Vteřina smrti - Milada Taterová, J Novák

Ten případ se skutečně stal. Není tomu nijak dávno, a kdyby nebylo posledních událostí, snad by pomalu upadl v zapomenutí.

Co by ovem byla chyba. Podobné případy mají zůstat v paměti lidí na věky.

Jako výstraha, jako poučení.

jména jednajících postav jsou změněna, i děj se moná v některých maličkostech odehrál trochu jinak, ne se podařilo jej zachytit, ale fakta jsou pravdivá.

Otevíráme tedy soudní spis číslo 2403/71, uloený v archivu Palais de Justice v Paříi, na irokém a krásném Boulevardu du Palais.

Není tomu dávno, kdy stránky a protokoly obsaného spisu byly jetě ivými slovy zúčastněných. Nyní je spis uloen v regále spisovny, mezi desetitisíci jiných spisů, v pečlivě roztříděném uspořádání, úhledně převázán černou tkanicí.

Případ je uzavřen. Vzadu, a docela na konci, Je přiloen zvlátní list, podle kterého byla v tomto případě udělena milost presidenta Francouzské republiky.

Otevíráme spis, a pokouíme se probrat jeho stránkami. Ale nejen to. Také tím, co na stránkách soudního spisu není Také tím, co proívali lidé, co sl mysleli, a co vedlo a k tomuto soudnímu Jednání.

Jak to tedy vechno bylo?

VYPOVÍDEJTE!

Toho zimního odpoledne bylo nesnesitelné, mrazivé chladno.

Seděli Jsme v nevelké soudní síni mamutího soudního paláce v Paříi, a Palais de Justice Jako by svou nádherou dával zapomenout na bídu a utrpení, které se denně odehrávalo v Jeho zdech. Nebyla to ádná z hlavních síní tohoto paláce. Takových Jsou tu stovky v kadém patře, a od rána do večera zde defilují tisíce případů malých i větích Jako na běícím pásu.

Panuji tu Jetě obyčeje dávných tradic Soudce ve své rudé plátěnce s bílým hermelínovým lemováním seděl za svým stolem a naproti němu byla lavice obalovaných, a před ni stál můj ubohý přítel Frangois.

Byl bledý, tíhlý, bezvadně oblečen v tmavém obleku, a Jako obyčejně se opíral o svou hůl, bez které neudělal nikdy ani krok Ani nemohl udělat, ale to Jsme věděli Jenom my, Jeho dobři přátelé TI ostatní byli přesvědčeni, e elegantní hůl patří k dobrému tónu paříského elegána.

Frangois stál tie a bez hnutí, a trpělivě čekal a soudce začne svou řeč, na jejím konci vyhlásí rozsudek.

Bylo to vechno zvlátní e neskutečné.

Frangois sám vypadal, Jako kdyby byl nejklidnějí člověk v celé soudní síni. A přece Jsme my, Jeho přátelé, viděli docela Jasně, Jak Je unaven.

Díval se pevným pohledem na soudce a čekal.

Uvědomil Jsem si, e Jsme dosáhli vrcholu soudního přelíčení. V nejbliích dvou nebo třech minutách se uvolní napětí posledních čtyř dní. Jakmile bude vynesen rozsudek nad mým přítelem, budeme u klidní Jako po poití utiujícího práku.

VecEno přijde za dvě minuty, snad za tri. Jak dlouho můe trvat, ne soudce vyřkne rozsudek?

Ale teď jsem jetě cítil kadou kapku rozbouřené krve ve svých ilách, a srdce mi tlouklo jako kdyby se celá záleitost týkala mne a lo mi o ivot.

Bylo nás v malém sále snad edesát, ale byl Jsem sl jist, e vichni cítí toté. Kadý se snail sedět tie a jen občas kdosi oupl nohama. Seděli jsme na dřevěných, vyřezávaných lavicích, a tvrdost dřeva jen zesilovala pocit tísně.

Plné čtyři dny jsme tady strávili. My vichni, svědkové i diváci. Byli Jsme svědky 1 diváky procesu, který neměl obdoby a uchvacoval svou tragikou.

Ale snad vichni, jak jsme se seli, jsme si uvědomovali, e zdaleka nejde jen o přítele Frangoise, ale e vidíme proces, týkající se vech lidí na celém světě.

Nebo tady, v té malé soudní síni, se mluvilo o právech člověka, o lidském utrpení.

Včerejího večera informoval o procesu francouzský rozhlas, a také v televizi zařadili relaci o soudním jednání. V tisících rodin se debatovalo, a hlavní, co kadého zajímalo, byla stejná otázka, jaká zajímala i nás v sále.

Jestli porotci uznají mého přítele Frangoise vinným nebo jej zprostí viny!

Byly dva tábory. Jedni říkali, e jediný spravedlivý trest bude vysoký trest, druzí zastávali názor, e není co soudit, a pokud přece, pak e je nutno být k mému příteli velmi shovívavými, protoe jsou tu přece polehčující okolnosti.

Právě před patnácti minutami vyslovili porotci svůj výrok o vině. Jsou to tři eny a devět muů, a radili se dvě hodiny a třináct minut, ne doli ke svému rozhodnutí.

Padla jedna část hádanky. Bude můj přítel Frangois uznán vinným nebo osvobozen?

Je vinen, a zdá se, e soudce teď u nijak nespěchá, a dává si na čas, ne vysloví poslední část dramatu.

Jeho úloha je ovem velice těká. Zvlátnost případu vyvolala mnoho debat i mezi jeho kolegy, soudci z povolání. Vichni poznali, jak zásadní je to spor.

Ani obaloba, ani obhajoba necouvly v průběhu procesu o jediný krok, znalci se navzájem napadali přímo před tváří soudu a někdy byli také napadáni státním

Z

alobcem. Pokud se ke svědectví přihlásil laik Jako třé-ba Já, byl sice zdvořile vyslechnut, ale bylo Jasné, e takové svědectví nemá valnou cenu.

Kdy Jsem se rozhlíel sálem, který nebyl v pozdním odpoledni nijak zvlá osvětlen, viděl jsem zase ty čtyři mue, kteří se jako Já přihlásili ke svědectví, aby pomohli osvětlit události oné dramatické noci.

Seděli jsme pohromadě. Neastný houf lidí, které dal dohromady osud.

Régis Pinot, Aubrey Mesmer, Antoine Simon a Robert Bocard. Kadý z nich vyprávěl svůj díl dramatu. Shodou okolností hned dvakrát. Mně jej vyprávěli ti mui s důvěrou, soudci a porotcům váně a úředně.

Sám sebe Jsem se ptal, Jestli desetiminutová přestáv^ ka, kterou vyhlásil soudce hned poté, kdy porotci vyřkli svůj výrok o vině, Je známkou, e dlouhý a vyčerpávající proces mu vzal značnou část nervů, právě tak jako nám.

Díval Jsem se na něj občas, a připadal mi zestárlý, nemocný a unavený.

Ale to bylo Jenom zdání. Hned kdy jsem slyel z úst soudce doslova brilantní shrnutí celého případu, kterému věnoval projev trvající skoro tři hodiny, viděl jsem, e není ani unaven ani starý. Byl rozhodnut dovést proces a ke správnému konci.

Potom se podíval na mého přítele Frangoise.

Na zlomek vteřiny se zdálo, jako by se ti dva měřili pohledy, ani přátelé, ani odpůrci, Jen se vzájemnou zvědavostí. Jako dva lidé, kteří jsou si plně vědomi rolí, Je Jim byly v tomto procesu přiděleny.

Bylo slyet, Jak venku bubnuje na okenní římsy drobný zimní detík. Snad plakal nad případem, kdo to ví.

Můj přítel Frangols udělal drobný krok vpřed, a vedle mne na lavici se pohnula Tereza. Cítil jsem, jak se mimoděk hlouběji zahalila do svého koeinového plátě. Odtrhl Jsem oči od obou hlavních postav a podíval jsem se na ni.

Frangols Ricarde,11 začal soudce klidným, jednotvárným hlasem. Byl jste pány porotci shledán vinným. Jste vinen stralivým, odpuzujícím zločinem, ale je to zločin zcela mimořádný. Podle mého názoru nemohli páni porotci vyslovit nic jiného. Věřte mi, e je hrozné vidět před sebou člověka, Jako jste vy, člověka vzdělaného, s vynikající pověstí a významného postavení. A vidět,

e takový člověk je vinen! Jste mu mimořádných schopností. Mohl jste dojít a k nejvyím příčkám. Snad sl myslíte, e jste měl právo spáchat takový zločin, který vás přivedl a před soudní dvůr. Moná, e jste stále jetě přesvědčen, e jste jednal správně. To sl musíte sám srovnat se svým svědomím. Samozřejmě e soud přihlédne ke vem polehčujícím okolnostem. Ale sou časně vám musím jako soudce ukázat, e nelze opovrhovat zákony společnosti, ve které ijeme! Nikomu ne smí být dovoleno, aby vzal zákon sám do svých rukou/*

Po těch slovech se soudce odmlčel.

Cítil jsem, jak ruka Terezy stiskla mou ruku, a cítil jsem, jak se chvěje.

Frangois byl její bratr a Tereza ila nyní jeho osu dem víc ne kdy jindy.

Frangois Ricarde,4* ozval se zase soudce, máte jetě něco, co tady řečeno nebylo? Dříve ne vyhlásím rozsudek, dávám vám slovo. Můete říci cokoliv, co podle vaeho názoru je důleité pro případ, který je projed náván. Slyel jste pány porotce. Jste vinen zločinem vrady! Chci jetě jednou slyet vá názor. Prosím, vypovídej tel44

DŘÍVE, NE BYL SOUD

Celá historie, která měla pro mého přítele Frangoise tak neblahé následky, začala asi před čtyřmi měsíci.

Byl začátek měsíce října, a bylo u pozdě odpoledne.

Frangois a já jsme u dlouhou řadu let pracovali společně v redakci pokrokového listu, a musím hned na začátku říci, e nás oba ta práce novinářů nesmírně bavila i zajímala.

Nikdy to nebyla lehká práce, to ne. Ale se vím jsme se vdycky potýkali statečně, a byli jsme nesmírně spokojeni, kdy se nám cokoliv povedlo.

Velmi jsem si svého přítele váil. Měl za sebou tvrdé zkuenosti z války, a také potom trávil mnoho let na cestách po bojitích světa. Vdycky byl vánivým re

S

portérem pravdy. Jezdil tam, kde národy bojovaly za svou svobodu, a dost přitom riskoval. Kdy jsme o tom občas spolu mluvili, jenom se smál.

Ale přítě jel zase, a vdycky pak bylo napínavé čekat na Jeho návrat a na materiál, který z dalekých krajů přinese.

V kanceláři redakce jsme seděli společně u dobrých osm let. Zvykli jsme si na sebe, a jeden před druhým neměl ádných tajností. Z výe třetího poschodí naí budovy jsme se dívali na pestrý a spěchající ivot Paříe dole v ulici pod námi, a uívali jsme pohodlí hlubokých, starých koených klubovek, které nám jednoho dne kdesi ve skladu sehnal redakční sluha.

Na zeď jsme si rozvěovali obrázky, které se nám líbily, a pomalu jsme si vytvářeli prostředí, ve kterém nám bylo dobře.

Vzpomínám si, e jsem toho dne stál u okna. Dokonce si pamatuji, Jak jsem se tenkrát zlobil, e pořád jetě nedali upevnit okenní rámy, a proto se kadým závanem větru chvěly okenní tabulky, a já slyel jasně hluk aut dole z ulice, zběsilé houkání taxíků, celý ten nikdy nepřestávající blázinec Paříe.

Čekali jsme oba s ubíhajícími minutami na chvíli, kdy půjdeme na tiskovou konferenci.

U jsme takových tiskovek absolvovali spousty, a nikdy nás nenapadlo je snad počítat. Tenkrát, toho říjnového dne, bylo vechno přece jen trochu jiné.

Na Avenue Kléber, tam, kde se u dlouhá léta konají vechny velké a důleité mezinárodní konference, měli se sejít novináři ke zvlátní příleitosti.

Tam na Avenue Kléber toti u delí čas probíhala diplomatická jednání, jejich cílem bylo ukončení hrozné války ve Vietnamu.

Novináři vech zemí se měli na tiskové konferenci dozvědět, jak to s mírovým jednáním vlastně vypadá, co je nového a co jetě stojí v cestě, takové ty obvyklé problémy kolem kadého jednání na vysoké úrovni.

Snad by nás to ani nevzruilo.

Ale válka nás vzruovala. Daleká válka na dalekém a vzdáleném kusu planety.

A můj přítel Frangois byl zvlá vzruen. U několik dní před datem konání této tiskové konference vzpomínal na svůj pobyt v daleké zemi, na vechno, co tam viděl a proil.

Nikdy o tom nechtěl moc mluvit. Ani se mnou ne.

jenom vím, e byl kdesi na jihu Vietnamu víc ne čtyři roky. A pak jetě vím, e si odtamtud přinesl nějaké zranění. Kdy se vrátil, kulhal, a začal nosit svou hůl.

Ale nikdy mi nic bliího o tom neřekl. Přesto, e jsme byli dobří přátelé. Vdycky jenom říkal:

Na nic se neptej, kamaráde. Je lépe, kdy nic neví!44

Přiznám se, e mne zvědavost přímo dusila, ale byl jsem natolik chlapem, abych ji dovedl potlačit a čekat. Cekat na den, kdy mi můj přítel Frangois sám vechno řekne.

Kdybych jen byl věděl, za jakých okolností to bude!

Kdosi otevřel dveře naí kanceláře a volal, e u Je čas.

Můj přítel Frangois pověsil svou nerozlučnou hůl na opěradlo idle a mnul si prsty. Jako kdyby mu byla zima. Potom řekl:

Tak je čas, kamaráde. Vyrazíme zase jako obvykle na jednu tiskovou zbytečnost!44

Sebral svou aktovku a do ní nepostradatelný blok a nějaké tuky, které byly vdycky pečlivě ořezány a kadá měla chránítko, a sjeli jsme výtahem dolů. Auto nás pak odvezlo na Avenue Kléber a cestou řekl Frangois něco zvlátního.

Zase jsem měl dneska v noci takový divný sen!44

Neptal jsem se, co se mu vlastně zdálo a čemu říká divný sen. Byla to taková nepsaná úmluva mezi námi. Nikdy jsem se neptal.

Jenom jsem věděl, e od doby, co se vrátil tenkrát z Vietnamu, míval často různé sny. Jenom jednou cosi řekl, e se mu zdá o drátech vězení, o ostnatých drátech tábora, ale hned se tomu smál, take jsem dost dobře nevěděl, co si o tom myslet.

Můj přítel Frangois rozhodně nebyl ádný měkký chlap. Vědělo se o něm, e kdysi, jetě za války, dovedl někde na frontě proti nacistům udret celý svůj oddi! pohromadě a vyvést ho z obklíčení, a vědělo se také, e to vechno dokázal jen svou silnou vůlí.

Byl vdycky jako ze eleza.

Často jsem myslel na to, e mnozí z nás, zejména ti, kteří prodělali druhou světovou válku, stáli často před branami pekla.

Ale můj přítel Frangois musel tímto peklem projít. Jenome o tom nikdy nemluvil. Jenom tenkrát, kdy se zmínil, e měl zase divný sen. Jako toho říjnového odpoledne.

Proli jsme rychle schoditěm konferenčního paláce, a nae kroky nebyly ani slyet na silném koberci, napjatém kovovými tyčemi pečlivě pod kadým schodem.

Vude bylo plno lidí. Od novin i z jiných institucí. Byli jsme na to zvyklí. Na kadé tiskovce to vypadalo stejně.

Sluhové ministerstva zahraničí chodili sálem a podávali na podnose chlebíčky, a bylo plno takových, kteří na tyto tiskovky chodili jenom kvůli tomu.

Také sklenka bílého vína přila na řadu.

Předsedající měl modročernou kravatu, to jsem si stačil vimnout, a potom jsme se posadili. Nijak jsme si místa nevybírali, sál byl skoro zaplněn, a mikrofony na stolcích před námi i reproduktory byly také docela v pořádku.

Vechno docela jako jindy.

Pánové,” začal potom předsedající, připadla mi čest, abych vás seznámil se členy delegací, kteří k nám dnes přili, aby odpovídali na vae otázky.”

Ani jsme to moc neposlouchali. Znali jsme jména těch, kdo jsou přítomni na paříské konferenci o Vietnamu, věděli jsme, e bude vechno probíhat tak, aby se diskuse udrela v klidu, a tak jsme nevěnovali příli pozornosti jednotlivým jménům ani pánům za irokým a dlouhým stolem, kteří se vdycky po vyslovení svého jména zdvořile uklonili přítomným novinářům.

Na řadu přila delegace saigonského reimu.

Pan Nguyen BinnKwem, hlásil předsedající, a my byli zabráni ve svých papírech. Kadý si připravoval otázky, a jenom můj přítel Frangois se díval ke stolu, kde seděly delegace.

Pan Kim Than*son, představovali dalího, asistent vedoucího saigonské delegace, obchodní přidělenec.”

Zdvořilé úsměvy, a také úklony na vechny strany.

Viml jsem si, e máj přítel Frangois se nepatrně zvedl, narovnal, jako kdyby se chystal něco říci.

Napadlo mne, e to teď vůbec není na místě Teprve a budou delegace představeny, přijde čas na otázky.

Ale Frangois vypadal, jako kdyby nechtěl čekat.

Dokonce povstal, a pokročil kupředu.

Ale jetě ne se pořádně postavil, sotva slyitelně vzdechl, chytil se za opěradlo idle, minul vak svou oporu, a bezvládně padl k zemi.

Vechny oči se otočily k nám Odsunutá idle způso bila hluk, pár ochotných lidí přiskočilo na pomoc, ale můj přítel leel bez hnutí na zemi…

POZNANI

Tady prosím vás, tady ho polote!

Byl jsem v té chvíli po jeho boku. Můj přítel Frangois se hezky dlouhou chvíli nemohl probrat k vědomí, a ni kdo z nás nevěděl, co se vlastně stalo.

Odnesli jsme ho s pomocí sluhů do malé místnosti hned vedle konferenčního sálu.

Byl jsem spokojen, e jsem nepropadl panice. Hned jak Frangois upadl, klečel jsem u něj, uvolnil jsem mu kravatu a otevřel knoflíček u límce koile.

Kdy leel vedle v místnosti na pohovce, viml jsem si, e se mu začínají chvět víčka, neklamné znamení, e se probírá. Vzal jsem sklenici vody, kterou mi kdosi ochot ný podával, a podepřel jsem mu hlavu, abych mu navlh čil rty anebo dal napít.

Chvíli to vechno trvalo, a potom se můj přítel Fran gois konečně probral k vědomí.

Posadil jsem ho pohodlně do klubovky, a podal jsem mu jeho hůl, kterou jsem přeatím stačil vzít s sebou, kdy se Frangoisovi udělalo nevolno.

Někdo řekl docela tie, e bychom měli přece jen za volat lékaře. Teď jsem si teprve uvědomil, e tady ád ný lékař nebyl.

Ale Frangois to asi zaslechl, a slabým hlasem řekl:

Nechci ádného lékaře. Nic to není, u je mi dobřei 

Vzal mne za ruku.

Posaď se blí, kamaráde Hned to bude dobré, uvidí1 Co se to vlastně stalo?

Omdlel jsi!

To u si nepamatuji. Vůbec na nic se nepamatuji, to je bídal

Díval se mlčky do prázdna, a pak najednou jako kdyby se v jeho očích objevilo zvlátní světlo poznání, proud světla, který zalil celý jeho obličej. Tie řekl:

To snad není moné!44

Co je, kamaráde?44

Nic, vůbec nic, to přejde, neboj se. Prosím tě, poli vechny ty lidi pryč!44

Slyeli ho, a s větími či meními rozpaky skutečně odeli. Zůstali jsme v místnosti sami.

A Frangols začal pomalu a s námahou vyprávět.

Ví, viděl jsem tam v sále něco straného, kamará-

Ť

Jenom se uklidni. Nejlíp bude, kdy mi vechno po

a

ví.

Samozřejmě. Povím ti, e jsem jednoho z nich poznal.44

Jednoho z nich? To ti nerozumím!44

Ano, toho, kterého představovali jako druhého v saigonské delegaci. Říkali obchodní přidělenec.44

Opravdu ti nerozumím.44

Představili nám ho jako pana Kim Thansona, Ale to není jeho skutečné jméno!44

Otočil jsem se a překvapeně jsem se na kamaráda podíval.

Jak to myslí? Říkal přece, e viděl něco straného. Co tedy?

Frangols pokračoval:

Ve skutečností se jmenuje docela jinak. Je to nadporučík, a jeho jméno je Quong. Víc zatím nevím, ale tohle vím určitě.41

Chce snad říci, e toho mue zná? e jsi u dříve někdy o něm slyel?44

Přesně to chci říci. A nejen slyel.44

Jak to?44

Viděl jsem ho!44

Viděl?44

Ano. A ne jednou. Bohuel často, velmi často!44

Nerozuměl jsem mu. Vypadal podivně, a Jeho tvář měla najednou nezvykle tvrdý výraz.

Posly, Frangois, říká, e jsi toho mue u viděl Nechtěl bys ml říci, kde?44

Copak tě to nenapadá?44

Ne.44

Vidí, A je to tak jednoduché. Ve Vietnamu přece.44

Ale, milý kamaráde, co je na tom? Tam Jsi přece musel potkat víc lidí. Co tě tak vzruilo?

Najednou mne napadlo, e prve říkal o tom mui, e má jiné jméno. To, pod kterým nám byl představen na tis kové konferenci, e není jeho skutečné jméno.

Jakási studená ruka mi sevřela srdce. Nevěděl jsem, co bych řekl, a přitom jsem cítil, e jsem na řadě, abych promluvil, abych aspoň nějaké slovo pronesl.

Je to těké, napadlo mne. Můj přítel určitě tam daleko proil velijaké věci, a v kadém, kdo odtamtud přichá zí, vidí svého nepřítele. Určitě trpí různými představami, docela jistě mu ten mu někoho připomíná, ale to bude asi vechno. Jak mu jen pomoci?

Snad kdyby se sebral a někam odjel, prostě vysadil na pár týdnů, zapomněl. Ale jak mu to říci.

Pokusil jsem §e o ert.

Kamaráde, určitě mi teď chce namluvit, e ten Sai gonec byl někde tam v jiním Vietnamu nějakým popravčím. Nebo ne?”

Odpověď mého přítele byla překvapující.

Obávám se, e to bylo daleko horí.”

Jak to myslí?”

Byl adjutantem!”

Co to znamená?”

Slyel jsi o tygřích klecích v Poulo Condor? Slyeli Musel sis něco představit, kdy se o tom psalo. O hrů zách, které nejsou z naeho století. Nejhroznějí vězeň ský tábor, jaký existuje. Nikdy jsem ti to neřekl, ale tam jsem byl tři rokyl”

Ty, Frangois? Proč jsi o tom nikdy nemluvil?”

To není důleité. Měl jsem své důvody, abych to před přáteli tajil. Ale horí je, e ten člověk je teď tady. Ten chlap byl adjutantem, ví co to znamená? Neví? Byl po bočníkem velitele tábora, a byla to ta nejhorí kreatura, jaká můe být mezi lidmi. Má na svědomí snad tisíce li dí. Rozhodoval o vem, a mučení, to byla jeho radost, kamaráde. Teď je tady. Pod jiným jménem, a na mírovém jednání. To jsme to dopracovali!”

Uklidni se, prosím tě.”

Vzpomínám si docela přesně na vechno, co Isem tam viděl. Svět by tomu asi nechtěl věřit, co vechno je moné v tomto století. A teď je tady, a sedí a usmívá se na novináře, a nikdo z nich netuí, s kým mají tu čest. To je přece strané.”

Podívej, Frangois, jestli je ten člověk opravdu válečným zločincem, jak by tu mohl tak klidně sedět?”

Myslí si, e je to nemoné? e se nic takového nemůe stát? Kdepak, to se mýlí, jsme příli lhostejní, to je to.

Zase se rozčiloval, a já měl o něj strach. Bylo vidět, e není v pořádku, to setkání na něj zapůsobilo, a já vůbec nevěděl, co dělat, co říkat, jak se chovat. Taková si-tuaceí

Myslí, e bych na ten obličej mohl někdy v ivotě zapomenout?”

Na chvíli se odmlčel, a potom pokračoval:

Třeba po pěti letech? Nebo po dvaceti letech? Nebo za celý lidský ivot?”

Moná, e se mýlí!”

Ne, to ne. Říká se, e jsou tváře, které se ti doslova vpálí do paměti. Obličej toho nadporučíka patří mezi ně. Je to obličej, který se mi objevuje někdy v mých snech. Nemohu se mýlitl”

Můj přítel Frangois sotva slyitelně eptal.

Vdycky Jsem věděl, e se jetě setkáme. Věděl jsem, e k takovému setkání musí dojít, musí…”

No tak, kamaráde!”

Jenom mne nikdy nenapadlo, e by to mohlo být tady, v Paříi.”

Zkouel jsem to velijak, abych ho dostal k jiným mylenkám.

Poslouchej, kamaráde, zná tu anekdotu o tom hlídači aut? Tak poslouchej. Jeden člověk přiel k hlídači na parkoviti, a ptá se ho, jestli tady neviděl Číňana. A ten hlídač povídá: To je těký. Bud tady lo dvanáct Číňanů jednou, nebo Jeden Číňan dvanáctkrát. Kdo to má poznat I”

Frangois se ke mně otočil a tie řekl:

Já vím, e mnoho lidí nerozezná obličeje těch národů, ani v Číně, ani ve Vietnamu. To vím.”

Já například bych si nebyl tak Jist, e Je to ten můj člověk, to mi věř!”

Ty moná ne. Ale já ano. Je to obličej ďábla, má pro mne masku brutality a nelidskosti a jsem si jist, e je to on.”

U jsem o tom nechtěl mluvit. Viděl jsem, e je to docela zbytečné, a také jsem věděl, jakou má můj přítel Frangois tvrdou hlavu. Nač ho zbytečně drádit.

Tak co? Zeptal se mne jako kdybychom normálně pokračovali v hovoru.

Co myslí?”

Co mám teď dělat?”

To je přece docela jednoduché!”

Myslí?”

No ovem. Pustí to své straidlo z hlavy.”

To nejde. Ten mu není ádné straidlo, pamatuj si to. Je to bývalý pobočník velitele nejstranějí muěírny, jakou si lidé vymysleli. A je tady pod jiným jménem. Tak je to. Jenom kdybych věděl, co mám dělatl”

Co pořád má? Co bys mohl dělat?”

Copak o to, leccos bych mohl udělat…”

Zkusil jsem to jinak.

Podívej, Frangois, ten člověk je tady pod ochranou mezinárodních práv a smluv, je tady na konferenci. Myslím, e kdybys cokoliv o té věci vykládal, mělo by to asi pro tebe zlé následky. Nemůe to přece dokázat, na to musí myslet!”

Usmál se.

Nechci to nikomu vykládat. Přece si nemyslí, e bych třeba el na policii a tam jim řekl, co jsem viděl. To ne.”

Zase chvíli mlčel, ne řekl:

Mám takový dojem, e se blíí konec mých hrozných snů.”

Potom mne chytil za ruku.

A nikomu neříkej, co ses ode mne dozvěděl. Je to moje věc, a sám ji také vyřídím.”

To ti mohu klidně slíbit. Komu bych co povídal? Beztak by na mne vichni koukali jako na blázna.”

Zase se usmál.

Má pravdu. A raději nikdo nic neví, a jsem ten blázen já sám, tak to bude nejlepí.”

Poslouchej, Frangois, co chce dělat? Mluví tak divně. Půjdu teď dolů a objednám ti auto. Pojede domů a trochu si odpočinel”

Dobře!”

O něco později jsem se dozvěděl, co bylo dál.

Sluha, který přiel Frangoisovi ohlásit, e auto čeká, otevřel dveře, vstoupil do místnosti, a nael jí prázdnou

Můj přítel Frangois zmizel.

Bylo asi est hodin večer, kdy u mne zvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko a ozvala se Tereza, sestra mého přítele Frangoise.

Celá vzruená, i na hlase bylo mono poznat, e je rozčilená.

Neví co je s bratrem? Jetě není doma a byli Jste přece spolul Co se stalo?

Stručně jsem jí vysvětlil, co bylo odpoledne na tiskové konferenci. Neřekl jsem jí ale to hlavní. Toti to, e Frangois poznal jednoho z jihovietnamských delegátů, a neřekl jsem jí ani to, co Francois o tom mui tvrdí.

Jenom jsem jí vylíčil, e se jejímu bratrovi udělalo nevolno, a kdy jsem se vracel na tiskovku, e jsem mu objednal auto, aby ho dovezlo domů.

Sám jsem to auto objednával, Terezo, myslel jsem, e u je dávno doma!”

To jsem ovem záměrně lhal, protoe sluha mi odpoledne řekl, e pan Ricard není k nalezení a auto jsme zase poslali pryč.

Nechce přijet sem?” zeptala se Tereza.

Rád jsem souhlasil. A nejen proto, e lo o mého přítele.

Po pravdě řečeno ani jsem se nemohl dočkat, a Dudu zase chvíli s Terezou. A kdy jsem pak stál v Jejím salonu, na kterém si tolik zakládala, poslouchal sloupkové hodiny, jak odbíjejí sedm a jejich jasný zvuk nijak nezapadá do tísnivé atmosféry pokoje, zeptal jsem se:

Je sedm hodin. Proč jsi mne nezavolala dřív, Terezo? Nevěděl Jsem, e Frangois není doma.”

Myslela jsem, e máte v redakci jetě něco na práci. Vlastně jsem volala jenom proto, abych se zeptala, kdy asi přijde!”

Uplynuly u čtyři hodiny od chvíle, kdy můj přítel zmizel.

Vyčítal jsem si, e jsem srm Tereze nezavolal.

Teď stála vedle mne, a vypadala moc dobře. Viděl jsem její tmavý vlas a čisté, pěstěné ruce, a s námahou jsem potlačoval nával něnosti, který se ve mně ozýval.

Není to nic platné přemýlet o tom, co mohlo být! Plných osm let jsem si myslel, e bych sl Terezu mohl vzít. Dvakrát jsem to dokonce dotáhl tak daleko, e jsem se jí na to zeptal.

Vdycky ml to zdvořile, ale pevně vymluvila.

