, vojín Páral: Volala ta tvoje. Asi před hodinou.”

Turek mu posuňkem naznačil, aby el za ním. Schovali se za nákladní vozidlo, které z druhé strany postřikovali odmořovacím roztokem. Zdeněk si sundal masku. Obličej měl zarudlý, vlasy na čele slepené. Co chtěla?”

Voják pokrčil rameny: To nevím. Kluci řekli, e jsi mimo

kasárna. Prý zavolá zítra. Mluvil s ní Palkovič, a ten hovor ti sjednal a na dalí den. Hned po cvičení jde toti do stráe.”

On jí to řek?”

Asi jo. Proč?”

Ale nic, dobrý.”

Hele, vyřídil jsem, co se po mně chtělo. Měj se.”

Vojín Páral se rozloučil právě včas.

27

Zavolejte mi okamitě vojína Turka!” Nadporučík Hlaváček pratil telefonem a vztekle vrazil ruce do kapes. Poodeel k oknu a studeným sklem si chladil rozpálené čelo. Nepamatoval, e by se takhle rozčilil. Jeho četa při cvičení zklamala! Zklamal vlastně vojín Turek, ale Hlaváček to přičítal předevím sám sobě. Jetě teď ho polévalo nepříjemné horko, kdy si vzpomněl na činnost odminovačů, na tu spou vyvolanou neschopností velitele drustva! Zamyslel se. Byla to opravdu neschopnost? Vdy Turek byl jedním z nejlepích vojáků odminovacího drustva! Nikdy by ho nenapadlo pověřit někoho tak důleitým úkolem, ani se předem nepřesvědčí, e dotyčný ve ovládá dokonale a e je na něho spolehnutí. Kde se tedy stala chyba?

Trochu se uklidnil a dlouhými kroky přecházel po kanceláři. Snail se jetě jednou vybavit si ve do nejmeních podrobností. Po speciální očistě přijel velitel pluku a hovořil s Havlisem. Krátce nato rota znovu vyjela. Nějaké dva kilometry za Horní Pustou přiel rozka, který ostatně čekal: odminovat úsek vozovky. Běná, skoro banální záleitost. Přesto Turek úplně selhal! Vběhl do minového pole jako ztřetěný  a celé drustvo za ním. Teprve potom si začal připravovat dlouhý minový bodec. Zdálo se, e vůbec nepřemýlí, e má absolutní okno. ‘ Ostatní bezradně postávali kolem a sledovali střídavě Turka a Hlaváčka. Krátký bodec na zjitění nástraných drátů zapomněl úplně, pak pro něj poslal Kubika, který se procházel minovým polem jako na korze.

Velitel roty se na tu hrůzu nemohl dívat. Přeruil celou akci a Hlaváčkovi nařídil, aby Turka zbavil velení.

Neodpustil si poznámku, e odminovací drustvo je vyřazeno z boje a e smrt vech jeho přísluníků má na svědomí právě on, Hlaváček.

Soudruhu nadporučíku, vojín Turek. Přiel jsem na vá rozkaz!”

Hlaváček se otočil od okna a usedl za stůl. Dlouze si vojáka prohlíel, ze zásuvky vytáhl pravítko a začal si jím klepat do otevřené dlaně. Čím déle mlčel, tím byl Turek neklidnějí. Po několika minutách to nevydrel: Tak mě zavřetel Nic jiného si nezaslouím!”

Nadporučík s odpovědí nepospíchal. Odloil pravítko. To by bylo jednoduché, nemyslíte? Já chci předevím vědět, proč se to stalo! Je to důleitějí, ne přemýlet jak vás potrestat. A nejen pro mě. Tak ven s tím!”

Turek mlčel. Očima bloudil po kanceláři, několikrát se hluboce nadechl a konečky prstů nervózně drtil vy na kalhotech.

Nebo vám to je jedno?” pokračoval Hlaváček. Nevadí vám, co si o vás teď myslí, četa? Co si mám myslet já? Vdy vy jste svým jednáním ztratil důvěru!”

Sklopil hlavu: Já vím.”

Stále čekám, e mi to vysvětlíte. Přece jsme spolu vechno probrali! Nedalo se nic zkazit! Nebo jste to udělal schválně?”

Ne!” Celý zrudl.

Hlaváček měl dojem, e se mu v očích objevily slzy.

To ne, to si přece nemůete myslet!”

Nadporučík vstal: Já sl to myslet nechci. Ale uznej sám,” začal Turkovi tykat, co jiného mi zbývá? Kloudného slova z tebe člověk nedostane.”

Já … já to naschvál neudělal! Vůbec nevím, co se se mnou stalo. Najednou,” rozpřáhl bezradně ruce, najednou jsem měl v hlavě prázdno.”

Ale proč! To musí mít nějaký důvod! Posaď se a povídej! Něco tě trápí, vím to u delí dobu. Začalo to tím opuákem. Není to jen názor můj. Toté si myslí poručík Smetana. Ptal ses ho po právníkovi. Proč?”

Kvůli kamarádovi..

Neříkej! To ti ten kamarád tak leí na srdci, e ses úplně změnil? e chodí jako mátpha? Spí je v tom děvče, nemám pravdu?”

Ta s tím nemá nic společného!”

Tak přece něco. S čím nemá mít nic společného?”

Myslím … myslím s tím dnekem.”

Dobře, nebudu tě do ničeho nutit. Kdy chce mlčet, je to tvoje věc. Jen mě mrzí, e mi nevěří.”

Turek vykřikl: Soudruhu nadporučíku, já vám věřím! Vám jedinýmu! A hrozně mé mrzí, co se stalo. Ale nic jinýho v tom není.”

Hlaváček mlčel, pak pokrčil rameny: Jak myslí. Abych nezapomněl: jsi určen do stráe.”

Já vím.”

Nemám té vyměnit? Ne se trochu vzpamatuje?”

Ne. To bych potom mezi klukama u vůbec nevydrel.”

28

Potom, co mu podporučík Bím půjčil protichemický oděv, byl Smetana jako vyměněn. Jako by pro něho od té chvíle přestaly existovat problémy. Na Zdenu skoro zapomněl, zcela ho ovládla mylenka na řízení bojové činnosti, věnoval jí vechno své úsilí a s tvrdoíjnou vytrvalostí plnil jeden úkol za druhým. Po počátečním neúspěchu při vyhláení chemického poplachu se cítil zbytečný. Vude prohrává. Bímovo kamarádské gesto jej povzbudilo a vrátilo mu chu dokázat, e jeho klopýtnutí byla jen náhoda, která nic neznamená. Bez potíí zvládl speciální očistu, činnost čety při jaderném výbuchu byla hodnocena výtečně a zřízení pracovi pro dezaktivaci techniky nemělo jedinou závadu. Vojáci, kteří viděli Smetanu při práci, se mohli přetrhnout. Na závěr je kapitán Havlis označil spolu s chemiky za nejlepl.

Cestou zpět do kasáren, kdy u bylo po vem a vojáci unaveně odpočívali, se mu vak podivné rozpoloení mysli vracelo. Stále častěji vzpomínal na malého Mirka. Miloval ho upřímnou tátovskou láskou, a i kdy si to nepřiznal, těíval se na něj víc ne na Zdenu. Byl okouzlen jeho hravostí, a vatláním, a kdy přijel do Prahy, dal by vechno za to, aby s ním mohl být co nejdéle. Zprvu se Mirek vdy trochu ostýchal, nebyl na tátu zvyklý, ale ostych brzy zmizel. Druhý den u byli nejlepími kamarády a kadou noc ze soboty na neděli spávali spolu. Díval se na syna jetě dlouho potom, co usnul, a kdy měl ruku náhodou poloenou pod ním, za nic na světě by se nepohnul, aby ho neprobudil.

Zdena mu to zazlívala, nejdřív v ertu, později váně. Jeden sobotní večer ho vzbudila. Dost nevybíravě, take se probudil i Mirek, byl z toho pláč a vyčítání. Uznal její nároky, dlouho do noci potom spolu seděli, Zdena otevřela láhev vína, přinesla nachystané obloené chlebíčky a sdělila mu, e právě dnes má svátek. Hrozně se tenkrát styděl, uvědomil si, e takhle to opravdu dál nejde, začal domů jezdit častěji, vdy s květinou, a kadý večer trávili spolu.

Zprvu ty večery byly hezké a příjemné, ale později se z nich atmosféra pohody začala nenápadně vytrácet. Jednou ho Zdena sama poslala spát, prý se Mirkovi V posteli samotnému určitě stýská. Bral to jako samozřejmost  Zdena je utahaná a on koneckonců taky. V noci se probudil. Postele vedle něho se nikdo ani nedotkl. Bylo půl čtvrté. Prohledal celý byt, nervózně kouřil jednu cigaretu za druhou. Kolem esté chtěl volat na Bezpečnost. Několik minut potom Zdena přila a bez slůvka vysvětlení zmizela v lonici. Třásl se vzteky, hanbou a poníením, neřekl ale nic, protoe prostě nevěděl, co se stalo. Tahle příhoda zůstala mezi nimi nevysvětlena. Zdena mlčela, a on se neptal. Teď tuil souvislosti…

Vétřieska s trhnutím zastavila. Protřel si oči a narovnal rozbolavěná záda. Vojáci začali seskakovat z korby. Tu a tam se ozvala tlumená nadávka, kdy samopal někoho bolestivě udeřil do zad. Na rotě ho zastavil nadporučík Hlaváček: ..Nastupuju do sluby a nemám co číst. Nic ti to neřiká?”

