Vyetrováním jsem zjistil… - Václav Podzimek

Bylo to po desáté hodiné večer a já spolu s Michalem sledoval na druhém televizním programu detektivku ze zahraničního seriálu. Nadporučík Michal Vondruka je můj spolubydlící ve svobodárenském pokojíku. Divizní svazák. Sluebně řečeno  pomocník náčelníka politického oddělení svazku pro SSM. Sdílíme spolu ubytovnu u přes rok. Od té doby, co jsem se stal vojákem z povolání, právním čekatelem a byl zařazen na vojenskou obvodovou prokuraturu. Přijal mě jako spolubydlícího velmi srdečně a od samého počátku společného bydlení spolu dobře vycházíme.

Dělíme se navzájem o druhou večeři, uzeniny nebo sýry, protoe jsme oba vyznavači zásady, e se má chodit spát s plným aludkem. Přitom je nám oběma jasné, e jde o zásadu zdraví nepříli prospěnou. Oba se také poctivě snaíme, abychom jeden druhému nezůstali nic dluni. Ten televizor, u dost omelý, ale cenově velmi výhodný (jeho předelý uivatel přeel na barvu), jsme zaplatili rovně rovným dílem.

Detektivka mě příli nezaujala. Postava komisaře Maigreta je toti v mých představách nerozlučně spjata s osobností velkého herce Jeana Gabena. Maigreta hrál někdo jiný, co mi dost vadilo. Zápletka byla trochu naivní, take jsem poměrně brzy věděl, kdo je pachatelem. V mém případě je to jev dost neobvyklý. Nepatřím toti mezi ty, kdo po přečtení prvních dvaceti stránek či po čtvrthodině promítání to u vědí. Poznat, kdo je pachatelem, ml trvá podstatně déle a někdy mi tento problém není jasný ani po přečtení kníky či skončení promítání.

Teď jsem to tedy věděl a můj zájem o dění na obrazovce značně ochabl. V mylenkách jsem se přenesl na své pracovitě, na to, co mě čeká zítra. Měl jsem ji za sebou různé zkouky, které jsem absolvoval s uima jen mírně odřenýma. Nebyl jsem u právním čekatelem, ale vyetřovatelem vojenské obvodové prokuratury, jak zněl oficiální název mé funkce. V obsahu své práce jsem to vak zatím příli nepocioval. I nadále Jsem prováděl nejjednoduí vyetřovací úkony, právě na přítí den jsem měl před sebou výslech svědka dopravní nehody, ve které figurovalo vojenské vozidlo. Na velký případ, v něm osvědčím své schopnosti, jsem stále jetě čekal…

Začalo to vechno při přestávce po skončení spojeneckého cvičení, v něm si nae motostřelecká rota vedla

velmi úspěně. Byl jsem tehdy jako četař absolvent předsedou svazáckého výboru. Právě jsme odpočívali s kluky napůl vsedě a napůl vlee, kdy se objevil zástupce velitele pluku pro politické věci a zamířil k nám.

Vyskočil jsem a el mu vstříc podat hláení.

Zarazil mě mávnutím ruky.

Vychutnáváte úspěch?” zeptal se. Pak dodal: Máte na to právo.”

Nesnail jsem se zastírat, e mě uznání potěilo.

Rád bych s tebou mluvil, soudruhu Růičko,” řekl a odvedl mě kousek stranou. Jetě je čas, aby sis vechno rozmyslel. Osvědčil ses jako předseda svazácké organizace a jsem přesvědčen, e by z tebe byl dobrý politický pracovník. Velmi si váíme toho, e ses rozhodl zůstat v armádě.”

Já jsem vystudoval práva, soudruhu majore. U na gymnáziu jsem touil po tom, stát se právníkem,” začal jsem poněkud rozechvělým hlasem. Chtěl jsem být obhájcem ve věcech trestních. Zastupovat předevím mladé klienty, kteří uklouzli, dostali se do rozporu s paragrafy a dočasně vykolejili ze ivota řádného občana. Přispět k tomu, aby dostali příleitost ít zase poctivě, v souladu se zákony. V advokátní poradně mi to vak nevylo. Přijal jsem místo podnikového právníka.”

U jsem neřekl, e podnik právě dokončoval výstavbu objektu, rozhodujícího pro jeho dalí činnost. A já ten objekt měl přejímat. V bílé přílbě jsem lezl po sklepech i vyích patrech a připojoval svůj podpis k věcem, o nich jsem toho věděl pramálo. Občas se mi chtělo vykřiknout, e nejsem stavbař, ale právník. Nevykřikl jsem. Pohledy zástupců investora, projektanta i uivatele byly nanejvý výmluvné. Velmi touili, aby si mohli celou záleitost co nejdříve odkrtnout.

Podepisoval jsem a byl si vědom, e a se jednou vyskytnou problémy a ukáe se, e stavba nebyla provedena jak náleí, mohou to svést i na mně. Doufal jsem, e by se v takové situaci nali lidé, kterým bude jasné, e právnický nováček, obklopený zkuenými matadory, neměl anci, aby se s nimi pustil do pranice. Objekt vak dobře slouí svému účelu, take moje obavy se nesplnily.

Na vojně se mi zalíbily pořádek, organizovanost a kázeň. Proto jsem se rozhodl zůstat. Ale jako právník soudruhu majore,” pronesl jsem nahlas.

Zadíval se na mne s mírným úsměvem. Očekával Jsem námitky, ale nedočkal se jich.

Dělej, jak uzná za vhodné. Rozhodl ses a má zřejmě pravdu, prohodil a podal mi ruku.

Vrátil jsem se zpět mezi vojáky. Asi vytuili obsah rozhovoru, protoe jeden z nich poznamenal: Je to pravda, e chce bejt vojenským prokouem? Vdycky jsi nám říkal, e je třeba lidem pomáhat. A teď je bude posílat před soud. A do basy.

I to Je cesta, jak některým lidem pomáhat, kdy u jiná monost není. Ale ne budu prokurátorem, to si jetě počkám …”

XXX

Svlékl jsem se do pyama a chystal se provést úkony, které pořádkumilovný člověk před spaním obvykle provádí.

Ozvalo se zaklepání na dveře a dříve, ne stačil kterýkoliv z nás říci dále, vhrnul se do pokojíku vojenský důchodce Tomáek, věrný duch naí svobodárny. Něco mezi hospodářským vedoucím, stráným a dozorcem, aby se na svobodárně neděly nepřístojnosti. Zvlá důsledný byl při odhalování pokusů propaovat na svobodárnu dámské návtěvy.

Soudruhu poručíku, máte se ihned dostavit na pracovitě, obrátil se ke mně. Ani nemusel, Jiný poručík toti v pokojíku nebyl.

Co se děje? zeptal jsem se trochu naivně.

Nevím, zalitoval. Lítost byla zřejmě naprosto upřímná, protoe zvědavost patřila k jeho dominujícím vlastnostem.

Shodil jsem ze sebe pyamo, rychle se převlékl do uniformy, vrhl pohled na obrazovku, kde komisař Maigret právě vyslýchal atraktivní enu, o ní u dávno usoudil, e to byla ona, která zabila. \

Za chvíli se přizná, prohodil jsem mezi dveřmi.

Zlom vaz, poznamenal Michal.

Vyrazil jsem poklusem. Nepříli honosná budova, v ní se nacházely kanceláře naí vojenské obvodové prokuratury, neleela nijak daleko. Dorazil Jsem k ní mírně zadýchán a ve sluném čase.

Kapitán Hanousek, starí vyetřovatel, na mne čekal u vchodu.

Tak jedeme,” řekl místo pozdravu. Asi i v té tmě postřehl tázavý výraz v mé tváři, protoe dodal: Máme mrtvého vojáka na kolejích.”

Nastoupili jsme do auta a to se ihned rozjelo. Jednou začít musí. Upozorňuji tě, e to nebude ádná slast,” oznámil mi kapitán.

Co se mu stalo?” zeptal jsem se.

Právě tohle musíme zjistit. To je ná úkol. Pořadí zná?

Zalistoval jsem v paměti. Po chvilce jsem si vzpomněl: Vrada, sebevrada, neastná náhoda.”

Hanousek přikývl a pak jsme cestou jen mlčeli.

Po hodině jízdy jsme zastavili před nádraím nevelké obce. Největí počet jejích obyvatel, jak mi bylo známo, tvořili přísluníci vojenské posádky.

Mladý strámistr SNB, který nás očekával, se kapitánovi ohlásil a provedl nás nádraní budovou. li jsme chvíli podél kolejí, pak jsme zahlédli záblesk. Po něm druhý a třetí.

Technici sebou hodili,” řekl Hanousek uznalým tónem. Teprve teď mi dolo, e jde o blesky fotoaparátu.