A potom u jsem nechtěl riskovat dalí odmítnutí a uvědomil jsem si, e tahle dívka, teď u ena, zasvětila ivot svému bratrovi.

V posledních letech se do naeho vztahu vloudil jakýsi nevysvětlitelný chlad, a také ná dříve s takovou vzájemnou radostí udrovaný zvyk, toti chodit se pra videlně navtěvovat, pravidelně povečeřet u jedné nebo u druhé rodiny, to vechno nějak odumřelo.

A přece jsem spěchal, jakmile zavolala.

Slyel jsem Terezu, jak říká:

Kdybys věděl, jak zlé je to teď s mým bratrem. Ten hrozný sen dnes v noci!”

Byl opravdu tak zlý?”

Bylo to hrozné. Kdybych to byla brala jako varování toho, co přijde!”

Prosím tě, Terezo, nic nepřilo, nač takové řeči!”

Ale můj bratr není doma!”

Někde se zdrel, na tom přece nic není. Nesmí být tak přecitlivělá!”

Ani nevím jak se to stalo, snad mi jí bylo najednou líto, jak tu stála a strachovala se o bratra. Začal jsem jí vyprávět vechno, co mi odpoledne řekl sám Frangois. A hlavně o jeho utkvělé představě, o tom, jak poznal jednoho z muů, které zřejmě nenáviděl, snad proto, e si pamatoval jeho tvář z doby, kdy mu samotnému bylo velmi zle.

Tereza poslouchala. A potom řekla:

Nemohlo by na té historii s oním muem přece jen něco být?”

Ne, Terezo, jistě ne.”

Tím jsi si jist?”

Naprosto, má milá!”

Hrála si okamik s květinami ve váze, a potom se ke mně otočila:

Pak ale musíme mít starost o jeho rozum. Po tom vem, co vytrpěl…

Také jsem na to myslel. Měl by vyhledat speciálního lékaře.”

Myslí do ústavu?”

Proč? To ne. Jenom nějakou odbornou léčbu, a potom klid, naprostý klid někde na venkově, bude tam s ním postará se o něj, a vechno bude zase v pořádkul

Docela nečekaně vybuchla:

Proč jen nepřiel domů? Proč aspoň nezavolal?** Snad jsem měl zůstat s ním. Ale musí mi odpustit, Terezo, měl jsem jetě práci. **

Neposlouchala mne, sledovala své mylenky.

Jestli se mu někde udělalo patně, co kdy omdlel, a je tak bezmocný, ne, s ním to nikdy nebylo dobré od té doby, co se vrátil z Vietnamu, já to vím nejlíp, a ted  kde ho mám hledat?”

Podívej, Terezo, je čtvrt na osm, to není nijak pozdě. Moná, e sí el někam sednout a vypít skleničku. Moná, e ji docela potřeboval!**

Ale já u volala vechny restaurace kam obvykle chodí. Podívej se, proč nechce, abych zavolala polici?** Milá Terezo, kdybychom zavolali policii, mělo by to pro Frangoise horí následky ne co jiného!**

Ale pochop, co kdy je opravdu váně nemocen? Co kdy někde leí? Měli bychom přece Jen zavolat policii. Musíme to udělat!**

Ne. Jenom to ne!w

Ale nemůeme přece déle čekat. A takhle nečinně sedět, to já nemohu!**

Ví co? Dáme mu jetě jednu hodinu. Souhlasí? Určitě se ozve!**

Podívala se na mne nedůvěřivě.

Ty ví kde je! Nebo aspoň má tuení. Řekni!**

Ne, to nevím, Terezo, opravdu nevím.**

Ale má tuení. Tak jako já. Bojí se toho, e sám vyhledá toho saigonského obchodního přidělence.**

To mne nenapadlo. Lekl jsem se toho, co řekla. Myslí toho Quonga?**

Toho. Bojí se, e půjde do jeho hotelu a bude s ním chtít mluvit.**

Doufám, e tohle nedělá. Vichni říkají, e s touhle delegací se musí zacházet jako v sametových rukavičkách.** Jestli znám opravdu svého bratra, vím, e půjde jistě do toho hotelu. Rovnou tam!

Ted na těstí nemůe!*4 Proč?**

Celá delegace sedí jako čestní hosté na večeři v hotelu Savoy. Ministerstvo zahraničí to tam uspořádalo.** A jak dlouho to bude trvat?**

Ví jak dlouho takové recepce trvají. Snad do půlnoci.

Do půlnoci? Tak dlouho?”

To ví, se vemi obloenými chlebíčky a s přípitky, dřív to asi neskončí.”

Pak se na mne podívala.

A kde bydlí ta delegace?”

To přesně nevím, nezajímalo mne to. Ale nejspí asi Jako obvykle, v Hiltonu, ve zvlátním křídle, které Je pro tyto účely vyhrazeno.”

V Hiltonu. Tak tam pojedu!”

Ale prosím tě, Terezo, co tě to napadlo?”

Pojedu tam!”

Ne, to přece nemůe.”

Ale mohu. Najdu si Frangoise a přivedu ho domů.”

To nesmí udělat, Terezo.”

Sednu si v hale a počkám na něj. Najdu ho, spolehni se.”

To tedy bude pěkný skandál. To přece nemyslí váně! Dost moná, e nám kadým okamikem zavolá.”

Takhle nemluv. Ví, e nemá moc přátel kromě tebe.”

Ale Terezo, Frangois má přece spousty přátel!”

Ne, to ne. Lidé si ho váí, ale nemají ho doopravdy rádi. Hlavně od té doby, co se vrátil z dalekého Vietnamu. Jako kdyby kolem něho bylo nějaké zvlátní tajemství, nějaká zeď.”

Její prsty si hrály s řetízkem na krlíu, a potom uhla-zovaly nezmačkané záhyby atů, a zase promluvila:

Vdycky jsem se od té doby bála budoucnosti. Nevěděla jsem, co by mohlo přijít, ale dělala jsem pro bratra vechno, co bylo moné.”

Do oka mi padl telefon, stojící na malém stolku.

Proč ta věcička nezvoní!”

A v té chvíli mne napadla mylenka, poehnaná my lenka, jak jsem si hned uvědomil.

Mám to!”

Skoro jsem ta slova vykřikl.

Co?”

Régis Pinot!”

Kdo to je? Kdo je to Régis Pinot?”

Určitě ti o něm musel Frangois vyprávět Vzpomeň si přece!”

Ne, nikdy mi o něm neříkal.”

Régis Pinot je prostě typ. Pracuje na ministerstvu zahraničních věcí, a chová se vdycky tak vybraně, e si lidé často myslí, e on sám Je ministerstvo zahraničí. Chlap vysoký snad sto devadesát, a tíhlý Jako tyčka.4*

Ukázal Jsem na telefon.

Smím sl zavolat?**

Samozřejmě, proč se ptá!a

Bude mu na tom také záleet, aby se zabránilo nepříjemnostem. Jistě by mu nebylo lhostejné, kdyby Frangots el do hotelu za tou delegací.*1

Vytočil Jsem číslo.

Stálá sluba v ministerstvu se ohlásila s překvapující pohotovostí. Člověk by nikdy neřekl, e tam Jetě v tuto dobu mají lidé slubu, a e tak váené ministerstvo pracuje s takovým zápalem skoro v sedm hodin večer.

Mohl bych vás poprosit  chci říci, potřeboval bych zjistit soukromé číslo Jednoho vaeho zaměstnance!**

Chvíli bylo na druhém konci drátu ticho. Doufám, napadlo mne, e nebudou dělat ádné drahoty. Nic na tom přece není, nemám prostě číslo Régise do bytu, to Je vechno, snad to není nic tajného.

Kdo volá, prosím?**

Řekl Jsem své Jméno, ale nevím, jestli Jim to něco ujasnilo.

Voláte sluebně nebo soukromě?**

To je otázka. Samozřejmě soukromě, sluebně bych si dovedl poradit Jinak. Tak dají mi to číslo do bytu nebo ne?

Na druhé straně aparátu mlčeli. Otočil jsem se k Tereze.

Teď je Jenom otázkou, co udělá ná přítel Frangois v nejbliích čtyřech hodinách!**

Smutně se usmála.

Já si myslím, e je spí otázka, co dělal v uplynulých čtyřech hodinách!**

Konečně mi dali to číslo. Zavolám Régise Plnota, a potom uvidíme, co se dá dělat. Jen aby nebylo zatím u pozdě.

CO VYPRÁVĚL REGIS PINOT

To jsi ty, Réglsi?”

Ovem. Ale nevím kdo volá!”

Promiň!”

Řekl jsem mu své Jméno, a poádal jsem ho, zda by pro mne neměl chvíli ěasu. Velmi nutně bych s ním potřeboval hovořit.

Jene volá pozdě, hochu!”

Jak to pozdě? Není přece jetě ani půl osmé, copak to je na tebe pozdě?”

Ale ne, tak to nemyslím. Kdy říkám pozdě, tak myslím, e u je po vem.”

Já ti vůbec nerozumím.”

Hledá přece Frangois Ricarda, nebo se mýlím? Tak ten u u mne byl, a dokonce se zatím stalo jetě mnohem víc věcí. No ale přijeď, vechno ti povím. Za jak dlouho tady můe být?”

Jedu vozem, tak za čtvrt hodiny.”

Dobře, čekám tě.”

S Terezou jsem se rychle rozloučil a ujíděl k Pino-tovu bytu. Bylo to nedaleko Plače de la Concorde, ve třetím poschodí starého, bohatě zdobeného domu.

Régis Pinot mne uvítal velmi přátelsky, byli jsme opravdu staří známí a dobře jsem věděl, e je také opravdovým přítelem Frangoise. Věděl jsem, e byli kdysi před lety spolu ve Vietnamu, ale nevěděl jsem, co tam vlastně dělali a nikdy jsem se také na to nevyptával.

A toho večera mi Régis vechno řekl.

Kdy teď o tom přemýlím, často mne napadá, e by snad bývalo lépe, kdybych nic o minulých událostech nevěděl.

Ale tehdy mne to nenapadlo.

Tehdy jsem seděl u Régise na malé koené sedačce vedle krbu, a jenom jsem poslouchal. Vyprávěl velmi poutavě, a já neměl ani čas moc uvaovat.

Poprvé jsem slyel o tom, co bylo. Poprvé jsem se dozvěděl, proč nosí můj přítel Frangois hůl a proč Je tak váně nemocen.

A jetě spoustu jiných věcí.

Ale musím to nechat tak, jak mi to Régis Pinot vyprávěl …

Bylo kolem půl čtvrté, kdy tady u mého bytu za—

zvonilo. Jak ví, {sem starý mládenec, a bydlím tady docela sám, jen hospodyně mi sem chodí pravidelně uklízet. Náhodou jsem dneska u byl doma z úřadu, a četl jsem si noviny, kdy přiel Frangois. Musí vědět, e jsme staří přátelé, známe se u hezkou řádku let, a navíc jsme spolu proli peklem ve Vietnamu.**

Ano, Régisi, to jsem věděl, ale nic bliího mi nikdy Frangois neřekl. Vím jen, e jste se pravidelně scházeli, a proto mě napadlo zavolat tě, kdy se nám Frangois ztratil.*1

Přeslechl moná úmyslně má slova o tom, e se Frangois ztratil.

A vyprávěl dál.

To u je let, kdy jsme společně byli tak daleko. Ale fakt je, e jsme se potom tady pravidelně scházeli. A nejen my, jetě dalí přátelé, pár jich jetě ije. Au-brey Mesmer, Antoine Simon, a potom Robert Bocard. To je vechno. Pět nás zůstalo. Pět z deseti tisíc.** Promiň, Régisi, teď ti nerozumím. Z deseti tisíc? Tolik vás bylo tam ve Vietnamu?**

To ne, nás Francouzů tam bylo opravdu jen málo, ale my říkáme deset tisíc, protoe povaujeme i ty mrtvé za své kamarády, jako by byli z nás. A těch bylo asi víc ne deset tisíc, to číslo já říkám jen symbolicky. Ale také Francouzi tam zůstali, a fakt je, e jenom nás pět to peklo přeilo.**

To byli mrtví ve válce?**

Kdepak, kamaráde, promiň, e to tak řeknu, ale kdyby ve válce. To by snad bylo docela dobré, protoe taková kulka si s člověkem vyřídí ivotní účty rychleji ne si to stačí uvědomit, a vlastně je to snad svým způsobem milosrdné. Ale tohle nebylo tak, jak obvykle padají mrtví na bojitích. Tohle bylo horí. Smrt přicházela v táborech, v zajateckých táborech i ve vězeních, a nebudu ti tady líčit, e dokonce sami nacisté se svými koncentráky byli břídilové proti těm hochům v Salgonu. Ti tedy ovládali vrahovské řemeslo dokonale, a nikdo, kdo tam nebyl, si nikdy nebude umět představit, co to bylo. Jenom nás pět to přeilo, a přitom se kadý z nás do takového lágru dostal z jiných příčin, kadý byl také ve Vietnamu z jiných důvodů, ví e Frangois jako novinář, já například jako obchodní zástupce velké firmy, to bylo jetě dřív, ne jsem nastoupil na ministerstvu zahraničí. Ale je zbytečné o tom vyprávět. Taky o hrůzácíí, které máme vichni za sebou. Myslím nás pět, kteří Jsme jetě tady. U je to pryč. U jsou pryč ty vzpomínky na tábory smrti v Thu Dan Mot, v Dia Dinh, v Thu Duo a Phu Loi, i příerná záleitost v Con Son, Poulo Condor, to jsou tygří klece, o nich jsi moná slyel, ne?”

O nich právě psal před rokem Frangois. Ale vím, e mu jeho reportá dost sekrtali a cenzura sl zařádila.”

Ani se nedivím. Ne proto, e by to nemohlo jít ven, ale je to silný tabák, to by asi čtenářům bylo patně, chlapče. Proto pustili jen něco. A tobě Frangois nic nevyprávěl?”

Byli Jsme dobří kamarádi a kolegové, ale neříkal nikdy nic. Bylo to zvlátní, ale já se raději neptal. Kdykoliv jsme třeba náhodou o těch letech tam daleko začali mluvit, udělalo se mu zle, ví přece, e je od té doby těce nemocen, a tak jsem o tom mlčel. Viděl jsem, Jak jsou vechny vzpomínky pro něj těké, dokonce někdy to vypadalo, e se snad pomátl, tak ho doslova sebrala kadá zmínka o vzdálené zemi.”

Vidí, to já dovedu dobře pochopit. Frangois si z nás uil asi nejvíc. Ale musí vědět, e tenkrát, v těch nejhorích dobách, kdy jsme nevěděli, jestli se doijeme přítí hodiny, tenkrát jsme si přísahali, e se jednou pomstíme těm kdo nás mučili. A přísahali jsme si, e je budeme hledat, třeba po celém světě. Řeknu ti, e to také byl jeden z důvodů, proč jsem se ucházel o místo na ministerstvu zahraničí, myslel jsem si, e budu mít víc moností. My jsme tu svou přísahu brali váně, vechno to bylo příli strané, ne aby kdokoliv z nás na ty chvíle zapomněl.

A pak se tady před několika hodinami objevil Frangois, a měl pro mne novinku. Poznal jednoho z těchi katanů. A co víc, zjistil, e ten chlap je tady jako člen Jihovietnamské saigonské delegace a dokonce sjednává podmínky pro mír. Chápe ten výsměch? Jako kdyby se vechno proti nám spiklo, takový člověk si klidně jezdí po světě, a dokonce pod faleným jménem!

A deset tisíc lidí zabil nebo se na jejich smrti podílel, chápe to?”

Proto jsem k tobě přijel, Régisi. Frangois mi to také říkal, e toho člověka poznal. Ale já tomu nevěřím, promiň, já si opravdu myslím, e jsou jeho nervy příli podráděny a e není zdrávi”

Jen buď klidný, Frangois je docela zdráv, to vím já. Samozřejmě, nosí hůl a kulhá, a taky má srdce pryč a 1 jinak je na tom patně, ale je zdráv, duevně naprosto, a myslí mu to, na to vem jed! Proto kdy mi řekl. co zjistil, ani na chvíli jsem nepochyboval. Ani bych neměl právo pochybovat o slovech kamaráda.

Poádal mne, abych mu v té věci pomohl. Háček byl v tom, e já sám zrovna toho jeho mučitele, toho Quonga nikdy neviděl, byli jsme v jiném lágru, ale kdy jsem o tom chvíli uvaoval, dospěl jsem k názoru, e Frangois potřebuje pomoc. Sám takovou věc nevyřídí, to ml bylo jasné. A potom, byla tu nae přísaha, slib, e ty zrůdy budeme hledat a trestat, to asi nikdo nepochopí, ale já Frangoisovi rozuměl. Slíbil Jsem mu pomoc. A tak jsem sl vzal klobouk a kabát, upravil jsem sl uzel kravaty, to u je takový můj zvyk a el jsem.

V hotelu Hilton mne pustili docela hladce nahoru, kdo by také mohl odmítnout vstup úředníkovi ministerstva zahraničí, kdy jde navtívit člena zahraniční delegace!

Ten pokoj číslo 211, jak mi řekli v recepci, jsem nael hladce, ale přiznám se, e jsem byl trochu nervózní, kdy jsem stál za dveřmi a chvilku uvaoval, ne zaklepu.

No ale potom jsem zaklepal. Takové veliké, tmavohnědé dveře, myslel jsem na to, jestli jsou dvojité, asi ano, a hned mne napadlo, e musím zaklepat silněji.

Nikdo neodpovídal.

Kovové dveře výtahu, kterým mne sem dovezl hotelový sluha, se za mými zády zavřely a klec výtahu sjela zase dolů. Byl jsem na hotelové chodbě sám, jenom odněkud zdola sem zazníval hluk rozjařených hlasů, asi někde něco oslavovali, Podíval jsem se na obě strany chodby, a nebylo mi dobře. Nemám hotely zrovna v lásce a jejich chodby u vůbec ne, člověk je tam cizí, a kdy jde jetě k tomu .na takovou návtěvu jako já, napadnou ho velijaké mylenky.

Potom jsem zaklepal jetě jednou, a silněji.

Zase to vypadalo, e se nikdo neozve Ale za okamik se dveře tie, naprosto neslyně otevřely.

Proti mně stál mení, podsaditý mu asi tak středního věku. Byl mnohem mení ne já, a měl na sobě jasně lutý upan z hedvábí.

Uklonil jsem se.

Pan Kim fiaň-son?** zeptal Jsem sě zdvořilé.

Stejně zdvořile Jako Já se uklonil a nepatrně usmál.

S kým mám tu čest?**

Jsem Régls Plnot, z ministerstva zahraničních věcí.**

Ustoupil poněkud stranou a se stálými úklonami mne vedl do pokoje.

Prosím, pojďte dál.

Musíte mi prominout, e vás ruím tak pozdě a vlastně bez ohláení. Zezdola z recepce vám telefonovali o mé návtěvě, a vy Jste byl velice laskav, e Jste mne přijali**

Jen se neomlouvejte, pane Plnotě. Prosím, posaďte se!

Odloil Jsem sl klobouk na stolek, rozepnul sl knoflíky kabátu, a posadil Jsem se do křesla, na které můj hostitel ukázal. Bylo to iroké a veliké hotelové křeslo, ale to mi nevadilo Kdy Jde člověk na takovou důleitou návtěvu, nesmí se koukat zrovna na to, jak se mu sedí pohodlně.

Smím vám nabídnout whisky? Nebo snad koňak, Jste přece Francouz!**

Děkuji. Ale Jen docela malý, smím-11 prosit.**

Sklenička koňaku bude asi to pravé, myslel Jsem si, to bude to nejsprávnějí zahájení rozhovoru.

Rozepnul jsem si dalí knoflík u kabátu.

Je tady příjemně teplo, začal Jsem, kdy Jsem člověk přijde zvenku. Ale vidím, e máte na psacím stole papíry, snad vás neruím při práci, pane Klm Than-sone?**

Ne, to naprosto ne, odpověděl zdvořile.

Pozoroval jsem ho, s jakou přesnou citlivostí nalévá koňak, a nepoznal Jsem na tu dálku, Jaká Je to vlastně značka.

Teď jsem viděl, e ten člověk Je Jetě irí, ne se na první pohled zdálo, ale nebyly to náznaky tlouky. Viml Jsem si, Jak mu hedvábná látka upanu obepíná záda jako boxerovi, který právě vstupuje do ringu. Látka se leskla, a bylo vidět, e Je to prvotřídní kvalita. V duchu Jsem si říkal, e má ten pán vkus, a díval Jsem se na bílou ňůru, kterou byl přepásán, i na bílé pantofle z lehké kůe.

Hbitými pohyby svých masitých prstů vzal láhev 1 sklenky, a musím říci, e se na svou postavu pohyboval s neuvěřitelnou mrtností.

Oči za tmavými brýlemi nevypadaly ani trochu na to, e je to člověk z jiného světadílu. Klidně by mohl být

Francouzem, jenom trochu snědá ple by asi prozrazovala jih a slunce.

Pak u jsem si řekl, e je čas začít.

Slyel jsem, e jste dnes večer na nějaké recepci.44

Podal mi sklenku. Ach ano, ta recepce …

Pak jsme si připili a já si uvědomil, jak dobře mluví francouzský.

Něco vám povím, pane Pinote, já na té recepci vůbec nebyli44

Neříkejte!44

Mám tady moc práce, papírová válka tohle mírové jednání, musím vechno dokonale připravit, a potom, trochu mne bolela hlava.44

To je mi líto, panel44

Je libo cigaretu?44 zeptal se stále zdvořile.

Děkuji, velmi rád.44

Podal mi zlacené pouzdro, a pak mi zapálil. Posadil se na idli vedle stolku a zkříil pohodlně ruce na klíně. Chvíli si mne zkoumavě prohlíel.

Říkal jste, e jste z ministerstva zahraničních věcí, pane Pinote. Stalo se něco, čeho by se týkala vae návtěva?44

Ne, to ne. Má návtěva se týká vás osobně, pane Kim Than-sone!44

Mne?44

Obávám se, e ano.44

Nedovedu si představit v jakém smyslu.44

Mluvil velmi hladce. Byl jako úhoř, který se chce za kadou cenu dostat ze sítí. Ale také je moné, e se mi to jenom zdálo.

Pane Kim Than-sone, dnes odpoledne jste se zúčastnil tiskové konference v sídle mezinárodních konferencí na Avenue Kléber.44

Ano, to souhlasí.44

Take Jste tam byl svědkem jisté příhody. Jeden novinář tam omdlel. Pan Ricard.44

Ricard?44

Ano, ten co omdlel.44

Jeho obličej se naráz rozjasnil a pak se uklidnil ve výrazu starostlivosti.

Bylo to politováníhodné. Moji přátelé z delegace i já osobně jsme s tím pánem velice cítili. Prosili jsme také vedoucího té tiskové konference, aby panu Ricardovi vyřídil nae přání brzkého uzdraveníl44

To Bylo od vs velice laskavé!”

Doufám, e to není nic váného. Daří se panu Ricardovi u lépe?”

Pomalu Jsem upíjel koňak.

To nevíme, pane Kim Than-sone!”

Jak prosím?”

Hned jak znovu začala tisková konference, zmizel pan Ricard z místnosti, do které ho uloili, ne se dostaví lékař.”

Zmizel?”

Právě tak.”

To je mi ale líto, pane.”

Chvíli se odmlčel, protoe to patřilo k věci, a potom se s nevinnou tváří zeptal:

Ale promiňte, pane Pinote, nechápu, co to má společného se mnou?” /

Smím na chvíli odbočit od naeho rozhovoru? Rád bych vám toti řekl, pane Kim Than-sone, e vae francouztina je dokonalá. Gratuluji vám.”

Byl velmi polichocen.

Myslíte, e mluvím vaí řečí dobře?”

Výborně, Smím se zeptat, kde jste se tak naučil francouzský?”

Kadý, kdo pracuje v zahraničí, musí umět řeči, na tom není nic takového, aby to bylo mono povaovat za zásluhu. A potom, pane Pinote, mnoho vaich krajané bylo v naí zemí. Museli jsme na ně střílet, taková u je válka. A potom, kdy odeli, dost jich jetě zůstalo, a tak jsem měl příleitost s nimi mluvit.”

Byl jste tedy voják?”

Ano. Jako kadý v mé vlasti byl vojákem v určitém období.”

Snad jste tedy mluvil se zajatci francouzský, kdy jste byl jejich velitelem v zajateckém táboře, ne?”

Jeho obličej se ani nepohnul.

To jsem nebyl, pane Pinote. Byl jsem v devatenácté armádě, velice slavná jednotka, a byli jsme neustále na frontě.”

Nikdy jste nebyl ve strání slubě? Myslím u zajatců?”

Díval se klidaě, jako by se ho celá věc vůbec netýkala.

Nechci být nezdvořilým, pane Pinote, ale přiel |ste přece, abyste se mne zeptal na ten případ s omdlením pana Ricarda. Nebo se mýlím?”

Ne, nemýlíte se, Přiel Jsem kvůli panu Ricardoví. Protoe on tvrdí, e vae Jméno není Kim Thansom!*4

Jak prosím?*1

Tvrdí, e jste byl nadporučíkem, a e vae pravé Jméno Je Quong.**

Quong, říkáte?**

Samozřejmě můete vechny pochybnosti snadno rozptýlit a dokázat, e tvrzení pana Ricarda není pravdivé.”

Samozřejmě, pane Pinote!**

Kdybych si byl myslel, e ho překvapím, a e se snad zhroutí, mýlil bych se. Nebyl ani trochu zneklidněn, dokonce ani neuvolnil ruce, jak si Je předtím sloil na svém klíně.

Kde říká pan Rícard e mne viděl?**

V táboře Con-Son.

Je mi velmi líto. Ale pan Ricard se mýlí.**

Těí mne, e to slyím od vás.

Ale stále nechápu, co to má společného s Jeho náhlým onemocněním, myslím s mdlobou během tiskové konference?**

Pan Ricard Je nemocen. Velmi nemocen, a snadno se vzruí. Byl dlouho vězněn ve vaí zemi, a ty tři roky pro něj znamenají trvalé následky. Ten nadporučík Quong byl Jedním z důstojníků, kteří veleli vězení. A bylo to velice zlé vězení.**

Pan Kim Than-son sklonil hlavu.

Teď rozumím.’*

Zdá se, e se dosud nevyrovnal se svými záitky z věznice.**

Najednou se pan Kim Than son nečekaně pohnul. Zdálo se, jako kdyby si na něco vzpomněl.

Říkal Jste Con-Son? Tak Jste to říkal, pane Pinote?**

Znáte ten tábor?**

Snad Jsem si to jenom namlouval, ale klouby Jeho prstů teď znatelně zbělely.

Ten tábor v Con-Sonu, to byla hotová legenda.

ádný z nás nevěřil nikdy, e by něco takového mohlo existovat. Byli Jsme přesvědčeni, e je to Jenom trik nepřátelské propagandy. Ale kdy vechno skončilo, museli jsme poznat pravdu. Pokud se mne týká, pane Pinote, cítil jsem se velmi poníen, kdy Jsem poznal skutečnost. Nerad se omlouvám za svůj národ, ale to vězení v Con-Sonu, to byla hanba pro mou zem!

Pomalu vstal.

Pane Pinote, Já nejsem nadporučík Quong. Ale Jsem tak jako vichni z naí země spoluzodpověden za činy mue, který nosil to Jméno. Moje země se stydí za vechny zločiny nelidskosti, a a se najde pan Ricard, vyřiďte mu prosím mou hlubokou účast na Jeho osudu.”

Sklonil hlavu, a kdybych tak pevně nevěřil, co mi říkal Frangois, byl bych v té chvíli naprosto pevně přesvědčen, e ten silný mu ve lutém, hedvábném upanu, je nevinen, e to ani nemůe být ádný zločinec.

Ukázal na mou sklenku a já mu ji podal. Zase Ji pomalu naplnil.

Rozhodl Jsem se bojovat.

Moná, pane Kim Than-sone, e budete mít příleitost vyjádřit svou účast panu Ricardovi sám.”

Tentokrát se lekl.

Jak prosím?”

Zdá se toti, e pan Ricard se zaměstnává mylenkou dnes večer vás vyhledat!”

Rozumím.”

Nesmírně pečlivě rouboval uzávěr koňakové láhve.

Nemusím vás ujiovat, pane Kim Than-sone, e udělám vechno, abych mu ten úmysl vyvrátil. Neradi bychom vám a vaí delegaci působili jakékoliv těkosti nebo nepříjemnosti.”

Rád bych se zeptal, pane Pinote, Je ten pan Ricard

nebezpečný?”

Nebezpečný? Ale ne, Je to přece novinář, a Jetě k tomu nemocný člověk!”

Usmál se spokojeně.

Ale přece Jen si myslím, pane Kim Than-sone, e by bylo nejlépe, kdybyste se zatím odstěhoval z tohohle hotelu, a prozatím se usídlil přímo na vaí diplomatické misi. Aspoň do té doby, ne najdeme pana Ricarda.”

Děkuji vám, pane Pinote, ale nemám ádný strach. Jsem budhista, a kdy pan Ricard přijde, budu s ním o Jeho problémech diskutovat, pokud mí to dovolí. Budu se snait ho přesvědčit.”

Vyslovil jsem pochybnost nad účinností takového přesvědčování a pan Kim Than son pokračoval:

A se potom vrátím domů, poádám nai policii, aby vypátrala toho nadporučíka Quonga, a pokud Jetě ije, budu trvat na tom, aby byl přísně potrestán.”

Kdy máte v plánu odjet domů, smím-li se zeptat?”

Jakmile to bude moné. Nerad jsem odloučen od své rodiny.”

Sel ke stolu, chvilku si prohlíel papíry, a pak mi podal dvě barevné fotografie. Na jedné byla ena v nej lepích letech, která se skláněla nad malým děckem, leícím na pohovce. Na druhém snímku byly tři smějící se dívky v úzkých, přiléhavých kalhotách. Byly to hezké obrázky.

Pan Kim Than son se usmíval jako astný majitel veliké výhry.

To jsou moje čtyři dcery, a moje manelka!”

Musíte být velmi astný člověk,” řekl jsem.

Ano, to jsem.”

Vstal Jsem z křesla, ve kterém se dost nepohodlně^edě-lo a zapínal jsem si kabát. Kdy pan Kim Than son pečlivě ukládal své fotografie do koené mapy na stole, přistihl jsem se při pocitu, který mívám velmi zřídka. Sám sebe jsem litoval pro ivot starého mládence, který je o takové rodinné radosti ochuzen.