Kývl hlavou: Přijď, něco spolu vybereme.”

Vyřídil nejnutnějí záleitosti, doporučil vycházky tentokrát vem, kteří o ně ádali, napsal bojové rozdíleni a po kontrole uloených zbraní ho Havlis dál nezdroval. Cestou na svobodárnu se snail nepřemýlet. Vdy, kdy si hovor dopředu připravil, dopadlo vechno jinak. Včerejek to koneckonců potvrdil. Přesto věděl, co Zdeně řekne: navrhne jí, aby s ním zůstala. e jí odpoutí, e se vechno časem urovná, e ji má rád a e bez ní a bez malého Mirka by ivot pro něho ztratil význam. Člověk se přece nemůe poníit tím, e chce zachránit rodinu. Jednou to Zdena určitě pochopí a je moné, e potom bude jejich manelství pevnějí. Jeden se naučí váit si druhého…

V pokoji nikoho nenael. Na stole leela mísa se seschlou unkou a dvě nedopité sklenky koňaku.

29

Nadporučík Hlaváček se pohodlně opřel o vysoké opěradlo otáčecí idle, zvrátil hlavu a na chvíli zavřel oči. Pálily jako čert. Znovu si umínil, e návtěva očního lékaře bude to první, co po neděli udělá. Hlavně si je nezačít mnout, to je pak k nevydrení. Vstal. Mosazně lesklé nábojnice na lutých ňůrách slabě zacinkaly. Protáhl se a přitom si uvědomil, e ho pouzdro s pistolí tlačí do boku. Posunul ho blí k přezce a přistoupil k velké tabuli se směrnicemi pro výkon sluby. Chvíli do nich hleděl, ale za dobu sluby u zdejího pluku je znal skoro zpaměti. Přestal vnímat drobná písmena a zamyslel se. Dnes dostal dopis od Hany, píe, e zkouky za letní semestr jetě nemá vechny hotové, za týden jde na jednu moc důleitou a musí se připravit. Nemá ji tedy čekat. Chápal to a nezlobil se. Hanka byla rozumná, poznali se před dvěma lety na zájezdu CKM v Bulharsku a shodou okolností spolu začali chodit a poslední den té krásné dovolené, vrátili se bronzově hnědí a zamilovaní. Svatbu měly naplánovanou, a skončí Hanka studium na zemědělské fakultě. Hlaváček pro nj měl dokonce místo zootechnika v místním drustvu. Se zajímavou prací a s přepychovým bytem. Oba byli klidní a vyrovnaní, jejich vztah nikdy nepoznal vánějí trhliny, dodávalo jim to pocit jistoty a spolehlivého zázemí.

Zazvonil telefon. Byl to Hlaváčkův pomocník, desátník absolvent Kopřiva:

Soudruhu nadporučíku, jednotky jsou nastoupeny k bojovému rozdílení!”

Dobře, jdu tam. Ale to nejdřív musíte vy přijít sem.” Hlaváček měl v hlase mírnou ironii. Kopřiva dnes slouil podruhé a moc zkueností neměl. Ale snail se.

No jo,” ozvalo se ve sluchátku rozpačitě. U letím!”

Na dlouhé chodbě stály roty v přesně vyřízených řadách. Dozorčí s připravenými seznamy řady uzavírali. Nadporučík převzal hláení a pokynul: Začněte!”

Pozorně sledoval počínání jednotlivých poddůstojníků. Přečtení vojáci vystupovali a řadili se k protějí stěně. Po chvíli bojové rozdílení skončilo a na chodbě se rozhostilo ticho. Vojáci tázavě hleděli na dozorčího útvaru, který pomalu přeel k výklenku ve zdi, označujícímu rozdělení ubytovacího prostoru.

Hlaváček jetě jednou přejel pohledem po vyrovnaných řadách.

Soudruzi, proč jsme tady, nemusím snad nikomu znovu vysvětlovat. Hotovostní systém pluku je zákon, který nelze ničírn obcházet. Mám na mysli případ z minulého týdne. Dva vojáci od ertézetky odeli večer do automobilního parku, nikomu svůj odchod neohlásili, a nadřízené velitelství právě v té době prověřilo bojovou pohotovost. Rota úkol nesplnila. Ne se oba z autoparku vrátili, stačilo to k tomu, aby nebyl dodren časový limit svozu. Proto nařizuji: spojky, svozy a telefonisté si jetě jednou projdou seznamy vyrozumívaných důstojníků. Ostatní skupiny se shromádí se svými veliteli na učebnách a znovu si podrobně zopakují své úkoly. Vechno musí klapat. Počítejte s tím, e to zkontroluji.” Podíval se na zápěstí: Řekněme za hodinu. Abych nezapomněl: povoluji vem rotám sledování televizního filmu přes večerku.”

Kdy odcházel, znovu pocítil pálení v očích. Zaklel a ruce si vrazil do kapes.

30

Fosforeskující ručičky hodinek ukazovaly půl desáté. Kuel světla kapesní svítilny klouzal po budovách muničního skladu. Vojínu Turkovi začínala být zima. Podzim se ohlásil sychravým počasím, na strání koich bylo jetě brzy a maskáčová blůza příli tepla neposkytovala. Turek se otřásl, ale nezpůsobilo to nevlídné počasí. V poslední době se události jeho ivota valily jako lavina, a on cítil, e je těko cjokáe dál nést. Začalo to tragickou událostí na brigádě na senách a od té doby jako by sled nepříjemností a smůly nebral konce. Před několika měsíci nástup na vojnu málem přivítal. V tvrdém výcviku viděl únik od minulosti, z které chtěl vymazat vechno, kromě Gábiny. Snail se být dobrým vojákem a také se mu to dařilo,

alespoň zpočátku, upřímně obdivoval svého velitele čety, který mu v tom snaeni vemoně pomáhal… Začalo drobně pret. Znovu rozsvítil baterku, zamířil k nízké budově s mříemi, aby na nich zkontroloval pečetě. Úzká pěina se začala měnit v blátivou břečku. Vzpomněl si na Gábinu a na jejich poslední večer, na ukvapené milování v hotelovém pokoji, kdy stále očima visel na hodinkách a nemohl se zbavit představy Dědkova zlověstného pohledu. Bezděky sevřel samopal. Přemýlel o vem. Musí něco udělat! Gábinu má rád a nesmí ji ztratit. Pomohla mu, kdy mu bylo nejhůř. Byl by to tenkrát asi skončil, cítil se úplně na dně. Dědek a si táhne ke vem čertům, bude jen dobře, kdy zmizí. Parta se rozpadne a o ádné u nechce ani slyet! On  ani Gábina. Vezme si ji a budou ít pro sebe, narodí se jim děti, seenou byt. Kdy ne v Praze, nevadí. Půjde s Gábinou kamkoliv, bude dřít jako mezek … Začalo pret. Stáhl hlavu mezi ramena, rozepl si blůzu a jejím cípem přikryl hlaveň samopalu. Doel k signalizačnímu zařízení. Na kanady se mu přilepilo bláto, těce zdvihal nohy a namáhavě oddechoval. Zaal zuby a zamířil k dalí budově, která tonula v husté tmě. Vzpomněl si na Hlaváčka, kubl rameny a jetě víc se nahrbil. Zklamal ho, člověka, který se pro něho stal ivotním vzoreml Proč se mu nesvěřil a ke vemu nepřiznal? Hlaváček něco tuí, jeho otázky ly nepříjemně na tělo. Jetě na chodbě, kdy odeel z velitelovy kanceláře, si ve znovu rozmýlel a chtěl se vrátit. Pak se mu před očima objevila Gábina, jak v hotelovém pokojí balí aty… Náhle sebou trhl. Jeho napjaté nervy okamitě zaregistrovaly asi dvacet metrů vpředu nepatrný pohyb. Jediným skokem byl za nízkou budkou elektrického rozvaděče. Napínal oči a opatrně odjistil zbraň. Cvaknutí uzávěru zaniklo v umění hustého detě. Chvěly se mu ruce. Nemýlil se! Za plotem z ostnatého drátu se vztyčila postava a kráčela směrem k němu. Nechal ji přiblíit na několik kroků. Potom udělal přesně to, co Je Hlaváček učil při kadé přípravě do stráe. Baterku poloil na stříku rozvaděče, namířil ji na vetřelce, rozsvítil a vrhl se stranou k zemi.

Stůj!

Postava ztuhla. V kuelu světla mikaly dvě úzké těrbinky a z velkého zakřiveného nosu kapala deová

voda. Turek se na ten nos jetě jednou pozorné zadíval. Nebylo pochyb: před ním stál Kolouch!