Kolem kolejí se hemilo několik muů v pracovních kombinézách. Cosi vyměřovali a zakreslovali, jetě párkrát bleskl fotoaparát. Přistoupil k nám statný čtyřicátník a stiskl Hanouskovi ruku. Bylo zřejmé, e jsou staří známí. Pak podal ruku i mně. Vyměnili jsme si jména.

Tak co, doktore?” zeptal se Hanousek lékaře z výjezdové skupiny.

Vojín Frantiek Rybin z místní posádky. Jeho propustková kníka zůstala neporuena. S největí pravděpodobností zemřel po nárazu lokomotivy. Odhodila ho stranou. Vlak pokračoval v jízdě, strojvůdce to zřejmě ani nepostřehl.”

Seeň strojvůdce a vyslechni ho,” uloil mi kapitán.

Mlčky jsem přikývl.

Tak si to aspoň poznamenej,” zazněla z Hanouskova hlasu nelibost.

Mám dobrou pamě,” namítl jsem. Neměl jsem toti u sebe nic, čím a na co bych si to poznamenal.

Tumá,” řekl Hanousek, zalovil ve své braně a podal mi blok i s propisovačkou. Omlouvá tě jenom to, e jsi u podobného případu poprvé.”

Doktor se tvářil, jako kdy nic nevidí a neslyí.

Po pár krocích jsme stanuli nad mrtvým. Pohled na něho byl úděsný. Rozbitá hlava, obličej k nepoznání i pro ty, kteří by ho dobře znali. Ucítil jsem mdlo u aludku. Vydr, přikazoval jsem si v duchu. Přece nejsi srab.

Doktore, co si o tom myslí?” prohodil kapitán.

A po soudní pitvě,” prohlásil lékař.

Jde mi o to, co si myslí soukromě, přece u jsi mi párkrát pomohl. A ví, e na tvůj úsudek dám,” naléhal na něho Hanousek.

Tedy opravdu jen soukromě,” připustil doktor. Být na tvém místě, vyloučil bych neastnou náhodu,” řekl a prokázal tím, e i jemu je známo ono správné pořadí. Kasárna jsou v jiném směru a neměl tudí důvod, aby si zkracoval cestu přecházením koleji a přehlédl, e přijídí vlak.”

Varianta sebevrada,” pronesl kapitán. Vezme sl ji na starost,” obrátil se na mne. Kamarádi u jednotky, rodiče, snoubenka, milá nebo něco podobného. Prostě enská, tady bývá zpravidla kořen vech problémů. Existuje pro to dokonce klasický výrok ve francouztině.”

Horlivě jsem si dělal poznámky. Teď u jsem měl čím a na co. Konečně se kapitán ode mne odvrátil a přistoupil k přísluníkům výjezdové skupiny, aby se zeptal na jejich názor.

Kdy kriminallstický technik skončil dokumentaci místa nálezu, naloili mrtvolu, aby ji odvezli k soudní pitvě. Kapitán s doktorem stáli opodál, ale já mám dobrý sluch. Proto mi nic neulo z jejich rozhovoru.

Nováček?” zeptal se lékař Hanouska. Myslel tlm mne.

Je poprvé u takového případu,” řekl kapitán.

Hori by pro něj bylo, kdybychom museli sbírat tělo toho neastníka po kusech do igelitových pytlů.

Vimli si, e se nacházím v doslechu. Varianta sebevrada,” připomněl mí Hanousek. Zbývající dvě varianty si vezmu na starost sám.”

Na kolejích jsme u neměli co pohledávat. Vrátili jsme se, abychom dospali zbytek noci. Veel jsem do svobodárenského pokojíku a ve snaze neprobudit svého spolubydlícího jsem nerozsvítil. Zaběhl jsem na umývárnu, pak jsem se snail co nejtieji zalehnout. Jaktak se mi to podařilo. Ale kdy jsem se soukal pod přikrývku, porazil jsem stolní lampu.

Michal byl rázem vzhůru a rozsvítil. Jsi nějaký bledý,” konstatoval. Předstíral jsem zívnuti, abych se vyhnul rozhovoru o podrobnostech.

Přítí den ráno jsem vyslechl svědka autonehody, kterého jsem sl pozval u před několika dny. Nemohl jsem se na výslech pořádně soustředit, mylenkami jsem neustále zalétal k tomu, co jsem zail v noci. Natěstí nebylo soustředění na výslech příli nutné. Svědek, pečlivě ustrojený důchodce, seděl v době nehody na lavičce nedaleko místa, kde k ní dolo, Moc toho ale neviděl, asi právě trochu poklimbával. Tvářil se vak nesmírně důleitě a ve snaze být uitečný mě zavalil spoustou zcela nepodstatných podrobností. A tak jsem se tvářil jako kdy pozorně poslouchám, tu a tam jsem metodou kdo hledá najde naklepal na stroji něco z jeho výpovědi a nechal ho mluvit. Komplikace nastaly v okamiku, kdy měl svědek svoji výpověď podepsat. Byt zklamán a dal to také náleitě najevo. Nelíbilo se mu, e jeho výpověď je přenesena na papír jen ve velmi stručné podobě. Ujistil jsem ho, e to, co je napsáno, je pro nás nejdůieitějí, e nám pomohl a moc děkuji.

Trochu rozmrzele mě ubezpečoval, e kdybychom ho jetě potřebovali, je nám samozřejmě plně k dispozici,

Mezitím brilantně zapracovala Sbuka, věrná a nenahraditelná due naí vojenské obvodové prokuratury. Patří do kategorie en, které jsou občas hanlivě nazývány starými pannami. Není vak ani stará, ani, za to bych dal krk, panna. Vyznačuje se vak značnou náročností na ivotního partnera a tak se stalo, e zůstala svobodná, čas od času s ní prý jsou problémy. Náhle se u ní projeví podráděnost a kdo jí padne do ruky, s tím se pohádá. Já to na vlastní kůi jetě nezail, ale zkazek o tom jsem vyslechl nemálo. Zkuenějí soudruzi tato její období nazývají projevem nedostatku sexu. Natěstí to vak nikdy netrvá dlouho.

Nutno dodat, e Libuka, která se v dohledné době chystala oslavit čtvrtstoletí svého působení na jednom pracoviti, byla schopna se zdarem zastoupit kteréhokoli pracovníka naí prokuratury, náčelníka i jeho zástupce nevyjímaje.

Na mne dost trpí. Proč by ne? Jsem urostlý kluk, podle názoru jiných, jak bývalo psáno,v inzerátech, rubrika seznámení, docela hezký a nadějný. Nadějný u nikoli podle názoru jiných, ale jen a jen svého vlastního. Ale, o tom jsem skálopevně přesvědčen, jednou si, chtě nechtě, budou muset mé nadějnosti vimnout i ti jiní. Byl bych velmi rád, kdyby jedním z prvních vímavých byl právě můj náčelník.

Pokud jde o Libuku, nejvíce mi na ní vadí, e na mé sice dost trpí, ale v jejím vztahu ke mně je spíe mateřská něha ne zamilovanost. Není zřejmě na zajíce.

Toho rána, kdy Jsem se po absolvování otřesného záitku na kolejích vrátil do své kanceláře, Libuka jakousi mimořádně příznivou shodou okolností nebyla zavalena poadavky na psaní na stroji, spisy, opisy a jiným papírováním. Otázku, zda nepotřebuji v něčem pomoci, myslela zřejmě docela váně. Svěřil jsem se jí, e bych potřeboval najít strojvůdce lokomotivy, která zabila vojína Rybina.

Já se na to podívám,” prohlásila. Pokusil jsem se ji obejmout kolem ramen. Nenápadně se odtáhla, zalovila v zásuvce svého pracovního stolu, vytáhla odtud jízdní řád a telefonní seznam 1/1, uzlový obvod Praha, seznam organizací.

V kolik vás volal Havránek?” zeptala se. A co lékař? Na kolik stanovil pravděpodobnou hodinu smrti?”

Asi tři a pět hodin před naím příjezdem,” sdělil jsem Jí pokorně.

Teď Jděte za tím vaím důchodcem, já se na to podívám,” nařídila mi. Původně jsem jí chtěl odpovědět, e na nařizování jsou tu moji náčelníci, ale pak jsem si to rozmyslel a odebral se vstříc svému svědkovi.

Jakmile jsem se s ním rozloučil, zaběhl Jsem k Libuce.

Pro tuto dobu přicházejí v úvahu dva rychlíky, jeden osobní vlak a jeden náklaďák. Natěstí to není příli frekventovaná tra. Mluvila jsem se vemi čtyřmi strojvůdci. Se dvěma meziměstsky, strojvůdce osobního vlaku a náklaďáku jsem sháněla telefonicky po Praze. Nikdo nic neví. Vypadá to na jeden z těch rychlíků. Strojvůdce osobního vlaku nebo náklaďáku by si viml. Take tohle můete klidně pustit z hlavy. Nic z toho nevykoumáte. Strojvůdce není řidič osobního auta, který někoho srazí a ujede.”