Pane Kim Than-sone,” řekl jsem potom, velice vám děkuji za vae pohostinství. Myslím, e vás u nemohu déle zdrovat.”

Pečlivě uhladil poltář křesla, na kterém jsem seděl a stejně pečlivě zasunul pak křeslo do jedné řady s druhým.

Dovedu ocenit diskrétní způsob, jakým jste mne informoval, pane Pinote.”

Rádo se stalo,” řekl jsem jen abych něco řekl.

A pak řekl něco zajímavého.

Jetě maličkost, pane Pinote. Povaujete za nutné informovat o celé záleitosti vedoucího naí delegace?”

Myslím e to není nutné.”

Také si to myslím. Má stejně dost práce i starostí, a nechtěl bych ho tím zatěovat.”

Samozřejmě, to chápu. Také nae úřady dají jistě přednost tomu, kdy se celá věc potichu zprovodí ze světa.”

Tak to je výborné, pane Pinote. Nebudeme tedy případ chápat oficiálně.”

U mi zbývá jenom popřát vám příjemný zbytek pobytu tady v Paříi, pane Kim Than sone.”

Děkuji.”

Ale přesto,” dodal jsem jak nejvlídněji jsem uměl, přesto bych vás prosil, abyste zváil, zda by aspoň pro dnení večer přece jen nebylo lepí, kdybyste vyhledal jisté bezpečí, dá se to tak nazvat. Raději na dneek zamkněte své dveře a měl byste také informovat hotelovou recepci, pro případ, kdyby se tu objevil nevítaný návtěvník.”

Myslíte pana Ricarda?44

Mohl bych se sice vsadit sto ku Jedné, e nepřijde, ale kdyby přece jen přiel, měl byste být nanejvý opatrný. Řeknu to dole v recepci.*4

Opravdu myslíte, e je to nutné?44

Snad ano. Kadopádně si myslím, e by dole v hotelu mohli pana Ricarda přemluvit, aby zase odjel, kdyby se tu přece jen objevil.44

Doufám, e nedojde k ádnému násilí, pane Pinote. Nerad bych, aby se mně nebo panu Ricardovi cokoliv stalo.44

Ne, k tomu nedojde. Chápu vás, stejně jako já nemáte rád tyhle scény, to dovedu pochopit.44

Oblékl jsem si rukavice a nasadil klobouk. A potom jsem u na odchodu řekl:

Zavolejte mne prosím do mé kanceláře v ministerstvu zahraničí, kdybyste myslel, e mohu cokoliv udělat, abych vám pobyt v Paříi nějak zpříjemnil.44

Podal jsem mu navtívenku. Pak jsme se rozloučili.

Kdy jsem přivolal výtah a čekal, ne se osvětlená klec objeví, musel jsem znovu přemýlet o tom člověku, a předevím obdivovat jeho dokonalé chování. Přiznám se, e jsem byl dokonce ochoten pochybovat o tom, e by zrovna tenhle mu byl takovým zločincem.

Jenome nebylo o Čem pochybovat. Slovo mého přítele Frangoise Ricarda muselo platit. Frangois nebyl z těch, kteří by v tak váné věci nebyli hodnověrným svědkem.

Sjel jsem dolů výtahem, a měl jsem stále před očima toho kulantního mue ve lutém hedvábném upanu, s barevnými fotografiemi jeho rodiny, spokojeného a astného.

Stále jsem se snail představit si ho tenkrát před lety, ve funkci pobočníka velitele nejhroznějího tábora smrti, mue, který bez nejmeního zaváhání připravoval smrt tisícům lidí.44

Přiblině tak mi to vypravoval Régis Plnot.

A já myslel znovu na Frangoise, na to, co proil v dalekém Vietnamu…

Jak to tam tenkrát vlastně bylo?

JAK TO BYLO V SAIGONU

DALÍ ODHALENÍ

JETĚ VZPOMÍNKY NA SAIGON

OTŘESNÁ ZPRÁVA

JAK TO BYLO V SAIGONU

Toho dne se colonel Clifton B. Stoker, důstojník americké zpravodajské sluby, cítil velice mizerně.

Dlouhou dobu připravoval svou akci, která pak ztroskotala.

Stále nevěděl, jak se to mohlo stát. Vechno bylo připraveno s obvyklou přesností a pečlivostí, a pak se řada amerických vojáků a jetě víc přísluníků jihovietnam-ského vládního vojska stala obětí vlastní akce. A nejen to

Jeden z nejlépe vybudovaných opěrných bodů, Camp Cau Vinh, byl prakticky srovnán se zemí.

Sám colonel Stoker přibyl ze Saigonu do Soc Trangu letadlem, a sledoval operaci Tiger’s Cave tedy tygří jeskyně.

Kdy přicházely první zprávy o katastrofě, stále jetě věřil, e se stalo nějaké netěstí. Ale ukázalo se, e se Camp Cau Vinh stal terčem chytré akce osvobozenecké armády.

Jenome colonel Stoker přemýlel o tom, jak se mohlo stát, e tak důkladně utajovanou akci se nepřítel dozvěděl?

Kromě něho věděli o přípravách kapitán Morton a poručík Roberts.

Kapitán Morton byl mrtev, padl v dungli u Hai Phu. Poručík Roberts unikl jako zázrakem chaosu a byl na zpáteční cestě do Soc Trangu. Ale je nemyslitelné, aby jeden z těchto dvou důstojníků cokoliv o chystané akci vyzradili

Stále znovu si colonel Stoker promítal vechny přípravy k tajné bperaci, hledal místo, kde se stala chyba, hledal monosti prozrazení, ale marně.

Nevzdával se vak.

Ne proto, e ten vojenský podnik stál tolik lidských ivotů. To byla cena kadého válečnického ílenství, s tou colonel Stoker počítal. Ale nebyl si jist, zda mu jeho nadřízení nepřičtou neúspěch k tíi. A proto pátral dál.

Opustil svou kancelář v budově velitele letecké základny, a. el pomalu do bezpečnostní centrály.

Major Air Force Police, jako kadý, kdo vykonává policejní slubu, byl okamitě ve střehu.

Co pro vás mohu udělat, pane?M

Důleitou maličkost, majore. Poručík Roberts z mojí jednotky sem co nevidět dorazil4’

Roberts? To jméno jsem slyel. Není to ten mládenec, kterého nai vytáhli hákem přímo z dungle?4*

Právě ten.44

To je chlap, sakra, zaslouil by vyznamenání, jediný přeil útok a zachránil se!44

Colonel Stoker jako kdyby ta slova neslyel.

Majore, musím vyhlásit nad poručíkem první třídy Thomasem F. Robertsem stav Top Security, víte co to znamenál44

Nejvyí bezpečnostní stupeň, pane.44

Ano, ten poručík nesmí přijít s nikým do styku, jakmile se tu objeví. A to do té doby, ne s ním budu mluvit já!44

Rozkaz!44

Bylo vidět, e je major značně zmaten.

Není to tak, jak si myslíte, majore! Poručík Roberts je v pořádku, není proti němu ani nejmení podezření. Moje nařízení má jiný důvod!44

Potom el colonel Stoker dlouhým krokem přes prostory letecké základny a k ubytovně důstojníků. V jednom z těch baráků dočasně bydlel.

Svlékl si uniformu a potom el ke sprchám. Ledová voda ho postavila zase na nohy a pomohla zahnat jeho patnou náladu.

Divil se tomu, e si dokonce píská. Pak se vrátil do svého pokoje, oblékl si čisté prádlo a bílou nylonovou koili.

Právě kdy si začal vázat parádní kravatu, kdosi zaklepal. ,

Pobočník vstoupil.

Vá oblek, pane. Je čerstvě vyehlený!44

Děkuji. Polote ho na postel.44

Ano, pane.44

Desátník uloil pečlivě oblek, ale vzal nejprve sako a potom kalhoty, a důkladně prohlédl vechny kapsy, a také podívku prohmatal.

Co to k čertu děláte?44

Nařízení velitele, pane. Bezpečnostní opatření!44

Colonel Stoker se zamračil.

To si myslíte, e bych vynesl ze základny nějaké vojenské tajemství?44

Budova státního vězeni v Saigonu

Ne pane, to si nemyslím. Vím, kdo Jste, pane. A vím, e asi máte v hlavě víc vojenských tajemství ne jich má ná velitel na svém psacím stole/4

No tak. Co znamená ten nesmysl?”

To máte tak, pane. Nedávno si jeden z naich důstojníků také nechal vyehlit pěkný oblek. Chtěl si vyjít do města. V kapse vesty nael krabičku cigaret Lucky Strike, a bylo mu to divné, protoe je nekuřák. Tak poloil krabičku na stůl. Potom odeel a nai lidé pak měli tří dny práce, ne postavili nový barák a odklidili ten starý. V té krabičce byly sakra bouchací cigarety, pane.”

Dobře, desátníku, děkuji vám za vysvětlení.”

Oblékl se, a potom el znovu přes základnu, po dřevěných chodnících, Gangways, kolem baráků, obloených pytli s pískem, jejich plechové střechy byly hlídány mnostvím stráních věí.

U hlavní brány na něj čekal díp.

ofér, mladý serant, se ho ledabyle zeptal:

Tak kam si to dáme, pane?”

Colonel Stoker se nejdříve chtěl rozzlobit pro takové oslovení, ale pak si uvědomil, e je v civilu.

Kamkoliv, chlapče,” řekl smířlivě, kamkoliv, kde mají dobré nápoje. Potřebuji se dát trochu dohromady.”

Tak to bych navrhoval bar pilotů. Brandy a hezké dívky. Je to málo?”

Kdy mne ty hezké dívky nechají na pokoji, je to dost.”

Cestou přemýlel mladý serant nad svým pasaérem. Proč nemá zájem o hezké dívky? Asi to bude nějaký host z kongresu, anebo moná farář, řekl si, a pak u mlčeli celou cestu.

Colonel Stoker se pohodlně opřel o zadní opěradlo a díval se na rychle ubíhající krajinu. Konečně dojeli do vnitřního města Soc Trangu, docela blízko Saigonu.

Název vnitřní město byl ovem trochu přehnaný. Vlastně to byla jenom jediná, pinavá hlavní ulice Hai Ba Trung, leící podél páchnoucího a úzkého kanálu.

Jeli kolem bíle natřené policejní stanice, její vchod byl jako větina budov zabarikádován pytli s pískem a chráněn ostnatým drátem. Pak to lo a k Duong Pham Ngu Lao, k úzké příčné ulici, na její levé straně ukazoval cestu kulatý vývěsní tít s nápisem.

Bar pilotů.

Colonel vystoupil.

Děkuji, chlapče! Půjdete dovnitř na jedno pivo?1*

To nejde, pane. Kdy nechám svůj díp jenom na minutu bez dohledu, bude zaručeně pryč. Anebo tady jetě bude, ale pak budu muset důkladně prohlédnout kadý roubek, jestli tam někde není nálo dynamitu. Mám na vás počkat?”

To není nutné. Vezmu si pak taxíka.”

Bar pilotů bylo zvlátní místo. Kdy se colonel Stoker rozhlédl, viděl pár rozveselených pilotů vrtulníků, a také mladého vojáka v cowbojském obleku, a vzadu bar se třemi sedátky na vysokých nohách, vedle ledničku, nahoře nad tím se s rámusem otáčel obrovský ventilátor, a hned vedle baru byl malý domácí oltář s petrolejovými lampičkami.

Kolem zdí byly malé stolky, a vude vojáci v patřičné náladě.

Chudáci, myslel si colonel. Znal tyhle chvíle ze vech podobných barů celého světa. Tady utrácejí svůj old, a tady si za něj mohou opatřit pohlavní nemoc nebo také nů v zádech. Tak to je vdycky ve chvílích, kdy mají volno a nevědí co s časem.

Colonel se toho dne zdrel asi hodinu. Vypil est sklenek ostré brandy, podíval se na jednu rvačku, odmítl s úsměvem nabídku krásné dívky, která touila dělat mu pro dnení den společnici, a hlavně se nudil.

Potom se sebral a venku před barem si zastavil riku.

Miloval ty chlapíky s rychlýma nohama a neúnavnou vůlí po nepatrném výdělku. Projel se městem, a pak poručil zpátky na základnu.

Asi v polovině cesty si to rozmyslel.

Hej, chlapče, jestli vám to nebude moc daleko, pojedeme jinam.”

Řidič riky a současně její hnací síla sice anglicky nerozuměl, ale u se naučil natolik rozeznávat přání svých hostů, e kupodivu zastavil okamitě a tvářil se tak, jako kdyby rozuměl kadému slovu.

Colonel Stoker poručil obrátit, a namířit do Saigonu.

Hezkých pár kilometrů pro bosé nohy ubohého tahouna, ale ten si krátil cestu počítáním odměny, a jelo se mu zřejmě docela dobře.

Zastavili před nemocnicí.

Bylo 24. prosince roku 1964, byly Vánoce. Tady v Saigonu jako kdyby bylo vechno obrácené, ale colonel přesto vzpomínal na vechny chvíle, které ve svém ivotě proil právě o vánočních svátcích, a povaoval za nejlepí, zastavit se zrovna v nemocnici.

U zraněných, a taky trochu pro reklamu. Nadřízeným to vdycky dělá dobře, kdy se jdou podívat na své mustvo.

A tak colonel Clifton B. Stoker, mocný éf zpravodajského oddělení zdejího jiního úseku armády, stál teď v sále NavyHospital, uprostřed Saigonu, a pomáhal zdobit veliký vánoční stromek.

Vojáci kolem něj byli tak trochu naměkko.

Plukovníku, povězte mi, proč vlastně neskoncujeme s tím celým válečným nesmyslem? A jetě k tomu v cizí zemi, daleko od Ameriky? Proč tady musíme tvrdnout a proč tady dokonce musí nai chlapci umírat?14

Mladý serant, který se ptal plukovníka, měl nohu v sádře a seděl na vozíku.

Asi to nejde, hochu,” odpovídal plukovník. Ví kolik řečí a dohadů je kolem toho, e jsme tady ve Vietnamu. Ta zdejí takzvaná demokratická vláda nás potřebuje, Jsme její jedinou oporou. Nai doma ve Washingtonu rádi říkají, e tady chráníme svobodu, jiní tvrdí, e nesmíme ztratit svou tvář, a e máme spojeneckou smlouvu s jiním Vietnamem, která se musí plnit. Pak jsou jetě dalí, kteří říkají, e tady máme své základny, které jsou hrozně důleité vojensky. Čert se v tom vyzná. Ale jsme tady a musíme plnit své povinnosti, hoi.”

Plukovník byl po takovém dlouhém monologu zřejmě unaven, ale také bylo vidět, e si ulevil.

Jo, kamarádi, ani svými spojenci tady si nemůeme být jisti. Vezměte si například mého seranta Lina. Byl to můj ofér. Měl ovem své odporné metody, jak přivést zajatce k rozumu, a jak mu domluvit, aby vypovídal vechno, co jsme potřebovali vědět. Někdy se mi ty Jeho metody hnusily, ale byl to voják z naí spojenecké armády saigonské vlády, a tak jsem ho nechal. A pak najednou serant Lin beze stopy zmizel. Ano, chlapci, zmizel. A zrovna před několika hodinami Isem dostal zprávu, e byl nalezen v území obsazeném komunisty, nedaleko Hai Phu. Byl ukrcen, a měl spoustu ran na těle. Co si o tom myslíte?”

Jeden z poslouchajících vojáků se usmál, a řekl:

Co si o tom člověk můe myslet? Ten jihovietnamský serant byl ná člověk, a proto ho ukrtili, kdy jim padl do rukoul44

Tak to ]e patně, kamaráde,” usmál se plukovník. Serant Lin pracoval pro nás ale taky pro druhou stranu, pro revoluční vládu. A taková hra na dvě strany se nevyplácí. Jenome my to tady máme patné. Ti Saigon-ci vědí, e jednoho dne odtud odejdeme, ale oni tady zůstanou. A tak se pojiují pro vechny případy, snaí se to mít dobré i s revoluční vládou. Jene někdy to přeenou a potom skončí jako serant Lin.”

Vojáci okolo mlčeli. Jeden druhému podával ozdoby na vánoční stromeček, a při zdobení přemýleli o plukovníkových slovech.

Colonel Stoker pokračoval:

Jenome s tím serantem, kdy u o tom mluvíme, to bylo stejně divné. Musel asi znát nějakou velkou a důleitou věc, kdy tak narychlo zemřel. Takovou věc, kterou my jsme se asi nesměli dozvědět. To je to. Ale jakou?

Tak jsem doel k názoru, e největí věc, kterou mohl serant Lin vědět, je moje dnení odpolední konference v hotelu Brink. Svolal jsem nae nejdůleitějí lidi. A to asi bylo sousto pro konkurenci, kdyby nás tam mohla naráz vechny trefit. Člověk nikdy v téhle zemi neví. Proto jsem změnil dispozice. Konference se bude konat někde jinde. Zaparkujeme před hotelem Brink autobus, nae lidi naloíme, a co nejrychleji odjedeme jinam.w

To je zajímavé, pane,” řekl mladý poručík. Jenom nevím, proč nám vyprávíte tyhle tajné věci?”

Protoe jste vichni moji krajané, a jsou přece Vánoce. S kým si mám popovídat?”

Na vechny udělala plukovníkova slova dojem. Jako kdyby ta sváteční vánoční nálada vstoupila sem k nim do nemocničního sálu.

A kdy se plukovník s nimi loučil, byli přesvědčeni, e je to skvělý chlap a přítel prostých vojáků.

Jel pak z nemocnice ulicemi Saigonu, a v malých dře-N věných boudách nabízeli prodavači grilovaná kuřata, zdejí specialitu, řemeslníci pracovali přímo na kraji chodníků a natahovali ruce se svým zboím, nabízeli vechno moné, od střevíců a sandálů a po dřevěné kuchyňské nádobí.

Majitelé mnoha kin osobně vyvolávali začátek představení a lákali diváky vybranými hesly. A vude se tísnilo mnoství muů, en a hlavně dětí.

Plukovník Jel do hlavního stanu a tam zařídil přistavení autobusu, který by odvezl jeho lidi z hotelu Brink na Jiné místo.

Jakmile to zařídil, zvedl telefon a volal bezpečnostní centrálu.

Tady Stoker. Měli byste se trochu zajímat o hotel Brink. Mám důvod abych se domníval, e tam dneska bude asi pěkný vánoční ohňostroj. Ne, nic bliího nevím, ale Jsou Jisté důkazy, e se to asi stane. No výbuch, samozřejmě, to dalí si zajistěte včas!”

Jenome plukovníkovo varování přilo pozdě. Tak Jako skoro vdycky v podobných případech velkých akcí osvobozenecké armády.

Bylo přesně sedmnáct hodin a čtyřicetpět minut, kdy se to stalo.

K hotelu Brink přijel vojenský díp.

U volantu seděla mladá ena v oděvu zdravotní sestry. Nikomu to nemohlo být nápadné, protoe tady bylo vude mnoství místních zdravotních sester, a větina z nich pracovala pro Američany.

Zdravotnice zastavila svůj díp přímo pod hotelem Brink, vybudovaným na sloupech. Jeho víc ne sto pokojů bylo důstojnickým obydlím americké armády v Saigonu.

Potom zdravotní sestra z auta vystoupila a odela.

Nedaleko odtud, před hotelem Caravelle, vzdáleném asi pětset metrů, zastavila taxík a odjela.

O pět minut později se ozvala stralivá detonace.

Vzduch se zachvěl nárazem výbuniny, a vechno kolem se začalo sypat. Víc ne stopadesát kilogramů náloe, uskladněné v onom dípu, vletělo a do třetího poschodí hotelu Brink a vude vytrhalo obrovské díry do betonu. Skoro okamitě stál hotel v jasných plamenech.

Stále nové výbuchy se ozývaly. Dole pod hotelem byly zaparkovány americké vozy, a teď postupně vybuchovaly jejich nádre.

Chaos byl naprostý.

Přijeli poárníci, ale zmohli jenom málo. Nemocnice dostaly během půl hodiny přírůstek stoosmdesátičtyř váně zraněných, o mrtvých nikdo nevěděl, kolik jich vlastně je.

Jakmile se to stalo, uzavřela saigonská policie místo výbuchu.

Také nedaleký hotel Caravelle byl policií obklopen,

a s napětím vichni čekali, zda také tam vybuchne bomba.

Přitom právě v tomto hotelu se přesně stejná událost stala před dvěma měsíci.

Saigonská policie začala svou práci, tak jak na ni byla zvyklá při kadém podobném útoku v centru města.

Policisté okamitě v irokých kruzích zatahovali okolní ulice, a vechny lidi, kteří se dostali do takového kruhu, nakládali na nákladní auta a odváeli.

Lidé, kteří měli tu smůlu, e se v okamiku výbuchu nacházeli blízko, byli toho dne odvezeni do vězení a do různých táborů. Zajiovací akce tomu policisté říkali.

Ale nikdo ty lidi nevyslýchal, nikoho nic nezajímalo. Jenom je zatkli a odvezli.

Tisíce docela nevinných lidí během hodiny.

Tak to mi také vyprávěl Régis Pinot toho večera, kdy jsme čekali na Frangois Ricarda.

A taky mi řekl, e toho dne zatkli Frangoise.

Byl v Saigonu jako novinář, psal reportáe z boji, a potuloval se na vech moných místech země.

Jenom náhodou se stalo, e tehdy, kdy vybuchla bomba v hotelu Brink, byl v ulici, která vedla k hotelu.

Zatkli ho také. Marně se oháněl mezinárodním novinářským průkazem, marně protestoval. Odvezli ho nákladním autem tak jako ostatní, a byl vlastně konec.

Od té doby plné tři roky strávil v jihovietnamských věznicích a táborech, a musel zaít vechno, co člověk z pekla stačí vidět na zemi.

Tak mi to vyprávěl Régis Pinot. A na konec mi řekl:

Tak u pochopí, jak asi Frangoisovi bylo, kdy teď jednoho z těch katů poznal tady u nás v Paříi, dokonce pod faleným jménem, a dokonce jako člena delegace, která jedná o míru.

Chápe, co to je?

Chápal jsem, e musíme Frangoise najít.

\

CO VYPRÁVĚL AUBREY MESMER

Seděl jsem u psacího stolu ve své ordinaci,” začal své vyprávění doktor Aubrey Mesmer, kdy jsem ho toho večera navtívil.

Po rozhovoru s Régisem Pinotem mí toti bylo jasné, e můj přítel Frangois hledá vechny kamarády, vechny, kteří byli tak jako on v dalekém Vietnamu, a kteří by zřejmě mohli potvrdit totonost náhodou objeveného zločince.

Seděl jsem ve své ordinaci, kdy vstrčila zdravotní sestra hlavu do dveří a ptala se mne, jestli mám čas na soukromou návtěvu,” pokračoval doktor Mesmer.

Bylo u est hodin pryč a na ádné soukromé návtěvy jsem neměl náladu. Před chviličkou odeel poslední pacient, a já se těil, e u je pro ten den pokoj. Za chvilku pro mne přijede auto, a já jetě stihnu doma děti, ne půjdou do postele. Potom si Diana a Já sedneme a v klidu si vypijeme skleničku něčeho sladkého, to moje ena ráda.

Vzpomínám si, e jsem jetě dopisoval poznámky o zdravotním stavu posledního pacienta, a jméno té soukromé návtěvy mi vůbec nic neřeklo.

Ale pak se mi najednou rozjasnilo, a rychle jsem poádal Natalii, to je zdravotní sestra v mé ordinaci, aby toho pána uvedla.

Tak jsem se toho večera seel s Frangoisem.

U před tím, ne vstoupil, obeel jsem svůj psací stůl a připravil se na setkání s kamarádem.

Měl jsem ohromnou radost, e ho zase uvidím, ale současně jsem měl takový nejasný pocit viny. Nevěděl jsem přesně, čím to je, ale cítil jsem se jako kolák, který po letech předstupuje před svého učitele. Frangois vdycky nad námi ostatními vynikal rozhodností i odvahou, a vdycky jsme se před ním cítili tak nějak mení.

Kdy vstoupil, nejprve jsem se zhrozil.

Věděl jsem vdycky, e ta léta věznění ve Vietnamu udělala krt přes jeho zdraví, ale toho večera vypadal hrozně.

V očích měl skelný výraz, asi takový, jaký mívají lidé v narkóze. Svit stolní lampy jetě zesiloval tvrdé rysy v jeho obličeji, a jeho ústa byla v koutcích tak pokrčena, jako kdyby měl právě v zubech něco kyselého.

Přivítali jsme se, a potom prvních deset minut jsme

povídali o vem moném, tak jako kdy se po dlouhé době sejdou staří přátelé.

Také jsme mluvili o léčení, které u podstoupil se svou nohou, a pak najednou přeel Frangois bez jakéhokoliv úvodu k důvodu své návtěvy.

V několikách minutách jsem poznal, jak je vyčerpán nervově. Jak mi vypověděl své setkání s muem, kterého povaoval za naeho mučitele, jak tvrdil, e ho poznal, a e se ten člověk skrývá pod faleným jménem, to vechno vypadalo velmi podivně. Dokonce a fantasticky neuvěřitelně.

A pak jsem si pořád říkal, proč navtívil zrovna mne!

Proč si vybral právě mne za posluchače té podivné historky?

Proč vlastně Frangois spěchal skoro noční ulicí, aby se setkal se mnou, kdy jsme se u hezkou řádku let vůbec neviděli?

Jenom proto, e jsem lékař? Moná, e očekává právě lékařskou pomoc, cítí, e je nervově na pokraji zhroucení. Ale jestli je to tak, pak je na patné adrese. Já přece nejsem ani psychiatr, ani psycholog. V takových záleitostech mu jen těko pomohu.

Seděl naproti mně a vyprávěl, co se stalo na tiskové konferenci, a já se díval na jeho křídově bílý obličej a bylo mi najednou, jako kdybych před sebou viděl jednu z těch příer z let válečné hrůzy, tvář, která mne straila často ve snech, tvář neurčitého mue, hrozného, vládnoucího nad mučením a smrtí.

Věděl jsem, e je to kamarád Frangois, ale nepoznával jsem ho. Takovou měl tvář, k nepoznání mlhavou, hroznou.

Nezbylo mi nic jiného ne vyslechnout jeho vyprávění a do konce. A on vyprávěl jednotvárně, hlasem bez vzruení, ale s lesknoucíma se očima a s ukazováčkem, který se stále výhruně tyčil směrem ke mně.

Konečně skončil své vyprávění. Pak bylo ticho.

Trochu se naklonil kupředu a upřeně mne pozoroval. Cítil jsem, e je teď řada na mně. Viděl jsem, e čeká na moji odpověď.

Pokusil jsem se sebrat vechny své síly.

Podívej se, Frangois, podívej se, kdy to vezmeme vechno od začátku, rád bych se tě nejprve na něco zeptal. Očekává ode mne, e té pohádce budu věřit? e to je opravdu ten chlap, za kterého ho pokládá?”

Samozřejmě je to on!”

Rozhodl jsem se, e mu nebudu moc odporovat, ale e se pokusím ho přesvědčit.

Podívej, Frangois, dejme tomu, e je to opravdu on. A e tedy v určitý pravý čas zmizel ze svého místa zástupce velitele toho hrozného tábora. Utekl, nebo se ztratil nebo to dostal nařízeno, to není důleité. Prostě odtamtud zmizel. Ale pak se musel skrývat, protoe laskavě nezapomínej na to, e je víc lidí, kteří po něm pátrají, nejenom my. Také tam přímo v Saigonu moná ijí někteří, kteří proli jeho rukama. Take dejme tomu, e se nějaký čas skrýval. A potom se rovnou dostal do takového postavení, e byl jmenován členem jejich delegace na jednání o míru? Myslí, e je to logické a moné?w

To vechno není důleité. Je to prostě on, a to stačí. Vůbec není důleité jak k tomu dolo, e je tady.”

Ale Frangois, já tě nepoznávám. Vdycky jsi přece uvaoval přesně. Podívej se, myslí si opravdu e by byl takový blázen, aby tolik riskoval? Aby navtívil zemi, kde ijí jeho dlouholetí nepřátelé? Francie přece byla dlouho nepřítelem Vietnamu, nezapomínej na to, a pak, on jistě dobře ví, e by v takové vysoké funkci, jakou podle tebe nyní má, byl daleko nápadnějí ne kdyby byl kdesi v tichosti a v nenápadném povolání.”

Nevím, proč to takhle udělal. A ani mne to nezajímá.”

Ale uvauj. To je potom ílenec, kdy si tak hraje s nebezpečím.”

Frangois se pohodlně opřel v křesle, podíval se na mne, a pomalu řekl:

Tak dobře, říkal jsi, e jsem vdycky uvaoval přesně. Tak dobře. Dejme tomu, e si ty myslí, e ten chlap riskuje. Ale on si to zřejmě nemyslí. Kdo mu co dokáe? A kdy má jiné jméno, kdy má navíc posvěcení saigonské vlády, pak si myslí, e je docela bezpečný. Nezdá se ti to? Taky takhle se to dá přece vyloit!”

Moná. Ale nemyslím, e by to bylo tak.”

A kdo nám zaručí, e z tábora nezmizel u před hezky dlouhou dobou. U se moná dávno ztratil z dohledu těch, u kterých měl dlouek. Vybudoval si postavení v jiných slubách, třeba ho povýili, je doma v Saigonu asi dost váeným činitelem, a necítí ádné nebezpečí. Co je na tom tak divného?”

Ale Frangois, proč by riskoval? Myslí, e takový hromadný vrah uvauje tak, jak jsi právě říkal? Ten si přece musí v kadém okamiku být vědom své viny, a e by tak snadno doslova strkal hlavu do oprátky, to se mi nezdá. Vdy přece musí například počítat s tím, e jako člen saigonské delegace bude fotografován, a e ty obrázky proletí celým světem.”

Moná, e si rád hraje s nebezpečím, kdo ví.”

jak to myslí?”

Ví přece, e byl v Con Soňu. Ví, e to vdycky byl chladnokrevný, bezcitný vrah. My vichni jsme ho nenáviděli, ale po pravdě řečeno, nikdy jsme neřekli, e by byl zbabělý. To ne, sám dělal to, co jeho stráci nechtěli udělat, byl surový, byl cynický, ale jen vzpomínej, zbabělec nebyl. Proč by tedy nemohl dál hrát svou roli, proč by neriskoval? Třeba mu to dělá nějaké potěení, copak ty ví, co takový vrah cítí?”