31

Poručík Smetana se opřel o rám dveří a bezmylenkovité hleděl před sebe. Nedaleko cvakly dveře. Otočil se a uviděl vycházet majora Andrejska. Vkročil dovnitř a zamkl. Ze veho nejméně měl náladu na nějaký rozhovor. Na první pohled bylo zřejmé, e Zdena odjela. Pokoj byl pečlivě uklizen, postele ustlané a zmizelo vechno, co s sebou přivezla. Vzala i fotografii malého Mirka, kterou mu slibovala u několik týdnů a přivezla ji teprve včera k narozeninám. Sedl si a zapálil si cigaretu. Pohlédl na darovaný zapalovač, trpce se usmál a nadzvedl obálku s nakresleným bytem. Nic pod ní nebylo. Vstal, sebral se stolu mísu s okoralou unkou a vysypal ji do koe. Znovu si sedl a zadíval se do okna. Poryvy studeného větru vířily luté uvadlé listí, začalo se stmívat. Cítil se náhle straně sám. Naklonil se a ze zásuvky psacího stolu vytáhl malé album. Probíral se jednotlivými fotografiemi, ale tváře na nich mu splývaly v nevýrazné bledé skvrny. Pozorně se zahleděl na Zdeninu poslední podobiznu. Nael ji nedávno v Praze v přihrádce kredence, nechtěla mu ji dát, prý na ní vypadá straně. Stála rozesmátá před fontánou Národního muzea v přiléhavé dlouhé sukni. Nedaleko od ní skupinka lidí. Podrobně si vechny prohlíel. e by ten vysoký, co je Zdeně nejblí, byl Táborský? Nebo mladíček, který sice stál dál, ale díval se na Zdenu? Kdo ji vlastně fotografoval? Ani se jí tenkrát nezeptal, nepovaoval to za důleité. Teď je mu jasné, kdo to byl. Samozřejmě, ten přece na fotografii být nemůe! Prohlíel si rysy Zdenina obličeje, astný úsměv. Tvářila se někdy tak, kdy byli spolu. Ozvalo se zaklepání na dveře: ,,Vítku, jsi tam?

Podle hlasu poznal Hlaváčka. Chtěl se zvednout, aby mu otevřel, ale nelo to. Celé tělo jako by ho přestalo poslouchat. Klepání se ozvalo znovu. Pak uslyel vzdalující se kroky. Odloil album, zapálil si dalí cigaretu a otevřel obálku s nákresy. Dlouho do nich hleděl, potom jednotlivé archy papíru pomalu jeden po druhém roztrhal. Rozloil

před sebou dopisní papír. Přemýlel, jak začft. Chtél toho napsat hodně, chtěl Zdeně vyčítat a zároveň ji odproáovat. Stejně jako včera se mu sevřel aludek, pocítil zvlátní křeč. Po prvních řádcích odloil pero a oběma rukama si sevřel spánky. Sáhl po dopise, drtil ho v prstech, nevěděl, co se s ním děje, celý pokoj dostával tvar pokřivené krychle.

Musí za ní! Podíval se na hodinky. Poslední vlak na Prahu jede za necelou hodinu. Jetě ho Stihne.

32

}

Co… tu dělá?” vyrazil ze sebe Turek uasle. Promočené maskáče se mu přilepily k tělu. Kolouch si hřbetem ruky zakryl obličej: Zhasni to, Zdeňku! Posílá mě Dědek. Víme, e má tady strá.”

Kolouch se obratně vyvihl na betonový sloupek plotu.

Neblbni!” vykřikl Turek. Sem nemůe!”

Kolouch seskočil dovnitl\: čau, kamaráde! Pomůu ti stráit… Rozhlédl se kolem: Jó, muničák!” protáhl. Tady jsem nechal kus svýho mládí. Támhle,” ukázal na nejasnou siluetu elezničního vagónu na cihlové rampě, bejvala tutová zaívárna. Odnikud tam není vidět, a ty vidí kadýho. V létě příjemnej chládek, v zimě te-plíčko…”

Kolouchu,” přeruil ho Turek. Na tvoje kecy nejsem zvědavej. Kdyby nás tady vymákli, je z toho prokurátor!” Koukej zmizet zpátky!”

Ale, ale! Kdo by nás tady měl vymáknout? V tomhle počasí!”

To je jedno! Padej!”

Kolouch si ho okázale nevímal a zamířil k vagónu.

Stůj, nebo …

Turek teprve teď pocítil strach. Tuil, e se schyluje k rozhodnutí, e musí něco udělat. Nohy i ruce mu ztěkly na zádech ucítil lepkavé potůčky potu. Nenávistně se díval na Kolouchův orlí profil, na dlouhé vlasy, které mu padaly na ramena.

Neblbni, Zdeňku! Jse pěkně vyplaenej!”

Řekl jsem ti, abys vypadnul!” Turek se chvěl vzteky.

Kolouch pohrdavé pokrčil rameny. To jse kámo? Dědkovi jsi sliboval něco jinýho!”

Naposled ti říkám, abys zmizel! Nebo ..

Přestaň kecat, baante. A naval to, co po tobě chtěl Dědek. Z dlouhý chvíle jsem za tebou nelez, to si pii e má zrovna teď stojku, to není těký vypočítat. Sedím támhle na kopci u od odpoledne a vechno vidím. Nezapomeň, e to tu znám jako svý boty.”

Podívej, Kolouchu,” snail se mluvit klidně, tak naposled  vypadni. Nebo pouiju zbraň.”

Dobrý,” odpověděl Kolouch. Hned. Já ti vlastně přiel jen říct, e ty včelky potřebujem a zejtra. Čekáme na chatě u pily. Vím, e ti Dědek vechno vyklopil, tak ádný tajnosti. Zejtra, rozumí?”

Ani dneska, ani zítra.”

V té chvíli Kolouch zaútočil. Záludným výpadem. Tvrdě a surově. Zdeněk se zapotácel. Dalí rána ho zasáhla na aludek.

Ty svině!” vyráel ze sebe vlasáč a v ruce se mu objevila pistole. Dej sem samopal! Já si pro ty náboje zajdu na stránici sám!”

Zdeňka zalilo podivné horko, stoupalo od nohou vzhůru. Silou, kterou násobil hněv, se rozpřáhl. Pistoli, která mu mířila na břicho, vůbec nevnímal. Udeřil pabou samopalu pudově tam, kde tuil útočníkovu hlavu. Kolouch padl jako podatý. Turek nad ním stál a chvěl se. Pak potácivým krokem zamířil k plotu k signalizačnímu zařízení.

Jen rychle, proboha rychle!

33

Vytáhl ze skříně černou proívanou bundu a manestro-vé kalhoty. Pohyboval se automaticky, neuvaoval vůbec o tom, e se bude muset prvním vlakem vrátit, aby stihl začátek zaměstnání a e v Praze strávínejvý tři hodiny. Ovládla ho jediná mylenka: musí být co nejdřív u Zdeny, nedovolit ji, aby la za nějakým Táborským, sevřít ji do náruče a u nikdy ji nepustit…

Zamkl a vyběhl ze svobodárny. Teprve teď zjistil, e prí. Zarazil se, mávl rukou, vyhrnul sl límec u bundy a rychle zamířil kolem plotu kasáren k silnici. Tíseň z něho opadávala. Kdy vyel na matně se lesknoucí asfalt, začal mu mozek zase normálně fungovat. Zapůsobil to i dé, který chladil rozpálené čelo. Nepůjde na Vinohrady, tuil, e by tam Zdenu stejně nenael. Z nádraí pojede přímo do Podolí, k jejím rodičům, zdruje se nejspí tam. Hovořit s nimi o tom nebude, nebylo by to vůči Zdeně čestné, je to jen jejich věc a musí si ji vyřeit sami dva. Kdy bude třeba, půjde i za Táborským. Ano, tak to bude nejlepí. Vysvětlí mu, proč to Zdena udělala, e je vím vinen on, Smetana, a poádá ho, aby se s jeho enou přestal stýkat.

Podíval se na hodinky a zrychlil krok. V duchu si spočítal, kolik má do odjezdu vlaku času. Nebylo ho moc. Dal se do běhu. Po několika metrech odbočil na lesní cestu. Napadlo ho, e to vezme kolem muničáku jako vdy, kdy pospíchal na nádraí. Uetří tím nejméně pět minut. Dé sílil. Otřel si dlaní obličej, sklonil hlavu a běel dál. Semiovó polobotky ztěkly. V jedné chvíli, kdy upřel oči do houstnoucí tmy, aby se orientoval, zahlédl proti obloze nějakých deset metrů před sebou postavu, která seskakovala z plotu muničního skladu. Stráný, napadlo ho. Utíká do hospody! Postava se vztyčila těsně před ním. Vojákovi se ani trochu nepodobala. Stačil si ve zlomku vteřiny vimnout dlouhých urousaných vlasů a potlučeného obličeje. V té chvíli se detivou nocí rozlehl výstřel.

Poručík Smetana se zarazil a ruce mu bezvládně klesly. Několik okamiků necítil bolest. Pak se mu ve kolem rozmazalo v zarudlou mlhu.

34

Psí počasí!” konstatoval nadporučík Hlaváček, kdy se vrátil z kontroly v automobilním parku. Otřepal čepici, z které na vechny strany létaly kapky studené vody. Svlékl si plá, přinesl z odpočívárny ramínko a zavěsil ho na skobu poblí ústředního topení.

Něco nového?” zeptal se.

Nic.” Desátníka absolventa Kopřivu vyruil nadporučíkův příchod ze čtení. Jenom volali z meteoru. Přáli příjemnou slubu.”

Hlaváček usedl ke stolu a rozsvítil pracovní lampu. Z náprsní kapsy vylovil hřeben: Tak z meteoru, říkáte? A příjemnou slubu. Nepředstavil se ten vtipálek jako poručík Troníček?”

Jo, tak nějak. Chtěl vás, ale ..

Stačí! Mně je úplně jasné to jeho přáni! Podívejte, jak vypadám! Tohle mají stejně na svědomí meteorkáří! Vsadím se, e na dnení noc předvídali jasnou oblohu.”

Zazvonil telefon. Kopřiva po něm hmátl, ale nadporučík ho předeel: Počkejte, jestli je to Troníček … Slyím, dozorčí útvaru!”

Ztvrdly mu rysy, volnou rukou si zapnul knoflík u blůzy: Ano … ano, soudruhu podplukovníku!”