Poděkoval jsem jí jak nejvřeleji jsem dokázal. Obejmout ji kolem ramen jsem se u nepokusil. Zato jsem ji poádal

o vystavení cestovního rozkazu.

Podíval jsem se na hodinky a s potěením zjistil, e vlak do posádky, ve které slouil vojín Rybin, klidně stihnu.

I kdy za cenu, e přijedu na místo a odpoledne.

Z brány mě dozorčí u vchodu spojil s velitelem útvaru. Samozřejmě, ihned mě přijme. Ař mě k němu zavedou.

Mladý major mi nabídl idli a rozhovořil se o motostřeleckém pluku. O jeho dvou vzorných rotách, vysoké péči

o volno vojáka, dobré činnosti svazáckých organizací. Bude velmi rád, jestlie ho dřivé, ne zakončím svoji práci u útvaru, přijdu informovat o závěrech, ke kterým jsem dospěl. Pak telefonicky přikázal, aby se k němu dostavil nadporučík Klement.

Přiel téměř vzápětí. O pár pátků starí ne já, bylo na něm vidět, e celou noc nespal. Velí rotě, ve které slouil vojín Rybin. Zavedl mě do své skromné kanceláře a nabídl, e uvaří kávu. S potěením jsem jeho nabídku přijal. Na nadporučíkovi bylo zřejmé, e přímo dychtí dovědět se podrobnosti o Rybinově smrti. Neměl jsem v úmyslu ho dlouho napínat a tak jsem mu vypověděl to málo, co dosud víme.

To je hrozný,” zareagoval. Já si to nedovedu vysvětlit. Co řekneme rodičům? Bude to pro ně rána. A pro rotu taky.”

Tázavě jsem se na něho podíval.

Nadporučík začal o dosavadních úspěích své jednotky. Měla anci stát se v tomto výcvikovém roce vzornou a vyvinula k tomu vekeré úsilí. Zmínil se i o sobě, o večerech a sobotách, které v kasárnách tráví. A teď tohle. Mrtvý voják je zlá mimořádná událost, o které se bude mluvit v celé divizi. Vechno dosavadní snaení je pryč, a u je příčina Rybínovy smrti jakákoli.

Poádal jsem nadporučíka, aby mi nejprve umonil mluvit s vojáky, kteří ili s Rybínem na jedné lonici. Dlouho jsem přemítal jak dát najevo, e bych byl rád, kdyby se tak stalo bez jeho přítomnosti. Zbytečně, protoe kdy do kanceláře vstoupilo sedm vojáků, velitel roty se omluvil, e musí zařídit cosi neodkladného, a vzdálil se.

Desátník, který je přivedl, velitel drustva, měl ve tváři vylekaný výraz, jakoby byl viníkem Rybínovy smrti. Přelétl jsem pohledem kancelář a doel k závěru, e osm lidí, tedy včetně mne, se v ní v ádném případě nemůe posadit. A já si s nimi chtěl pohovořit neformálně, co vstoje dost dobře nejde.

Zajít na politlckovýchovnou světnici by se nedalo?” zeptal jsem se.

Dověděl jsem se, e dalo.

Desátník vyzvedl klíč u dozorčího roty.

Rozesadili se ke dvěma stolům, já mezi ně.

Tak povídejte,” začal jsem a připravil si poznámkový seit.

Co máme povídat?” zeptal se desátník.

O Rybinoví.”

Nastala chvíle přemítání, ale já ji nemínil příli prodluovat.

Jaký byl voják? Jak jste ho znali v kolektivu? Měl nějaké problémy, myslím soukromé?”

První zareagoval na moji otázku desátník. Voják nic moc. Překáková dráha mu doslova naháněla hrůzu. He-zoun, trochu frajer. S kolektivem moc neil. O soukromých problémech s námi nemluvil.”

Říkáte trochu frajer, s kolektivem moc netáhl, jako prvoročákovi mu vojna dělala problémy. Takový kluk bývá pro mazáky objektem k ikanování, nemyslíte?”

Pokrčili rameny.

Třeba i to mohl být důvod, ikanovali ho, on u to nemohl vydret a… Tenhle závěr jsem vak u nahlas nevyslovil.

Jeden ze sedmi vojáků přede mnou, od začátku mi byl nesympatický, protoe ke mně vzhlíel se shovívavým úsměvem, z něho se dalo poměrné snadno vyčíst, e mě nepovauje za ádného duevního giganta, zvedl ruku.

Prosím!”

ikanování bych, soudruhu poručíku, být na vaem místě, vypustil z hlavy. U naí roty jsme si tenhle problém u vyřeili.”

Víte to tak jistě?” bylo jediné, nač jsem se zmohl.

Na to můete vzít jed,” poznamenal samolibým tónem.

Co mi povíte vy?” obrátil Jsem se na ostatní. Mlčeli.

Natval jsem se a doel k závěru, e je třeba hochy rozpustit. Bude účelnějí, kdy o téhle otázce promluvím s některými jednotlivě.

Rozcházeli se s pocitem ulehčení, a moc bych za to nedal, e i se závěrem, e duevní gigant opravdu nejsem.

xxx

Zael jsem za velitelem roty. Nadporučík Klement seděl ve své kanceláři a nepříli úspěně se pokouel předstírat, e vyřizuje jakési písemnosti. Bylo jasné, e na mne čeká.

Co kluci? Dověděl jste se od nich něco, co jste potřeboval?” zeptal se nadporučík co nejlhostejněji, bylo vak zřejmé, e odpověď ho nesmírně zajímá.

Přiznal jsem se, e nikoli. Pokud jde o motiv. Chvíli jsme

mlčeli. Pak, ani jsem to měl původně v úmyslu, jsem řekl: Jedno mi ale stále vrtá hlavou. Rozhodnost, s jakou od mítli domněnku, e by Rybina někdo ikanoval.”

U roty v poslední době opravdu nedolo ani k náznaku ikanováni,” ujistil mě Klement. Jetě před několika měsíci se tu a tam leccos objevilo. Nic velkého. Skočit mazákovi do Army pro cigarety, udělat za něho rajóny.

V některých případech jsem se zachoval jako kdy nic nevím, jednou jsem nařídil mazákovo kázeňské potrestání.

V poslední době Jako kdy utne. Asi si to nějak vyřídili sami mezi sebou.”

Ale jak? Měl byste to vědět,” prohlásil jsem a snail se, aby z mého hlasu zazněla výčitka. Asi se mi to podařilo, protoe se nadporučík začervenal.

Trochu mi to vadilo. A také, e se chová, jako bych přijel k rotě na exkurzi. Jsem tady přece kvůli sebevradě jednoho z jejích přísluníků.

Zatím jsem se toho o Frantiku Ryblnovi od nejblilch lidí z drustva mnoho nedověděl. A co velitel roty? Podle řádu vnitřní sluby ozbrojených sil ČSSR, třetí hlavy, článku 118 je kromě jiného povinen znát rodinné poměry přísluníků roty, pečovat o způsob ivota podřízených a mít porozumění pro jejich potřeby. Ale já se ho zatím na Rybina neptal.

Rozhovor, který mezi námi pokračoval, nebyl moc příjemný. Pro něho ani pro mě. lo mi o to dovědět se, jak nadporučík Klement znal vojína Rybina.

Velet motostřelecké rotě není ádný med,” začal Jsem oklikou a podle svého úsudku nenápadně.

To tedy není,” souhlasil nadporučík. Techniku nelze ani trochu oidit.” Nadporučík mně začal vyprávět podrobnosti a já zjistil, e jsem se příli rafinovaně nezeptal.

Nejde přece jen o techniku,” pokusil jsem se obrátit rozhovor jiným směrem v okamiku, kdy se Klement odmlčel, aby nabral dech.

Samozřejmě, e ne. Je tady Jetě hmotná odpovědnost. Asi si vůbec neumíte představit, kolik toho má velitel roty na triku. U jsem dvakrát platil.”

Ani tohle nebylo téma, o které mi lo. A co lidi?” pokusil jsem se přejít k věci.

Kluci jsou fajn. Občas se sice nějaký ten mení průvih objeví, ale kdy Je třeba zabrat, zaberou. Někdy se sám divím, co vechno dokáou. Třeba při posledním pracovním cvičení makali jedna radost. I průviháři.”

Vojín Rybin byl také průvlhář?” přeruil jsem velitele roty.

Ne, to se nedá říct.”

Tak jaký byl?”

Normální voják. Nic moc, ádný zázrak, ale svoje povinnosti si plnil.”

Měl nějaké osobni problémy?”

Jestli patři k osobním problémům to, e se mu rozvedli rodiče … ale takových kluků přichází na vojnu dost…”

Nadporučík Klement se bezradně podíval a mně bylo jasné, e jsme se dostali na tenký led.