Ano, to můe souhlasit,” nerad jsem to musel připustit.

Kamaráde, ten člověk je přesně ten typ, kterému by taková drzost asi působila dokonce potěení.

Tak dobře, Frangois, dejme tomu, e má ve vem pravdu.

Dejme tomu, e je to opravdu nenáviděný Quong. Ale proč s tím jde ke mně? Co s tím mám dělat? Proč nejde zpátky do své redakce a nezavolá policii? Není to správné místo, aby se té věci ujali?”

Ne, hochu, to ne. Informovat policii není nic platné. Víme oba dobře, kolik válečných zločinců běhá u nás nepotrestáno.”

V kadém případě si myslím, e je to nejrozumnějí.”

Snad má docela pravdu. Ale my neseme zvlátní od povědnost.”

To, jak vyslovil slovo odpovědnost, vneslo náhle do naeho rozhovoru podivný chlad.

Jako kdyby to byl ten Frangois, jak jsem ho znal z dávno minulých let daleko ve Vietnamu. Jako kdyby to byl ten ocelově chladný člověk, kterého jsem měl v paměti, mu, který byl po celou dobu pevný a také nesmiřitelný ve svém odporu vůči katanům.

Abych ti řekl pravdu, Frangois, kdy nevyrozumíme policii, nevím, co jiného bychom mohli udělat!”

Ne? Opravdu to neví?”

Jeho edivé oči se na mne zkoumavě dívaly.

Tygří

Klece

v Con

Son

Ne, Frangois, nevím “

Ale ano, ty to ví docela dobře. Ty přece ví, co bychom mohli udělat!”

Jeho hlas zněl ironicky, a přece měl přízvuk jakési skryté výhruky.

Pokusil jsem se lehce a nenuceně vyslovit to, co jsem chtěl říci.

Myslí opravdu, e vím? Co tedy si myslí?”

Ví co musíme udělat. Ty a já, a jetě dva. Jsme čtyři, a my čtyři to musíme udělat. Víme co.”

Které čtyři myslí, Frangois?”

Prosím tě, je to přece jasné. My jediní čtyři, kteří jsme jetě naivu. My čtyři, kteří jsme byli účastníky jednoho pohřbu kdysi dávno a daleko odtud.”

Jako kdyby mne objala ledová ruka kolem boků, a tiskla mne, pokouel jsem se tvářit na okamik, e vůbec nevím, o co mu jde, ale věděl jsem příli dobře.

Který pohřeb má na mysli?”

V srpnu 1965, kamaráde. V srdci jiního Vietnamu, a jeden mrtvý byl tehdy nesen přes úzký, dřevěný most.”

Seděl jsem bez hnutí, a Frangois pokračoval:

Vidím, e si vzpomíná.”

Prosím tě, Frangois, nech mne v klidu!”

Bál jsem se toho, co teď v hovoru muselo přijít.

A Frangois pokračoval nemilosrdně dál.

Podívej se, Aubrey, nepřiel jsem k tobě, abych se obdivoval tvé ordinaci, to ňe.”

Poloil jsem ruce na psací stůl. Na skleněné desce se objevily vlhké skvrny. Byl jsem vzruen a otřesen.

Frangois, vechno, co mi tady povídá, nemůe přece myslet váně!”

Ne?”

Určitě ne!”

Přiel jsem, Aubrey, abych tě vzal za slovo. Abych ti připomenul tvé slovo mue!”

Vykřikl jsem skoro.

Ale to bylo tenkrát bláznovství! Téměř klukovský nesmysl, Frangois!”

Myslí?”

Samozřejmě! Bláznovství to bylo!”

Pokračoval kupodivu nesmírně klidně:

Kdy se mi na tiskové konferenci udělalo patně, a kdy mne potom nechali v malé místnosti v klidu, uvaoval jsem, co musím udělat. Nepotřeboval jsem ani pět minut, abych se rozhodl. Vzal jsem sl kabát, potichu jsem odeel, dole před domem jsem zastavil taxíka a jel. A teď poslouchej, Aubrey. Bylo to 18. srpna 1965. Toho dne sloilo sedm z nás na pokraji zálivu Phu Loi, docela blízko Saigonu, slavnostní přísahu.”

I kdyby, co na tom? Co s tím dnes, Frangois?”

Uzavřeli jsme tenkrát smlouvu. A přísahali jsme jeden druhému, e budeme ochotni kdykoliv splnit to, co jsme si slíbili!”

To u je osm let, Frangois!”

A kdyby to bylo osmdesát nebo osm set let, Aubrey, to je docela jedno.”

Ano, snad má pravdu. Ale taková smlouva přece …

Nedokázal jsem dokončit větu. Myslel jsem na to, e dnení den začal tak jako vechny ostatní dny v mé ordinaci, a přece přiel Frangois jako přízrak minulých dní, jako připomínka toho, co jsem u dávno zapomněl.

Byli tři jihovietnamtí důstojníci v Con Soňu, jak ví,” pokračoval s tvrdoíjnou vytrvalostí Frangois,

Byl tam Phong, Ling a Quong. Tři vrazi, z nich kadý měl na svědomí víc ne člověk unese. Poručík Ling byl chycen partyzány při jednom útoku na Saigon. Bohu el stačil předtím jetě zastřelit dva z účastníků naí přísahy.

Plukovník Phong, ten hodností nejvyí z katů, utekl ve svém motorovém člunu z tábora, kdy se mu zdálo, e jeho panství padne v nejbliím útoku vlastenců. Ale byl chycen, souzen a pověsili ho jako válečného zločin ce. Jenom nadporučík Quong zmizel, a nikdo se o něm nic nedozvěděl.”

Mlčel jsem. Znal jsem to vechno tak dobře jako Frangois, a musel jsem tedy mlčet. On vak nemlčel.

Mui, kteří pohřbívali tehdy v srpnu mrtvého, a kte ří pak sloili slavnostní přísahu, se přece zavázali, e tyto tři důstojníky usmrtí.”

Sebral jsem se.

Ano, Frangois, to vechno souhlasí. Přísahali jsme. Á mysleli jsme to upřímně. Tenkrát. Ale nezapomíná na něco?”

Na co?”

NNezapomíná, e jsme tenkrát v srpnu 1965 byli pinaví, hladoví, zbídačení, poloílení přestálými hrůzami? e jsme byli denně pod stálou hrozbou smrti, která mo hla přijít kdykoliv a jakkoliv?”

Stáli jsme tenkrát nad mrtvým, A zvedli jsme své ruce k přísaze. Přísahali jsme, Aubreyi”

Zkusil jsem ho přesvědčit. Vstal jsem, a strčil jsem si ruce do kapes svého bílého plátě.

Podívej se, Frangois. Rád bych si s tebou promluvil docela váně. Jako lékaři”

Jako kdyby mne neslyel.

Ví jetě, Aubrey, čí to byl hrob, nad kterým jsme přísahali?”

Zaváhal jsem.

Vím. Cécila Michelota. Nebo ne?”

Ano, Cécila Michelota.”

Chudák Cécile!”

A ví jetě, Aubrey, proč musel zemřít?”

U jsem ti přece říkal, Frangois, tehdy zemřelo tolik

lidí!”

Phong nařídil zastřelit ho, protoe snědl v táboře obyčejné listí. Měl chudák straný hlad. A tak si vzal z hromady zeleně, aby oidil svůj aludek. A ví kdo střílel?”

Nemusí mi to říkat, Frangois.”

Správně. Nadporučík Quong.”

Nemusel jsem ani zavřít oči, abych si znovu vybavil tehdejí chvíle.

Táhli jsme se přes malý most, který byl zavěen na bambusových provazech, a byli jsme skupinou sedmi muů, kteří byli sotva schopni udret se na nohou. Táhli jsme mrtvé tělo kamaráda, a nebylo ani pokrývky, abychom ho zabalili.

Byl tehdy mrtev sotva dvacet minut. Cítili jsme se tak slabí, e jsme se kymáceli i bez přispění houpavého mostu. Vzpomněl jsem si docela jasně na páchnoucí záliv dole pod námi, na zaloutlou zeleň tropických rostlin i na nebe nad námi, kam jsme se tak často dívali.

Dodnes slyím křik opic na okolních stromech.

Obě stráe, které nás doprovázely, zůstaly stát na konci mostu, potom se posadily a kouřily své zapáchající cigarety, zatímco my táhli své mrtvé břemeno přes most, kde byl táborový hřbitov.

Pro stráe to bylo obvyklé divadlo. Oba mui konali tuto cestu s mrtvými mnohokrát denně, a neměli ádné obavy, e bychom snad utekli. Nebylo kam v té strané krajině. Kam také utéci?

Kolem byla dungle, a kde byl nějaký kousek místa, tam stály tábory a vězení, obehnané ostnatým drátem a křikem hlídačů. Vykopali jsme docela mělký hrob. Na víc jsme neměli síly. Pak jsme ubohého Cécila pomalu a skoro něně poloili k poslednímu odpočinku a pamatuji se, e jsme se jetě pokoueli irokými listy zakrýt jeho rány. Pamatuji se, e dva z mých kamarádů mi tehdy pomohli z hrobu, kam jsem spadl vysílením. Bylo to jen asi metr do hloubky, ale já byl tak vyčerpán, e bych to bez jejich pomoci nebyl dokázal.

Nevím u, jak se to stalo.

Jako kdybychom vichni najednou poslouchali nějaké vnuknutí, zůstali jsme stát a dívali se dolů na mrtvého, místo abychom zasypali hrob. Zřejmě v tom okamiku zvedl někdo z nás ruku a navrhl, abychom přísahali. U si nevzpomínám, jak zněla slova. Ale vím, e jsem také zvedl pravou ruku v rozedraných cárech, e jsem otevřel rozpraskané rty a říkal s ostatními.

Dole leel ná přítel, a my iví jsme přísahali,, e uděláme vechno, abychom potrestali jeho vrahy. A také vrahy ostatních, kteří s námi byli v táboře, které jsme ani neznali, ale byli tehdy naimi bratry, byli na tom stejně jako my, byli vydáni na milost a hlavně na nemilost surovým vrahům saigonské vlády.

Jak se mi vrátily ty chvíle, začal Jsem se stydět.

Tak to přilo, říkal jsem si. Přiel Frangois, a s ním celá minulost, nae přísaha, vechno, co zavazovalo.

Styděl jsem se, ale ne za to, e jsem u několikrát vynechal nae pravidelné schůzky, schůzky těch, kteří přeili peklo. Za to jsem se nestyděl, to se přece dalo vysvětlit mnostvím práce. Ale stydno mi bylo najednou nad tím přepychem mojí ordinace, nad blahobytem, ve kterém mne tady Frangois nael. Byl to nelogický a směný pocit. Nevím proč bych se měl stydět za to, e jsem měl v ivotě úspěch, e jsem to někam dotáhl.

Ale bylo to tak.

Vedle vzpomínky na ná pobyt v táboře Con Son, kde bylo tolik lidské bídy a zoufalství, mi náhle současnost připadala jako hřích, kterého jsem se dopustil, jako křivda na mrtvých.

Je to nesmysl, říkal jsem si, ale toho pocitu jsem se nemohl zbavit.

Srovnával jsem člověka, který byl tehdy v lágru, a toho, kterým jsem byl teď. A pak jsem dokonce cítil

zlost, e za mnou Frangois přiel, e mne chce vytrhnout z mého vlastního ivota.

Musím se vzepřít, říkal jsem si, musím zůstat tím, čím jsem teď, nesmím se vracet zpátky, nesmím být polomrtvým zvířetem jako v táboře!

To vechno je dávno pryč, Frangois! Není přece moné, abys cítil stejnou nenávist jako tenkrát! Po vech těch letech to přece není moné!41

Ne, Aubrey, to není nenávist. To je jenom touha po spravedlnosti!44

A potom řekl klidně a s rozvahou čtyři slova, která do mne vnikla jako tenký nů.

Musíme toho mue zabít!44

Seděl jsem bez hnutí. Co by také člověk mohl říci!

Konečně jsem se trochu sebral a začal jsem pomalým krokem přecházet ordinací.

Frangois, dříve ne jsme kadý jiným způsobem tenkrát padli do rukou Saigonců, neměli jsme asi nikdo potuchy, co budeme dělat v budoucnosti. Také já to nevěděl.

Můj otec byl obchodník s pozemky, a povaoval za samozřejmé, e budu dál v jeho obchodě pokračovat. Ale navzdory tomu, e jsem asi mohl vydělat pěknou hromádku peněz, nevstoupil jsem do otcova obchodu. Studoval jsem medicínu, sloil jsem vechny zkouky víc ne dobře, a pak jsem byl nejdřív asistentem a potom vrchním lékařem, ne jsem se osamostatnil. Teď mne vichni povaují za vynikajícího srdečního specialistu. Nechci po tobě, abys to pochopil. Ale teď, po osmi letech od toho tábora smrti, u nechci vzpomínat na to, co tenkrát bylo!44

Nevím, co jsem od Frangoise čekal. Ale řekl jenom jako by mluvil sám se sebou:

Nemohu toho mue zabít sám, Aubrey!44

Potom dodal:

U proto ne, e kulhám a nemám dost sill44

Pokračoval jsem skoro vánivě, s naléhavou touhou vechno mu vysvětlit:

Ten lágr mne naučil váit si ivota, Frangois! Co svět potřebuje, to je léčit a uzdravovat, a ne zabíjet! Proto jsem se stal lékařem! Chtěl jsem dělat něco, co by smazalo vechnu tu bestialitu, jaká byla tam.44

To vechno můe být pravda. Asi má pravdu, Aubrey.’ Ale nesmí zapomenout, e přece existuje také něco jako morální zdraví. Nesmíme jednodue zapomínat, to přece 

nejde, ani odpustit není moné vrahům tolika nevinných lidí, to musí přece chápat. A právě pro tuto morální čistotu kadého, pro Jeho zodpovědnost, existují odpra* dávna také zákony jako Lex talions. Zná to. Oko za oko, zub za zub!

Ale Frangois, co to povídá? To jsou přece zákony dungle a násilí! Je to hrozné a primitivní!”

A my jsme pokrokoví lidé, e ano, my máme podle tebe právo zavírat oči nad vradami. Tábor v Con Soňu, to není ádná minulost stará tisíc let, jak dobře ví, není to tak dávno, a teď, v téhle chvíli tam asi vradí dalí ivé lidi, a nikdo o nich neví, nikdo nezná jejich utrpení. Con Son není minulost, a nelze na něj také zapomenout, tak jako nelze zapomenout na Osvětim. Pochop to!”

Ty bys tedy chtěl, Frangois, abychom k brutalitě přidali jetě svůj malý díl. Ale to tedy beze mne! Slyí? Beze mne! Děkuji pěkně!”

Naklonil jsem se kupředu a sáhl po telefonu.

Zavolám teď policii, Frangois. Ti si s celým případem poradí. Zjistí, jestli má opravdu ten člověk falené jméno, jestli je to opravdu ten, za kterého ho povauje, a podle toho pak to půjde dál. Cestou zákona, slyí? Ne cestou naí pomsty!”

Frangoisova hůl dopadla na mou ruku dřív, ne jsem mohl zvedout sluchátko.

Ne. Volat policii nebude!”

Frangois, pochop to přece!”

Ne, to nepochopím nikdy. Příli mnoho válečných zločinců v Německu i tady u nás uniklo potrestání. Celá řada jich dostala milost. Tisíce takových vrahů, kteří pracovali s důtkami, klacky a gumovými hadicemi, kteří mučili lidi stovkou nejrůznějích způsobů, je volných.

A mnozí z nich za ty zločiny nedostali ani jediný rok vězení! Kapitalismus není zrovna nakloněn spravedlnosti, kamaráde!”

Netvrdil jsem přece nikdy, e je tenhle svět dokonalý, Frangois. To jistě ne.”

Ale bude jetě horí, kdy budou vrazi bez trestu.”

Frangois, měli bychom ctít zákony. Není přece naím úkolem být soudcem i soudem a být také vykoná vatelem rozsudku!”

Ale Aubrey, tenkrát jsi uvaoval jinak! Tenkrát mezi smrtí a bídnou jiskérkou ivota, na konci dřevěného mostu, kdy jsi přísahal!”

Tady nejsme na konci bambusového mostu. Tady jsme v mé ordinací, a já jsem iékař!

Frangois s námahou vstal: Svět je rozdělen, Aubrey. A ta část, ve které ijeme, nemá sílu trestat válečná zločince. Tak je to. Proto musíme sami.”

Napadlo mne s vtíravou Jistotou, e se Frangois musel zbláznitl Byl vdycky jiný ne my ostatní, ale tedf, kdy viděl někoho, kdo mu připomíná minulé roky, musel se z toho zbláznit. Jinak by přece nemohl přijít na mylenku zabít toho mue! Copak je to normální?

Díval jsem se na něj, a uvědomil jsem si, e takhle nejedná člověk z dvacátého století. Tak by asi uvaovali lidé před několika sty lety, lidé, kteří ijí z pomsty, kteří podřizují své jednání motivům, je jsou u nám dnes cizí.

V té chvíli jsem poznal, e jednám správně, kdy jeho návrh odmítám.

Svět, ve kterém ijeme, nedovolí přece, aby jednotlivec zastupoval spravedlnost. To přece není moné, to ne, říkal jsem si, ale bylo mi Frangoise líto.

Kamaráde,” řekl jsem jetě, znám dobrého lékaře v nemocnici u svátého Hipolyta. Je to přítel, a je náhodou psychiatrem. Ten by ti pomohl. Mohu tě s ním seznámit? Určitě ti pomůe, a tak by ses zbavil svých ílených představ. Udělej to kvůli mně, Frangois!”

Otočil se ke mně.

Ty si tedy myslí, e to jsou ílené představy?”

Copak ty to necítí sám, Frangois? Ty necítí, jak nesmyslné je to, co jsi před chvílí říkal? Copak to necítí?”

Jen tomu neříkej ílené představy, Aubrey.”

Tak dobře, kdy tě to označení rozčiluje. Ale je to slepá nenávist. Touha po pomstě, a to není dobré. Podívej se, nedávno mne volali do nemocnice, kde leel vietnamský chlapec. Je jich tady v Paříi dost, a jeden z nich, asi desetiletý, potřeboval pomoc kardiochirurga. Tak mne zavolali.

No vidí, byl z Vietnamu a mně se v té chvíli vybavilo vechno, co jsme tam proili, ale nemohl jsem ho nenávidět!”

Frangois se usmál:

Děti já také nemohu nenávidět Prosím tě, přiznej mi aspoň trochu inteligence. Chci jenom splnit přísahu. Ten člověk vlastníma rukama usmrtil stovky a moná tisíce

lidí! Za to musí zaplatit svým ivotem! A kdy to neprosadí nae úřady, kdy k tomu ani nemají chu, co zbývá?”

To u je dávno pryč, Frangois, dávno pryč a pohřbeno těmi roky, které nás naučily ít jinak ne jsme ili tenkrát!”

Ty jsi dobrý, Aubrey! Podle tebe bylo zbytečné, e Jsme se ve druhé světové válce bránili nacistům? Zapomněl jsi, proč to vechno bylo? Aby lidé jako ten Quong na celém světě nemohli jednat s jinými lidmi tak, jako v táborech v Saigonu!

Kdy jsme byli mladí, byli jsme přesvědčeni, e potrestáme zlo, Aubrey, a teď bychom toho u nebyli schopni? Ale máme přece dost síly trestat zlo v kadé podobě!”

Frangois, musí s tím u přestat! Musí u konečně zapomenout na to, co jsme proili v táborech, musí zapomenout na vechny hrůzy. To tě tlačí, kamaráde, já vím, ale nejde to jinak. Musí se s tím vyrovnat tak jako ostatní. To, co chce, je k ničemu, a kromě toho to je stejně barbarské jako činy těch Quongů. Oko za oko, tak jsi to říkal. Ale to není pravda. My se nesmíme jednodue mstít. Druhá světová válka a pak i ná pobyt v jihovietnamském lágru, to vechno u je tak daleko jako třeba třicetiletá válka nebo válka o panělské dědictví před stovkami let!”

Podíval se na mne.

Nemohu se přes to dostat, Aubrey. Ty můe. Ty jsi Jiný, z jiného prostředí, jinak jsi vyrůstal. Dobře, ale já? Podívej se, co ze mne tam v lágru udělali, ale mysli také na ty, kteří jsou na tom jetě hůř, i na ty, kteří to nepřeili. Kadý den svého ivota cítím tu hroznou nespravedlnost, a ta bolest je pro mne nesnesitelná.”

Jene Frangois, uvaoval jsi o tom, co se stane, kdybys provedl svou ílenou mylenku? Kdybys toho mue zabil?”

Na tom přece nezáleí, co se stane. Důleité je, aby byla vykonána spravedlnost.”

Pravděpodobně tě strčí do vězení.”

Usmál se.

Co to po těch straných letech v táboře smrti známe ná?

Vybuchl jsem.

Copak to nechápe, e vechno existuje jen v tvé hlavě? Ten Quong, kterého jsi poznal, ta touha po spravedlnosti, vechno?”

Má strach, Aubrey. Má strach opustit tuhle dobrou ordinaci a jít se mnou. Má strach o sebe, o svou budoucnost, o dobré bydlo. Dobře. koda, Aubrey, e nás nechává oputěné!”

Nás? Koho nás?”

Nás, kteří jsme tehdy přísahali. A devěttisícosmset-čtyřicet umučených, kteří padli Quongovou rukou.”

Frangois, ti mrtví od nás neočekávají pomstu. Ti chtějí spravedlnost, a tu jim dá policie a řádné soudní řízení. Kdy má pravdu, kdy je to ten chlap, jak tvrdí, zavolej policii. A nesna se vykonávat spravedlnost sám vlastníma rukama, Frangois, to není z naeho století.”

Nae století není moc na spravedlnost, Aubrey. Jako novinář jsem měl monost poznat, jak to chodí v naí části světa. Prostě nevěřím, e by nae úřady opravdu zasáhly.”

Zmohl jsem se jenom na poslední varování.

Co chce dělat, Frangois? Dej pozor! Jsi na nejlepí cestě udělat stranou hloupost!”

Ani se nezastavil, ani se neohlédl.

Za okamik strčila do dveří hlavu moje zdravotní sestra a povídá:

Ten pán el kolem mne beze slova, pane doktore. To jste mu asi řekl něco zlého, e byl tak divný!”

Pomalu jsem se posadil. Vechno na mne padalo.

Pane doktore, za okamik tady bude vae auto, abý vá dovezlo domů.”

Díval jsem se na telefon, a uvaoval jsem, nemám-li přece jenom zavolat policii. Co kdybych je upozornil na to, co se chystá udělat Frangois?

Ale zůstal jsem jen sedět a neudělal jsem nic.

Asi za hodinu mne napadlo, e bych mohl zavolat Frangoisovu sestru.

Ozvala se hned, a řekla zadýchaně:

Halo, Frangois, to jsi ty?”

Ne, to není Frangois. Nejsem bohuel vá bratr!”

Kdo volá?”

Tady je doktor Aubrey Mesmer. Snad si na mne vzpomenete, jsem přítelem vaeho bratra.”

Co je s mým bratrem? Co je s ním?”

Buďte klidná.”

Stalo se mu něco?”

Ne, to ne. Ale rád bych s vámi mluvil.1*

Znovu se zeptala na to, co jsem u říkal.

A kdo volá?

Tady je doktor Aubrey Mesmer. Víte přece, e patřím k Frangoisovým kamarádům, pravidelně jsme se vdycky scházeli.**

Ano, to vím, Frangois mi o tom říkal.

Prosím vás, slečno, musím s vámi mluvit. Jako lékař. Rád bych vám něco důleitého řekl o vaem bratrovi..

DALÍ ODHALENÍ

Bylo to vechno toho večera, kdy nám Frangois zmizel.

Seděl jsem s jeho sestrou Terezou, a čekali jsme na příjezd doktora Mesmera, který se telefonicky ohlásil.

Stále jsme čekali, e se ozve sám Frangois.

Ale ten byl pryč, a nikdo o něm nic nevěděl. Jen jeho přátelé, jak se nám postupně ozývali, ale to bylo vdycky u pozdě. To u byl Frangois dávno zase někde jinde.

Báli jsme se zavolat policii.

Z jednotlivých útrků času, jak nám byly vyprávěny, jsme si dávali dohromady vechno to, co Frangois od odpoledne udělal, 1 to, co chce udělat.

A bylo to hrozné čekání, straná nejistota.

A se objevil doktor Aubrey Mesmer.

A kdy jsme pak seděli, vyprávěl nám zase kousek té minulosti, o které jsme u Frangoise dosud nevěděli.

Vyprávěl nám o táborech smrti nedaleko Saigonu…

Pokud jsem informován, je stále jetě v táborech smrti a hlavně na ostrově Con Son víc ne devět tisíc vězňů. Nikdo si neumí představit, jak to tam vypadá. Poctivě řečeno, snail jsem se na to zapomenout, ale nikdy se mi to docela nepodařilo!

Ná přítel Frangois jediný z nás měl odvahu. Nemlčel.

Byl to on, z jeho pera vylo před čtyřmi lety první odhalení o tygřích klecích. Byl to on, kdo napsal tu reportá. Byla to tehdy světová senzace “

To byl Frangois? On byl autorem toho článku?”

Ano, on. To jste nevěděla?”

Tereza začala plakat.

Ne. Nikdy mi o tom nevyprávěl. Nikdy se ani nezmínil. Věděla jsem jen, e to tam měl hodně zlé, ale on o tom mlčel.”

Snail jsem se ji uklidnit.

Nechtěl ti působit bolest, Terezo. Proto mlčel Nechtěl, abys ho litovala, ani já nic nevěděl, také asi nestál o moje slova útěchy. Frangois byl u takový.”

Tereza se na mne podívala.

Byl? Proč říká byl? Copak u neije? Ví něco, co já nevím?”

Lekl jsem se toho, a hned jsem se snail vysvětlit, co mne ani nenapadlo.

Neblázni, Terezo, prosím tě, zachovej klid. Řekl jsem to jen tak, pouil jsem slůvka byl, protoe mne napadlo, vdycky byl Frangois takový, ale nic to neznamená, prosím tě, musíme zachovat klid, určitě se tvůj bratr najde, a vechno bude v pořádkul”

Doktor Aubrey Mesmer nás poslouchal a potom, jako kdyby se nic nestalo, vyprávěl dál:

Ta reportá! U tenkrát jsem si jako lékař měl uvědomit, e s Frangoisem to není v pořádku. Ne e by bylo v jeho článku jediné slůvko nepravdivé, to ne, ale přece jen trpěl příli vzpomínkami na minulost. Víc ne mu mohlo být zdrávo. Ale je pozdě vzpomínat, co se mohlo udělat a neudělalo.”

Zeptal jsem se ho:

Poslyte, doktore, vy jste tam byl také. Neptám se, jak k tomu dolo, e vás v Saigonu zavřeli. Snad to byla náhoda jako u mého přítele Frangois. Ale povězte nám, jaké to tam doopravdy bylo?”

To je těké. Sám jihovietnamský president Thieu řekl o vech zprávách, které vyprávěly o poměrech v tygřích klecích, e prý jsou vylhané. No prosím, a to je oficiální hlas, co potom zmůe jednotlivec? Ale fakticky, bylo to strané. Tak strané, e to předčí kadou fantazii.

Já a moji kamarádi jsme přece jen nebyli v těch nejhorích kobkách, nikdy jsme nebyli přímo v tygřích klecích, to ne, ale vechno jsme viděli, chodili jsme kolem nich, slyeli nářek těch vězňů a viděli jejich umírání.

Bylo to děsné.

Stačí Jen, kdy vám řeknu Jako lékař, e pae těch lidí byly Jen pouhá kostra, nohy byly odumřelé a necitlivé, pokryté hlubokými Jizvami po ranách a po elezech i řetězech. Byli spoutáni třeba celá léta, namačkáni v nepatrných celách, Jejich pouhé Jméno rozechvívá od té doby, co o nich Frangois poprvé napsal, celý svět.

Tygří klece? Nejstranějí vynález tohoto století.

U těch vězňů byly zcela umrtvené svaly, zaviněné mnoha důvody. Třeba naprostým nedostatkem vitaminu B v potravě. Paralýza těm lidem začínala obvykle po Čtyřech měsících. Někteří ochrnuli ve výi pánve, Jiní ní, ale také bylo ochrnutí způsobeno ranami elezem a údery do kotníků.

Snad by po dlouhém a důkladném léčení mohli někteří z nich chodit, ale mají Jetě k tomu zcela zničené plíce, prudké střevní potíe, a jsou zničeni vápnem, které na ně často lili jejich stráci.”

Tereza stále plakala.

To Je hrozné. A něco takového prodělal můj bratr?1*

Ne, tohle přímo ne. Ale stačilo u kdy Jsme to denně viděli. Pamatuji se na jednoho mue, kterému bylo tehdy asi čtyřicet let. Býval dělníkem. Byl zatčen se svou enou a se dvěma dětmi, jednomu byly čtyři roky a druhému půldruhého roku.

Byl zatčen asi půl roku předtím, ne Jsme do lágru přili my.

Vyprávěl nám, e od roku 1955 pracoval v budhlstíc-kém hnutí a propagoval plné uplatnění enevských dohod o Vietnamu. Take nic zlého, jenom to, co bylo slavnostně smluvně podepsáno.

Po jedné manifestaci ho zatkli. To byla manifestace proti intervenci Spojených států ve Vietnamu.

Hned po zatčení je odvedli na komisařství saigonské policie ve čtvrti Tan-son-nhut, to Je nedaleko saigonského letitě.

A tam byli oba, on i jeho ena, podrobeni hroznému mučení. Obvinili je, e sympatizují s komunisty, ale to asi nebyla pravda, ten člověk se nám duoval, e nebyl nikdy komunistou. A děti musely mučení přihlíet a vidět, Jak policisté bijí jejich matku.

Byla ve třetím měsíci těhotenství a pochopitelně potratila.

Výslech trval dvanáct dní a dvanáct nocí, jak nám ten

mu vyprávěl. Vlastně se nedá říci výslech, spí mučení. Měl elektrody v uích, v nohách, v pohlavním ústrojí, věeli je za nohy, potápěli do kádě, která byla naplněna mydlinkovou vodou, lámali jim nehty.

Po dvanácti dnech to skončilo. V jakém byl stavu, to si dovedete asi představit.