Kopřiva se potajmu zaklebil a ponořil do své knihy. Vechno v pořádku,” hlásil Hlaváček. Provedl jsem nařízené kontroly. Za hodinu mám naplánován muniční sklad. Na rotách je klid, vojáci sleduji televlznf program. V autoparku jsem rovně nezjistil závady. Nechal jsem namátkově nastartovat několik vozidel.”

Výborně!” ozval se podplukovnlk Stránský. Kvůli tomu hlavně volám. Máte k dispozici meteorologickou zprávu?”

Jenom nejasně …

Tak si tam zavolejte. Je pravděpodobné, e se jetě dnes v noci silně ochladí. Nějak předčasně se nám hlásí zima. Co by to znamenalo po tom deti, je jasné. Take: pozor na techniku! Mějte připravený startovací vozík a vstřikovače. Také samodujné lampy.”

Rozumím!”

A jetě něco. Podívejte se také na oetřovnu, kuchyňský blok, kotelny.”

Provedu, soudruhu podplukovníku!”

To je zatím ve. Jetě se ozvu.”

Vrátil se ke stolu a bezděky si promnul oči. Zaklel.

Desátník Kopřiva vzhlédl od knihy: Copak, nějaké problémy?”

Ale,” mávl rukou Hlaváček, v poslední době nemůu vydret s očima. Asi nějaký zánět.”

Manelka studuje medicínu. Kdybyste potřeboval…

Hlaváček potřásl hlavou: To bude v pořádku, hned po neděli se vypravím do pitálu. Poslyte, já nevěděl, e jste enatý!”

Kopřiva odloil knihu a usmál se: U je to tak. Skoro půl roku.” 1

Sakra, kolik vám je let?”

ádný mladík, soudruhu nadporučíku. Pětadvacet.

A ono to muselo být. Vlastně,znovu se usmál, je to jedno, stejně jsme do toho chtěli pratit. Jen to mohlo o chvíli počkat, to je fakt.”

Jak s bytem?”

Není. Zatím není. Letos jsem skončil strojařinu a začal ve kodovce. V Plzni. To víte, vstupní vysokokolský plat moc není, a|e to se časem zlepí. A kodováci jsou iroko daleko jediní, kteří vlastní bytové fondy. Jene nejdřív za dva roky.”

A manelka?”

Máme to vypočítané. Za dva roky končí, take jí dám nový byt jako dárek k promoci.”

Co dítě?”

,,Na vechno je pamatováno. Narodí se přítí rok v červnu, to u je na vysoké kole volno. No a koncem srpna budu u z vojny doma.”

Dobře, ale stejně, co dál? Kde budete do té doby ít? Mít dítě není ádná legrace!”

Desátník povytáhl obočí: Vy jste jetě neslyel o manelských kolejích? Kdy Eva bude mít dopoledne přednáky, vezmu si odpolední směnu. Kromě toho, kolej je jedna rodina. Vdycky se najde někdo, kdo vypomůe.”

Tomu říkám organizátorský talent,” podotkl Hlaváček uznale. Nikdy by mě nenapadlo, e takový případ jde vyřeit. Ale fandím vám.” Vstal a vzal si z věáku kabát: Musím jít, vrátím se za chvíli. Kdyby něco, volejte dozorčímu oetřovny …”

Dveře do místnosti dozorčího pluku se náhle rozletěly. Hlaváček sebou trhl. Kopřiva naprázdno polkl, rukou si nervózně potáhl opasek a jako by nechápavě zíral na vojína Turka, který stál uprostřed, promoklý, pinavý, se zakrváceným obličejem. Oběma rukama svíral samopal.

Soudruhu nadporučíku … dovolte mi…

Sípavě dýchal. Bylo zřejmé, e ze sebe těko dokáe vypravit souvislou větu. Nadporučík k němu přistoupil, oběma rukama mu sevřel ramena a řekl klidně: Co je, co se stalo?”

Turek si chvějící rukou přejel přes obličej. Na muničáku leí chlap! Já ho pratil…”

Hlaváček ho stiskl pevněji: Jaký chlap? Mluv, člověče!”

Chtěl… mi vzít samopal. Je to Kolouch. Chystají se s Dědkem … utýct za hranice. Já … já pro ně měl ukrást náboje. Ale přepočítali se!”

Hlaváček nebyl schopen slova. Pak s Turkem zatřásl: Co to povídá! Proč jsi opustil strání stanovitě?”

Dělejte něco! vykřikl Turek zoufale. Musíte je chytit, ne bude pozdě!”

Nadporučík na něho několik vteřin ohromeně hleděl, pak skočil k telefonu. Ne stačil zvednout sluchátko, telefon se ozval. Okamik poslouchal, zbledl a poloil sluchátko na stůl: U muničáku někdo zastřelil Smetanu!” zaeptal.

Turek se beze slova otočil a vyběhl ze dveří.

35

Chvátal přes spoře osvětlené nádvoří kasáren. Zamířil na opačnou stranu, ne kudy přiběhl, k velké bráně, která ústila na chemické cvičitě. Odtamtud vedla polní cesta k pile. Nedával ani pozor, jestli ho někdo vidí. Bylo mu to jedno. Dé mu chladil tvář. Vyřídí je oba! Dneska vechno skončí! Trápení a bezesné noci plné výčitek svědomí, vechno to skončí definitivně a jednou provdy!

Sevřel samopal. Koloucha odstřelí jako kodnou. Vrah si nic jiného nezaslouí! a Dědka…, toho poene před samopalem k Hlaváčkovi a pak a se děje cokoliv, hlavně e to bude mít vechno za sebou! A Gábina … naprázdno polkl a zatnul zuby. Ne, nebude brečet! Co máma, pomyslel sl  zase budou slzy. Chudák, má s ním jenom trápení! A co Smetana? ozvalo se v něm někde uvnitř. Za jeho smrt jsi přece odpovědný ty!

Přehoupl se přes konstrukci brány. Cestu k pile dobře znal. Obloukem se vyhnul opičí dráze se záludnými dráty, nataenými nízko nad zem! a zamířil k irokému průseku. V dálce zahlédl siluetu lesního závodu. Někde poblí by měla být dřevěná chata. Dé ustal a vude se rozhostilo tíivé ticho. V té chvíli chatu uviděl. Stála asi sto metrů vedle hlavní budovy. Blízko lesa. Dvě okna slabě svítila. Uklidnil se. Otřel si obličej rukávem blůzy a natáhl závěr. Zasunul zásobník a samopal odjistil. Zarazil se a uvaoval. Chladně, střízlivě. Ne, nezabije Koloucha! Musí se odpovídat! Za Smetanu, ale také za něho! Doel k chatě a opatrné stiskl kliku. Dveře . se otevřely. Ocitl se v prostorné chodbě. Zpod dveří, vpravo od něho, prosvítal prouek světla. Nadechl se, opřel o stěnu a prudce kopl. Z místnosti ho oslepilo světlo. Namířil samopalem dovnitř. Za velkým stolem seděl Dědek, za ním stála Gábina ve vytahaném svetru a dínsách a oběma rukama ho pevně objímala.

36

Ohmatával si poraněnou tvář a sykal bolestí. Měl ji rozbitou do krve. Turek zmizel, uvědomil si. Běel spustit poplach. Jene Kolouch něco vydrí. Trná rána na obličeji ho omráčila jen na chvíli. Brzy vak přiel k vědomí. Dé mu pomohl jako studená sprcha! Bylo mu jasné, e musí co nejdřív zmizet. Nevěděl, jak dlouho zůstal leet a tuil, e se mezitím mohla stát spousta věcí. Určitě je na nohou celá strání směna a jdou sem. Namáhavě vstal, zapotácel se, ale po několika krocích se vechno zlepilo. Hmátl do jedné i druhé kapsy. Zaklel a vydal se zpátky. Pistoli nael v místech, kde před chvílí leel on sám, nedaleko rampy s elezničním vagónem. Pohladil ji, vytáhl zásobník a zkontroloval náboje. Rozhlédl se po budovách muničního skíadu. Zatím je vude klid. Přikrčen se rozběhl k plotu. lo to jetě těce, přesto se mu ale podařilo na něj vylézt.

Pak se stalo něco, co ho vyděsilo. Ale jen na okamik. Sotva seskočil, sápal se po něm nějaký chlap! U je to tady! blesklo mu hlavou. Jdou po něm!

Nepřemýlel, ostatně v podobných situacích jednal vdy pudově. Ani na okamik ho nenapadlo, e by mohl udělat cokoli jiného, ne pouít zbraň. Vystřelil proti postavě, která ho ohroovala. V tu chvíli z něho spadla vechna malátnost, nervy měl napnuty a mozek mu přikazoval, aby zmizel. Vběhl do lesa. lehaly ho větve, promáčené tenisky nepříjemně studily. Kdy odhadl, e je dost daleko, zastavil se, aby se rozhlédl. Skrčil se za nízké křoví, zadrel dech a poslouchal. Nic se nedělo. Znovu si sáhl na tvář, zkřivila se mu bolestí. Idiot! Tohle Turkovi nedaruje! Zalovil v kapse a vytáhl pomačkaný balíček cigaret. Zapalovač neztratil. Nasál kouř, vypoutěl ho nosními dírkami a nepřestával se rozhlíet. havý konec cigarety ukryl pod cípem pinavého kabátu. Teprve teď měl čas vechno si v hlavě srovnat. O tom, co se stalo s člověkem, na kterého vystřelil, nepřemýlel. Prosté to v této chvíli vymazal.