On se vak na něm nemínil dlouho pohybovat. Soudruhu poručíku, já vím, e bych měl znát i osobni problémy přísluníků své roty. Ale zatím jsem na tom tak, e z vojáků základní sluby znám spí problémy těch kluků, s nimi jsou potíe. A k těm Rybin nepatřil.”

Chtělo se mi s nim nesouhlasit, pronést pár moudrých slov, e takhle to přece nejde, e nám záleí na kadém jednotlivci, ale nechal jsem si je jen pro sebe.

Nadporučík Klement ta moudrá slova zřejmě očekával a nepochybně byl vděčen, e jsem je nevyslovil.

Zeptal se mě, co budu od něho dál potřebovat v rámci vyetřováni. Sdělil jsem mu, e se jetě pozdrím v rajónu roty. V kadém případě bych si chtěl prohlédnout osobní věci vojína Rybina. Bude třeba udělat protokolárně jejich soupis.

Dal jsem ve zajistit a uzamknout u výkonného praporčíka. Bude vám k dispozici,” ujistil mne. A já ujistil Klementa, e ho a na dalí nebudu zdrovat od zaměstnání.

xxx

K osobním věcem, které si vojáci uschovávají ve skříňce, patřívají dopisy z domova, od manelek, od děvčat, jejich fotografie.

Předpokládal jsem, e ve skrovné osobní pozůstalosti vojína Rybina třeba objevím pověstný poslední dopis, jim milá sděluje, zpravidla zcela nečekaně, e dva roky je pro ni příli dlouhá doba a e, co je jetě hori, má u Jiného. Nejeden takový poslední dopis se bohuel stal motivem k tomu, e si voják sáhl na ivot.

Nic takového jsem neobjevil.

Kdy jsem opustil místnost výkonného praporčíka roty, přistoupil ke mně na chodbě vojín. Představil se jako vojín Vlček. Poádal, aby se mnou mohl promluvit.

Rád si vás poslechnu.”

Nelo by to někde jinde?” namítl nesměle.

Zavedl jsem ho na politickovýchovnou světnici, kterou jsem prozíravě nechal odemčenou a já čekal, s čím vojín Vlček vyrukuje.

Dost dlouho s vyrukováním otálel, měl jsem dost času, protoe jsem stejně nevěděl, co dál. Předpokládal jsem, e se to bude týkat případu, který vyetřuji.

Je to u asi měsíc,” konečně spustil. Ale musím na to pořád myslet a mrzí mě, e jsem to u tehdy nikomu neohlásil. Teď kdy jste tady vy, stejně na to přijdete. Tak jsem si řekl, e vám to oznámím sám. Leí to na mně jako můra.”

Poposedl jsem na idli. Moná, e se blíí objasnění motivu.

Měl jsem tehdy slubu pomocníka dozorčího roty. Svobodník Meduna s dalími dvěma mazáky, Voickým a Dobrovičem, se vrátili z vycházky, vlastně z hospody. Táhlo to z nich jako ze sudu. Zastavili se u stolku a Meduna prohlásil, e by něco ‘pojedli, e jim cestou do kasáren vytrávilo. Věděl, e mi z domova poslali sklenici sádla a jetě mi v ní něco zbylo. Zael jsem na lonici, vzal ze stolu tři krajíce chleba, které si kluci s sebou berou z jídelny pro případ, e by v noci dostali hlad, vyndal jsem ze své skříňky sádlo a začal chleby mazat. Pořád jsem to bral jako kamarádskou slubu klukům, kterým vytrávilo.

Rozdal jsem krajíce. Meduna řekl, e to chce jemně nakrájenou cibuli. Odpověděl jsem mu, e cibuli nemám. On na to, e tedy mám smůlu, protoe vichni tři na té cibuli trvají. Budu pro nl muset do kuchyně.

Kdy jsem Medunovi řekl, e se nemohu jako pomocník dozorčího vzdálit a e jim nic shánět nepůjdu, přiskočil ke mně, zkroutil mi ruku za záda. Bolelo to. ,Nech toho1, vykřikl jsem. Začal mi kroutit ruku jetě víc. Nemohl jsem to vydret. Náhle jsem si uvědomil, e drím stále jetě v druhé ruce nů, kterým jsem mazal chleby. Rozmáchl jsem se a bodl.

Meduna mě pustil a chytil se za rameno. Z rány, kterou jsem mu způsobil, začala přes blůzu prosakovat krev.

Voický s Dobrovičem na mě vyjeli, e jsem blbec, který

nerozumí srandě. Odvedli Medunu na umývárnu. Já zůstal na svém místě u stolku. Za chvíli za mnou přiel Dobrovifi, abych z rotní lékárničky vyndal náplast. Věděl jsem, kde ji najdu a tak jsem mu jl dal. Pak se znova vichni tři objevili, Meduna jen v koili, řekl mi, e musím dret hubu. Jinak e dostanu nakládačku. Slíbil jsem to a byl jsem rád, e to bodnuti nedopadlo hůř. Vdy jsem ho mohl zasáhnout třeba do krku. Od té doby sl nikdo z mazáků na nás nedovolil ani to nejmení.”

Vojín Vlček skončil a tázavě se na mě podíval. Co se teď bude dít?” zeptal se. Jednal jsem přece v sebeobraně.”

Vyslechnu si i druhou stranu,” sdělil jsem mu. A pak to vechno sepíeme.” Kdy odeel, dal jsem si dozorčím roty zavolat svobodnlka Medunu. Byl to urostlý, statný kluk. Stanul přede mnou v postoji, jemu se sice co do předpisovosti nedalo nic vytknout, ale zasvěcenec jako já, který slouil nedávno v základní slubě, postřehl v jeho vzezřeni jistou rutinní ledabylost, prozrazující, e Meduna to má za pár.

Svlékněte si blůzu a koili,” nařídil jsem mu.

Myslel jsem, e jste doktor práv, soudruhu poručíku,” poznamenal trochu drze.

Pospěte si,” ponechal jsem jeho poznámku bez povimnuti.

Dost neochotně se svlékl. Zjistil jsem čerstvý rám na spodní straně ramene. ,

Vyzval jsem ho, aby se oblékl a pověděl mi, jak k tomu přiel.

Na diskotéce. Jeden cigo se otřel o holku, s kterou jsem byl na parketě. Nedal jsem si to Ubit, venku si na mé se svou partou počkal… a tak jsem ji od něj koupil. Bylo to jen krábnutí.”

Proč jste nic neohlásil?”

Zásadně nezvellčuju prkotiny.”

Tohle nebyla prkotina, ale zraněnf.”

Kadej máme svou představu, co je prkotina a co ne,” pokračoval tím trochu drzým tónem.

Slyel jsem Jinou verzi. Daleko věrohodnějí. Neměl byste sebe ani mě připravovat o čas.”

Poprvé od jeho vstupu do místnosti se mu z tváře vytratila suverenita. Zarazil se a chvíli uvaoval. Tak Vlček přece jen bonzoval, uklibl se.

,.Vypovídejte pravdu, soudruhu svobodníku,” vyzval jsem ho. Báchorky vynechte.”

Začal v podstatě stejně jako Vlček. Báchorku sl vak přesto neodpustil. Poádal prý Vlčka o chleba se sádlem. Vlček je pruďas, chytil ho rapi a najednou Medunu bodl noem. Mlčeli o celé události, protoe nechtěli Vlčka přivést do průvihu.

Trval jsem opětovně na tom, aby Meduna vylíčil pravdivě vechno, co se onoho večera u stolku dozorčího stalo, do nejmeních detailů. Nakonec kapituloval a potvrdil Vlčkovu výpověď.

Se dvěma zbývajícími vojáky, účastníky události, vojíny druhého ročníku Dobrovičem a Voickým, jsem mnoho práce neměl. Meduna je ji zřejmě stačil bleskurychle informovat, o co jde. Přili mírně vyděení a také v plném rozsahu potvrdili to, co vypověděl Vlček. Snaili se ovem, aby sami sebe vylíčili jako pouhé svědky události a nikoli její spoluúčastníky.

Jene s případem, který jsem přijel k útvaru vyetřovat, to přímou souvislost nemělo.

XXX

U velitele pluku seděla celkem pohledná ena středních let. Major mne představil. Byla to matka vojína Rybina. Podala mi ruku, která se jí silně chvěla. Snad ani nevnímala moji funkci. Apaticky přikývla hlavou, kdy ji major taktně poprosil, zda by odpověděla na moje otázky. Usnadnila mi je tím, e sama, jakoby se potřebovala někomu svěřit, vylíčila svůj těký osud.

Rozvedla se, kdy bylo chlapci pět let. Manel se vracel domů pozdě, často opilý. Netajil se jí tím, e je jí nevěrný. Jako vedoucí renomované praské vinárny k tomu měl dost příleitostí. Také jí neustále vyčítal, e ji iví, a je ráda, e nemusí do zaměstnání. Rozhodla se a poádala o rozvod. Soud samozřejmě přiřkl chlapce jí.