A pak to lo vdycky stejnou cestou.

Z policejní stanice na takzvané bezpečnostní oddělení armády, to je ve středu Saigonu nedaleko zoologické zahrady, a tam mučení začalo znovu.

Zase trochu jinak. Obličej mu vstrčili do zvlátního aparátu, a očí měl doiroka rozevřené proti silnému zdroji světla. Vyprávěl nám, e přitom byli také nějací američtí civilisté.

A potom u byla poslední etapa.

Tygří klece.

Tam byl takový hlad a taková ízeň, e někteří pili ze záchodové mísy, jenome byli skoro vdycky přitom přistieni a potom dostali straný výprask.

Jídla snad ani nemohlo být méně. Několik hrstí docela shnilé rýe, která se hemila červy, suené, staré ryby a sepie tvrdé jako staré dřevo.

Kdy kohokoliv vytáhli z tygří klece, nemohl chodit. V tom malém prostoru mu za dobu věznění zakrněly svaly, ti lidé se v kobkách nemohli pohybovat, ochrnuli.

Ale to ovem zdaleka nebylo vechno.

Byli tam cvičení psi, a ti hlídali nad tygřími klecemi místo stráí. A stráe se také bavily, tak jako kdysi nacisté v koncentračních táborech, vybrali si vězně, a nechali ho jít kam chce, pokud to byl vězeň, který jetě vůbec mohl chodit, ale jakmile překročil pomyslnou čáru, o které nic nevěděl, vrhli se na něj a tloukli ho s tím, e se pokouel o útěk. Obvykle ho pak dobili.

Nelze o vem vypovídat. Ani vzpomínat nelze.

Jen snad zapomenout na vechny ty strané věci, zapomenout by bylo nejlepí, Ale docela to také nejde!

Tereza se po těch slovech hlasitě rozplakala.

Prosím tě, Terezo, pokouel jsem se ji utěit, to u je dávno pryč. Frangois se odtanitud přece vrátil, je iv!

Ale hned jak jsem vyslovil ta slova, hned mne napadlo, jestli je to pravda.

Je Frangois vůbec jetě iv? A proč se dosud neozval?

Podle toho, co nám zatím vyprávěli dva z jeho kamarádů, byl na cestě k vradě.

el zabít mue, kterého poznal Zločince, který lemu 1 tisícům ostatních vězňů ničil ivoty.

Frangois a vradal

Ta představa byla tak nesmyslná, tak neuvěřitelná. e jsem ji rychle zavrhl.

A co kdy se Frangoisovi ten mu ubrání? Co kdy naopak zabije Frangoise? Co potom?

Nemůeme nic dělat, říkal jsem si. Nic dělat, jenom

Čekat.

2ije můj přítel Frangois jetě?

NITKY SE ROZPLÉTAJÍ

Ano, Frangois byl u mne,*1 řekl Antoine Simon, dalí z přátel, kdy k nám přiel.

Frangoisova nemocná noha vyklepávala pravidelný o zdůrazňovaný rytmus do mramorové podlahy, kdy jsme li vedle sebe velikými sály, a moje malá místnost v suterénu mi teď připadala hrozně vzdálená od vchodu. Stejně jako tenkrát, kdy jsme otvírali muzeum pro obecenstvo.

Byl jsem zvyklý procházet se v noci rozsáhlými místnostmi muzea, ale nikdy se mi to nestalo ve společnosti takového průvodce, jakým byl toho večera Frangois. S pevně zavřenými rty a s kamenným obličejem.

Vdycky, kdy jsme procházeli nějakým světelným paprskem, který sem padal bůhví odkud, podíval Jsem se na jeho tvář. Jinak jsme se museli spokojit sporým světlem mojí kapesní svítilny.

U před hodinou zhasla vude světla, ale nae kroky teď duněly muzejními sály a odráely se od stropů jako blázniví netopýři.

Procházeli Jsme etnografickým oddělením, kde klouzal paprsek baterky po ostrých noích a po pičkách vystavených otěpů, občas jsme zahlédli kousek masky, které jsou tady vystaveny, a také různé fetie a totemy různých národů*

Trochu méně vzruující to bylo v sálech egyptské kultury. Tam stály sochy dávných mrtvých, zahaleny v temnotách, některé měly své vázy, ]ak si je vzaly do hrobu.

Vdycky jsem obdivoval starý Egypt, a teď jsem si uvědomil, jak krásné sochy to jsou, teď, kdy jsem byl s Frangoisem tam daleko ve Vietnamu a kdy jsem poznal, jak hrozné masky můe člověku připravit smrt, cenil jsem si starých Egypanů jetě víc.

Potom jsme přili ke schůdkům, vedoucím do mé kanceláře. Frangois potřeboval určitý čas, ne se po elezných, točitých schodech dostal dolů do mého království.

Zapnul jsem lampu s porcelánovým stínidlem, a viml jsem si, jak je straně zapráená. Ale nabídl jsem Frangoisovi svou jedinou idli, a poádal jsem ho, aby si udělal pohodlí.

V mém pokoji byla ledová zima, a vypadalo to tady spí jako ve skladiti ne jako v kanceláři.

Ale mně to nijak nevadilo. Nebo jako zástupce ředitele muzea jsem měl na starosti prohlíet archeologické kusy, které se sem někdy dostaly jenom náhodou.

Dárky, nebo také dědické pozůstalosti, a obvykle to přicházelo v kartónových krabicích, nebo v hnědém, silném balicím papíru.

Na stolech i na přihrádkách kolem trůnily vzácné památky na minulé doby, a já si to s láskou prohlíel, jako kdybych to vechno viděl poprvé v ivotě.

Zatím Frangois vyprávěl, co ho ke mně přivedlo v tak pozdní hodinu.

Poslouchal jsem a mechanicky jsem si hrál s nějakými porcelánovými střepy.

Kdy u byl Frangois skoro na konci svého vyprávění, zdálo se mi, e je rozzloben mojí lhostejností.

Určitě čekal, e budu jinak reagovat na vechno, co se týkalo jeho odhalení toho zločince Quonga.

Jako kdyby to byla světodějná události

Nevydrel to u, vstal, a začal přecházet mojí kanceláří tam a sem, a čekal, co řeknu.

Můj milý příteli, povídám mu, tvoje historka je určitě zajímavá., Jenom nechápu, proč se zrovna ty musí hrabat ve starých krámech. To stojí zbytečně nervy, hochu.”

Odpověděl mi to, co se přímo nabízelo.

Zrovna ty mi vyčítej, e se hrabu ve starých krámech. Ty, který jich tady má plno. Ale ne, budeme mluvit váně. To, co se mi dnes stalo, je pravdivé.”,

Rozumím ti, Frangois.**

Myslí to váně?”

Zastavil se a díval se na mne.

No ovem, docela váně. Klidně to vechno můe být pravda. Klidně můe být pravda, e se tady v Paříi objevil zločinec ze saigonského tábora smrti, nadporučík CHiong. Klidně můe být pravda, es ho poznal. Dobře. Ale co dál?**

Ty se ptá? Copak tě nezajímá, co bude dál?”

Nechtěl jsem ho drádit. Frangois byl vdycky dobrý chlapec a viděl jsem, e má nervy na krajíčku. Proč bych ho tedy jetě rozčiloval?

Co s tím, prosím, já mám společného?”

Předevím, prosím tě, si přestaň hrát s tím porcelánem!”

Podíval se na mne, a jako kdyby se omlouval, dodal:

S tím si můe hrát později. Ta moje věc je důleitějí.”

Tak doktor Mesmer mluvil jenom o své medicíně, co? A já byl následující v pořadí na tvé listině. Není to tak?” Frangois byl plný hořkosti, kdy řekl:

Nikdy bych nebyl věřil, e někdo můe zapomenout na to, co se mu stalo v Saigonu. Ale poznal jsem, e Aubrey Mesmer opravdu zapomněl.”

Zase jsem si začal hrát s obálkou, plnou střepů, a Frangois mluvil dál.

Tři roky plné poníení, výprasků, hladu a brutality. Mám za to, e ty jsi nezapomněl, Antoine?”

Já? Já se jenom ptám sám sebe, jestli to někdo z nás proíval tak citlivě, jako ty. A jestli to kohokoliv z nás tolik postihlo i po letech, jako teď tebe.”

Poslouchej mne teď dobře. Quong bude asi o půlnoci ve svém hotelu. Teď je na nějakém banketu, ale pak bude v hotelovém pokoji.

Ve kterém hotelu?** i Hilton.”

‘ Aha. Hilton. No to je veliký hotel.”

Antoine, kdy půjde se mnou a pomůe mi, budu s ním snadno hotov. Vechno jsem si dobře promyslel. Měl jsem na to dost času. Vezmu celou vinu na sebe, mně to nic neudělá. Ale je pro tebe velice důleité, abys byl při tom. Nanejvý důleité!”

Tak? Důleité? Jak to?”

Protoe jsi přece byl jeden z těch sedmi!”

Aha, z těch sedmi, ty mi vypráví o té události tenkrát.44

Ano, jeden z těch sedmi, kteří přísahali. Ty a Robert Bocard budete svědky toho, e jsme dodreli své slovo!44

Jsi tedy přesvědčen, e Robert a já půjdeme s tebou?

Robert půjde docela jistě. A ty také!

Já? Prosím tě, proč?44

Znám víc ne devět tisíc důvodů!4*

Ty myslí ty mrtvé, o kterých my víme!44

Ano. Právě ty myslím.44

Kamaráde, co budou ti chudáci mít z toho, kdy toho chlapa zabije? A co ty z toho bude mít?44

Jde o zaplacení viny, pochop to! Nikdo tady ve Francii to za nás neudělá!44

Ví, Frangois, ty jsi zvlátní člověk!44

To ne, jsem docela průměrný člověk!44

Tak. Ty si myslí, e je to průměrné a docela obvyklé, přijít sem a chtít, abych el s tebou a pomáhal ti zabít člověka!44

Já si myslím, e je to proti lidskému chápání, kdy takoví lidé jako Quong zabíjejí a ujdou trestu!44

Tak podívej, Frangois, ty tady mluví o lidech, o lidské společnosti. Já jsem tady v muzeu něco jako odborník na různé lidské společnosti. Napsal jsem dokonce knihu o dávné lidské společnosti. Vidí, tak jako Aubrey Mesmer i já jsem změnil po Vietnamu celý svůj ivot. Chtěl jsem kdysi být inenýrem, a proto jsem vlastně také byl ve Vietnamu, ve slubách jedné firmy, ale stal jsem se archeologem. Také jako Aubrey jsem vdycky hledal nějaký hlubí smysl toho, co jsme tam daleko museli proít. A myslím si, e jsem smysl toho veho pochopil.44

Tak to jsi na tom lépe ne já,44 řekl Frangois.

Podívej, Frangois, ten nadporučík Quong není nic jiného ne lotr. Kdy ho zabije, odstraní jeho osobně. Nemůe tu lidskou vlastnost, která se nazývá zlo, Jednodue vymazat. To nejde. Je to toté, jako kdybys chtěl urazit jednu hlavu mnohohlavé hydře.44

Ano, jenome bájná hydra byla nakonec přece jen usmrcena. Vylezla ze své bainy u Argosu, a Herakles s ní bojoval tak dlouho, a jí usekl vech devět hlav, také tu, která hydře dávala nesmrtelnost. Jene Hera-klcvi by se to nebylo povedlo, kdyby mu v rozhodném okamiku nepomohl jeho věrný sluha Jolaos.44

Má pravdu. Vidím, e bych byl udělal lip, kdybych byl klasický starověk vynechal ze hry. Ty se v tom ale vyzná. Zapomněl jsem, e jsi to kdysi studoval, viď?

je to tak, Antoine. Abych mohl tu příeru Quonga zabít, potřebuji také svého věrného Jolaal”

Ukázal jsem na regály kolem sebe.

Prosím tě, Frangois, dej si chvíli oddech, a prohlédni si vechny ty katule, kartony i balíky. Najde v nich nástroje z kamene a oceli, průměrného stáří mezi tisícem a desetitisíci lety. Větinou jsou to samé nástroje k zabíjení. Nástroje a pomůcky ke krájení masa, k Čtvrcení, řezání, trhání, skalpování. A vechny slouily k tomu, aby mohly být zabíjeny ryby, savci, ale také lidé. Jakmile bylo kdykoli v dějinách něco, co lezlo, pohybovalo se, křiCelo, chodilo, zahrabávalo se do země, nebo jen němě mlčelo, ihned bylo také něco, aby se to hýbající dalo zabít. To jsou právě ty nástroje tady v krabicích. To u tak bylo odedávna. Je to lidský pud, patný, ale starý jako lidstvo samo.

Proč ti to říkám? Abys pochopil, e celý ten obchod, který souvisí se zabíjením, je největím obchodem na světě, a je také nejdokonaleji organizován. Má největí průmysl k dispozici. A ten tvůj Quong je také součástí tohoto obchodu.44

Jen pokračuj. Poslouchám.44

Podívej, Frangois, svět je rozdělen. To víme oba, a ty jako novinář to ví nejlépe. Sám říká, e nae úřady nechávají válečné zločince bez trestu. Ale proč? Asi proto, e se jim takoví lidé mohou hodit. Vidí, tak je to. Ten Quong snad neměl nic osobně proti nám. On slouil, stál na straně těch, jim jde o velký obchod, a přitom Jsou mrtví, bohuel.44

Tak nevím, Antoine, ale kdy tě poslouchám, tak si myslím, e jsi blázen! Copak pro tebe vůbec nic neznamenají takové pojmy jako právo a spravedlnost? To, zač lidstvo odedávna bojuje? Jak můe vyslovit takový nesmysl, e ten Quong vlastně neměl nic osobně proti nám, e to podle tebe byla jen náhoda nebo tak nějak?44

Právo a spravedlnost? Moná, e to vechno je jenom tvoje touha po pomstě! Jinak je to vechno příli malicherné, Frangois, a ve světle historie docela bezvýznamné.44

Jak to myslí, prosím tě?44

V tom koi vedle sebe vidí například zajímavý exemplář sekery z doby bronzové. Ráno budu moná mít v ruce dýku nebo otěp z časů stěhování národů, nebo středověkou, těkou avli či meče. A za dva tisíce let vykope nějaký archeolog nástroje, kterými vradil ten nadporučík Quong, a hodí je klidně na hromadu k ostatním nástrojům z naí doby. Milý Frangois, pobyt ve Vietnamu ti způsobil větí kody ne si myslí.

Jak to?

Uloupil ti schopnost jasného úsudku. Tu vlastnost, kterou jsi vdycky měl!M

Myslí?

Tak podívej. Ty to povauje za důstojné odjet do hotelu Hilton a tam zabít jednoho mue? Bojím se, e k tomu bude muset odjet beze mne. Já přenechám spravedlnost lidem, kteří se tím zabývají. Policii, politikům a ostatním.”

U jsme o tom mluvili s Aubreyem. Kapitalistická policie, ani politikové, ani ostatní nemohou zajistit spravedlnost. Ale to ty nepochopí, stojíme kadý na jiném břehu!”

Oblékl si kabát.

Frangois, nechce toho nechat?”

Ne, to nemohu. Stále před sebou vidím naeho zastřeleného přítele, vidím i ty ostatní. Nemohu toho nechat.”

A nenapadlo tě, e moná sleduje falenou stopu? e to vůbec není Quong? To je víc ne pravděpodobné!”

Místo odpovědi otevřel Frangois dveře a vyel ven.

Půjde mne doprovodit s lampičkou?”

Opravdu, Frangois, uvauj trochul”

Gumový konec jeho hole vyklepával zase ten pravidelný rytmus do elezných, točitých schodů, a my li a k východu z muzea beze slova.

Tak jsem se rozloučil s přítelem Frangoisem, a pak jsem uvaoval, co dál. Rozhodl jsem se zatelefonovat vám, protoe jste jeho sestra a měla byste vědět, co se s ním děje. A tak jsem přijel, abych vám to vechno pověděl…

DALÍ ČÁST TAJEMSTVÍ

To vechno vyprávěl Antoine Simon.

A potom chvíli seděl a mlčel. My také. Mysleli jsme na Frangoise.

A přítel Simon vzpomínal dál…

Rylo to jeden den předtím, ne Frangoise i ostatní zatkli.

Ryla to doba soustředěné ofenzívy vlasteneckých Nil, a v Saigonu to tehdy doslova vypadalo tak, e nikdo nevěděl kdy a odkud a také jak přijde útok revolučních vojsk.

Málem vládla panika ve vech ulicích, zaplněných kuřaty na roni a vůní, která se z nich linula. Lidé spěchali, a nikdo neměl čas ani chu zdret se na ulici déle ne bylo nutno.

Zato v barech bylo plno.

Bary byly a zřejmě dodnes jsou v Saigonu místem, o kterém se právem dá říci, e je to zlatý důl. Američtí vojáci tam utrácejí svůj old i peníze, které si přivydělají melinou, a dívky, kterým u dávno nezáleí na pověsti, těí aspoň nějaký výdělek, který větinou odevzdávají své rodině.

Toho dne, docela jasně se na to pamatuji, se staly dva významné případy přímo v centru města.

jednak vyletěl do povětří americký hotel Brink.”

O tom u víme. To nám vyprávěl Régis Pinot.

Dobře, to tedy u víte, Ale nevíte, co bylo předtím.

Vlastně to byly poslední chvíle, ne byl Frangois za-tčon.

A také já a ostatní. Pro nás pro vechny to byly poslední chvíle.

Na základně Cho Phu bylo v té době jako v úle.

Od předelého dne startovaly a přistávaly stroje, Jedno transportní letadlo za druhým, a bez přeruení se tady křičelo, dávaly povely, a lidé běhali kolem letadel, pomáhali s nákladem, a hlavně nadávali.

Vechna ta letadla přiváela válečný materiál v kadé myslitelné podobě Vyplivovala vojáky, spoustu saigonských vládních vojáků, které přepravovala na jiná místa určení, a hned zase odstartovala, aby se vrátila na základnu Soc Trang, kde to lo nanovo. Zase nový náklad, n zase vechno od začátku.

Stroje letadel stenaly a hrozily, a jejich hukot se stal vdycky děsivým ve chvíli, kdy se letadlo objevilo nad deltou řeky Mekong.

Dokonce rolníci dole na zemi na rýových polích, zvyklí u na válku jako na něco běného, lidé které nemohlo snad nic u vyděsit, zvedali hlavy a dívali se na letouny jako na zjevení. Tolik jich najednou nikdy neviděli.

Ti lidé dole věděli, e je před velikou bitvou. A jen se modlili ke svým váeným předkům, aby je nastávající boje nepřipravily o zbytky úrody.

Ve velitelské centrále v Soc Trangu panovala stejná horečka jako na základně Camp Cho Phu.

Právě tam se odbývala jedna z důleitých porad To vechno vím od Frangoise, Jako reportér se ke vemu dostal, byl to vdycky náramně ikovný a podnikavý chlapec. Vyprávěl mi podrobnosti mnohem později, v době, kdy jsme byli u ve vězení.

Američané tehdy rozhodli, e silné svazy vojska vyrazí ze základny Cho Phu směrem ke hranicím Kambode.

Zároveň mělo být zahájeno bombardování těch oblastí, a vojska dole na zemi dostala za úkol vytvořit půlkruh obrany, který by zabránil postupu revolučních sil k Saigonu.

Situace tehdy pro saigonská vládní vojska nebyla dobrá.

Dokonce se mluvilo o vpádu osvobozeneckých sil do Saigonu.

Bezprostředně po bombardování měly nastoupit nově vytvořené výsadkové oddíly US Cavalery Corps, jejich lidé byli dopravováni silnými vrtulníky

Plán předpokládal, e potom vechny zúčastněné oddíly vyrazí naráz a budou neustále zuovat kruh kolem revolučních jednotek Ti, kdo plán připravovali, doli k názoru, e tak neunikne ani jeden odpůrce.

Dvě stě vládních saigonských vojáků pod velením po ručíka Tai, a právě tak jednotky poručíků Hoanga a seranta Qui byly připraveny k nástupu do letadel.

S nimi měli letět američtí poručíci Westermann serant Donnetti a serant Karasinski.

Kapitán Lincoln W Mnore, nejvyí americký lůstoj-ník na této základně si vzal mue stranou

Dávejte pozor, chlapci! Dávejte dobrý pozor předevím na ty nae zde]í spojence ze Saigonu. To Jsou nai přátelé k pohledáni, a věřit jim nemůeme! Poručík Tai Je mimo podezření. Pokud jde o podezření, pak je na něm divné jenom to, jak často a v jakém mnoství pouívá anglickou vodu po holení.

Ale poručíkovi Hoangovi a serantu Qui bych nevěřil nnl pozdrav. Ti jsou schopni proříznout nejlepímu příteli hrdlo, kdy jim to něco vynese Říkám vám to pro vechny případy. Víte na čem jste, a dávejte si pozor!”

Jen buďte bez starosti, kapitáne/4

Američtí vojáci si navzájem podali ruce a rozloučili se.

Serant Karasinski, obtloustlý chlapík s obličejem dobře iveného býka, řekl jetě:

A dávejte pozor na toho reportéra, kapitáne! Ten dokáe bez zaváhání vyfotografovat, jak vyhazujete prázdnou krabici od keksů. A potom to otisknou někde v Evropě a řeknou, e znečisujete dungli!44

Nepřipomínejte mi toho chlapa od novin,” zabručel kapitán Moore.

Ten chlap od novin, to byl ná přítel Frangois.

Kdy potom vechno odletělo, el si kapitán sednout do zpravodajské místnosti, a poslouchal z éteru vechna hláení jak se překřikovala a křiovala.

Za chvíli k němu přiel ná přítel Frangois.

Sakra, kapitáne, tady to vypadá jako ve válce!”

Není to jednoduché, to ne.

Kapitán Moore měl sdílnou chvilku, a tak zavolal sluhu, a poručil mu, aby přinesl dva álky kávy.

To máte tak, pane Ricard. Nai zdejí spojenci, saigonská vládní vojska, si náramně potrpí na hru na vojáky. Rádi salutují, zdraví nadřízené o překot, ale to je vechno Kdyby se také trochu starali o disciplinu při boji, to by bylo lepí.

Samozřejmě to nechci tvrdit veobecně. Kapitán Li, můj jlhovietnamský kolega a velitel tohoto tábora, to je voják jak se patří. Ale co má chudák dělat, kdy ťeví, jaké má mustvo. Ani nemůe vědět, jestli polovina z jeho muů nejsou převlečení komunisté. Tady v té zatracené zemi to nikdo neví.

Mohu to napsat?” zeptal se Frangois, a vytáhl svůj blok.

Ale ano, napite co chcete! Naopak, to nemůe kodit, kdy vai čtenáři někde ve Francii budou konečně vědět, e to tady vypadá docela jinak ne se oficiálně tvrdí.

To není ádná válka s normálními frontami, ve které by člověk věděl, kde stojí nepřítel a kde jsou nai.

Tady je nepřítel vude. Nejenom v severním Vietnamu, kde vládnou komunisté za sedmnáctou rovnoběkou, ale také tady v jiním Vietnamu, dokonce i tady přímo v srdci Saigomu.

A ti blázni z osvobozenecké armády bojují jako lvi, to je fakt. Je těko je chytit. Mohou být v kadé vesnici, v kadém městě, na kadé ulici si člověk musí dávat pozor.

Zasáhnou vdycky tam, kde to nečekáme. A kdy udeříme my, tak jsou u větinou zase někde jinde.

Well, děláme co můeme. Ale je to hrozná válka Máme opevněné tábory, jako je tenhle, po celém jiním Vietnamu. A z nich vyráíme k úderům. Málokdy se trefíme, větinou jde nae rána do prázdna.

Také tady kvete zrada. Kamaráde, tady je kolem nás tolik zrady v naich vlastních řadách, e to ani nelze počítat. Jakýmsi záhadným způsobem se dozvědí komunisté vdycky předem o akci, kterou proti nim plánujeme. A jak  to nelze zjistit.

Tak je to.

A co obyvatelstvo?” ptal se Frangois a horlivě si psal poznámky do bloku.

Těko říci! Obyvatelstvo dost dobře neví, co si tak má myslet o vládě v Saigonu, která se iví jenom úplatky a melinou. Páni ministři zdejí vlády hromadí fantastický majetek a nejde jim přitom ani trochu o obyvatelstvo. Lidé u chtějí mír. Trvá to vechno dlouho v této zemi, to byli napřed Francouzi, a teď my, Američané, a tak se prostí lidé na to vechno dívají důkladně. Vědí, e větí pořádek jim tady zajistí komunísfé ne ti nai spojenci v Saigonu.

Nejhorí je, e se hněv těch lidí větinou obrací proti nám, Američanům, cizím bílým ďáblům z Nuóc My, z Ameriky.

Ale dost o tom, jsou to ne zrovna radostné věci tady v první linii.”

Za tři hodiny po tomto rozhovoru dolo k výbuchu před hotelem Brink.

Z luxusního hotelu nezůstalo skoro nic.

Ná přítel Frangois el v té době právě ulicí, vzdálenou takových pět set metrů od hotelu, kdy udělala ji-hovletnamská policie zátah.

Sbírali kadého.

1 dětí, které se potulovaly ulicemi, i prodavače zbytněných suvenýrů, vechno.

A nikdo se nedovolal. Marně mával tehdy Frangois průkazkou, kterou mu vystavil kapitán Moore, a podle které mu byl dovolen volný pohyb vude na území, kontrolovaném Američany.

Nikdo si nedal práci, aby se na průkazku aspoň podíval.

Naopak. Ztloukli Frangoise hned po zatčení, a kdy ho tuk jako ostatní odváeli, padaly dalí rány.

Nikdo si neumí představit, jací surovci jsou ti malí, úskoční saigontí policisté.

No a potom to lo jako s ostatními. Výslechy, a pak tábor. Myslíte, e se Frangoisovi nějak ulehčilo tím, e jo zahraniční korenspondent? To u těch lidí nehrálo vůbec ádnou roli. Zatýkali pro počet, čím víc zavřených, tím větí odměna, a to měl vlastně Frangois jetě veliké těstí, pokud se to tak dá říci.

Kolik novinářů z celého světa tam přilo o ivot jenom proto, e chtěli být na místě událostí a podat celému světu pravdivou zprávu o bojích ve Vietnamu.

Frangois se dostal do lágru.

Tam jsme se vlastně teprve důkladně seznámili. Také mne zatkli při té áře, a také mi nepomohly papíry, dokazující, e jsem v Saigonu obchodně jako zástupce jedné firmy.

Nic to nebylo platné.

Ale o jejich táborech, a o tom, co jsme tam zaili, musíte mi odpustit, o tom nechci mluvit!”

Také Frangois o tom nikdy nechtěl mluvit,” řekla tie

Tereza.

A v té chvíli zazvonil telefon…

Vichni, jak jsme tam seděli, jsme se otočili k aparátu. Jenom tereza vstala, a zvedla sluchátko.

Haló,” řekla.

Potom chvilku mlčela a poslouchala.

To jste hodný, děkuji vám. Prosím, můete přijít sem. Jsou tady i ostatní Frangoisovi přátelé, ano, budu se těit.”

Poloila, a kdosi z nás se zeptal:

Kdo to byl?”

Saigonský hotel Brink

před osudným výbuchem.

Dalí z Frangoisových přátel. Robert Bocard. Přijde sem. Před chvílí od něj Frangois odeel..

CO VYPRÁVĚL ROBERT BOCARD

Začal hned jak přiel:

Frangois mi řekl, e nael moje číslo v telefonním seznamu v budce hned u vchodu do muzea.

Také mi vyprávěl dost podrobně, jak to bylo.

Předevím mu byla zima. Také pocioval hlad U dost dlouho neměl nic v ústech, a myslel na to, e mu doma jistě Tereza připravila polévku a teplé jídlo, a byl prý na nejlepí cestě to vechno vzdát. Vude kolem byla tma a docela prázdné, bezútěné ulice, myslel stále víc na domov a na to, co mu řekli přátelé, ke kterým se obrátil.

Zůstal sám. Nikdo nebyl ochoten jít s ním, a Frangois se ptal, jestli nemají pravdu, jestli se opravdu nezbláznil.

Teprve kdy ucítil pistoli v kapse svého kabátu, byl zase pevný.”

Můj boe, pistole,” vykřikla najednou Tereza.

Vyskočila, a běela do vedlejího pokoje.

el jsem za ní, a jetě víc jsem si uvědomoval, e tuhle sestru svého přítele Frangoise opravdu miluji. Jak rád bych jí byl pomohl v těké chvíli!

Tereza utíkala rovnou k velikému psacímu stolu, shýbla se a otevřela dolejí zásuvku.

Znovu řekla Můj boe!” a potom pomalu vstala. Zásuvka zůstala otevřená, a já viděl jenom papíry a jetě nějaké věci.

Pistole je pryč!” řekla pomalu Tereza. e mě to hned nenapadlo!”

Jaká pistole? Nevěděl jsem, e Frangois má pistoli doma!”

Měl Ji spí jako památku na dobu, kdy byl tak blízko válce. Nikdy ji nepouíval, ani ji nikdy nevyndal z psacího stolu. Docela jsem na ni zapomněla.”

Najednou mne něco napadlo.

Ale kdy pistole zmizela, znamená to, e Frangois u o tom Quongovi věděl před tou tiskovou konferenci.**

Jak to?

Přece se potom u domů nevrátil. Je to jasné. Musel o tom chlapovi vědět, a byl také rozhodnut u dřív. Bund ho dokonce chtěl zabít přímo tam, na tiskovce, nebo někde v chodbě, ale faktem zůstává, e si vzal pistoli h sebou u kdy el na tiskovku. Co teď budeme dě-lut?

Nevím. Snad opravdu raději zavoláme policii.

To ne. Kdy Je Frangois nezavolal sám, nemůeme nnl my. Pochopte, Terezo, jaké by to bylo sousto pro zdejí smetánku, kdyby třeba zatkli pokrokového novináře. Víte, jak se tady na něj dívají!**

Vrátili jsme se k ostatním, a pan Bocard vyprávěl dál:

Rád bych mluvil s vaím éfem,** řekl Frangois, kdy vytočil číslo mojí kanceláře.

V jaké záleitosti?**

Jsem jeho přítel. Chci s ním mluvit soukromě.

Milý pane, copak aevíte, e ná éf má spoustu přátel? Jak se jmenujete?**

Frangois řekl své jméno, a mu na druhém konci drátu se za okamik ozval znovu.