Poslední dobou il jako na jiné planetě. Jeho strýc, matčin bratr v Essenu se mu náhle zjevil v představách, na které ho vlastně přivedl Dědek. Strýce sice nikdy neviděl, ani jeho matka se s bratrem nestýkala, opustil ilegálně republiku po osmačtyřicátém roce, ale od jiných příbuzných se dověděl, e prý se v NSR dopracoval nějakého jmění a e snad vlastní malý závod na mýdlo. Tyhle informace Kolouchovi úplně stačily. Sám vyel ze sedmé třídy a el se učit zedníkem. Po roce učení nechal, ivil se jako pomocný dělník na stavbách, ale nikde dlouho nevydrel. Lépe řečeno  nevydreli s ním. Při kadé příleitosti se rval a kadého, kdy se napil, zuřivě nenáviděl. Pil hodně a často. V poslední době prodělal několik záchvatů. Vdy ho odvezli do nemocnice, naposledy na psychiatrickou léčebnu do Bohnic. Tehdy dostal strach. Zavřou ho do cvokárny a nikdy se nedostane ven! Choval se proto ukázněně, drzosti, kterými předtím častoval lékaře v nemocnicích, si odpustil. Kdy ho pustili, Dědek mu zakázal pít. Začali spřádat plán útěku… Krucifix, nábojel Vstal, odhodil nedopalek cigarety. Zajel si rukou do kapsy a sevřel pistoli. Pak vykročil k pile.

37

Nemohu to pochopit!” Kapitán Havlis stál v místnosti dozorčího pluku. V civilu, tak jak ho doma zastihl telefonický vzkaz.

Jak je se Smetanou?” Havlisovi se nepatrně chvěl hlas.

Nadporučík Hlaváček pokrčil rameny: Vypadá to na průstřel břicha. Jeli jsme, co to dalo. V nemocnici mně řekli, e ztratil hodně krve.” \

Kruclnál! zaklel kapitán. Co se vlastně stalo?”

Sám toho moc nevím. Vojín Turek přiběhl sem. Byl úplně vedle, ftíkal, e v muničním skladu někoho omráčil. Prý měl ukrást náboje. Nějaký chlap, chce utéct za hranice, a ho rychle chytneme. Pak volal velitel stráe, e nali za plotem Smetanu a e ho asi někdo zastřelil. Turek to slyel a zmizel.”

Havlis si zapálil cigaretu. Zakroutil hlavou: Co tam u muničáku dělal Smetana? fiíkali jste vichni, e tady má enu.

To je mi taky záhada. Slíbil, e si večer můu k němu skočit pro něco ke čtení. Na pokoji nebyl. Nebo se neozval.”

Havlis pohlédl roztritě na hodinky: Kadou chvíli tu je velitel pluku. Co je se strání směnou?”

Podplukovnlk Stránský nařídil, abych ji vystřídal. U se stalo.”

Take velitel stráe je tady?”

Jistě. Vichni čekají v odpočívárně.”

Zavolej ho!”

Desátník Kořínek byl bledý jako vichni vojáci z vystřídané směny. Postavil se do pozoru a chtěl se Havlisovi ohlásit, ale ten netrpělivé mávl rukou: Povídejte!”

Kořínek přelápl: Vechno lo normálně. A do toho detě.”

Jak to myslíte?”

Začalo pret,” vysvětloval desátník. Zrovna, kdy nastupoval Turek stojku. Jetě jsem si říkal, e se musím podívat, jestli se někde neschoval. Hlásil se toti pravidelně ze vech stanovi. Pak přestal. Počkal jsem asi pět minut a pak jsem vyrazil. Nikde nebyl. No a potom …” odmlčel se a pohlédl nejistě na Havlise,  … se to stalo. Výstřel. Hned za plotem. Utíkal jsem tam, myslel jsem, e Turek, ale zatím jsem tam nael…

To stačí,” přeruil ho Havlis. Můete jít.”

Obrátil se na Hlaváčka: Co Turkův velitel drustva? Ten by nic nevěděl? Je jeho nejblií nadřízený.”

Těko,” podotkl Hlaváček. Palkovlč by určitě u dávno přiel za mnou, kdyby věděl něco podezřelého. Ale zkusit to můem.”

Já nic zvlátního nepozoroval,” potvrdil Hlaváčkova slova desátník.

Jenom e za ním přijela holka.”

Ano, vím o tom,” poznamenal Havlis. Povolil jsem mu vycházku.”

Moná… moná by víc věděl Kulí,” vzpomněl si Palkovič. Jsou spolu kamarádi.”

Velitel chemického drustva se dostavil za několik minut. Zpráva o celé události se k němu zřejmě u dostala, nervózně těkal očima a nevěděl co s rukama.

,,Co nám můete říci o vojínu Turkovi?” zeptal se Havlis. Prý se s ním přátelíte.”

Přátelím,” opakoval Kulí tie. Tak se to nedá říct. Víte, on tady ádného opravdového přítele nemá. Prostě o to nestojí, je to spí samotář. Ale poctivý kluk.”

To je sice hezké,” podotkl Havlis, ale moc nám to nepomůe. Copak jste spolu nikdy nemluvili o jeho soukromí? O přátelích, rodičích, kole nebo o děvčeti?”

Četař oil: Ano, jednou ve slubě. Ukazoval mi tu svou Gábinu. A taky partu, do které před vojnou patřil.”

Havlis potáhl z cigarety: Něco konkrétnějího, vzpomínejte!”

éfem té party je nějaký Dědek. Aspoň Turek ho tak jmenoval.”

Ano!” vykřikl Hlaváček. Dědek! To o něm Turek tady před chvílí mluvil!”

Take to vypadá na souvislost,” poznamenal Havlis. Hlaváčkův pomocník, desátník absolvent Kopřiva celou dobu seděl za stolem a sledoval hovor. Teď nesměle zvedl ruku: Já … jestli můu ..

Jistě, ví něco?” 

Moná to nesouvisí s dnekem, ale s Turkem nedávno mluvil Honza Potůček. Spí se mnou na lonici. Je to právník.”

Hlaváček vytočil číslo na ertézetku. Potůček spal, ale za chvíli přiel. /

Ano, Turek byl za mnou.”

Co chtěl?”

Mluvil trochu nesouvisle. Prý jeho kamarád se před vojnou dostal do maléru. Neastnou náhodou přejel traktorem někomu nohy a dostal podmíněný trest.”

To souhlasí,” Havlis si přejel hřbetem ruky po čele. Jene ten malér neměl ádný jeho kamarád, ale on sám.”

‘ Zajímalo ho,” pokračoval četař, jestli lze podat alobu pro vydírání.”

Coe?” vyhrkl Havlis. Jaké vydírání?”

To nevím. O podrobnostech nechtěl mluvit.”

Co jste mu řekl?”

,,2e vydírání je trestný čin. A jako takový samozřejmě alovatelný, ovem prokurátorem. Pak jsem se zeptal, jakou to má souvislost s tím malérem. Na to mi neodpověděl. Poděkoval a odeel.”

Proč jste nám nic nehlásil?”

Neviděl jsem důvod mu nevěřit, e se ten případ týká jeho kamaráda. Kromě toho jsem o tom u hovořil s kapitánem Tichým.”

Dobře,” podotkl Havlis. Diky.”

Kdy osaměli, kapitán vzdychl: A jsme doma. Mohli jsme o vem vědět u dávno. A Smetana by nemusel…

Kdo mohl tuit,” namítl Hlaváček, e to vechno bude mít souvislost s nějakou praskou partou!”

Mohl, nemohl!” vybuchl Havlis.

Podíval se na sedícího desátníka a vzal Hlaváčka stranou: Málo jsme se o toho Turka starali. Tohle ti, Václave, vytýkám, jak si tě váím jako dobrého velitele! Ale hlavně,” ztiil hlas, si to vytýkám sám sobě! Věděli jsme, e se s ním něco děje, a spokojili jsme se s míněním roty. 2e je v tom holka. A ono je asi vechno úplně jinak!”

Ne tak docela,” ozvalo se od dveří. Stál v nich kontrarozvědčík kapitán Tichý se dvěma mui. Ale teď není na vysvětlováni čas. Mluvil jsem s velitelem pluku. Soudruh Hlaváček zde na něho počká a ty, Josefe, pojede s námi. Tuím, kam asi Turek mířil. Ale musíme si pospíit.”

38

Třetil oči na dvojici před sebou. Myslel, e se mu vechno jen zdá, e se v nejbliím okamiku probudí jako z těkého, zlého snu.

Gábino,” zamumlal, Gábino ..

První se vzpamatoval Dědek. Oči měl upřené na ústí samopalu, nejisté se uklíbl a pomalu od sebe odtáhl ruce, které ho objímaly.

Jde nás překvapit s tou bouchačkou? Na straení jsme u dost velký, nemyslí?”

Zdeněk ho vůbec nevnímal. Nevěřícně hleděl na Gábinu, nemohl z ní spustit oči, rty se mu chvěly. Bylo zřejmé, e se dostal do náhlého duevního otřesu, e pohled, který se mu naskytl, byl poslední lehou na jeho bičované nervy. Gábina stála nehnuté, bledá, trochu zachmuřená, s pevné stisknutými rty, a čekala.

Polo to,” řekl Dědek. Polo to a sedni si! Ne mi řekne, co tady dělá, povím ti nejdřív něco já.”