Nebyla na tuto starost sama. Rodiče jí v péči o syna pomáhali ze vech sil, i finančně. Bývalý manel jí velkoryse ponechal byt, plnil i vyivovací povinnost. Jene při výchově dorůstajícího chlapce se projevil dosti negativně otcův vliv, který vyuíval svého práva setkávat se se synem. Vodil jej velmi záhy do restaurací vyích cenových skupin, hostil vybranými jídly. Dělalo mu dobře

chlubit se potomkem, vude měl známé. Kupoval Frantikovi nákladné dárky, zpravidla z dovozu, pořizoval mu módní tuzexové novinky, I kdy by matka spíe přivítala skromné oblečení.

A pak najednou začaly problémy ve kole. Frantiek neprospíval a zlobil, matka byla bezradná, její rodiče rovně. K patnému prospěchu se přidalo lajdáctví. Nepomohly domluvy ani tresty. Po čase rezignovali. Doli k závěru, e zvládnout chlapcovu výchovu je nad jejich síly. V té době se Frantiek Rybin senior obrátil na soud, který zruil platnost jeho manelství. Poadoval, aby mu byl syn svěřen do výchovné péče. Matka souhlasila.

A tak po devíti letech od rozvodu se Frantiek mladí, zvaný otcem Ferry, přestěhoval k tatínkovi do vily, která patřila jeho matce, Frantikově druhé babičce. Otec to povaoval za zadostiučinění.

A jestlie do té doby matčina výchovná autorita nestačila, otcův vliv na Frantika se projevil v jiném směru, daleko horím. Pěstoval ze svého jediného potomka plejboje, jemu nebude nic nedostupného.

Po ukončení základní koly ho dostal jako učně v oboru číník do Interhotelu. Měl přece známosti.

Kdy Frantika po roce vyhodili pro neomluvené absence, otec mávl rukou. ,,Z toho si nic nedělej, Ferry. Já jsem v tvým věku nebyl o nic lepí. A podívej, kam jsem to dotáh.

I jako s učněm ve značkovém autoservisu (opět zařídil tatínek) to vydreli s Rybínem juniorem jen proto, e se Rybin senior nepřestal odvděčovat mistrovi i vedoucímu.

Na modré kníce, tedy na tom, aby Frantiek nemusel jít pa vojnu, začal otec pracovat s náleitým předstihem. V době, kdy bylo synovi sedmnáct, vak váně onemocněl. Srdeční choroba. Ale a se děje co děje, nedopustí, aby se kluk musel plahočit někde po cvičáku. Dal se vak při ví chytrosti napálit několika podvodníky. Jeden nabízel významné známosti v lékařském světě, jiný zázračné tablety, které dokáí dokonale zbláznit elektrokardiograf. Otec platil, stále jetě bylo z čeho. Nejvíce peněz ho stál údajný lékař, který k němu zael občas do podniku. Tvrdil, e má dobré styky přímo s členy posudkové komise vojenské nemocnice. Synátorovi slíbil po vyučení koupit nějaké ihadlo, nejlépe malý fiat Uno.

Výzva, aby se Rybin junior dostavil k odvodu, nevyvedla

ŚŚ Ś ŚŚŚ

.iwmewMŤw5>-.r-Ś.-

^WWMWWIB^í^^.-Y-vr,:^.^.!

<Ś

. wímímmmam&s-m

syna ani otce z míry. Do akce modrá kníka přece zaangaoval dost odborníků, kteří u také dostali zaplaceno. A k nástupu vojenské základní sluby jetě zbývá tolik času.

Ta spousta času vak uběhla jako voda a přiel povolávací rozkaz. Otec začal shánět odborníky ve věci modré kníky, ale bez výsledku. Doktor Hojka, jak se jmenoval onen lékař s přímým kontaktem na posudkovou komisi vojenské nemocnice, musí Ferrymu přece pomoci. Tolikrát u jedl a pil u Rybina ve vinárně na účet vedoucího. Zavolá ho a bude po starostech. Natěstí je v telefonním seznamu Hojků pouze pět a jen jeden MUDr. Ale ádný z nich nebyl oním častým hostem, za něho platil útratu Rybin senior. Třeba není v telefonním seznamu nebo nemá telefonní stanici, napadlo Rybina juniora. Ferry, můe mít pravdu,” uklidnil se otec. Ale nikoli na dlouho. Právě v těch dnech se objevil v časopise Signál snímek Rybinová častého hosta s tím, e jde o zadreného podvodníka, který se vydává za lékaře. Pokození a se přihlásí na oddělení vyetřování tam a tam… Vedoucí vinárny Rybin se nepřihlásil. Nemohl. Leel na jednotce intenzívní péče s druhým infarktem, který u nepřeil.

Tehdy syn opět po dlouhé době vytočil číslo své matky. Potřeboval, aby mu pomohla se vím, co nyní bude následovat. Nebyl zvyklý čelit sám stresovým situacím.

Matka okamitě přispěchala. Pomohla Frantikovi uloit do postele osmdesátiletou matku svého bývalého mue, svoji někdejí tchyni. Po svatbě si od ní hodně vytrpěla. Připadalo Jí to nesmírně dávno a slzy, které tehdy prolévala, kdy zjistila, e manel není ochoten se Jí před matkou v nej mením zastat, byly u zapomenuty. Teď litovala starou paní, kterou synova smrt doslova zdrtila.

Do Frantikova odchodu na vojnu se snaila být co nejčastěji v jeho společnosti. Kdy nastupoval do vlaku, aby odejel do místa určení, přila ho na nádraí vyprovodit. Byla tam jednou z mála matek.

Z vojny Jí napsal několik dopisů. Udělaly jí radost. Vyčetla z nich, e vojna není zdaleka tak zlá, jak mu ji otec líčil. Přijela za ním na přísahu a pak i o vánočních svátcích. Ne sama. Přivezl ji autem přítel, s ním se stýká po synově odchodu k otci. Znovu se neprovdala, ije sama. Její rodinný přítel k Frantikovi nenael nikdy vztah.

Kdy jí přili oznámit synovi smrt, omdlela. Teď se přece

jen trochu vzpamatovala. Neví, co si o tom vem myslet. Nechápe, co jej mohlo dohnat k sebevradě. Podle jejího názoru příčina nebyla ve vojenské slubé. Nikdy si na ni v dopisech ani při poslední matčině návtěvě nestěoval…

Pani Rybinová byla zřejmě inteligentní ena a já doel k závěru, e musím kadé její slovo brát váně. I kdy její výpověď byla spíe zpovědí, monologem neastné matky. U neplakala, slzy Jí dávno vyschly.

Paní Rybinová,” poloil jsem Jí otázku, nevíte nebo nesvěřil se vám syn, e má nějaké děvče? A u známost, před vojnou nebo během vojenské sluby?”

Na chvíli se zamyslela. Myslíte na neastnou lásku? Pokud je ml známo, vánou známost neměl. Aspoň o ádné se mnou nemluvil. Ale od babičky Rybinové, tedy od bývalé tchyně vím, e psal z vojny nějaké Ireně Pekové. Nikdy Jsem Ji neviděla. Bydlí prý ve stejné ulici jako on.

Dosud sí nezvykla mluvit o synovi v minulém čase, i kdy se po chvíli zeptala, kdy budou jeho ostatky převezeny k pohřbu.

Velitel pluku s ní začal projednávat podrobnosti. Usoudil jsem, e Jsem tady u zbytečný a poádal majora, abych mohl odejít. Vstal jsem, projevil paní Rybinové hlubokou soustrast. Cítil jsem, jak je to formální. Daleko více ne soustrast potřebuje teď oporu …

Rozhodl jsem se, e zajdu za nadporučíkem Klementem, abych ho Informoval o případu Vlček, Meduna a spol. U při příchodu na rotu jsem zaregistroval, e vojáci, Jak mě uviděli, předstírají, e někam spěchají, a pokud mohli, u z dálky se mi vyhnuli. Znovu jsem si uvědomil, e vyetřovatel vojenské prokuratury není v rajóně roty příli populární osoba.

Natěstí se za chvíli objevil nadporučík Klement.

Bál jsem se, e mi mezitím odejdete,” řekl a znovu mě vedl ke své kanceláři.

Jak bych mohl!”

Tak co? K jakému závěru jste doel?” zeptal se, sotva jsme se posadili.

K ádnému,” přiznal jsem se. Ale zdá se mi, e jde-li o sebevradu, příčina asi nepramenl odtud, z roty.”

V nadporučíkově tváři se objevil náznak ulehčení.

I kdy krk na to dát zatím nemohu. Přiel jsem vak

jetě na něco jiného,” dodal jsem. Poloil jsem před nadporučíka několik listů předběných výpovědí Vlčka, Meduny, Dobroviče a Voického, které jsem s nimi sepsal.