éf je tady, ale kdy s ním chcete mluvit, musíte sl pospíit. Je zrovna na odchodu/*

Frangois vyběhl z budky a pokud mu to nemocná noha dovolovala, spěchal ulicí, aby nael taxík.

Hned za rohem se mu to podařilo.

Moje kancelář je v estém patře nové, docela moderní budovy ma Allée Girondins, a nějakou náhodou se stalo, e vechny výtahy jezdily jenom do pátého patra.

Frangois tedy musel jedno poschodí pěky, a kdy se objevil v kanceláři, byl celý udýchaný.

Na skleněných vstupních dveřích byla zlacená písmena firmy.

Bocard, bookmaker.

Frangois se usmál. Tak starý dobrý Bocard se teď věnuje sázkám na dostihy. A zřejmě mu to vynáí, pokud se to dá posoudit z toho, co tu je vude kolem vidět.

Vstoupil do veliké místnosti, a vude bylo plno lidí, a také oblaka kouře cigaretového i doutníkového, a někdo křičel, a vpředu byla obrovská tabule a u ní dva mui,

kteří psali a hned zase smazávali na tabuli nepochopitelná čísla, kursy startujících koní. Kdosi v sále něco vykřikoval, a za přepákou sedělo est muů s kloto-vými ochrannými rukávy na bílých koilích, a před nimi se tlačili sázející.

Občas bylo slyet nějaké hláení z tlampače na zdi, a Frangois zůstal stát u dveří, překvapen tím nezvyklým ruchem.

Za okamik mu přiel naproti mu s edivými vlasy, a jakmile promluvil, poznal Frangois, e je to teť, se kterým předtím telefonoval.

Bez dlouhých řečí provedl hosta kolem přepáek, dozadu do veliké kanceláře.

Potom se vytratil a zavřel za sebou poltářované dveře.

Byla to prostorná kancelář, s ústředním topením a tlumeným osvětlením.

Frangoise napadlo, e jenom máloco se můe s tímto luxusem v Bocardově kanceláři srovnávat. Také ho hned napadlo, e i Bocard stojí na druhé straně, má peníze, ije si  ten nehledá spravedlnost pro vechny!

Jediné, co tady vadilo, a co vůbec neladilo s vybraným vkusem celého zařízení, byly dvě veliké nástěnné malby za psacím stolem, skoro v ivotní velikosti, představující v lehkém, paříském stylu polonahé eny. Obě se divoce smály docela tak, jako kdyby vyskočily z nějakého kalendáře.

Byly to právě ty dívky, které byly tak typickou Robertovou láskou. Dokonce i tam daleko ve Vietnamu se mu nějakým zázrakem podařilo propaovat pár obrázků filmových hvězd, enských samozřejmě.

Tak takhle ije teď Robert Bocard, napadlo Frangoise znovu. Byl takový u tenkrát ve Vietnamu?

Buď zdráv, kamaráde,” řekl jsem, to mam radost, e tě vidím!

V okamiku seděl u Frangois v hlubokém, podivně tvarovaném křesle, a já naléval z láhve, kterou jsem vytáhl z obrovského domácího baru.

Měl jsi těstí, kamaráde, e jsi mne tady zastihl. Zrovna jsem odcházel. Mám jít jetě do kina na dobročinné představení, moc se mi tam tedy nechce, ale co člověk neudělá pro reklamu svého podniku, no řekni!*

Měl jsem na sobě smoking, a moje lakované střevíce zářily jako ve výkladu. Diamanty se blytěly v maneto-výoh knoflíčcích sněhobílé koile, a Frangois s údivem pozoroval, jaký se ze mne stal dokonalý gentleman.

Take teď jsi vefKý mu, Roberte, řekl Frangois.

Nemohu si stěovat!

Vdycky mi bylo jasné, e to někam dotáhne!

Nechci zapírat. Mohu sám sobě říci, e jsem mu, klorý to dokázal.

Rak jsem podal Frangoisovi sklenku dobrého koňaku.

Roberte, řekl Frangois, ty jsi letos nepřiel k nasetím pravidelnému setkání. Udivilo mne to, zrovna ty jsi

vynechal!

Udělal jsem omluvné gesto.

Měl jsem práci. Velký handikap tříletých, jeden z největích dostihů sezóny, takovou věc já ve svém povolání nemohu vypustit. Jde o moře peněz. Přítě si k naí Hchúzce musíte pečlivěji vybírat datum, také podle koňských dostihů, jinak tam zase nebudu!

Frangois mi docela věřil.

Kadým rokem chyběl někdo na přátelské schůzce Htarých kamarádů z vietnamského vězení, a obvykle kdo chyběl, u se neobjevil nikdy. Ale Robert Bocard, to byla výjimka. Určitě to bylo tak jak říkal, nemohl kvůli svému obchodu, nic jiného v tom nebylo. Frangois si vzpomínal, e na vech dosavadních schůzkách to byl právě Robert, kdo vdycky hýřil nejlepí náladou a bavil vechny přítomné.

Pokynul jsem sotva znatelně na Frangoisovu hůl a zeptal se:

Copak dělá noha, kamaráde?

Stále zlobí.

Pořádně se napil.

Nezapomněl jsi Frangoisi, e jsem to byl já, kdo tě tolikrát drel při té strané operaci?

Frangois nezapomněl. Na takové chvíle se nikdy nezapomíná.

Jako by to bylo včera. Frangois vidí tu hroznou chvíli tenkrát daleko od domova.

Viděl Davida, doktora, který u není mezi ivými, viděl, jak tenkrát David zvedl svou pai a zakryl Frangoisovu zanícenou nohu, viděl, jak Davidův palec a bílý ukazováček drely iletku se třemi otvory. Pak zahlédl Robertův kclysi tak odporně zarostlý obličej, který vykukoval na druhém konci prkna, na které Frangoise poloili. Cítil, jak ho Robertovy vlhké ruce tiskly, a jak se

snaily přidret jeho hlavu a občas stíraly pot s jeho

čela.

Kdybych teď otočil hlavu, napadlo Frangoise, viděl bych místo toho obrovského baru zrezavělý hrnec s horkou vodou, do kterého David namočil iletku, a ve kterém si umýval krev,

Jako kdyby Robert Bocard četl ty mylenky, řekl:

To byl ikovný chirurg, ten David. A potom zmizel, a u jsme o něm nikdy neslyeli. Nebo tys o něm slyel?44

Ano, slyel, Zemřel tam, za pár týdnů po té operaci, která mi zachránila ivot.44

Chudák David. koda ho je.

Robert se podíval na své hodinky, a Frangois si viml, e jsou z masivního zlata,

Abych byl upřímný, kamaráde, měl bych u jít. Skoda, e sis pro svou návtěvu vybral tak nevhodnou chvíli, Ale můeme se domluvit. Pozve sem svou sestru, a já vám ukáu, jak mi jdou obchody. Někdy je to tady zajímavé, kdy jsou veliké dostihy a kdy výsledek není zrovna podle očekávání, pak je tady veselo. No a potom půjdeme vichni někam na večeři a pak třeba do nějakého nočního podniku, zavzpomínat si, poveselit se. Co tomu říká?44

Musí opravdu jít, Roberte?44

Nezlob se, kamaráde, ale kdybych se tam neukázal, lidé mne budou pomlouvat. Tak u to chodí.44

Teplo a také dobrý koňak vykonaly své. Frangois seděl po námaze celého odpoledne a večera a nebyl schopen cokoliv říci.

Nejdu tam nijak rád, Frangois, to mi můe věřit.4*

Opravdu ne?44

Kdepak, je to otrava, takové oficiální slavnosti, a jetě k tomu dobročinné, kamaráde, to neví jaké to je. Staré dámy, a samé zdvořilosti, a přitom jen koukají, aby tam člověk nechal kloudný dar, o nic jiného jim nejde.44

Posly, Roberte, přiel jsem ti něco říci. Má jetě chvilku času?44

Zase se podíval na své zlaté hodinky.

Tak dobře. Ale pospě si, prosím tě. Co potřebuje?44

Frangois mu vyprávěl o nadporučíku Quongovi, o tom, jak ho poznal, a také o tom, jak dopadl u svých přátel. Nikdo nebyl ochoten jít s ním.

Celou tu dobu poslouchal Robert pozorně. Jednou za—

Iflhl za ňůru a jaksi mimoděk spustil těké záclony, (nke do pokoje nepadal ani paprsek z ulice a z jejích NVfltel. Pak se posadil za svůj psací stůl, poloil si nohy nahoru na desku, zapálil tlustý doutník, a beze slova poslouchal.

Několikrát vběhl do místnosti mu, se kterým Frangois předtím telefonoval, a vdycky to vypadalo, jako kdy má hrozně naspěch. Skočil k Robertovi, ukazoval mu nějaká čísla na papírku, a potom zase odběhl.

Kdy Frangois konečně skončil své vyprávění, vstal Robert, zakalal a přitom rozehnal rukou hustý doutníkový dým kolem sebe, a pak povídá:

Vidí, kamaráde, já si na rozdíl od těch ostatních věbec nemyslím, e jsi se zbláznil. To ne. Já ti věřím kadé slovo. 

Frangois si ulehčené oddychl.

A Robert pokračoval:

jenome, kamaráde, musí beze mne! Je mi to líto, opravdu, ale já teď nemohu. Mám jak ví povinnosti. Ale to nic. Ty si přece poradí sám. A kdybys něco polom potřeboval, myslím, kdyby tě třeba hledala policie, skoč sem, o to dalí u se postaráme.**

Bylo to tak ohromující, e se Frangois ani nepokusil cokoliv říci. Stojí na druhé straně, necítí to co já, napadlo Frangoise. Nehledá spravedlnost pro vechny, mohlo mne to napadnout. Je stejný jako ti ostatní.

Robert Bocard stiskl zvonek na desce psacího stolu, a kdy se dovnitř vřítil zase ten mu, který tu u byl několikrát, řekl:

Postaráte se o mého přítele.

Potom se otočil, podal Frangoisovi ruku, a odeel.

A teď seděl tady a vyprávěl nám to.

Hned jak jsem odeel, napadlo mne, e jsem něco pokazil. Snad jsem se měl o Frangoise postarat, snad Jsem mu to měl vymluvit, nevím. Ale v té chvíli jsem opravdu musel odejít. A kdy jsem přiel na tu dobročinnou slavnost; nedalo mi to, a volal jsem vám, slečno Terezo. Pak jsem se omluvil hostům a jel sem. Já vím, asi to ode mne bylo hloupé, neměl jsem nechat starého kamaráda o samotě, ale to mne napadlo a potom.

Snad se dá něco napravit. Nebo u je pozdě?

JETĚ VZPOMÍNKY NA SAIGON

Vdycky o mně bylo známo, e jsem měl rád eny,” vyprávěl tofTo večera Robert Bocard. I tam ve Vietnamu si ze mne kvůli tomu dělávali legraci, a popravdě řečeno, právem.

Fakt, já byl vdycky na enský, slečna Tereza mi promine. Koneckonců to také bylo moje povolání.

Jak to, zeptal jsem se.

Tak. Opravdu povolání. Trochu se za to dneska stydím, ale jen kvůli tomu jsem se dostal dolů do Saigonu. Opravdu. Pracoval jsem toti tehdy v jedné umělecké agentuře. Ono v tom moc umění nebylo, ale tak se tomu říkalo, aby to vypadalo vzneeněji. Naím úkolem bylo starat se o americké vojáky, vlastně o jejich volný čas. Byla to americká firma, a já byl manaerem. Nebyl to patný obchod, to se nedá říct. Často jsme o tom tehdy s Frangoisem mluvili, on mi obyčejně vyčítal to moje povolání, ale pak uznal, e se kadý iví jak umí. Ostatně to u je dávno pryč. Byl to obchod, a dneska u se na vechno dívám docela jinak. Zvlá, kdy mne zavřeli stejně, bez ohledu na to, e jsem dělal pro Američany. A ten lágr nás pak sblíil, a tam byl kdo z jakéhokoliv důvodu. Ale nebude snad pro vás bez zajímavosti, kdy vám povím také pár záitků z té doby.

Pokud jde o mne, jak jsem řekl, zajímala mne hlavně děvčata. Byl jsem také mladí, a potom, vynáelo to. A tak jsem od své firmy dostal zvlátní úkol.

Jezdil jsem hodně často do sousedního Thajska, do Bangkoku, a tam jsem organizoval pro americké vojáky pětidenní dovolené.

Byla to ubohost. To jsem si vechno uvědomil potom ve vězení. Ale bylo to tak. Ti hoi nejdřív zabíjeli, a potom milovali, na chvíli se snaili zapomenout na mrtvé, na bídu a nejistotu svých dní.

Bylo takové pravidlo.

est měsíců museli američtí vojáci bojovat s nepřítelem, a potom si mohli vyrazit. est měsíců museli zabíjet, aby sami přeili, aby pak mohli pět dní ít a milovat.

To víte, dovolenou domů dostávají Američané nejdřív po jednom roce stálého bojového nasazení. Ale kdy chtějí na chvíli ven z té země plné střelby a výbuchů granátů, někam, kde v noci nekřičí ranění, kde nehrozí léčky a smrt, pak musí vydret tuhých est měsíců,, a za to mohou dvakrát do roka na pětidenní výlet do ukla nebo do Hongkongu, do Kuala Lumpur nebo do Mlngapuru.

Takové dovolené organizovala právě nae firma.

|/I měl na starosti Bangkok, v Thajsku, v zemi dívek, kluré prý jsou vechny krásné jako jejich královna Si* rlklt, ty dívky, které udělaly ze své země tygrů a slonů /mni prodejné válečné lásky.

Měli jsme to dojednáno s plukovníkem Bartleyem Umenwoodem, jeho předkové pocházeli z Německa a kdysi se vystěhovali do Ameriky.

Náklady takové dovolené platil stát, jenom poplatky za hotel si platili vojáci sami ze svého.

To bylo vdycky stejné, est dolarů za noc. Také si platili jídlo, pokud byli na dovolené.

A samozřejmě vechno to, co vypili.

Stát, tedy Amerika, jim ovem na pětidenní dovolenou věnovala kadému jednu láhev whisky, tak to bylo zařízeno, a tak to také přesně fungovalo.

A kdy chtěli vypít víc ne jen tu jednu láhev, pak ovem museli sáhnout do kapsy a platit.

A oni chtěli vdycky pít víc. Čím víc, tím lip.

Navtívil jsem stovky barů v Bangkoku, v tom městě, kloré kdysi dýchalo malířským kouzlem a za této války no stalo městem, podobajícím se městům Divokého západu.

Ve vech barech bylo mono vidět vdycky stejný obrázek.

Kolem dokola seděli na vysokých stoličkách mladí Američané, a vdycky se upřeně dívali na taneční par-ket. Skoro nikdy netančili, na to byli příli pohodlní. Ale pili.

Pili, aby zapomněli.

Skoro vdycky tančila jenom děvčata v těsném objetí, a I a učila tak dlouho, a si je některý Američan vybral.

Tam v Bangkoku byla láska velikým obchodem.

A dívky v Bangkoku rozuměly obojímu, lásce i obchodu, a musím říci, e tomu rozuměly tak dobře, jako nae firma. Bangkok byl největím obchodním střediskem, pokud jde o lásku, snad v celé jihovýchodní Asii.

Pamatuji se na dívku jménem Toi, místní krásku, která mi jednou řekla:

Američané jsou vichni stejní. Jsou mladí, a chovají

Po výbuchu.

se skoro Jako děti Kdy pak jdeme spolu do hotelu, často se rozpláčí.

Nemohu zapomenout ani na chvíli na válku. Za pět dní nemohou zapomenout na to strané, co viděli a co také dělali víc ne pět měsíců.41

Tak mi to řekla dívka Toi, a měla pravdu. Ti vrazi z dungle si tady v barech kupovali chvilky zapomnění, a přitom byli otupělí, pouhé loutky svých pánů, sedících kdesi daleko.

Řekl mi také jeden z nich, dodnes si pamatuji jméno, byl to Opie Boyer ze Sudbury, a byl to pro pět dní přítel právě oné dívky Toi:

Válka tady je straná. Nikdy člověk neví, kdy se z ní dostane a jestli se z ní vůbec dostane!44

V jednom baru seděl opilý americký serant, a strčil mi pod nos noviny.

Tady si to přečtěte. Tady je to černé na bílém!”

Stálo tam, e při včerejí akci padlo jedenáct amerických vojáků, a ten mu začal plakat, a říkal:

Vechny je znám, byli to moji lidé, a já tomu unikl jenom proto, e jsem měl zrovna dovolenou a jsem tady. Tak je to, jinak bych tam leel s nimi!44

Začal se v té chvíli smát jako ílenec, a na celý bar vykřikoval:

Jsem tady v baru, proto na mne nestříleli, tak je tol”

Větina z nich stráví v baru celé dny i noci, celých pět dní dovolené. Jenom někteří, a je jich málo, se Jdou v Bangkoku podívat třeba na staré ofirámy. Ale vichni ostatní, a zejména důstojníci, tráví svůj čas dovolené venku za městem v hotelu Holiday.

To byl největí vynález naí firmy Moderní, dokonalý.

Vlastně to nebyl hotel, ale motel. A hodinový, Jestli víte, co to znamená.

Kdy tam člověk přijel, samozřejmě u s vybranou dívkou a v najatém autu, otevřela se před ním automaticky hlavní vrata motelu, a vjelo se do vnitřního dvora.

Kde byla otevřená a volná gará, tam se mohlo s vozem zajet. Jakmile jste zhasli motor, objevil se mlčenlivý thajský sluha, a zatáhl za vámi roletu garáe.

Nikdo nemohl auto vidět, nikdo si nemohl přečíst číslo vozu.

Pak si tentý tichý sluha vyinkasoval tři dolary, to byl poplatek za čtyři hodiny v motelu, a odeel.

Hned vedle diskrétní garáe byl pokoj, spojovacími dveřmi se tam vstupovalo skoro přímo z auta, a vechno tylu zase dokonale organizováno.

V(!dle pokoje byla koupelna s naputěnou horkou vo-(Ion ve vaně, dívka se obvykle la vykoupat, protoe do-11 mi u svých zbídačelých rodin nic takového nepoznala, a pak se znovu objevil dokonalý a beze slova se pohybující sluha v bílém, přinesl kadému jednu láhev limonády, ta u byla započtena v ceně, a zase okamitě zmizel.

Tam v tom motelu mi dívka Toi jednou vyprávěla celou svou historii.

bylo jí osmadvacet let, té dívce, která v zemi bílých ulomí dávala na pět dní lásku vrahům z bojitě ve Vietnamu.

Tak vyprávěla dívka Toi:

Jmenuji se vlastně Siri Nun Pichtinavi, ale moji rodiče mi vdycky říkali Toi, to je tloutík.

Američané mi jeden jako druhý říkali Sweetheart, ne ho také Honey a Darling. Kdy po pěti dnech odjíděli, darovali mi často vechno, co jetě u sebe měli.

Stalo se obvykle, e jsem je pak u nikdy neviděla, snad tam zůstali někde v baině, snad jeli domů do Ameriky, ani mne to zvlá nezajímalo Člověk si zvykne.

jenom Bili mi dodnes píe. Říká, e na mne stále myslí, a e si mne chce vzít za enu Chudák Bili. Stále znovu mi píe, e nechce umřít. Je mu teprve dvaadvacet, je na mne moc mladý.

A přece je mým snem vzít si Američana za mue!

Zdejí mu z Thajska si mne u nikdy nevezme, jakmile jsem se začala točit kolem Američanů, jsem u pro nae mue poznamenaná.

Dlouho jsem se tomu bránila. Ale to by kadý musel vědět, co je to hlad. Mít hlad ne jenom jedno odpoledne, ale dlouhé měsíce, a taky rodina doma nemá co do úst, kadý den je příli málo rýe, a pak jsou tu sourozenci, kteří umírají hladem, a tak se pak dívka jako já u nebrání, a jde uzavřít smlouvu.

já u byla vdaná.

Bylo mi osmnáct, kdy jsem si vzala jednoho Ameri Ča na.

To proto, e přinesl s sebou na dovolenou konservy /i také čokoládu, a celá rodina si na něj zvykla, a tak ml za tři dny můj otec nařídil, abych si toho mue vza !a.

Za pět dní odjel Těsně před odjezdem mi řekl, e u nejde do války, e se vrací do Ameriky, A také mi řekl, e mne s sebou nevezme, abychom se dali rozvést. Měl tam u snoubenku, a já nejdřív plakala, ale nic jsem nemohla dělat, a tak jsme se rozvedli, Tady v Bangkoku to jde rychle, svatby i rozvody.

Protoe jsem tehdy byla jetě mladá, brzy jsem si nala dalího přítele. Zase Američana.

A od té doby mnoho dalích, vdycky na těch pět dní.

Jenom jedno se změnilo.

U s nimi nechodím na letitě, kdy se vracejí do Vietnamu.

Na letiti je člověku vdycky tak teskno, zvlá při loučení.

Říkám to bez jakéhokoliv smutku, u jsem si na takový ivot zvykla.

Tak mi to tehdy vyprávěla dívka Toi,

Také to patřilo k vietnamské válce. Bohuel také to .

OPATŘENÍ RÉGISE PINOTA

Bylo to zajímavé vyprávění.

Ale najednou jsme si vichni uvědomili, jak čas utíká. Moná, e u se Frangois pokusil zabít toho nadporučíka Quonga, moná, e u je zatčen.

Anebo kdesi omdlel, a leí třeba bez pomoci.

Takhle přece nemůeme nečinně čekat, vyjádřila Tereza nahlas nae mylenky.

Ne, milá slečno Ricardová, nečinně nečekáme, řekl náhle Régis Pinot.

Jak tomu mám rozumět?”

Podnikl jsem jistá opatření. Je to celkem vzato oemetná situace, a myslím, e nejsem sám, kdo rozumí, oč tady jde!”

Podíval se na telefon, a to mne podnítilo, abych se ho zeptal:

Promiňte, pane Pinote, ale čekáte nějakou zprávu?”

Zprávu ani ne, spí, kdy dovolíte, návtěvu. Dovolil |snm si pozvat jistého pána. To jsou ta moje opatření, alespoň jedno z nich. Nezlobíte se na mne, e jsem bez vaeho dovolení..

Ale ne, kdy je to někdo, kdo nám můe pomoci v hledání mého bratra!”

To jistě. A navíc ten mu má přece jen velkou moc I postavení. Ostatně u je tady.”

Zazvonilo, a Tereza běela ihned otevřít.

Vstoupil elegantní, statný padesátník, ale mohlo mu klidně být i víc, nedalo se to tak dobře odhadnout.

Régis Pinot okamitě vstal, podal mu ruku, a pak nám nového hosta představil.

Slečno Ricardová, pánové Tohle je pan Larousse, zástupce policejního ředitele města Paříe, a také můj dobrý a dávný přítel. Poádal jsem ho o pomoc, rozumíte, docela diskrétně!”

Bylo mi to divné.

Tolik jsme se namluvili a nauvaovali o tom, e se policie nesmí nic o celém případu dozvědět, a najednou sám zástupce policejního ředitele.

já vím,” pokračoval Régis Pinot, já vím co máte na myslí. Ale neobávejte se, pan Larousse je tady jako přítel, ne proto, aby vedl nějaké vyetřování. Povaoval jsem za nutné informovat ho, protoe si myslím, e nám opravdu můe pomoci. Má k tomu docela jiné prostředky ne my.”

Velmi mne těí,” řekl pan Larousse, a pak mám vem jednomu po druhém podal ruku.

Co je nového?” zeptal se potom Régis Pinot.

Dost věcí, Snail jsem se samozřejmě zařídit vechno diskrétně, pokud mi to moje funkce umoňuje. Ale musím říci, e je to zvlátní případ. Zatím se vlastně nic nestalo, to vechno jsou jen dohady a předpoklady, a tak nemám důvod zasahovat. Ostatně právě tak si to přál pan Pinot, jen diskrétně. Dobře. Postavil jsem tedy číníky, mimochodem nae dlouholeté spolupracovníky, tedy dva číníky z hotelu Hilton, ke vstupním dveřím do haly. Pardon, samozřejmě jsou převlečeni za vrátné. A potom jsem upozornil kuchyňský personál, aby pozoroval zadní vchod a také okna v přízemí zadní fronty hotelu. Doufám pevně, e tohle podivné divadlo nebude dlouho trvat.”

Régis Pinot se usmál.

Doufám pevně, e nejdéle za hodinu bude vechno definitivně vyřízeno, Alespoň by mělo být Za chvíli je půlnoc, jak dlouho můe být Frangois nezvěstný? A tak či tak, nejpozději za hodinu bude po vem dohadování. Pak u budeme přesně vědět, na čem jsme,,**

A teď mne prosím omluvte, řekl pan Larousse. Mám jetě nějaké záleitosti. Tedy ne sluební, to ne v tuto pozdní hodinu, ale jsem pozván na slavnostní večer, odtamtud jsem se uvolnil, abych sem přiel, kdy mne o to pan Pinot poádal, jenome se tam zase musím aspoň na chvilku vrátit. Pane Pinote, řekl jsem svým lidem, kam mají okamitě volat, kdyby se v hotelu něco dělo. Dovolíte jistě, slečno, e? Dal jsem jim vae číslo, a pan Pinot by mne hned zavolal, kdyby to bylo nutné.**

Myslím, řekl zase Régis Pinot, e to tam uhlídají, aby se nic nestalo. Ostatně kulhavého mohou, těko přehlédnout!**

Jako kdy do mne blesk udeří!

Régis Pinot řekl  kulhavého! Můj přítel Frangois!

Uvědomil jsem si, jak se v takové kritické chvíli ukazují pravé tváře lidí, o kterých jsme se domnívali, e to jsou skuteční přátelé.

Jenom maličkost, pane Pinote, otočil se pan Larousse u skoro na odchodu, chtěl jsem se jetě zeptat, zda si opravdu myslíte, e ten vá přítel, pan Frangois Ricard, opravdu nevyvede nic nepředloeného? Myslím nic takového, co by zavdalo později podnět k tomu, abych se musel zodpovídat jako představitel policie, proč jsem nezasáhl oficiálně?**

Docela určitě, pane Larousse. Jsem dokonce pevně přesvědčen, e se tam v hotelu neobjeví vůbec. A i kdyby, pak je v kadém případě pan Kim Than-son u varován. 

Jak to, varován?**

Mluvil jsem s ním docela otevřeně, a také jsem mu řekl, e se tam můe objevit chorý člověk, trpící utkvělými představami. Pan Kim Than-son o tom ví, a jsem přesvědčen, e se podle toho zařídí.**

Ten Régis Pinot! Skoro kodolibě mne napadlo, e bych panu Laroussovi měl povědět, co jsme s Terezou objevili. Jak jsme přili na to, e si Frangois vzal s se-bou svůj revolver, Ze by přece jen měl zasáhnout oficiálně, jako představitel policie, jak prve říkal.

Pan Larousse se omluvil a odeel, a my seděli v očekávání dál. Pamatuji se, e jsem si prohlíel vzorek koberce u svých nohou, a mé mylenky byly stále u přítele Frangoise.

(en kdyby se u Frangois ozvali Jen kdyby u zmizela ta nejistota.

A potom to přilo!

Telefon náhle a zcela neočekávaně zazvonil, a my vichni jsme vyskočili jako na povel.

Tereza byla u aparátu první. Snad proto, e byla přece jen doma, snad i proto, e čekala na zprávu od Fran-gbise nejvíc z nás.

Stáli jsme kolem ní tak blízko, e jsme mohli slyet kadé slovo.

Ricardová,44 řekla Tereza do sluchátka.

Haló,44 ozvalo se, to je sestra pana Ricarda?44

Ano, sestra. Co je s mým bratrem? Stalo se mu něco? A kdo volá?44

Neobávejte se. Vaemu bratrovi se nic nestalo. Poádal mne, abych vám zavolal/4

Kdo volá?44

Aha, promiňte, nepředstavil jsem se. Inspektor Mlchet, ze zvlátního oddělení.44

Co je s mým bratrem, pane inspektore?

U jsem vám řekl, je v pořádku. Přili jsme pozděl41

Jak tomu mám rozumět? Litujete, e je v pořádku? Jak to, e jste přili pozdě? Co se stalo? Odkud voláte?44

Volám z hotelu Hilton. Vá bratr mne o to poádal. Není mu nic, jen má poraněnou ruku. Výstřelem z pistole.44

Výstřelem z pistole?44

Ano, chtěl jsem vás poádat, abyste sem přila, vy a jeho přítel, prý u budete vědět.44

Je to váné, pane inspektore?44

Na těstí ne, jenom krábnutí Ale musím vám říci jetě něco. Vá bratr zabil jistého mue!44

Můj boe!44

Bohuel, přili jsme pozdě!44

Zastřelil toho člověka?44

Ne, to ne. Zabil ho dýkou, slečno!41

CO VYPOVÍDAL MŮJ PŘÍTEL FRANCOIS NA ZVLÁTNÍM ODDĚLENÍ

Dostal jsem se do hotelu Hilton docela snadno! Vůbec si nemyslete, e to bylo obtíné, chtělo to jenom trochu přemýlení.

Věděl jsem, e někteří z mých přátel udělají vechno, aby mi ve vykonání spravedlnosti zabránili. Báli se. Bohuel vichni, na které jsem se obrátil o pomoc, se báli. Bylo to pro mne hrozné zklamání, po tolika letech přátelství zůstal člověk najednou sám. A musel si také sám poradit, sám vechno udělat, a to pro mne není zrovna jednoduché, při mém zdravotním stavu! Najednou jsem viděl, e moje cesta není jejich cestou. Byli to jiní lidé, patřili k jinému světu. Obchodníci, měáci  co jim záleí na boji za svobodu? Co vědí o utlačovaných národech?

Ale byl jsem naprosto pevně rozhodnut. Musel jsem to udělatl Sloili jsme tenkrát přísahu, a i kdy přátelé mluvili o tom, e ty časy jsou dávno pryč, e je jiná doba a jiný svět, i kdy si hledali a také nacházeli tisíce důvodů, proč by takový čin neměl smysl, já byl rozhodnut. Viděl jsem stále, po celá ta dlouhá léta, před sebou tvář naeho společného přítele Cécila Michelota, kterého tam dole zastřelili. Vidím stále jeho tvář s rozbitou čelistí, a vidím zrovna tak vechny ostatní, i ty, které jsem ani jménem neznal, ty tisíce lidí, kteří přili o své ivoty rukou nadporučíka Quonga a jen pro jeho rozptýlení a kratochvíli Musel jsem to udělat, abych splnil přísahu, sloenou nad hrobem mrtvého 18. srpna 1965.