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Jediná árovka v lampě u stropu matně osvětlovala vnitřek chaty. Na lůku leel otevřený kufřík. Patřil Gábině, to si Zdeněk stačil uvědomit. Měla ho v hotelu. Z kufříku čouhal módní kostýmek, ve kterém přijela. Dědek začal být nervózní. Několikrát poposedl, stále upřeně hleděl na ústí hlavně, která mu mířila na prsa. Viml si Turkova ukazováku, chvějícího se na spouti.

,,Tak mu pověz, Gábino, proč jsi tady, zasípěl přikrceným hlasem.

Podívala se na Zdeňka. Chtěla něco říci, ale Dědek ji předeel.

,,Abys teda věděl, Gábina tě miluje! Přila mě prosit, abych … abych jí přenechal můj kvartýr… ne odejdu. Pro ni a pro tebe, abyste měli po svatbě kde bydlet…

Znělo to nejistě. Dědek se snail na Zdeňka usmát. Avak Zdeněk jako by jej nevnímal. Hlaveň samopalu se ani o kousek neuhnula.

Nic jinýho v tom není, sakra!” vykřikl Dědek podráděně. Na zádech ucítil studený pot.

,,Gábino, zaeptal Zdeněk, proč, řekni proč… tady s tím …

Sklopila hlavu a mlčela.

Je to jak říkám, pokusil se Dědek znovu o úsměv. Tak mu to pověz ty, Gábino, tobě snad bude věřit! Vdy jste si to na hotelu slíbili, e se vezmete!4’

Zdeněk na něho upřel oči. Zdálo se, e poprvé od svého příchodu vzal na vědomí, e kromě Gábiny je v místnosti jetě někdo jiný.

Mlč! Tebe jsem se na nic neptal,4’ eptal jetě tieji a znovu se obrátil ke Gábině: Proč mlčí, tak mi odpověz!”

Uvolnil ruce, a dosud křečovitě svírající zbraň. Dědek to postřehl a viditelně se mu ulevilo. Pootočil obličej k dívce, která si zimomřivě přejela dlaněmi rukávy vytahaného svetru a poprvé se ozvala:

Co ti mám odpovídat. Vechno u řekl on … přila jsem ho poprosit… fakt… kvůli tomu bytu …”

Gábino … proč mi le?” vykřikl a v hlasu u nezněla lítost, hlas se mu chvěl hněvem.

Nemohla se vzpamatovat. Takovým tónem s ní nikdy nemluvil. Za dva roky si dostatečně zvykla mít nad ním vrch, dělalo jl to dobře a nemínila se své svrchovanosti vzdát ani teď.

Co si vůbec myslí?” zaječela. Jse normální? Vletí sem a hraje si na árlivýho kovboje …

Počkej,” zarazil ji Dědek a snail se nasadit masku suverénního éfa party. Hele, Zdeňku, u toho bylo dost. Snad nás nepodezírá. Člověče, já bych mohl bejt skoro její fotr. Ale jestli si myslí, e já a Gábina… dej mně pořádnou přes drku a tím je to vyřízený. Tak se to aspoň mezi chlapy dělá. A tu bouchačku jsi mohf odloit v atně, hehehe. Teď si tady s náma pěkně sedne ke stolu a o vem si v klidu popovídáme.”

Chtěl učinit krok ke Zdeňkovi, ale vzápětí ho zarazilo varovné volání:

Stůj! Jestli se hne, tak to do tebe naiju!”

Dědek zůstal stát a pak se prudce nadechl: Tohle tě přijde draho, soudruhu vojíne! Má bejt ve strání slubě a místo toho ohrouje sluební zbraní dva pokojný občany, který trávěj odpočinek v civilním prostoru na chatě. Nechtěl bych slyet, jak bude vysvětlovat vojen-skýmu prokurátorovi, proč jsi opustil střeenej objekt. Aby ses předváděl jako árlívej Otello?” Dědek se rozhodl hrát va banque a jetě více zesílil hlas: My to prokurátorovi dosvědčíme, co jse zač. Máme té přečtenýho u dávno!”

Při posledním slově se bleskurychle ohlédl, chytil vedle stojící Gábinu a strhl ji před sebe. Svíraje ji oběma rukama jako ivý tít, tlačil ji kupředu ke Zdeňkovi.

Střílej, hrdino! Ale nejdřív do svý milý! Neváhej, stejné nemá co ztratit!”

Zdeněk instinktivně couvl od stolu zády ke dveřím. V místnosti bylo slyet pouze vzruené oddechování a pak znovu Dědkův hlas, nabývající na okamité sebejistotě.

Z celý party jsi byl největí podrazář. Kdy ti bylo nejhůř, parta a tady Gábinka tě podreli, ty běloručko! A teď se za nás stydí a chtěl bys vyklouznout, co? Ale ani náhodou, kamaráde, teda bejvalej kamaráde. Zákon party je tvrdej, to si pamatuj! Parta tě nezradila, ale ty jsi zradil partu, rozumí? To tys chtěl ze sebe udělat svatouka a začít novej ivot na vojně. Dělat ze sebe vzorňáka, aby ti to rali a měli tě za kádra: hele, nekecej, dostal jsi první opuák dřív ne vostatní, to vecko víme, jasný? Ale a jim předvedu magnetofonový pásky, tak tě to bude mrzet.

Tady na chudáka Gábinku ses vybod a mě si přemlouval, e chce zdrhnout za kopečky. To u si nepamatuje? Nedělej ze sebe, e jsi byl voralej, to teda ne. Ty jsi navrhoval u mne v kvartýře v Praze, mám to zachycený, na magneák, e nás převede přes čáru, jen kdy ti pomůeme s těma nábojema. A dokáeme ti to svědecky, nám budou věřit, tobě ne, my nejsme v podmínce, na to laskavě nezapomínej soudruhu vojíne: tři svědkové, já, Gábina a Kolouch!”

Zdeněk promluvil pomalu, samopal stále drel v pohotovosti k palbě.

U jsi skončil, éfe? Teď zase nech slovo mně. Vichni půjdete tam, kam patříte. Ty, Gábina I Kolouch. Kvůli němu jsem tady a na něj si počkám. Čekám na vraha. A to uzná sám, je dost důleitý.”

Dědek se zarazil.

Na koho?” zakoktal.

Zdeněk si opovrlivě obhlédl Dědka I jeho rukojmí, Gábinu, kterou před sebou svíral jako stéblo, jeho se chytá tonoucí.

Přiel jsem si pro Koloucha a vás dva odvedu s ním. Tys poslal Koloucha na mě. Nevylo mu to a tak zastřelil Smetanu.”

Idiot, ten idiot. Já jsem ti pořád říkala, aby ses na toho Idlotskýho Koloucha vybod a nezatahoval ho do akce,” zaječela na Dědka téměř nepříčetné Gábina.

Dědek jí sevřel surově dlaní ústa. Dr hubu! Jakej Smetana?”

V tom okamiku se dveře do místnosti pootevřely. Ve kvíře se objevila ruka s napřaenou pistolí.

Zdeněk nic nepostřehl.

Dědek i Gábina zůstali stát, oba vytuili, komu ta ruka patří.

Místností třeskl výstřel. Vzápětí druhý. Zdeněk se spí pudově obrátil. Ucítil v pravém boku a pak v rameni palčivou bolest. Zmrtvěly mu prsty u ruky. Zoufale se snail zaohytit padající samopal. Před očima mu zavířila ohnivá kola. Zhroutil se zvolna k podlaze. V poslední chvil! zahlédl pinavou tenisku, odkopávajícl jeho samopal.

Do posledního zbytku vědomí vnímal nějaké dalí hlasy, kdosi vtrhl do místnosti a zahlédl plno postav.

V kanceláři velitele pluku se shromádilo několik důstojníků. Vichni, jich se případ vojína Turka týkal. Vpředu, hned před pracovním stolem podplukovníka Stránského se usadil kapitán Havlis. Nervózně přejíděl prsty po stolní desce. V kanceláři se nesmělo kouřit, co pro něho znamenalb jisté utrpení. Vedle něho zaujal místo nadporučík Hlaváček, naproti němu zástupce velitele pluku pro politické věci major Král. Nad otevřenými deskami se spisy se skláněl kontrarozvědčík kapitán Tichý.

,,Soudruzi, ujal se slova velitel pluku,,,vichni jistě víte, proč jsem vás dnes pozval. Jde o závaný případ, o mimořádnou událost, která se před několika dny stala v naem pluku a mohla skončit, neuívám záměrně toho slova  tragicky. I kdy mnoho nescházelo. Velitel velitelské čety, poručík Smetana, je dnes natěstí u mimo nebezpečí.

Napětí v kanceláři poněkud polevilo. Havlis si vydechl. Spadl z něho balvan. Od té pochmurné noci skoro nespal, Smetanu měl neustále před očima, věděl, e za vechno nese jako jeho nejblíí velitel hlavní díl odpovědnosti.

,ťMěl namále/ pokračoval podplukovník Stránský. ,,Průstřel břicha je velmi nebezpečné zranění a pokud se včas neoperuje, kohčívá prudkou sepsí a smrtí. U Smetany byla celá záleitost o to sloitějí, e projektil poranil nejen střeva, ale i játra. Tím dolo k silnému vnitřnímu krvácení. Bylo třeba několika transfúzí. Dík rychlému chirurgickému zákroku se předelo otravě organismu.

Odmlčel se a pohlédl na přítomné důstojníky. ,,Mluvil jsem s primářem/4 řekl po chvíli. ,,Ná poručík má silný a odolný organismus. To ve velké míře pomohlo překonat moné pooperační komplikace.”