Začal číst a náznak ulehčení se z jeho tváře zcela vytratil.

,,Co o tom víte?” otázal jsem se nadporučíka, kdy dočetl.

,,0 tomhle nic konkrétního. Teď se to teprve dovídám. Ale e se v rotě něco stalo, to jsem vycítil. Není to tak těké. Přijdete na světnici poddůstojníků a zarytě mlčí. Chvíli mi to nelo do hlavy, ale kdy jsem zjistil, e nemám anci dovědět se, co se děje, nezajímal jsem se. Nemám v rotě donaeče a nemyslím, e je to chyba.”

Co kdy si myslím, e Jste se dověděl a rozhodl, e by záleitost měla zůstat v rodině? e není třeba s ní vyrukovat na světlo a zbytečně si přidělávat problémy. Chcete přece získat titul vzorné roty.”

Překvapilo mě, e se nadporučík ani trochu neurazil. Máte plné právo si to myslet. Ale já opravdu nic konkrétního nevěděl.”

Dospěl jsem k názoru, e by opravdu musel být vynikající herec, aby to dokázal takhle mistrně na mne zahrát.

Asi na mně poznal, k jakému závěru jsem dospěl, protoe se naprosto věcně zeptal: Co s tím uděláte?”

Poradím se,” odpověděl jsem.

Vypadá to na prokurátora?”

Zdá se, e ano.”

I Vlček?”

Samozřejmě, i Vlček,” přisvědčil jsem a sám sobě jsem sl v té chvíli připadal protivný. Nemám rád úlohu zvěstovatele jobovek. A proč to nepřiznat? Vlček na mě udělal docela dobrý dojem. Já vím, bodat noem se nemá. Ani do stolu, nato do člověka. Říká se tomu nepřiměřený způsob sebeobrany. Co udělal, není právě nejvhodnějí způsob, jak se bránit ikanování,” poučil jsem nadporučíka.

koda, je to fajn kluk. Počítalo se s ním na funkci velitele drustva.”

Třeba si tu příleitost úplně neprovihnul.”

Nadporučík se na mne vděčně podíval. Pak jsme se rozeli. Já na večeři do jedné ze dvou místních restaurací, nadporučík domů. Za jeho nabídku, e by se u nich kadopádně něco k jídlu nalo, jsem kategoricky poděkoval.

Z teplých jídel byl na večerním repertoáru restaurace, pro ni jsem se rozhodl, gulá u kdoví po kolikáté ohřívaný. Někteří labuníci sice tvrdí, e teprve několikrát ohřívaný gulá je pochoutka, ale já asi nejsem opravdový gurmán, protoe jsem ten gulá snědl jen se značným sebezapřením.

Nad točeným pivem, které mi spravilo chu, jsem se rozhodl, e si zítra jetě zjistím, jak trávil vojín Rybin minulou neděli, poslední den svého ivota.

Zanedlouho jsem se ocitl na posádkové ubytovně, kde mi zařídili nocleh. Dostal jsem velmi pěkný pokoj, v něm spávaly při pobytu u jednotky I mnohem vyí are ne já, jak jsem se dověděl. Probíral jsem se ve svých poznámkách a hodnotil získané poznatky. Neochota vojáků, s nimi jsem se pokouel navázat neformální rozhovor o Rybinoví, ve mně vyvolávala nepříjemný pocit, e neřekli ve. Pokusil jsem se rychle usnout, ale dlouho trvalo ne se mi to podařilo.

Časně ráno jsem se hned po příchodu k rotě se souhlasem nadporučíka Klementa pustil do práce. Po snídani jsem znovu poádal Rybínovy spolunocleníky, e si s nimi v průběhu dopoledního zaměstnání pohovořím jetě jednou, ale s kadým zvlá.

Dověděl jsem se, e nedělní dopoledne trávil Rybin na pévéesce u televizoru a spolu s ostatními sledoval opakovaný seriál. Po obědě odeel na vycházku. Kasárna opustil sám a zamířil k městu. Míří tam vichni. S výjimkou těch, na které u brány čekají dívky. V tom případě spolu s nimi obvykle odcházejí opačným směrem. K lesu. Poddůstojník, který měl v neděli slubu pomocníka dozorčího u vchodu, si dosti přesně pamatoval, e vichni vojáci, co li po obědě na vycházku, mířili do města.

Podařilo se mi vyhledat několik vojáků, kteří viděli Rybina ve Formance, místní hospodě. Seděl sám nad půllitrem piva. Vojáci přicházeli a odcházeli, jeden z nich se pokusil přitáhnout ho do jejich společnosti, ale Rybin neprojevil zájem.

Rozhodl jsem se zajít do Formanky. Dopoledne tu bylo poloprázdno. Několik důchodců vedlo nad půllitry běné hospodářské řeči. Zvědavě na mě pohlédli. Objednal jsem si pivo. Při placení jsem poloil na stůl desetikorunu a dodal, e je vechno v pořádku. Vrchní udělal předklon. Dříve ne stačil udělat vzpřímený postoj, jsem se ho zeptal,

zda měl v neděli odpoledne slubu. Potkalo mě těstí. Měl. Vojáka, který zde osaměle seděl celé odpoledne, si pamatoval. Jednak proto, e podobné vlky samotáře nemají v podniku rádi, zpravidla z toho nekouká nic dobrého, větinou se nakonec s někým poperou, jednak proto, e kdy platil svá tři piva, dal mu pětikorunu spropitného. To vojáci základní sluby obvykle nedělají.

Kdy odeel?” poloil jsem pro mě dost důleitou otázku.

Jako jeden z posledních, před zavírací hodinou.” Dověděl jsem se, e oficiálně je vyhláena na desátou hodinu, ale u v půl desáté se začíná inkasovat a pípa je zastřena utěrkou, symbolem neodvratného konce.

S kým odeel?”

Sám. Bylo na něm vidět, e se mu moc nechce.”

Je to on?” vytáhl jsem z obálky vojenskou kníku Frantika Rybina a ukázal jeho snímek. Vrchní sl jej prohlíel dost důkladně a pak přikývl.

Pane vrchní, dost mi na tom záleí. Z čeho jste usoudil, e se mu moc nechce? Vy se přece vyznáte v hostech. Odhadnete, kdo si přiel vypít dvě tři piva z chuti. A taky, kdo sedí a pije, aby utopil třeba světobol. Těm se taky z hospody moc nechce..

To máte pravdu, jene nezahánějí smutek pivem. A kdy, tak to pivo zazdívajl aspoň rumem. Ten voják udělal za odpoledne a večer tři dvanáctky plzně a nic víc. Asi se mu moc nechtělo do kasáren.”

Take podíe vás nebyl v podnapilém stavu?”

Uvaoval jsem o monosti neastné náhody. 2e Rybin mohl v podrouení přeslechnout hukot blíící se lokomotivy.

Vyloučeno, pane poručíku. To bych přece poznal. A pak, já podnapilejm, a je to po dvou pivech, a je to voják nebo civil, zásadně nenalévám. On něco proved … ten voják?”

Jste moná poslední, kdo ho viděl ivého. Budu prosit vae jméno a adresu. Abychom vás v případě potřeby vyslechli protokolárně jako svědka.” Současně jsem mu předloil svůj sluební průkaz.

Tvářil se dosti vyděeně, kdy jsem si poznamenával jeho osobní data.

Vstal jsem od stolu a podal mu ruku. Chvíli zaváhal, ne můj stisk opětoval. Nebyl zřejmě zvyklý loučit se s hosty, vyetřovateli vojenské prokuratury, stiskem ruky.

Vyel jsem na chodník a vechno se mi jevilo jako zcela jasné. V průběhu oněch téměř pěti hodin, které Rybin proseděl sám v hospodě, pomalu usrkávaje svá tři piva, se rozhodl k sebevradě.

Vydal jsem se zpět ke kasárnám. Tudy zřejmě odcházel v onen osudný nedělní večer i budoucí sebevrah. Stanul jsem na rozcestí. Odbočit vpravo znamenalo po několika stovkách metrů chůze dojít ke kasárenské bráně. Zamířil jsem tím směrem. Nedaleko vchodu do kasáren se nacházela i svobodárna, kde jsem na dneek spal. Náhle mě něco napadlo. Proč bych tam chodil?

Vrátil jsem se zpět na rozcestí a vydal se opačným směrem  vlevo. el Jsem dlouho silnicí, lemovanou stromy. Nejsem botanický expert, přesto vak jsem usoudil, e jsou to jabloně. Silnici náhle přetnul nechráněný elezniční přejezd. Zjistil jsem, e se nacházím přesně v místech, kde jsem byl v noci, kdy tu nali Rybínovo tělo. Jako posedlý jsem začal prohledávat elezniční násep a kráčel podél trati, přesvědčen, e tady musím jetě něco najít. Třeba ten poslední dopis na rozloučenou. Papíry, které jsem posbíral, vak byly vechno jiné ne dopis, po jeho nalezení jsem tolik touil. Svého marného snaení jsem zanechal v okamiku, kdy jsem zjistil, e mám nejvyí čas vrátit se do kasáren. Do závěru, e v Rybinově případě jde o sebevradu, mi vak stále chyběl motiv. Svůj záměr jsem sdělil veliteli roty nadporučíku Klementovi a poté i veliteli pluku. Nebyli mým sdělením příli překvapeni, zato tím víc je překvapila ikanovačka, na ni jsem během vyetřování přiel jaksi navíc.