Musel jsem to udělat, abych dokázal, e drím dané slovo. Věděl jsem, e oficiální spravedlnost to neudělá. Vdy dovolila, aby ten Quong přijel a sem!

Zajímá mne, pane Ricarde, jak jste se dostal do hotelu Hilton?44

Ach to byla maličkost! Věděl jsem, e tam budou nějaká opatření, která by mi zabránila ve vstupu. Snad tajní policisté, moná dokonce, e některý z mých přá tel osobně Bylo mi jasné jedno.

Nikdo z nich nechtěl jít se mnou. li tedy vlastně proti mně, a tak jsem se musel pojistit, aby mi nemohli v ničem bránit. Vymyslel jsem to jednodue.

Hned jak jsem zjistil, e jsem sám, objednal jsem si telefonicky v hotelu Hilton pokoj. Na jiné ne moje jméno, samozřejmě. A potom večer, kdy jsem se rozhodl, n přiel čas, nebylo ádným problémem domluvit se n jedním známým, který slouí u záchranné sluby a jezdí sanitkou. Ví o mně, e pracuji u novin, a tak jsem mu snadno namluvil, e se musím dostat do hotelu Hil-Ion k jisté významné osobnosti, která tam bydlí, abych přinesl svému listu reportá. Ale protoe ta známá osobnost nepřijímá nikoho, musím se do hotelu dostat lstí.

Ten dobrý člověk od sanitky to povaoval za ohromný vllp, a tak pro mně přijel s bílým vozem i se dvěma mui a nosítky.

jak říkám, nebyl to ádný problém. V hotelové recepci jsme se normálně ohlásili na jméno, na které jsem si před tím objednal pokoj, saniáci řekli, e si pro mne přijedou mí známí z jiného města a do té doby, snad do zítřejího rána, e budu tady v hotelu, a celý personál se jen překonával v úslunosti a ochotě.

Nikdo si neviml, ani nemohl samozřejmě vimnout, e mám zraněnou nohu, a já věděl, e právě to bylo asi určeno jako poznávací znamení, kdybych se v hotelu objevil. Leel jsem na nosítkách, dobře oblečený pán, kdo by měl nějaké podezření? A tak jsme se hladce dostali do objednaného pokoje, nosičům jsem zaplatil, n vichni jsme byli spokojeni.”

Kdy nám pak později inspektor Michet četl tuto výpověď, podíval jsem se na Régise Pinota, který podnikl vechna ta opatření, o kterých mluvil můj přítel Francois. To on se domluvil s panem Laroussem, oni zařídili dva stráce a upozornili personál hotelu na kulhavého mue, jak Frangoise sám Pinot označil.

Jak velice podcenili mého přítele!

Protokol pokračoval:

Vypovídejte, pane Ricarde, co bylo dál!”

Dál u to bylo docela snadné. Kdy mne donesli do objednaného pokoje, chvíli jsem jetě čekal, a potom jsem opatrně vyel ven, na chodbu. U jsem se nebál, e mne někdo zadrí, protoe předpokládaní stráci byli jistě dole, v hale, a tak pro mne byly hotelové chodby zcela volné.

Věděl jsem, ve kterém pokoji bydlí Quong. Věděl jsem to u dřív, kdy jsem si zjioval, kde je ubytována ji hovietnamská delegace, a pak jsem si to pro jistotu

ověřil telefonem jetě předtím, ne jsem postupně j navtívil své přátele. j

Kdy jsem zaklepal, byl jsem dost napjat, zda je ! Quong vůbec doma. Ale podle mých propočtů by doma i u měl být. Recepce pro delegace na jednání měla být i u dávno skončena, a tak jsem byl jist, e u je doma.

Kdy jsem tedy zaklepal, nikdo se nejprve neozýval. Bylo mi to divné, protoe jsem měl vypočteno, e u by měl být z recepce doma. Tak jsem tedy zaklepal jetě jednou. Teprve potom jsem slyel uvnitř v pokoji nějaké kroky, hluk, a za okamik se nepatrně pootevřely dveře.

Ve kvíře se objevil on. Byl to on, teď jsem si byl víc jist ne kdykoliv dříve, protoe jsem bezpečně vzpomínal na jeho úskočné pohyby, právě takové, jakým teď otevřel dveře.

Byl to Quong, a přál jsem si jen, aby tu byli moji přátelé, kteří mi nevěřili, přál jsem si, aby viděli na vlastní oči.

Ale nebyl čas na dlouhé úvahy.

Quong se zeptal:

Pan Ricard, prosím?”

A já byl hrozně překvapen, jak to můe vědět, jak můe moji návtěvu očekávat.

Vysvětlil mi to o chvíli později. Régis Pinot ho toti odpoledne přede mnou varoval. Bylo to pro mne veliké zklamání, kdy jsem se to dozvěděl. Myslel jsem e stačilo, kdy odmítl jít Régis se mnou, ale aby navíc jetě přímo varoval toho člověka, to bylo překvapení. Kdoví, co vechno mu o mně napovídal. Dovedu si představit. Asi e jsem blázen, e trpím utkvělými představami. Ale nebyl čas o tom přemýlet. Proti mně stál teď hromadný vrah mnoha lidí, a já přiel splnit přísahu nad mrtvým. A tak jsem se rychle přizpůsobil.

Ano, jsem Frangois Ricard. A kdy víte, e jsem k vám měl přijít, pak také jistě asi víte, proč!

gis Pinot, a vechno mi řekl. Očekával jsem vás tedy, i kdy musím říci, e ne tak pozdě. U je vlastně noc.” j

Alo to nevadí. Je přece docela jedno, kolik je hodin. Tl mrtví tam daleko také u nepočítají hodiny/4

Tak prosím, co ode mne chcete?44 zeptal se Quong, )nl<o kdyby to byla jen zdvořilostní návtěva.

Jistě to víte od pana Pinota. A to co chci, také udělám, Quongu!44

Ach, vy se mýlíte. Nejsem Quong, jak říkáte, jmenuji no Ktm Than-son. Mohu vám ukázat vechny své doklady. Mflote se zeptat vedoucího naí delegace, můete se kdokoliv přesvědčit. Jsem Kim Than-son, je mi líto, ale vidím, e pan Pinot měl pravdu. Opravdu trpíte podivnými představami. Promiňte, nechci se vás nikterak dotknou a rád bych se vám omluvil za celý ná národ zn to, co vás potkalo. Dovedu si představit, e to nebylo nic příjemného, a my s takovým jednáním nesouhlasíme. Ale, bohudík Quong nejsem.44

Měl jsem těch úsluných řečiček právě dost.

Podívejte se, Quongu, to vechno si můete uetřit. Vím, e jste Quong, a bude-li potřeba, snesu o tom důkazy, jméno Kim Than-son je falené, a nezajímá mne, jak |sto k němu přiel. Ani to mne nezajímá, kdo vám pomohl, kdo vás kryje, mám jenom zjitěno, e jste na listině zločinců, a vae jméno bylo vyhláeno Mezinárodní dozorčí komisí k pátrání. Vím, e jste se včas z tábora ztratil, a je mi docela jedno, kde jste se ukrýval. Alo fakta jsou fakta, a vy jste Quong.44

Kupodivu neodporoval, ale k mému překvapení se /optal:

Co chcete dělat, pane Ricarde?44

Jsme mui, a tak můeme mluvit otevřeně. Přiel |sem, abych vás zabil. Slíbil jsem to kdysi, a také to vykonám.44

Ale pane Ricarde!44

Myslím si, e čím méně řečí naděláme, tím to pro nás oba bude jednoduí. iv se z tohoto pokoje nedostanete, a tak snad není třeba příli o tom uvaovat. Také jste se neptal svých obětí, kdy jste je střílel!44

Zase neodporoval. Poznal, e to myslím smrtelně váně, a hrál u jen o čas.

Tehdy byla jiná doba, pane Ricarde!44

Aby člověk zůstal člověkem, se vím, co k tomu patří, Quongu, na to nemusí být jiná doba, na to musí být povaha a charakter.44

Podíval se na mne, a potom řekl skoro potichu:

Jste ironický, pane Ricarde, Ale rád bych vám řekl, e jsem se docela změnil.”

Nepovídejte!”

Pokouím se teď pykat jako kajícník. Snaím se dělat jen dobro na tornto světě!”

Quongu, nebuďte směný! Kdyby se policie dozvěděla, kdo jste, je okamitě konec vaí hry s faleným jménem. Sel byste před soud, protoe vae jméno je na listině zločinců, kteří jsou stíháni mezinárodně. A trest by byl jenom jediný. Smrt.”

Pane Ricarde, nebylo by opravdu lepí, kdybyste mne nechal jako Kim Than-sona vést řádný ivot? Mohl bych přece jen hodně napravit a ve své nynějí funkci přispět k porozumění.”

Jak to myslíte? Uitečný ivot, nebo pohodlný ivot, bez obav a bez starostí?”

Ne, opravdu myslím uitečný ivot. V mnohém jsem se poučil, leccos se mi ujasnilo, vidím, kde jsem pochybil, pane Ricarde.”

Vy chcete dělat dobré skutky? Zrovna vy? Pomáhat chudým a nemocným, nebo jak se to říká? Nikdy mne nenapadlo, e byste mohl být dobrodincem!”

Pomalu el ke stolu, otevřel zásuvku, a stejně pomalu poloil na stůl pistoli P 38. Díval jsem se na něj, a byl jsem zvědav, co bude dál. Přiznám se, e mi to bylo docela příjemné, e má zbraň. Alespoň nebudu mít aikdy v ivotě pocit, e jsem zabil bezbranného.

Zeptal jsem se ho:

Jak jste to vlastně udělal?”

Co prosím?”

Jak jste to udělal, e jste zmizel z tábora beze stopy? A jak jste dostal takové místo, e jste tady s oficiální delegací?”

Sotva znatelně kubl rameny.

Člověk má přátele, pane Ricarde.”

Také mám přátele, ale obvykle na ně není spolehnutí právě tehdy, kdy by to člověk nejvíc potřeboval.”

Vidíte, na ty moje přátele bylo spolehnutí. Pomohli mi, protoe dobře věděli, e nejsem zlý člověk!”

Zdálo se, e Quong pomalu nabýval jistoty. Věděl teď, e jenom jeden z nás se z tohoto pokoje dostane ivý. A byl stále jetě přesvědčen, e to bude on. V tom gestu, jak poloil pistoli na stůl, jsem ho bezpečně poznal takového, jaký tam dole chladnokrevně vradil.

Nejhorích bylo prvních est měsíců potom, kdy jsem

z l A bóra zmizel/4

Povězte mi, proč jste se odtamtud ztratil?14

Ale pane Ricarde, bylo nám u jasné, e se schyluje It nějakému jednání. Neříkejme tomu k mírovému jednání, to ne, ale věděli jsme, alespoň my, kdo jsme byli nu trochu vlivnějím místě, e se musí něco změnit. Odpor protivníka byl stále silnějí, jeho úspěchy u se nedaly zastavit, a také v mezinárodním měřítku se nae pozice stávala čím dál tím horí. Museli jsme myslet dál dopředu, a proto jsem jednoho dne dostal příkaz zmizet z tábora.

Od koho?”

Od dobrých přátel, pane Ricarde. Ale to jsem tuil, n se moje jméno ocitne na listině zločinců, a tak jsem se musel nejprve skrývat. I tady pomohli přátelé, il jsem daleko od vlasti, v jiné zemi, ne jsem se zase mohl vrátit do Saigonu, schován na obchodní lodi, ale u vybaven novým jménem a dokonalými papíry. A kdyby nebylo vás, bylo by vechno v pořádku i dál.”

Co bylo dál?

Můj vagr je vlastníkem malé továrny v centru Saigonu, u něj jsem pracoval několik měsíců, a pak jsem byl povolán do naeho ministerstva zahraničí.”

Jak to?”

Přátelé, pane Ricarde. Vidíte, jak s vámi mluvím otevřeně, vydávám se vám vlastně na milost a nemilost. Ale myslím si, pane Ricarde, e jsme přece oba byli vojáci, a tak si můeme rozumět.”

Snail jsem se neposlouchat jeho řeči.

Opřel jsem se o svou hůl a pomalu jsem vstal.

Tak to skončíme, Quongu.”

Vzal se stolu pistoli, zkusil od jitění, a potom ustoupil do tmy pokoje za stojací lampu. Jenom kovový lesk hlavně bylo vidět, jiného nic.

Prosím, pane Ricarde, buďme přece rozumní. Dovolávám se vaí velkomyslnosti!”

Jaká to byla slova! Byli jsme přece vojáci, říkal ten vrah, dovolávám se vaí velkomyslnosti!

Co můe člověk odpovědět na takovou nehoráznou drzost? Na chvíli jsem byl dokonce přesvědčen, e Quong vůbec nechápe, kolik lidské krve prolil a jakých zločinů se dopustil.

Kdybych jen na okamik podlehl klamu, mohlo to vechno vypadat jako nepříjemná uďálóst, která se stala před dávnými lety a na kterou je lépe zapomenout. A kdy to on takhle líčil, zřejmě si říkal, za co by teď měl být trestán?

A mně se vnucovala stará otázka, proč by masový vrah měl za své zločiny pykat, kdy je to tak dávno, stejná otázka, jaká mi přila na mysl u při norimberském procesu s nacisty. Nebo ty milióny lidí, popravených, umučených, spálených, muů, en i dětí, to přece nemůe smýt smrt vraha!

Má to smysl? Napravím jeho smrtí něco? Odčiním něco?

Ale přinutil jsem se nechat takové mylenky stranou. Ten člověk musí zemřít! Přísahali jsme to, musí se to stát!

Jak dobře umíte lhát, Quongu! A jak přesvědčivě! Kadý posluchač by jistě přísahal, e vechna vae slova o pokání přicházejí z hloubi srdce i due. Zní to docela nevinně, podle vás jste se mýlil ve svém dřívějím ivotě, a nikdo by asi nepovaoval za moné, e jste v táboře Con Son poručil například čtrnácti muům vykopat své vlastní hroby a pak je zezadu zastřelil, e jste zakázal, abychom vyhrabali kamaráda, kterého zasypala hlína ve výkopu, a pak jste si sedl nad jeho bezmocně se zmítající hlavu, zavalenou spoustami hlíny a po bradu a s hodinkami v ruce jste počítal, jak dlouho můe být jetě naivu, a kdy il déle ne jste myslel, a vám u bylo čekání dlouhé, jednodue jste ho botou ubil.

To, co řekl, bylo překvapující.

Neprosím za sebe. Prosím vás za svou enu a za své děti!u

Mlčel jsem.

Moje ena neví o ničem. Neví, co jsem 3ělal. Je mnohem mladí ne já, je nevinná. Nemýlím-li se, pane Ricarde, také u vás je nodina vysoce ceněna a váena. Rodina je přece svátá!

Quongu, a co myslíte, e se stalo s rodinami muů, které jste zabil? Co se stalo s jejich nevinnými enami, s přítelkyněmi, s dcerami? Také jste jejich rodiny povaoval za svaté, kdy jste elezným prutem jednou ranou zabíjel v močálech tábora jejich mue?

Zapřísahám vás, pane Ricarde, nesmíte zavolat policii! 

To jsem ani na okamik neměl v úmyslu, Qunwgu, uklidněte se Ani by to nemělo smysl. Nevěřím zdejím uřmlíim a policii. Nakonec by celý případ asi zapadl. |sie zbabělý, zákeřný vrah, a jste také nepolepitelný lhář A já se postarám, abyste dostal to, co si zaslouí-to.

jde vám o pomstu, pane Ricarde?

Ne, u jsem dnes o tom s někým mluvil. Jde mi n spravedlnost.

Neříkal u nic.

Sel pomalu ke stolu, sejmul své brýle z nosu a pomalu je spustil do malé kapsičky u upanu.

Světlo stojací lampy ozařovalo jeho tvář.

Pak se na mne podíval a přimhouřil oči, jako kdyby odhadoval vzdálenost. Přistoupil jetě blí, a zůstal stát lak metr přede mnou. Kdyby byl zvedl pistoli, byl by se ume snad ústím hlavně dotkl.

Stál jsem jako socha, ani jsem se nepohnul, a díval jsem se na něj tak klidně, jak jsem dovedl. Jenom moje ruce sevřely pevněji rukově mé hole.

Poprvé v ivotě jsem si uvědomil, e je slyet i ticho. Slyel jsem ticho z hotelových chodeb, a jenom vzdáleně zazníval okny tichý hluk noční ulice, málo podobný hluku dennímu.

Jak se tak Quong upřeně na mne díval, jak mračil svou tvář, otevřely se mé staré, nezahojené rány.

Ano, přesně tak vypadal tenkrát v plné své slávě zabijáka, tak vypadal, kdy nás nesčetněkrát nechával nastoupit na sytě červenou, vypálenou hlínu malého místa mezi baráky tábora, tak vypadal, kdy procházel naimi nastoupenými řadami a vybíral si oběti, které pak odváděl kousek dál a střílel Přesně tak vypadají vrazi z My Lai, i ostatní oldáci imperialismu!

Také tenkrát měl oči přimhouřené do tenkých skulin, kvůli prudkému slunci, také tenkrát si vyzývavě stoupal před nás tak blízko, e jsme skoro cítili jeho dech

A také jako tenkrát jsem se teď sám sebe ptal, co budu následovat, co asi provede, jaký bude dalí tah jeho ďábelské nevypočitatelné povahy.

Na okamik snad dokonce získal svou bývalou moc velitele zuboených, na okamik mě dokonce měl v moci.

Na okamik se tvářil, jako kdyby hrál tehdejí svou hru kočky s bezmocnou myí, zahnanou do kouta a Čekající na konec.

Válka v jiním

Vietnamu.

Pamatuji se, e kdy jsem se tak zblízka díval do jeho hnědých očí, nemohl jsem potlačit určité chvění, které jsem cítil, jako kdyby se mne zmocňovala nejistota, snad i dávný strach.

Máte revolver, pane Ricarde? zeptal se najednou, a já si teprve v té chvíli uvědomil, e jsem si doma vzal s sebou zbraň.

Byl jsem tak zaujat mylenkou na tohoto mue, e jsem byl schopen zabít ho holýma rukama, na mou dui!

Mám/4

No vidíte,44 řekl jedovatě, tak nevím, co by asi vae francouzská policie řekla tomu, kdyby vás tady nala mrtvého, a kdyby se zjistilo, e jste byl zastřelen zbraní, kterou jste sám přinesl!44

Poznal jsem, e jeho mylenky se celou dobu naeho rozhovoru úsilovně zabývaly touhou najít nějaké východisko. Hrál u kajícníka, hrál otce spořádané rodiny, hrál mue, který se u dávno polepil, a teď zřejmě nael plán na svou záchranu.

Jak jsem jen mohl zapomenout, e bude hájit svou kůi vemi prostředky.

Pokračoval dál.

Předpokládám, e někteří z vaich přátel vědí, e máte revolver. Asi ovem nevědí jakou značku, jakou rái. Stačí tedy, kdy vás svým revolverem zastřelím, a pak vám jej vtisknu do ruky a zároveň si vezmu vai zbraň. Anebo jetě lépe. Stačí kdy vás zastřelím, a vai zbraň jim pak ukái. Mohu říci, e jste mne bezdůvodně napadl, zápasili jsme spolu, a přitom vyla rána, která bohuel zasáhla vás, pane Ricarde.44

Můj revolver má značku Nambu, vá je pokud vidím P 38. To jsou rozdílné zbraně.44

Ale to nevadí, pane Ricarde. Pokud znám policii, bude jim stačit, kdy ve vaí mrtvé ruce najde revolver, a vůbec se nebude ptát, jestli existuje jetě jeden revolver. Ostatně u ani druhá zbraň existovat nebude, tu vám pak vezmu, rozumíte, a z revolveru, který najdou ve vaí ruce, bude přece vypálena jediná rána, ta, která vás zabila. Riziko je velmi malé, pane Ricarde, a já takové riziko rád podstoupím.44

Jak víte, Quongu, nejste tady v táboře v Saigonu. Nejsem vá zajatec, kterého byste mohl jen tak lehce odstranit, jak jste byl zvyklý. Naopak, musím zůstat naivu.44

Pročpak, smím-li se zeptat?”

Pokusil jsem se o lest,

Moji přátelé tvrdí, e nejsem duevně zdráv. A pokusí se dostat mne do nějakého ústavu nebo na delí léčení. Alespoň doktor Mesmer udělá vechno, aby se tak slalo. Vichni jsou přesvědčeni, e tak zabrání skandálu. Pokud mne tedy dostanou na léčení, bude zřejmě celá moje historka odloena, nikdo ji nebude brát váně, a vy zůstanete panem Kim Than-sonem, Odjedete odtud a nic se vám zřejmě nestane. Dokonce je moné, e se vám pan Régis Pinot třeba omluví za nepříjemné chvíle tady.”

Tak?”

V jeho hlase bylo překvapení nad novou moností, a Já rychle pokračoval.

Ale kdy mne zastřelíte, Quongu, pak si sám vykopete hrob.”

Jak to myslíte?”

Zase jsem to byl já, kdo se dostával navrch, to jsem teď u cítil jasně.

Podívejte se, Quongu, máte jedinou anci, jak zachránit svůj ivot. Toti tím, kdy zabráníte, aby se vae skutečné jméno dostalo na veřejnost. Nemám pravdu?”

Snad máte pravdu. Je to zajímavé, pokračujte, pane Ricarde.”

No vidíte. A nejen vae jméno, ale i vae zločinecká minulost. A proto se například vedoucí vaí delegace nesmí nic dozvědět, a proto jste například nemohl hledat ochranu ani volat policii, i kdy jste věděl, e k vám přijdu. Nemohl jste si prostě dovolit vzbudit zvlá velkou pozornost. A teď dávejte pozor.

Kdy se v tomto pokoji stane vrada, nebo kdy dojde k zápasu, jak jste prve říkal, pak u to vyvolá pozornost. Víte přece, tisk, fotografové a tak dále, a budou se vás ptát, co bylo, proč za vámi ten blázen přiel, jak to, e si vybral právě vás, a podobné otázky. Dejme tomu, e na vechny uspokojivě odpovíte, ale přece jen se stanete středem pozornosti, a to pro vás nebude dobré. Pak by moná ani ti vai přátelé nemohli pomoci, Quongu.”

Ustoupil dozadu, a zvedl revolver.

Ale já u neměl strach.

Jenom jsem myslel na to, bude-li opravdu riskovat a zmáčkne spou, aby pak svou zbraň vyměnil za můj revolver. Musí si přece být vědom toho, e ani diplomatická ochrana, které se mu tady na jednání dostává, nemůe zabránit detailnímu vyetřování, a musí si také být vědom toho, e potom moji přátelé přece jen budou vypovídat o tom, co jsem jim řekl. A jak bude dokazovat, e je Kim Than-son a ne Quong z tábora v Saigonu?

Byl jsem zvědav, co udělá.

Trvalo mu velmi dlouho, ne doel k nějakému rozhodnutí.

Jednodue a pevně řekl:

Teď se nehýbejte z místa, pane Ricarde. Zavolám inspektora Micheta ze zvlátního oddělení, ten pán má nai delegaci na starosti. A uvidíme, komu bude věřit, jestli členu oficiální delegace, jeho dokumenty a vechny osobní papíry jsou v naprostém pořádku, nebo duevně nemocnému Francouzovi, o kterém sami jeho přátelé tvrdí, e musí do ústavu na léčení.”

Díval jsem se klidně a bylo mi jasné, e chce přece jen zamezit následkům otevřeného střetnutí. Uznal tedy, co jsem mu říkal. Bojí se nepříjemností, bojí se přece jenom rozruchu, který by nutně vznikl, kdyby se v pokoji nael mrtvý.

Také mne napadlo, e se pokouí dohrát svou hru a do konce, aby mi ukázal, jak je si jistý. Ale současně jsem si náhle uvědomil, e neudělal ani krok směrem k telefonu, i kdy o tom mluvil.

Tak co je, Quongu? Proč tedy nezavoláte?”

Viděl jsem, e ho moje opovrení zasáhlo přesně. Klidný výraz zmizel naráz z jeho obličeje, ztratil sám nad sebou vládu a začal se najednou třást.

Stoupl si kupodivu na pičky a namířil svou P 38 na mne.

Věděl jsem okamitě, e teď nadeel čas jednat. Přitom mi bylo jasné, e stačí jakýkoliv pohyb, který vzbudí jeho podezření, a on stiskne kohoutek.

Chtěl jsem zabránit tomu, aby mne zrovna tenhle chlap zastřelil. Připadalo mi v té chvíli vechno bláznivě absurdní. Kdy mne nedostal tenkrát v táboře, má se mu to podařit tady? Zrovna tady v Paříi?

A jetě něco mne napadlo v té chvíli.

Vůbec mi nezáleelo na ivotě, to ne, ale uvědomil jsem si, e kdy v tomhle pokoji zemřu já a ne on, pak nesplním svou přísahu, a pak bylo zbytečné vechno, co jsem a dosud podnikl.

Bylo důleité, abych zabil já jeho, ne on mne.

A přitom jsem věděl, e kdy bude souzen řádným soudem, dostane moná deset let za své zločiny, moná také jenom dva nebo tři roky. Tak to bohuel v jedné části světa chodí!

Musím ho zabít já. Za kamarády, i za ty neznámé mrtvé!

Postoupil jsem o krok kupředu.

Ani krok, pane Ricarde! Zůstaňte, kde jste!*1

Neposlechl jsem ho, a obeel jsem pomalu stůl. Můj kabát přitom zavadil o nějaké papíry, které leely na stole. Se ustěním spadly na zem.

Nepřibliujte se!

Ale stále nestřílel. Cítil jsem jeho strach, cítil jsem, Jak neví, co udělat.

Zvedl jsem svou hůl.

Quong ucouvl dozadu, a stál skoro u závěsů nad oknem, a stále mířil revolverem přímo na mne.

Moje pravička obemkla rukově ze slonové kosti na mé holi jetě mnohem pevněji, nepatrně jsem hůl zvedl, a podepřen bokem o idli, zvedl jsem levou ruku a vzal hůl pevně oběma rukama.

Malé trhnutí zprava doleva, a pak jsem vytáhl z hole skoro metr dlouhou ostrou čepel noe.

Prázdné pouzdro, teď u zbytečná hůl, padlo na zem.

Opíral jsem se pak rukou o idli, o lampu, a biíil jsem se pomalu ke Quongovi, dlouhou dýku v ruce napřaenou a připravenou.

Jsem Kim Than-son! Jsem Kim Than-son! Nejsem ten, za kterého mne pokládáte. Jsem váený občan, jsem členem delegace, nesmíte mi nic udělat!”

Křičel, a já byl docela blízko a viděl jsem zoufalství a strach v jeho očích i uvnitř v jeho dui.

Taková je vteřina smrti, napadlo mne, taková je smrt, která přichází, u někoho ve strachu, u jiného vyrovnaně a odevzdaně.

faká asi byla u mých kamarádů, které Quong zavradil?

Couval, ale neměl u kam. Čepel mé dýky se blýskala ve světle lampy jako paprsek slunce, a já zvedl ruku.

Vteřina smrti přila!

Sáhl rukou kamsi do strany, chytil vázu s květinami a hodil ji po mně, cítil jsem její závan kolem hlavy, a mě! jsem najednou plno vody na kabátě i na obličeji, ale pomalu jsem zvedal svou zbraň a podepřel jsem se, abych mohl vyrazit.

V té chvíli Quong vystřelil.

Cítil jsem kulku, jak se mi zavrtává nějak pomalu do těla, ale nebyl jsem schopen uvědomit si, kam to je a kterou kost mám rozbitou. Cítil jsem bolest, ale věděl jsem, e to není ta moje vteřina smrti.

Stál teď přede mnou, skoro zamotán v závěsu, jak se snail ustoupit.

Jetě mne napadlo, e je to vechno jako scéna z Hamleta, jenome on nebyl Polonius, stojící za závěsem. Je to tak, říkal jsem si.

Bolest v mém těle byla stále silnějí.

Sebral jsem vechny své zbylé síly, a s rozvahou, pevně a jistě jsem bodl svou dýkou…

CO VYPRÁVĚL INSPEKTOR MICHET

Přijeli jsme dolů do hotelové vrátnice, a já jsem se hned vrhl k telefonu.

lo o minuty. Celé odpoledne jsme sledovali toho Quonga, a pak se nám do toho připletl Frangois Ricard., V první chvíli jsme nevěděli, kdo to je a o co se vlastně1 jedná. A si jeden z mých chlapců vzpomněl na odpolední událost na tiskové konferenci, a to u nám pak nedalo práci zjistit, e někdo, v tomto případě Frangois Ricard, ví to co my u delí čas také víme. e toti ten Kim Than-son se jmenuje jinak, e je to hledaný zločinec Quong, který je na pátrací listině Mezinárodní dozorčí komise pro vechna zvěrstva, jich se dopustil v saigonských vězeních a táborech.

Haló, zavolal jsem z vrátnice, ale hned jsem věděl, e tady něco není v pořádku. Nikdo se nehlásil, a ten Quong musel být podle naeho pozorování nahoře na pokoji.

Haló, křičím do sluchátka jetě jednou, ale zase se nic neozvalo.

Doslova jsem pratil aparátem a utíkám nahoru do schodů. Jetě v běhu jsem volal na své chlapce, a tak na nás asi musel být náramný pohled, jak jsme závodili s patry.

Nedalo moc práce najít Quongův pokoj, í kdy na té dlouhé chodbě to přece jen chvilku trvalo, ne jsme dorazili před dveře. To se nám jetě asi ve druhém patře připletli do cesty dva opilí mládenci a mocí mermo nám nabízeli, abychom se li s nimi pobavit do jejich pokoje, e tam jsou také děvčata, a zřejmě se ti dva urazili, e jsme s nimi nemohli ztratit ani slovo.

Letěl jsem ke dveřím a volám:

Honem, pojďte se mnou!”

Ve zlomku vteřiny jsme stáli tři u dveří, připraveni nejdřív zabouchat a potom vniknout do pokoje.

Výstřel z pistole se ozval zrovna v té chvíli, kdy Jsme chtěli klepat.

Rozlehlo se to hotelovou chodbou, 1 kdy byly mezi námi a střílejícím dvoje silné dveře. Byla to rána, jako kdyby nám ji někdo vypálil přímo u ucha.