Ustaraně si přejel rukou po obličeji. Ani on to v posledních dnech neměl lehké. Z nadřízeného velitelství přijela vyetřovací komise. Rozhodně by nikomu nepřál, aby byl v jeho kůi.

,.Zranění vojína Turka je lehčího rázu/4 pokračoval Stránský. ,,Byl zasaen dvěma střelami, ale ádná natěstí neporanila důleité orgány. První byl hladký průstřel podkoní tkáně přavého boku, druhá střela zasáhla

rameno. Nedolo vak ke styku s kostí, a to je důleité.”

V kanceláři nastalo ticho. Kapitán Tichý listoval vyetřovacími spisy a čekal, a dostane slovo.

Podplukovník pohlédl na shromáděné důstojníky. To je na úvod zatím ve. Sami jistě uznáte, e tyhle informace jsou pro nás nejdůleitějí. Nebyl zmařen lidský ivot. A teď k dalímu. Kapitán Tichý vás se souhlasem přísluných orgánů seznámí s celým případem blíe.”

Tichý si odkalal a zvedl oči od spisů: Vyetřování je v předběném stádiu, zbývá jetě objasnit celou řadu podrobností. Kořeny mimořádné události je třeba hledat v minulosti vojína Turka. Asi před dvěma lety se dostal do jedné z praských part. Byla to skupina asi devíti mladých lidí ve věku od osmnácti do třiceti let. Nutno podotknout, e Turek sám k způsobu ivota party příli neinklinoval. K partě ho přivedl vztah ke Gabriele Jenovské, v minulosti ji dvakrát soudně trestané pro příivnictví. O téhle skutečnosti pochopitelné neměl ani potuchy. Vůdcem party byl Milan Patera, nazývaný přezdívkou Dědek. Po obrně neschopný vojenské sluby, majitel .modré kníky’. Je to zvlátní Individuum. 2 celé skupiny bezesporu nejinteligentnéjí, kdysi studoval filozofickou fakultu, ale na návrh disciplinární fakultní komise byl ve třetím semestru ze studia pro podvody vyloučen. Ani o tom nikdo v partě nevěděl, a Patera neměl zájem to vykládat. Pořádnému zaměstnání se vyhýbal, dělal uklizeče na půl úvazku. Spřáhl se s okruhem lidí, kterým se říká valutoví podvodníci, v hantýrce veksláci. Nouzi o peníze nepocioval. Vdy si dokázal obstarat zahraniční valuty nebo tuzexové poukázky. Tím poíval určitý respekt u ostatních členů party. Ale nejen tím. Suverénně vystupoval, měl v sobě přirozenou sílu vůdčí osobnosti. Věkově byl starí, disponoval vlastním bytem.” Tichý se odmlčel a listoval ve spisech.

O téhle partě,” pokračoval, jsme věděli u dříve. Jak víte, Turek byl před nástupem vojenské základní sluby odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody. V podnapilém stavu řídil motorové vozidlo a váné-zranll druhou osobu. Hned po nástupu k útvaru jsme si celý případ ověřovali. Zjistili jsme, e u Turka lo o neúmyslný trestný čin, k němu dolo víceméně shodou okolností. Tím nechci jeho provinění omlouvat, ale naí povinností je zjistit skutečnou podstatu jednání a vyvodit z ní podklady pro dalí, naprosto objektivní posuzování kadého vojáka. Proto jsme doporučili Turkovo zařazení do poddůstojnické koly.”

Jak to souvisí s partou?” zeptal se Havlis. Pokud vím, případ se stal mimo ni, při letní brigádě před nástupem na vysokou kolu.”

Ten případ ano,” přisvědčil Tichý. Ale pokud jde o dalí vývoj událostí je tu úzká souvislost. K té partě nás přivedlo něco jiného. Jistě si vzpomínáte na ztrátu signální pistole.”

Nadporučík Hlaváček pokýval hlavou: Ano, napadlo mě to, kdy jste tehdy jeli k lesní pile.”

Přesně tak, pila hraje důleitou roli. Turka přijela navtívit Jenovská. Nikoli sama, ale s Paterou. Oba byli spatřeni v hotelu Modrá Hvězda v ivé debatě. Později se k nim přidal dalí kumpán Pavel Janouch, známý v partě jako Kolouch. Poznal ho poručík Vávra, který se v hotelu náhodou stavil pro cigarety. Před rokem u něho Janouch slouil a Vávra byl tehdy velice asten, e mu velel jen tak krátkou dobu. Janouch si vyslouil tu nejhorí pověst, celkem čtyřicet osm dní vězení. Opilství, výtrnosti, rvačky. Také pokus o ikanování vojáků prvního ročníku. Sám si na to dobře vzpomínám. Jene tehdy se to nepodařilo Janouchovi plně prokázat. Poručík Vávra si také vzpomněl, e se Janouch koncem vojenské sluby spřátelil se zaměstnancem zdejí pily Karlem Hlulčkou. Tak jsme si za Hlulčkou zajeli. Velkou radost neměl. Přiznal, e Janouchovi a jeho praským kamarádům  prý zdarma, ale já bych spí věřil, e za nějaký tuzexový bony  půjčuje jako chatu starou dřevěnou boudu, která na pile u doslouila. Proč by prý trampům neumonil pobyt v přírodě.”

Pěkní trampové!” podotkl Havlis.

Hluička se také upamatoval,” pokračoval Tichý, e v ten den, kdy se střílelo vytyčovacími praporky z chemického vozidla, byl znovu Janouch na té chatě. Vzal klíče a zmizel. Vrátil se a odpoledne v povznesené náladě. Zapadl do boudy a krátce nato uslyel Hluička výstřel. Vyběhl, aby se podíval, co se děje, ale Janouch na něho zdálky mával, e se nic nestalo. Druhý den prý nael Hluička nedaleko administrativní budovy vypálenou signální nábojnici. Samozřejmě, nic nehlásil.”

Ale ádná se přece neztratila/’ namítl Hlaváček.

Nám ne, potvrdil Tichý. Při výslechu nám Janouch uváděl, e ji nael v boudě, a tohle mu docela věřím. Nějaké zásoby má toti lesní závod a nikdo je příli nekontroluje. Těmi praporky střílel také on. Vracel se na chatu z restaurace, kde se předtím náleitě posilnil. Kdy narazil na oputěné ótéčko, nejdřív odcizil signální pistoli, která leela volně na sedadle vedle řidiče, a potom, jak říká, z hecu vypálil několik praporků. To, e praporky směřovaly do míst, kde zrovna seděli nai vojáci, byla náhoda.” Kapitán Tichý se rozhlédl. Vichni se obírali vlastními mylenkami, bylo slyet jen zaustění papíru, jak kontrarozvědčík otočil dalí list protokolu.

Pokračujme dál. Vichni tři, tedy Jenovská, Patera a Janouch seděli v hotelové restauraci. Pak Janouch zmizel a Jenovská la za vojínem Turkem do kasáren. Turek dostal propustku a Jenovská ho přivedla dó hotelu, kde na něho v lokále čekal Patera. Vedli spolu bouřlivou debatu, potvrdilo to několik svědků. Vypadalo tó, e od Turka něco poadují. Tehdy jsme jetě nevěděli co. Mohli jsme sice Turka vyslechnout, ale domnívali jsme se, e nám to zapře a navíc e by mohl ostatní varovat. My spolu se soudruhy od Bezpečnosti bychom se pak těko dopátrali, jaké úmysly vlastně Dědkova parta má. Nadporučík Hlaváček mě upozornil, e se Turek od opuáku v Praze chová divně. Kromě toho nečekaně zklamal při taktickém cvičení. A to se stalo přece krátce po jeho setkání tady v hotelu s Paterou. Podle informací, které jsem získal, mluvil také vojín Turek s právníkem četařem absolventem Potůčkem o jakémsi vydírání. Pak u nebylo těké dát si do souvislosti jeho zaslepenou lásku k Jenovské a vztah parta  Turek.”

Take vydírání?” podivil se Havlis. To by mě nikdy nenapadlo.”

Není tomu dlouho,” pokračoval kapitán Tichý, co přiel z centrály fonogram o odcizení dvou pistolí ráe sedm edesát pět, které slouily jako výzbrojní záloha pro závodní strá jednoho praského stavebního závodu. Shodou okolností byl v tom podniku krátký čas zaměstnán i Janouch. To u byl závaný signál. Stále častějí návtěvy některých členů party ve zdejím okolí, které sousedí s hraničním pásmem, naznačovaly pravděpodobný cíl,

,v

ÍÉ&I.-

jfm mělo být nezákonné oputění republiky. Turek dostal od éfa party úkol: opatřit větí mnoství nábojů. Spolu s pistolemi byly odcizeny toti pouze dva plné zásobníky, tedy estnáct kusů střeliva. Cestu na Západ si chtěli ti bandité, teď u je tak můeme nazývat, v případě potřeby prostřílet. Turkovo zařazení do strání sluby jsme zařídili úmyslně, protoe jejich plán byl zřejmý: náboje odcizit z bedny z hotovostním střelivem. Jene Dědek-Patera zapomněl na jednu důleitou okolnost. I kdyby náboje získali, ani jednou by si z nich nevystřelili. Jak jsem u řekl, odcizené pistole mají rái sedm pětaedesát, kdeto nae, armádní, sedm edesát dva.

Jak to vlastně bylo se Smetanou?” zeptal se Hlaváček. Co dělal tou dobou u muničního skladu?”