XXX

Moc jsi toho k případu vojína Rybina nepřivezl,” mínil přítí den kapitán Hanousek, kdy jsem ho seznámil s výsledky svého vyetřování u motostřeleckého pluku. I kdy snahu ti nelze upřít.” Věděl jsem, e Hanousek je skoupý na slova uznání a úspěchem bylo u to, e mi neupřel snahu.

Pokud jde o tu ikanovačku, zpracuj návrh na podání obaloby,” řekl stručně.

I na Vlčka?” zeptal jsem se.

Samozřejmě. Takhle se ikanování bránit nelze,”

opakoval poučku o nepřiměřené obraně, kterou jsem u předtím i já citoval nadporučíku Klementovi.

Je to prý jinak sluný kluk.”

Poraď se s prokurátorem majorem Pospíilem,” doporučil mi Hanousek. Pak se zeptal: Co chce dělat dál v Rybinově případě?”

Vyslechnu jetě to děvče, Irenu Pekovou. Prý si s ní psal.”

Vezmi si cesák a moc ten výslech neodkládej,” poradil mi Hanousek.

Rozhodl jsem se vydat za děvčetem, o něm mi řekla Rybinová matka, hned přítí den.

Do Prahy jsem přijel na Hlavní nádraí kolem poledne. Ulici Na svahu, poslední bydlitě vojína Rybina a tudí i Ireny Pekové, jsem po vystoupení z tramvaje nael ve staré vilové zástavbě, kde se lidé na rozdíl od sídli jetě navzájem znají.

Pekovi? Poslední vilka vpravo,” ukázala mi stará paní s nákupním vozíčkem, z něho vyčuhovaly láhve minerálek a ika chleba.

Zazvonil jsem. Dlouho trvalo, ne se mezi dveřmi objevil statný edesátník. Napůl zvědavě, napůl nedůvěřivě si mě prohlíel. Představil jsem se jménem, nikoli funkcí. Máme dvě,” sdělil mi, kdy jsem se mu svěřil se svým přáním mluvit se slečnou Pekovou. Hanku a Irču. Hanka tuduje, Irča prodává v Luxusu. Dnes má dopolední.”

Prohlásil jsem, e ml Jde o slečnu Irenu.

Je v práci. Přijde domů a ve tři.”

Poděkoval jsem s tím, e přijdu o půl čtvrté. el jsem zbůhdarma. Čas mi ubíhal straně pomalu. Kdy jsem uviděl vchod do místní hospůdky, bez váhání jsem vstoupil dovnitř. Hospůdka se zdála útulná Jen zvenčí. Uvnitř bylo k nedýchání zakouřeno, vechny stoly obsazeny a kolem výčepního pultu tlačenice. Přidal jsem se k ní a hodil na tácek pětikorunu. Výčepní v kdysi bílém rondónu přede mne beze slova přistrčil naplněný půllitr popovické desítky. Pětikorunu si vzal rovně beze slova, vrátit mi zpět se ani nepokusil.

Chtěl jsem se napít, ale nebylo to jednoduché. Vdycky, kdy se mi podařilo vymanit pravou ruku ze sevření okolostojících a přiblíit sklenici k ústům, někdo do mne strčil. Začal jsem si klestit cestu směrem k východu. Teprve u dveří se mi podařilo se napít.

Pivo bylo správně vychlazené, dobře oetřené a teklo z čistého neku. Nebylo mi vak souzeno jeho kvality náleitě vychutnat. Vedle mne stanul mírně se kymácející host.

Tak co, generále?” zeptal se. Pořád etě buzerujete na vojně lidi?”

Nejsem generál, ale poručík.”

Dneska poručík, zejtra generál,” máchl rukou. A předevčírem? Ví, co jste udělali předevčírem? Na tý vai vojně jste zabili kluka tady vod nás.”

Usoudil jsem, e nemá smysl se s tímhle člověkem bavit. Pivo mi vak po jeho slovech zhořklo. Dopil jsem a obrátil se k východu.

To jsou voní,” volal za mnou opilec. Jen se jim řekne pravda, utečou.”

Znovu jsem bloudil ulicemi. Bylo u půl čtvrté. Přesto jsem se rozhodl, e s návtěvou Ireny Pekové jetě počkám. Teprve po dalí půlhodině jsem dozvonli.

Přila mi otevřít půvabná dívka. Prohlédla si mě od hlavy k patě. tíhlá, ale nikoli hubená. Prostě moderní typ. Dlouhé vlasy katanové barvy mírně přecházely do tmava. Představil jsem se opět jen jménem a vyslovil přání promluvit si s nl o Frantiku Rybinoví.

Tak to musíte se sestrou. Zavolám vám ji.”

čekal jsem, e mě neméně pohledná sestra Irena pozve dál, ale marně. Zřejmě uvaovala, co podniknout. Pak mi to řekla na rovinu. Nahoru vás pozvat nemůu. Vlm, co se stalo, kdekdo se po mně kouká, ale já u dávno neměla s… Ferrym nic společnýho. Kdybyste chvíli počkal, přijdu ven. A vezmu s sebou i ty Jeho dopisy, jestli vám o ně jde.

Nic jiného ne souhlasit mi nezbývalo. Byl jsem vlastně docela rád.

Opravdu to trvalo jen chvíli, ne se objevila. Můeme se třeba na chvilku projit,” navrhla. To Je hrozný, mně se pořád nechce věřit, e to udělal.”

Zásadně nemám nic proti procházkám, tím spíe ve dvou a navíc jetě s půvabnou dívkou. Ale pro rozhovor, kvůli němu jsem přijel, jsem přece jen povaoval za vhodnějí, aby se odehrál v místnosti. Také jsem to Ireně Pekové navrhl.

Přikývla a zavedla mě do nedaleké vinárničky, která v této době zela téměř prázdnotou. Kdesi jsem slyel výrok, e na světě Je málo smutnějích míst ne prázdný

lokál. Seděla tu pouze jedna dvojice v nejodlehlejlm rohu. Postarí elegán si pod stolkem tiskl ruku se enou o dvě desítky let mladí. Nedůtklivě se po nás ohlédl.

Se souhlasem své průvodkyně jsem objednal dvakrát dvě deci rulandského bílého. Na chvíli mi problesklo hlavou, e bych si měl vyádat jídelní lístek, ale pak jsem tuto mylenku zavrhl. Sluné beru a pozítří, take nemohu kavalírství přehánět.

Servírka před nás postavila objednané a diskrétně se vzdálila v přesvědčení, e sotva odejde, poloím dívce ruku na koleno. Já jí vak pouze poloil první otázku:

Kdy jste s Frantikem Ryblnem mluvila naposledy?”

Chvíli přemýlela. To bude dlouho. Nejmíň před rokem.”

Ale on vám psal jetě z vojny,” namítl jsem.

Psal,” souhlasila. Mám ty dopisy s sebou a dám vám je přečíst.”

Vy jste spolu před vojnou chodili?” rozhodl jsem se přejít k meritu věci.

To se nedá říct, e chodili, jestli myslíte vztah holka a kluk. Znali jsme se spí jako e jsme byli z jedný ulice. Fan byl celkem hezký a myslím, e o známosti s holkama neměl nouzi. Poprvé mě pozval na zmrzlinu. Mám zmrzlinu ráda a tak jsem souhlasila. Zavedl mě ale místo do cukrárny do kavárny Interkontinentálu, posadil na barovou stoličku a objednal zmrzlinový pohár. Ten mladej číník ho dobře znal a tykali si. Nabídl nám po zmrzlině sklenici sektu, ampaňské se u nás doma kupuje jednou v roce. K novoročnímu přípitku. Byla jsem tak trochu jako v Jiříkově vidění. Chodívala jsem někdy posedět s někým ze spoluáků na kafe. Posezení obyčejně končilo tím, e kamarád si ode mne vypůjčil desetikorunu, aby měl čím zaplatit.

Tohle bylo pro mě něco úplně nevídanýho. Cucala jsem ampaňské a kouřila ameriky, které mi nabízel. Připadala jsem si najednou jako ve velkým světě, okoval mě a ten účet při placení. Pomalu dvě stovky! A jetě víc mě uzemnilo, e Fan přidal třicet korun spropitného.