Spolu s jedním policistou jsme okamitě skočili proti dveřím. Stačilo dvakrát se pořádně opřít, a zámek povolil.

Okamitě jsem vnikl do Quongova pokoje.

To, co jsem viděl, stačilo, abych pochopil, e jsme přece jen přili pozdě.

Frangois Ricard stál, opřen o stojan lampy. Pomalu k nám obrátil obličej a podíval se na mne.

Slabým hlasem pak řekl:

Nemířil tak dobře jako dřív ..

Potom jsem viděl těsně vedle pana Ricarda nějakou velikou, lutou skvrnu na podlaze. Sehnul jsem se, a z Jistil jsem, e je to Quong, oblečený do jasně lutého, hedvábného upanu. Ani se nepohnul, a mně bylo, Jako kdybych spolkl kámen.

Vedle nohou pana Ricarda leela veliká, lesklá avle nebo dýka, s úzkou čepelí. Nahoře byla připevněna na rukově pánské hole.

Jasně byly vidět tmavé skvrny na oceli. Ani jsem se jich pro jistotu nedotkl.

Moji chlapci u klečeli u Quonga, u té hromádky luté látky upanu. Jen jsem se zeptal, jestli je mrtev, a oba odpověděli najednou:

Ano, inspektore, ten člověk u to má za sebou. Je tak mrtev, jak jen můe být po dokonalé a jisté smrti!”

Napadlo mne, e z toho případu bude určitě nějaký malér. Budou nám vyčítat, e jsme přili pozdě, e jsme nedreli dost pečlivě strá, a já jim nebudu moci vysvětlit, e se nám do případu připletl mimo propočty pan Ricard.

Koile pana Ricarda byla promáčená. Z čeho? Věděl jsem, e je to docela podruná okolnost, ale najednou mne to zajímalo.

Celá ta scéna v hotelovém pokoji vypadala tak neskutečně, e se klidně mohla odehrát kdekoliv jinde. I ta zvlátní, dlouhá dýka byla podivná, a vůbec vechny okolnosti celého případu byly takové, e jsem se s něčím takovým jetě nikdy nesetkal.

Vstal jsem, rozhlédl jsem se, a pak jsem přistoupil k panu Ricardovi.

Jak je vám?*

Děkuji, jde to!

Alespoň kdyby to vechno nebylo tak zbytečné!* Zbytečné, říkáte? Kdo vůbec jste?*

Aha, my se jetě neznáme. Jsem inspektor Michet ze zvlátního oddělení. A vy jste Frangois Ricard, jestli se nemýlím.*

Ne, nemýlíte se. Ale zajímalo by mne, proč jste říkal, e to bylo zbytečné?*

Zbytečné, pane Ricarde, a nepotřebné. patná a zbytečná smrt, to je můj názor, a já obvykle nejsem zvyklý své názory měnit.*

Vůbec vám nerozumím!*

Byli bychom ho stejně zatkli. Dnes večer, právě tady!* Vy byste byli zatkli  koho?*

Samozřejmě Kim Than-sona.

Ale inspektore, to je právě to. Ten člověk se jmenoval jinak, docela jinak. Byl to nadporučík Quong!* Ano, to víme. Ale mne by teď zajímalo, jak to e o něm mluvíte v minulém čase, pane Ricarde, jak to, e říkáte byl? Ani se nezeptáte, jestli ije nebo je mrtev?* Vím to. Je mrtev. Nejsem zvyklý mýlit se!*

No, to vám tedy gratuluji. Jenome v tomhle případě jste se zmýlil. Snail jste se řeit vechno sám, a to byl omyl, pane Ricarde. My bychom ho byli zatkli, li jsme dneního večera pro něj!*

Zatkli? A za co, prosím vás?*

Promiňte na okamik.*

Dal jsem pokyny svým lidem, aby zavolali lékaře, a pak aby odnesli mrtvého. Teprve potom jsem se zase vrátil k panu Ricardovi.

Bolí ta rána?*

Viděl jsem krev, která zvolna stékala, ale podle toho, jak byl pan Ricard schopen mluvit a uvaovat, viděl jsem, e to není nic váného.

Dnes bychom ho byli zatkli. Nemusel jste to dělat! Nechci vás strait, ale budete s tím jistě mít nepříjemnosti!w

Prosím vás inspektore, zavolejte mojí sestře, jistě je chudák nervózní, tak dlouho jsem se dnes neozvali”

Dal mi číslo a já volal.

Potom se zeptal:

A kdybyste ho zatkli, co myslíte, e by se s ním stalo!”

Podle zvyklostí bychom ho v nejkratí době dopravili do Vietnamu, a tam by zřejmě byl postaven před řádný soud. Vedoucí jeho delegace u je informován. Věděli jsme toho u dost, abychom mohli přistoupit k zatčení. Ten člověk toho měl opravdu dost na svědomí!”

Tak byste ho byli dopravili do Vietnamu. Letecky?”

Samozřejmě. Jak jinak?”

No vidíte inspektore, a proto musel zemřít tady, a mou rukou! V Saigonu by ho neodsoudili, zase by nael mocné přátele!”

Nerozumím vám!”

To není důleité. Hlavní je, e je mrtev, a nae přísaha je splněna. Nic jiného mne ani nezajímá. Jenom mne mrzí, e jsem na to zůstal docela sám!”

Přiznám se, e jsem mu nerozuměl. Dovedl Jsem si leccos domyslet, ale celý motiv mi jasný nebyl.

Musím vám říci, pane Ricarde, e u déle ne třlčtvr-t) roku shromaďují úřady severního Vietnamu materiál o tomto mui, usvědčující dokumenty, o případu ví i Mezinárodní komise právníků. U jsme toho měli dost pohromadě, abychom Quonga zatkli. V tom smyslu u byla odeslána nóta saigonské vládě se ádostí o vydání povolení, vzhledem k tomu, e se jednalo o Člena oficiální delegace. Případ se právě prostřednictvím Mezinárodní dozorčí komise dostal také k nám, na zvlátní oddělení. A nejenom k nám, také do jiných zemí, samozřejmě. A pak u nedalo moc práce zjistit, e Kim Than-son a Quong jsou jedna a tatá osoba.”

Zní to vechno velmi jednodue, inspektore!”

To zdaleka jednoduché nebylo, to ne! Abych pravdu řekl, byly jisté komplikace v celém případu a v průběhu jeho vyetřování!”

Zranění Američané jsou nakládáni do vrtulníků

Jak vám mám rozumět? Jaké komplikace myslíte?”

Tak například jsme zjistili, e u asi před rokem se vyskytlo v Saigonu velmi podloené a velmi přesné udání, podle kterého bylo mono Quonga okamitě zatknout. Jistý mu, také z oddílu nadporučíka Quonga, se přihlásil úřadům v jihovietnamském hlavním městě a vypovídal podrobně o Quongově útěku, o jeho tehdejím úkrytu i o vech jeho zločinech. Kdy pak byl sám vyslýchán, a mimo jiné také dotazován, proč se nyní hlásí se svým udáním, vypovídal, e má s Quongem své účty. Víc nechtěl o věci mluvit.

Zjistilo se, e tyto účty jsou dost otřesné.

Quong po dlouhá léta nejen vradil, ale také okrádal své oběti. Docela po vzoru nacistů z koncentračních táborů. Obohacoval se na mrtvých, vylamoval Jím zlatá zuby, bral jim věci, které měli při sobě v době zatčení a s nimi byli ti chudáci dodáni do vězení, a podobně, člověku se příčí o tom mluvit. No a ten jeho kumpán tohle dělal s ním, a Quong ho nějakým způsobem při dělení kořisti oidil.

Tak ten člověk jednodue Quonga udal. Jetě předtím ovem se snail s Quongem dosáhnout spojení v jeho úkrytu, to se mu dokonce podařilo, a on Quonga vydíral. Chtěl aby nadporučík zaplatil, a hrozil udáním. Nadporučík nezaplatil, a ten mu ho skutečně udal.

Jenome se stalo něco zajímavého. Tohle udání, u hezkou řádku měsíců staré, zůstalo v Saigonu leet kdesi na vyích místech, a ádné pátrání po Quongovi tehdy zahájeno nebylo.

Někdo se postaral, aby prostě zmizelo, nebo zůstalo leet v klidu.

Ale pak se přece jenom vechno rozjelo, a Jak říkám, u jsme s vyetřováním skončili a dnes nebo zítra bychom Quonga zatkli.

Musím vám jetě říci, co jsme také zjistili.

Quong pouil funkce v téhle delegaci, aby se docela v tichosti dostal do Evropy, Měl k tomu vydatnou pomoc v podobě falených papírů na nové Jméno Kim Than-son, a tu pomoc mu poskytla jistá velmoc, která má v Saigonu své zájmy.”

Která?”

Ale pane Ricarde, nejme přece malé děti! Vy víte tak dobře jako já, která to asi byla velmoc a víte také proč ty starosti o osud jednoho mue. Není třeba o tom

hovořit Faktem je, eo jsme zjistili. Quong u se do Saigonu neměl a ani nechtěl vrátit. Jakmile by tady skončilo jednání na konferenci, odjel by dál, do Spojených států, kde pro něj byla připravena nová funkce a pravděpodobně nové úkoly/1

Ale říkal přece, e má doma rodinu. enu a dcery.44

Ano, ale jeho rodina u také není v Saigonu. Ve chvíli, kdy takzvaně zmizel z tábora, propaovali jeho vlivní přátelé celou jeho rodinu do Hongkongu, a tam čekala jeho ena na dalí zprávy od manela. Byla by za ním později zřejmě přijela/4

Tak Quong u se odtud z Paříe nechtěl vrátit do Vietnamu?44

Ne, to máme zjitěno.44

Frangois Ricard pomalu otočil obličej k oknu, za ním byla noční tma města, chvíli se díval na blikající světla, a potom si přejel tvář rukama, jakoby chtěl smazat ně jaký sen.

Tak vidíte, inspektore! Zasáhl jsem tedy právě včas!44

Asi by člověk musel proít vechno to, co proil tam daleko pan Ricard, aby mohl soudit jeho čin. Asi by tak jako on musel člověk zblízka spatřit tu hroznou tvář ivota, pocítit kadodenní blízkost kruté smrti, a pak by pochopil i smrt toho zločince, který leel přede mnou na koberci pokoje v hotelu Hilton.

Uvědomil jsem si v té chvíli, e pana Ricarda nemohlo zřejmě nic na světě zadret, aby nevykonal to, co vykonat chtěl. Ani lhostejnost nebo zbabělost, jak se ukázala u některých jeho přátel, ani netečnost nebo do konce cynismus, jak se ukázaly u některých úřadů při pátrání po zločinci Quongovi.

Frangois Ricard dokonce přinutil své nemocné tělo k neuvěřitelnému výkonu, kdy to vechno podnikl sám a bez pomoci. Nechtěl připustit, aby jiní platili jeho dluhy. Nechtěl dovolit, aby jiní vykonali, co on sám přísahal vykonat. Snad se někomu můe celá ta tehdejí přísaha nad mrtvým zdát malicherná a dětinská, ale bylo mi jasné, e v té situaci to pro zúčastněné zřejmě byla váná věc.

Za léta pan Ricard nezapomněl. Naopak, snail se svou přísahu splnit, byl přesvědčen e jedná čestně a e drí dané slovo.

Myslím si, e je na světě jenom málo lidí kteří by i v takové situaci své slovo dreli.

A přece mi navzdory tomu vemu připadala celá záleitost nejen stralivá a neuitečná, ale navíc i docela zbytečná. Protoe čin jednoho člověka Je činem beznaděje.

Já například jsem dosud pevně přesvědčen, e by byjo daleko lepí a účinnějí, kdyby byl Quong zatčen a vydán soudu.

Pan Ricard zase je přesvědčen, e jediný on měl právo na tuto smrt. e jediný on dal průchod spravedlnosti.

Ale ivot, i kdy je obvykle velice nespravedlivý, nemůe dávat nikdy přednost takovému řeení. Nemůe mlčet k činům, jaký v tomto případě spáchal pan Ricard, stejně jako nemůe mlčet k činům Quonga a druhých.

Proč jste jen k čertu chvíli nepočkal, pane Ricarde,” řekl jsem mu. Byl by zatčen, a já si dokonce myslím vzhledem k jeho zločinům, e by byl také popraven.”

Snad”, řekl pan Ricard, snad ano, inspektore, ale nezemřel by mojí rukou, nedodrel bych slovo, dané mrtvým kamarádům, nebyl by to nikdo z tábora, kdo by ho dostal na onen svět. Jsem připraven nést za svůj čin odpovědnost, inspektore, nemyslete si, vechno jsem zváil, vím e budu souzen, ale to na věci nic nemění. Muselo se to stát právě takhle. Kdyby mí přátelé nebyli zapomněli na svou tehdejí přísahu, mohlo se to stát i jinak, a kdyby nás bylo víc, bylo by se to asi stalo dokonaleji a lépe. Ale já nemohl jednat jinak, i kdy to ani teď dál pro mne jistě nebude snadné.

Jsem velmi spokojen, inspektore. Stalo se, co jsem po léta touil, aby se stalo. A víc u nechci!”

Frangois Ricard byl zvlátní člověk i v té chvíli, kdy jiný by pod dojmem činu a před zatčením, které následovalo, určitě hledal spí polehčující okolnosti nebo vysvětlení.

Pan Ricard byl připraven nést následky svého činu, a kdy jsem ho poádal, aby jel se mnou na zvlátní oddělení, jenom se usmál, a řekl:

Teď u velmi rád, inspektore!”

OTŘESNÁ ZPRÁVA

Soudu se předkládá jako doplňující doklad zpráva Mezinárodní dozorčí a kontrolní komise v jiním Vietnamu, předloená také konferenci v Paříi, jednající

0 mírovém uspořádání v Indočíně.

Zprávu sestavili zástupci čtyř zemí, zastoupených v Mezinárodní komisi, a doplnění zástupci neutrálních zemí, pověřených Mezinárodní komisí o Vietnamu.

Text zprávy zní:

Podle zpráv, které stále docházejí ze Saigonu, i podle vlastního etření na místě, pokud bylo mono je uskutečnit, vyplývá zcela jednoznačně, e vládní reim pře sidenta Thieua pokračuje v zesílené míře ve vradění

1 mučení politických vězňů.

Tyto ukrutnosti mají takový rozsah, e je nyní podle vech dostupných dokumentů téměř jisté, e si Thieův reim nejen chce vyrovnat účty se svými odpůrci v politickém ivotě země, ale předevím chce systematicky vyvradit vechny ty, kdo by v budoucnu mohli jakýmkoliv způsobem ovlivňovat vývoj situace na území, které dosud kontroluje saigonský reim.

Bylo zjitěno, e:

Za prvé. Na území hřbitova, který patří k nemocnici ve Phu-quac, je pohřbeno více ne tři tisíce zajatců osvobozeneckých sil, kteří padli do rukou saigonských úřadů a byli bud přímo zastřeleni, nebo v tamní nemoc nici umučeni. Při exhumaci mrtvých se zjistilo, e tito lidé mají vypíchnuté oči, zcela zmrzačené údy a vyraené zuby. i

Za druhé. Těsně před zahájením mírových jednání uskutečnil saigonský reim více ne osm tisíc vysloveně policejních operací. Při nich byly na místě stříleny oběti, a podle dosavadních zjitění bylo takto bez jakéhokoliv rozsudku postříleno víc ne dvanáct tisíc lidí. Ve vesnici Thu Duc nahnali saigontí vládní vojáci do budo vy koly třicet rodin i s malými dětmi a upálili je zaiva

Za třetí.

V minulém roce v době od května do prosince 1972 byly podle zvlátního příkazu saigonské vlády zavraděny tisíce nevinných lidí. Zatím zjitěné číslo obětí těchto hromadných vrad činí sedmnáct tisíc čtyři sta edesát-sedm osob, postřílených i pověených podle výnosu číslo 339 z roku 1972 o takzvaném potírání komunistů.

Jsou doklady, e ani po podepsání mírových dohod nehodlá saigonský reim přestat v tomto barbarství.

Tak ve věznici Bien-hoa zastřelili ihned na místě sedmnáct vlasteneckých vojáků, protoe odmítli pode-psat prohláení, podle kterého souhlasí s principy reimu presidenta Thieua.

Ve vězení v Bang-ki bylo jetě předtím, ne odjela saigonská delegace na mírová jednání, ětyřista vězňů, ale zůstalo jich jenom třicet. Ostatní byli buď postříleni, nebo násilím odvlečeni neznámo kam.

Dále má Mezinárodní komise k dispozici svědectví různých osob, které z vlastních záitků jsou oprávněny vypovídat o hrůzách jihovietnamských věznic.

Tak jsou zde svědectví dvou francouzských učitelů, Jean-Pierra Debrise a André Menrase, kteří jednak písemně dali svá svědectví o Con-sonu k dispozici Mezinárodní komisi, jednak veřejně vypovídali na různých místech, mimo jiné také na tiskové konferenci ve Washingtonu.

Právě o této tiskové konferenci a tam vyslovených obviněních prohlásil saigonský president Thieu, e jsou to vymylené zprávy a oba učitele označil za lháře.

Ale jeho vystoupení i prohláení nemůe nic změnit na faktech, jak jsou k dispozici.

Bylo zjitěno, e president Thieu dal tajně propustit několik vězňů ze svých tygřích klecí, jejich jména se zatím nepodařilo zjistit, ale podle veho jsou s nimi v Saigonu spojovány určité plány do budoucna. Reim nemá zájem na smrti těchto lidí, pravděpodobně je hodlá ve vhodné chvíli ukázat světu jako doklad o své lidskosti.

Je to stejná metoda, jaké těsně před skončením druhé světové války pouívali nacisté v případech takzvaných rukojmí, které nechávali naivu jen proto, aby pak mohli vyjednat různé ústupky.

Je k dispozici dále svědectví dopisovatele francouzského týdeníku Le nouvel Observateur, Paringauxe. Toto svědectví jasně hovoří o nelidskosti, která panuje v táborech, ovládaných saigonskými úřady.

O zdravotním stavu vězňů vypovídá svědectví lékaře doktora fohna Champlina. Tento lékař je civilním lékařem a je Američan, take nemůe být vysloveno obvinění ze zaujatosti. Toto svědectví hovoří jasně o úmyslné zanedbanosti zdravotního stavu vězňů.

Jsou dále k dispozici doklady, podle kterých ]e jasně patrné, e saigonská vláda drí i nadále ve svých věznicích a táborech na dvě stě tisíc lidí. A nejen to.

Zdá se podle získaných výpovědí, e saigonská vláda se váně zabývá úmyslem vechny tyto vězně postupně zlikvidovat, a v tomto smyslu také ji vydala přísluné rozkazy.

Je zde obava, aby se tito lidé nedostali na svobodu a nemohli vypovídat o svém mučení či o těch, kteří nelid skosti prováděli.

Bezprostředně tak hrozí smrt desítkám tisíců osob, které podle dohod o míru mají být uvedeny ve jmenovitém seznamu vězňů a postupně proputěny.

Podařilo se také zjistit jména saigonských činitelů, kteří mají největí osobní podíl na masovém vradění.

Na prvním místě tohoto seznamu je nadporučík Quong, zástupce velitele věznice v Con-sonu, mu, který plných est let vládl nad takzvanými tygřími klecemi.

Osobně má na svědomí podle dosud vyetřených případů zřejmě víc ne deset tisíc lidí, které sám povradil nebo spolu se svými stránými umučil jiným způsobem.

Tento Quong je od jara roku 1972 nezvěstný. Podle výpovědi jeho rodiny, manelky a dětí enského pohlaví, prý zemřel. Rodina o tom dostala oficiální oznámení od velitelství saigonské třetí armády, pod kterou také spadá tábor v Con-son.

Je vak zcela oprávněné podezření, e Quong nezemřel, nýbr z tábora uprchl, aby se vyhnul eventuálnímu trestnímu stíhání a spravedlivému rozsudku.

Jeho zločiny jsou popsány a statisticky zachyceny ve zvlátní příloze této zprávy, která také obsahuje jména dalích zločinců, po kterých Mezinárodní komise na zá kládě získaných poznatků vyhlauje pátrání a ádá o vestrannou podporu při tomto pátrání.

Mezinárodní komise je toho názoru, e ve chvíli, kdy svět stojí před tolik očekávaným mírovým uspořádáním poměrů v Indočíně, je nutno vypátrat a potrestat ty, kdo svým nelidským jednáním a barbarským zacházením se zajatci poruili principy lidskosti a také vechny mezinárodní dohody o zacházení s válečnými zajatci.

Mezinárodní komise očekává, e zejména příloze této zprávy bude věnována patřičná pozornost i podpora vech vlád světa a jejich úřadů, aby tak mohla být zajitěna spravedlnost ve jménu míru a lidskosti.”

A tak se vracejí do Spojených států

ROZSUDEK

Tak tedy vypadal celý případ mého přítele Frangoise.

Tak jsme ho poznali my, jeho přátelé, inspektor Michet i soud v paláci Justice z naich svědeckých výpovědí.

A tak jsme doli a ke chvíli, kdy nás u jenom několik minut dělilo od vyhláení rozsudku.

Toho zimního odpoledne bylo nesnesitelné, mrazivé chladno.

Bylo to vechno opravdu zvlátní a neskutečné.

Jenom Frangois vypadal, jako kdyby by nejklidnějím člověkem v celé soudní síni. A přece jsme my vichni viděli, jak je unaven.

Díval se pevným pohledem na soudce a čekal.

Seděli jsme pohromadě. Houf lidí, které svedl dohromady osud.

Régis Pinot, Aubrey Mesmer, Antoine Simon a Robert Bocard. Kadý z nich tu vyprávěl svůj díl dramatu.

Teď u jsme jenom čekali.

Bylo slyet, jak venku bubnuje na okenní římsy drobný, zimní detík. Snad plakal nad tímto procesem. Kdo ví.

Můj přítel Frangois udělal drobný krok vpřed.

Vedle mne na lavici se sotva znatelně pohnula Tereza. Cítil jsem, jak se mimochodem a ledabyle hlouběji zahalila do svého koeinového plátě.

Frangois Ricarde,” začal soudce klidným, jednotvárným hlasem. Byl jste pány porotci uznán vinným. Jste vinen stralivým, odpuzujícím zločinem, ale je to zločin zcela mimořádný.

Podle mého názoru nemohli páni porotci vyslovit nic jiného.

Věřte mi, e je hrozné vidět před sebou člověka jako jste vy, člověka vzdělaného, s vynikající pověstí a významného postavení. A vidět, e takový člověk je vinen!

Jste mu zcela mimořádných schopností. Mohl jste dojít a k nejvyím metám. Snad si myslíte, e jste měl právo spáchat takový zločin, který vás přivedl a před tento soudní dvůr. Moná, e jste stále jetě přesvědčen o tom, e jste jednal správně. To si musíte sám srovnat se svým svědomím.

Samozřejmě, e soud přihlédne ke vem polehčujícím okolnostem. Ale současně vám jako soudce musím ukázat, e nelze opovrhovat zákony společnosti, ve které iJeme! Nikomu nesmí být dovoleno, aby vzal zákon sám do svých rukou.”

Po těch slovech se soudce odmlčel.

Cítil jsem, jak ruka Terezy stiskla mou ruku, a cítil jsem, jak se chvěje.

Frangois Ricarde,” ozval se zase soudce, máte jetě něco, co tady řečeno nebylo? Dříve ne vyhlásím rozsudek, dávám vám slovo! Můete říci cokoliv, co podle vaeho názoru je důleité pro tento případ, který je zde projednáván. Slyel jste pány porotce. Jste vinen zločinem vrady! Chci jetě slyet vá názor. Prosím, vypovídejte!”

A sem k této chvíli tedy dospěl soud.

A my vichni čekali s obrovským napětím, co bude dál.

Frangois Ricard nepromluvil po celé čtyři dny přelíčení. Jen mlčky slyel vechna svědectví, vechny znalecké posudky o svém zdravotním stavu, viděl zoufalý boj doktora Meriméea z nemocnice svátého Ludvíka, který se ze vech sil snail obalovanému ulehčit a líčil věci tak, jako kdyby Frangois jednal pod vlivem nervového otřesu a nebyl tedy plně zodpovědný za to, co se stalo.

Bylo ticho.

Frangois se ani nepohnul. Jen stál před soudcem, opřen o hůl, a druhou rukou podepřen o malé zábradlí před lavicí obalovaných.

Frangois Ricarde,” řekl zase soudce, slyel jste mne? Rozuměl jste mi? Máte monost zmírnit nae rozhodnutí. Máte monost uvést cokoliv, o čem se domnívá te, e můe být bráno jako polehčující okolnost. Prosím, vypovídejte!”

Ani pak se nestalo nic. Jenom v sále zaumělo údivem nad tvrdoíjným mlčením mého přítele Frangoise.

Ale já věděl, e neřekne nic.

Věděl jsem, e je zřejmě spokojen, e se vechno sta lo právě tak, jak se to stalo, a nic na světě e ho nepřinutí, aby k tomu cokoliv dodával.

Soudce povstal, kdy Frangoisovo mlčení velice jasně řeklo, e není co dodávat k celému případu.

Frangois Ricarde,” mluvil soudce, se zřetelem na zcela mimořádnou výjimečnost celého případu, která po bedlivém zváení připoutí, aby soud pouil vech svých práv ke zmírnění rozsudku, je rozsudek méně přís ný, ne by v takovém případě musel být. Ale v rr.ých

očích a v očích vech lidí, milujících právo a spravedlnost, je rozsudek stále jetě dost přísný, a takový musí být plným právem, nebo a jakékoliv byly pohnutky ke spáchání zločinu, a jakkoliv můeme vidět vae důvody, přece jen čin sám zůstává a vradu nelze nazvat jinak ne vradou.

Odmlčel se na nepatrný okamik.

Frangois Rícarde, řekl pak silným a jasným hlasem, Frangois Ricarde, odsuzujete se na čtyři roky vězeníl”

Tereziny prsty se zaryly do mé ruky.

Slyel jsem, jak vichni přítomní vydechli.

Teď u odcházelo napětí. To, nač jsme čekali, o čem jsme se hádali a přemýleli, to bylo vysloveno.

Hádanka tohoto procesu byla vyřeena.

Frangois byl uznán viným a rozsudek zněl na čtyři roky vězení. A potom se to stalo.

Za celé dny procesu ani jednou můj přítel Frangois nepromluvil, Neřekl jediné slovo ani tehdy, kdy byl přímo dotázán, nepromluvil, kdy mu byly kladeny otázky nebo kdy se na něj obraceli svědkové nebo státní zástupce.

Po celou dobu mlčel.

Nevypovídal ani jako svědek ve své vlastní věci a vzdal se i práva na takzvané poslední slovo.

A teď, ve chvíli, kdy byl vyhláen rozsudek, narovnal se, trochu pevněji se opřel o zábradlí před sebou, a potom promluvil.

Vae ctihodnosti, jeho hlas zněl jasně a silně po celém soudním sále, a mně se zdálo, e je slyet a venku před palácem.

Vae ctihodnosti, děkuji vám!

Nic víc neřekl. Soudce se na něj překvapeně podíval a přítomní novináři zapomněli údivem psát do svých bloků.

Nikdo jsme tomu nerozuměli. Ve chvíli, kdy je člověk odsuzován do vězení nemá nic jiného, ne říci právě to, co řekl můj přítel Frangoisl

A potom se usmál, a řekl jetě něco.

Vae ctihodnosti, jetě jednou vám děkuji. Abysle mne správně pochopil, vae ctihodnosti, není to pro mne nijak těké.

Vá rozsudek zní na čtyři roky. Ale Já u byl jednou ve svém ivotě skoro čtyři roky ve vězení.

Pochopíte, jak se to dnes zákonitě uzavírá.

Čtyři roky ve vězení, kde vládl dnes u mrtvý Quong.

A čtyři roky za jeho smrt.

Děkuji vám, ctihodnosti!”

Mlčky jsme se rozeli ze soudní síně, Nikdo z přítomných neměl co říci. Jenom jsme museli myslet na ty nevinné mrtvé, kteří padli zločinnou rukou Quonga a Jemu podobných.

Takový to byl podivný případ.. 

KONEC PŘÍPADU

A přece celá záleitost neskončila rozsudkem.

Nejprve se Frangois při návtěvě svého právního zástupce vzdal práva na odvolání a rozsudek přijal.

Jel jsem s Terezou na návtěvu do vězníce, ale Frangois nás odmítl přijmout. Byli jsme zděení. Proč to udělal?

Nechtěl nikoho vidět, nechtěl s nikým mluvit.

Odvolání, jak známo, nemůeme podat proti jeho vůli. A i kdyby Tereza sama, jako jeho sestra, poádala o zmírnění rozsudku, nebude to nic platné, pokud se odsouzený sám k takové ádosti nepřipojí, a my věděli, e nic takového Frangois neudělá.

Celý ten divný případ se ovem dostal na stránky novin, a také ve veřejnosti se o tom mluvilo, a za pouhých osm dní přilo neočekávané řeení.

Správa věznice dostala z ministerstva spravedlnosti rozhodnutí presidenta Francouzské republiky.

Vzhledem k ojedinělým okolnostem soudního případu Frangoise Ricarda, a vzhledem k převaujícím a mimořádně silným polehčujícím okolnostem, rozhodl president Francouzské republiky, aby Frangois Ricard, odsouzený do vězení v trvání čtyř roků, byl s okamitou platností z věznice proputěn, jeliko president Francouzské republiky mu tímto udílí milost.”

Spis byl podepsán, vypraven kanceláří presidenta republiky, a byly k němu připojeny stvrzovací podpisy ministerstva spravedlnosti.

Za dvě Hodiny byl Frangois Ricard proputěn.

Přilo to tak rychle, e jsme málem zmekali chvíli jeho příchodu na svobodu.

Kdy nám správa věznice telefonovala, e dojde k udělení milosti a e ve čtrnáct nula nula bude Francois na svobodě, nevěděli jsme ani Tereza ani Já, co dělat sa-mou radostí. Teprve na poslední chvíli Jsme taxíkem dojeli k bráně věznice.

A Frangois se objevil takový, jaký byl vdycky.

Pevný, a hlavně klidný.

Nebudeme u o tom případu vůbec mluvit. Slibujete mi to?a

To byla jeho slova.

A my slíbili.

Často si myslím, e to byl jeden z nej podivnějích případů, jaké zná historie. Podivný, ojedinělý případ…

Konec