Právě jsem o tom chtěl hovořit. el okolo muničáku asi zcela náhodou. Chtěl si zřejmě zkrátit cestu na nádraí. Spěchal, aby stihl poslední vlak. To je můj odhad. Smetana zatím nemohl nic vypovědět. Střetl se s někým, kdo lezl přes plot. Chtěl zasáhnout, ale Janouch začal střílet. Přiznávám, e nám poručík Smetana udělal čáru přes rozpočet. Respektive jeho ena, která asi ujela do Prahy v důsledku nějaké manelské hádky. Nemohli jsme předpokládat ani její, ani jeho jednání. Tu noc jsme toti byli s přísluníky Státní bezpečnosti připraveni k akci a v časných ranních hodinách bychom celou skupinu znekodnili.”

Tichý pokrčil rameny. Svým způsobem nebyl pro Turka zlým duchem ani tak éf party jako spí Gabriela Jenovská. Jak vypověděl ten Hluička z pily, jezdila často na chatu s Paterou a do party ji zatáhl právě on, ten jejich Dědek. V partě se naučila pít a fetovat. Jene Patera ji, jak bylo zvykem, po čase nechal. Ona se z trucu zaměřila na Turka. Nepočítala, e se ten mládenec na ni přímo vánivě upne. Láska mu nasadila klapky na oči, byl schopný pro ni udělat cokoliv. Jenovská ho pochopitelně nemilovala, zůstala fixována na éfa party. Patera toho sprostě vyuíval. Tyranizoval ji a postupem času si z ní udělal zcela poslunou loutku. Jenovské přikázal, aby nepřeruovala milostný vztah k Turkovi, i kdy zůstane nadále jeho, Páterovou milenkou. Mylenka na útěk v něm klíčila dávno a věděl, e jediný Turek z celé party má jetě před vojnou a mohl by mu být prospěný. Zatáhl ‘do svých plánů také

Janoucha. K celé akci potřeboval toti chladnokrevného primitiva, kterého by při případné přestřelce na hranicích klidně obětoval. Jenovskou chtěl vzít s sebou.”

Hlaváček zavřel oči. Vybavil si bledou, vyčerpanou tvář vojína Turka. Proč ten kluk sednul na lep takové mre, jako je ta Gabriela Jenovská!

Po celou dobu kapitánova výkladu si nadporučík zamyleně podpíral rukou čelo a na okraj před sebou leících zápisků čmáral nesmyslné obrazce. Teď zvedl hlavu: Co bude s Turkem?”

Major Král přikývl, e mu odpoví. Dlouho jsme o tom s velitelem pluku uvaovali. Vojín Zdeněk Turek se namočil do oklivého případu. Neoznámení příprav trestného činu je podle platných zákonů trestné. Ale vyjadřujme se přesně: byl do příprav stahován proti vlastní vůli a v tom je podstatný rozdíl. Jaká jsou fakta: Patera zneuil Turkovy slabosti, bezhlavé lásky k Jenov-ské. Vojín Turek se postupně dostával do stavu těké duevní deprese. Nosil to vechno v sobě a nikomu se neodváil svěřit. A to je, soudruzi, i chyba nás, politických pracovníků, velitelů. Ale i svazáckého kolektivu u jednotky. Vechno mohlo dopadnout jinak, kdybychom si byli získali potřebnou míru Turkovy důvěry. V posledním, rozhodujícím okamiku vak neselhal. Nejene náboje neodcizil, ale dokonce se pokusil sám zadret pachatele, který vystřelil na poručíka Smetanu, přestoe mu bylo známo, e Janouch je nebezpečný člověk a e je ozbrojen. Pravda, opustil strání stanovitě, ale musíme vzít v úvahu v jakém stavu se v té chvíli nacházel a co motivovalo jeho jednání. Janouch ho ohrooval ostře nabitou pistolí, surově ho napadl. Přesto se vojín Turek nezalekl. A nezradil! Vím, zní to moná trochu nadneseně, ale tohle vědomí v tom klukovi opravdu bylo!”

Král se odmlčel a v očích mu dohořívalo vzruení. Proto,” pokračoval po chvíli, po zváení vech okolností jsme se rozhodli poádat vojenského prokurátora o monost kázeňského vyřeení případu vojína Turka v pravomoci velitele útvaru. Samozřejmě, a se Turek uzdraví a bude po lékařském přezkumu shledán schopným sluby.”

Major se chvíli rozhlíel po pokojíku, pak přeel k psacímu stolu, na kterém leel zmačkaný dopisní papír. Dlaněmi ho uhladil. Nebylo na něm nic ne oslovení: Drahá Zdeno.” List Sloil a odsunul stranou, kam nedopadaly paprsky podzimního slunce. Skříň byla dokořán otevřená, na dně leela pomačkaná uniforma s poručickými výlokami. Zvedl ji, zavěsil na ramínko a uloil zpět na své místo. Znovu se rozhlédl oputěným pokojem. Nad válendami viselo několik polic s knihami, na té nejnií stála v rámečku fotografie1 rozesmáté eny, hned vedle ní vykukoval ze stejného rámečku udivený buclatý obličej dítěte.

Major Král vybral několik knih a strčil je do příručního kufříku. Chystal se do nemocnice za poručíkem Smetanou a slíbil, e mu z jeho pokoje přinese něco ke čtení, kartáček na zuby a pyamo. Poručík si přál i obě fotografie, přidal je tedy k ostatním věcem a měl se k odchodu. V té chvíli si viml odpadkového koe. Byl plný a kolem něho se povalovalo několik roztrhaných papírů. Sklonil se, pár jich sebral a pozorně je prohlíel. Sebral i ostatní, odloil kufřík a znovu usedl. Skládal jednotlivé kousky k sobě. Byl mezi nimi jeden, který nebyl roztrhán, pouze zmačkaný. Dekret na nový byt…

Seděl jetě dlouho a zamyleně pozoroval oknem vířící listí. Kdy se zvedl k odchodu, ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. Překvapeně se otočil: Vstupte!”

Voják se ňůrami dozorčího roty se ostýchavě zastavil na prahu: Promiňte… já měl předat doporučený dopis pro poručíka Smetanu. Nevěděl jsem …

To je v pořádku,” přeruil ho Král. Právě se za ním chystám, předám mu ho.”

Vydechl si. Konečně se ozvala! Bude to pro Vítka ten nejlepí dárek. Chtěl dopis vloit do kufříku, pak se na něj pozorně zadíval. V záhlaví obálky byla vytitěna hlavička obvodního soudu.

41

Jak se ti vede, Vítku?” Král se usmíval u od dveří, Vypadá báječné!”

Smetana se nadzvedl na lokty: Děkuji za optání, jsem v pořádku.

To snad jetě úplně ne. Ale u to nebude dlouho trvat. Mluvil jsem před chvílí s doktory, ádné komplikace nenastaly. Teď se musí hlavně etřit.

Poručík utrápeně přivřel oči: Já vím. Říká mi to kadý, u to ?nám nazpamě. Ale povídejte, co je nového? Kapitán Tichý říkal, e po mně střílel nějaký Janouch. Co je to zač?”

Král ?vedl obě ruce: Zadr. Vechno se dozví. Jinak nového nic není, jen četa se tě nemůe dočkat. Chystají se vichni v neděli za tebou. Měl jsi prostě smůlu, e ses do toho připletl…”

Počkejte! Já … já přece chtěl jet do Prahy. A měl jsem ostrou hotovost!”

Vím, ale o tom teď nebudem mluvit.”

Smetana sklopil oči: Jetě jsem nikomu neřekl, proč jsem do té Prahy chtěl jet. Nikdo se mě na to sice neptal, ale říct to musím. Vechno dopadlo trochu jinak, ne jsme předpokládali tenkrát na střelnici, pamatujete?”

Král mlčky přisvědčil.

Zdena si někoho nala,” pokračoval Smetana. Chtěl jsem s tím člověkem promluvit a poprosit, vlastně poádat ho…”

Ne, Vítku,” přeruil ho major, to by nebylo správné. Za prvé by ses shodil a potom, pochop, e on v celém problému není hlavní postavou. On sám nevyřeí nic. Rozejít se s ním musí Zdena. Sama, dobrovolně, z vlastního přesvědčení. Ovem bude-li opravdu chtít. Jedině potom bude mít její návrat trvalou hodnotu. Jestli bys o to ovem stál. A jestli jo, pak bys musel umět odpustit. A nikdy nic nevyčítat.”

Smetana klesl zpět na postel. Oči měl upřené ke stropu, rukou sevřel kovovou pelest.

Já vím,” řekl po chvíli, máte pravdu. Ale jak ji mám přesvědčit, aby se s tím druhým rozela?”

Nijak. Tady ádné přesvědčování nepomůe.”

Co rpám tedy dělat?”

Čekat. Nic jiného, ne čekat. A dokázat se případně se vím vyrovnat. Já vím, e to, co teď říkám, není lehké. Člověk je často přesvědčen, e rozchodem s milovanou bytostí, jztratil vechno, e nemá pro co ít. Není to pravda.

Důleité je neztratit předevím víru v sebe sama, úctu k sobé, přátelům, práci, lidem, kterých si váí. Neber to ode mne jako frázi, myslím to upřímné.”

Nevíte náhodou, jestli nenapsala? Nechci, aby véddla, co se stalo. Měla by zbytečné starosti.”

Ne,” řekl Král. Zatím ne. Ale určité napíe, a se uzdraví.”

Sestra ohlásila konec návtév. Major Král se pomalu zvedl, jeté jednou se na poručíka povzbudivé usmál

a opatrné zavřel za sebou dveře.

Konec