Kdy mě tam pozval podruhé, u jsem si jako v Jiříkově vidění nepřipadala. Neuel mi ironický pohled postarího vrchního při placení. Jako by chtěl říct  já mít doma kluka, který utrácí tátovy prachy, jen aby se mohl vytáhnout před holkou, přerazil bych ho vejpůl. A taky mi neulo, e se Fan snaí suverénně najídět. Zkouel to velijak.

Zval mě k nim do vily na kazetový nahrávky, které má zvenku. Pak ke kámoovi na chatu. Bylo mi jasné, e mu asi jde o to, ulovit dalí skalp do svý sbírky. Jene si mě spletl s jinými. Pozvání jsem odmítla a tím vechno skončilo. Kdy jsme se pak občas potkali v ulici, prohodili jsme jen pár slov o ničem. To bylo vechno. Ne odeel na vojnu, zval mě na rozlučkovej mejdan, e tam bude celá jeho parta. Já jsem nikoho z ní neznala a nemínila jsem tam před nima figurovat jako jeho holka. Tak jsem tam nela. Po měsíci jsem od Fana dostala dopis, pak několik dalích. Ale co vám budu povídat, přečtěte si je sám.”

Odmlčela se, zalovila v kabelce a hodila přede mne hromádku dopisů. Usrkl jsem vína a začal pozorně číst první z nich. Byl psán poněkud koláckým písmem, tu a tam se objevila hrubka. Sděloval Ireně Pekové, e na ni vzpomíná. Na vojně se má, no nic moc, i kdy kluci docela ujdou. Strava je obstojná, ranní rozcvičky mu lezou krkem. Druhý dopis jsem u tak pozorně nečetl. Příli se toti od prvního neliil. Třetí, čtvrtý a vechny dalí jakbysmet. Ve vech adresátku důvěrně oslovoval milá Irenko, zřejmě ve snaze získat v ní jakousi utěitelku.

Nemyslím si o sobě, e jsem bůhvíjaký psycholog, i kdy jsem pár zkouek z psychologie také absolvoval a nikoli se patnými výsledky. Tohle se mi vak zdálo na první pohled zcela jasné. Tátou rozmazlený synáček, do poslední chvíle přesvědčovaný, e bude z vojny vysekán, přesněji řečeno, vyplacen, teď musel vstávat o budíčku, zalehávat při večerce a přes den zvládat výcvik ve stylu padám, padám.

Přestal jsem číst a zeptal se své společnice: Odpověděla jste mu někdy?”

Asi třikrát. Ale jen pro formu. Nechtěla jsem, aby se mi vyplakával na rameni. A proč taky? Kromě známosti ze sousedství mezi námi nic víc nebylo.”

Byla byste ochotna mi ty dopisy půjčit?”

Beze veho vám je dám.”

Vrátím je,” ujistil jsem ji.

Není třeba.” Bylo zřejmé, e uvítala monost takto rychle se jich zbavit.

Navrhl jsem, abychom si dali jetě kávu.

Odmítla. e spěchá. Ani se nezeptala, kdy a kde se bude konat poslední rozloučení s Frantikem Rybínem.

Venku se ji značně setmělo. Doprovodil jsem Irenu Pekovou domů.

Tamhle bydlel,” řekla, kdy jsme li kolem kdysi pěkné, teď vak, jak bylo i při matném svitu pouliční lampy zřejmé, u značně zanedbané vilky. Svítilo se v ní ve vech oknech.

Je to divné,” usoudila. Kromě staré babičky by tam teď nikdo jiný neměl být.

Asi přijeli nějací příbuzní,” mínil jsem.

Rozloučil jsem se s dívkou před domkem, z něho jsem si ji vyzvedl. Dala mi telefonní číslo. Pro případ, e bych jetě potřeboval od ní nějakou informaci.

Vracel jsem se ke stanici tramvaje. Kdy jsem míjel vilku, v ní il mládenec, jeho smrt a okolnosti kolem ní vyetřuji, dostal jsem nápad. Nestává se to u mne příli často, a ne vdy jde o nápad dobrý. Tenhle se mi dobrý zdál a já se rozhodl ho realizovat.

Přistoupil jsem k domovnímu zvonku a stiskl. Marně jsem čekal na nějakou odezvu z rozsvícených oken. Po třetím zazvonění se ve dveřích objevila velmi stará ena. Odhadl jsem její věk na osmdesát. Zřejmé Rybinová babička.

Je otevřeno, pojďte dál.”

Vystoupil jsem po několika schodech a stanul přímo před ní.

Jdete za Frantikem, e?” zeptala se. Její rozířené edé zorničky měly divný výraz. Napřáhla kostnatou ruku s nalakovanými nehty. Bylo to gesto paní kníecího domu. Frantiek vás čeká nahoře. Má u tam kamarády. Jste jeden z nich, e?” zeptala se.

Přisvědčil jsem a bylo mi, jako bych se náhle díval na scénu filmového hororu, v ní vystupuji. Zhrozil jsem se situace, do které jsem se dostal, ale u se nedalo nic dělat. Ta stará paní se zřejmě po zprávě o vnukově smrti pomátla na rozumu.

Stoupal jsem po schodech do prvního patra, přidroval se zábradlí. Stařena stála dole a hleděla za mnou. Zaklepal jsem na první dveře a čekal. Nikdo se neozval. Vzal jsem za kliku a otevřel. Naskytl se mi obraz, který po sobě zanechává řádění bytových zlodějů. Zotvírané skříně, vytahané zásuvky, po zemi spousta rozházených papírů a vysypaných krabic. V první chvíli jsem si uvědomil  zůstat stát, ničeho se nedotýkat a zavolat kriminálku.

Pak jsem je spatřil. Leeli v rohu pokoje, vedle nich láhev z plastiku, z ní část tekutiny vsákla do koberce, na

něm vytvořila velikou mokvající skvrnu. Byli tři a odhadl jsem jejich věk na devatenáct, maximálně dvacet.

Co tady děláte?” zeptal jsem se, i kdy mi bylo jasné, e mám před sebou trojici, zfetovanou téměř do bezvědomí.

Jeden z nich se zmátořil: Chce si taky lehnout, pol-do?”

Jen na okamik jsem zaváhal. Být v té chvíli schopen normálního uvaování, nikdy bych to neudělal. Já se vak rozhodl hrát v tomhle hororu roli aktéra a do konce.

Chci,” řekl jsem. Vzal tu plastikovou láhev, zakloktal s ní a podal mi ji. Sledoval mě kalnýma očima. Čekal, a se napiju. Přiblíil jsem ústa k hrdlu láhve a ucítil nasládlý pach. Předstíral jsem, e ochutnávám první douek.

Príma. Co to je?” vyuil jsem situace. To jste si sami udělali?”

Zíral na mě chvíli přituple. Měli jsme to u Ferryho schovaný. To je materiál, co?”

Nebylo mi jasné o jakém materiálu mluví a tak jsem se opatrně zeptal.

Přece z tý lékárny,” odpověděl hoch v bundě, vzal mi láhev z ruky, napil se a natáhl se k dvojici na koberec.

Doel jsem k závěru, e bych měl co nejrychleji něco podniknout. V hale jsem viděl telefon. Sestoupil jsem dolů. A vytočil číslo 158.

Přijeli zanedlouho. Hlídkovou volhou VB. Představil jsem se veliteli hlídky a ve stručnosti vylíčil situaci. Vrazili do pokoje a po chvíli volali rádiem sanitku. Mezitím se v přízemí znovu objevila babička Rybinová.

U odjídíte? Frantiek byl rád, viďte?”

Ano, paní Rybinová,” řekl jsem a v duchu si uvědomil, e můj nápad, zajít do této omelé vilky, mě moná přivedl blí k motivu sebevrady Frantika Rybina.

Podporučík, velitel hlídky VB mě poprosil, abych s nimi zajel na oddělení, kde se mnou sepíí protokol o výslechu svědka.

xxx

Do svobodárenského pokojíku jsem se vrátil v časných ranních hodinách. Tentokrát jsem nemusel dávat pozor, abych svého spolunocleníka nevzbudil. Nadporučík Von-druka u byl vzhůru. Pokojem se linula příjemná vůně kávy.

Chce taky? zeptal se mě na uvítanou.

Přijal jsem nabídku s nesmírným povděkem.

Tak co je nového? Jak jsi uspěl v Jetenicích?” zeptal se, sotva jsme usedli nad álky.

Sdělil jsem mu, co jsem tam v průběhu vyetřování zjistil. Podle mého názoru, kdyby si v Klementově rotě, a zejména svazáci, více vímali vojáka, který se chová samotářsky, stále nad něčím dumá a straní se kolektivu  to se přece na něm muselo poznat  mohl asi zůstat naivu. A e někdo má sklon k fetování, to by také nemělo ujít pozornosti ostatních.

Trochu jsem tím Vondruku, odpovědného za svazáckou činnost, zaskočil. Ale nakonec mi dal za pravdu. Přítí týden tam zajedu a rozeberu to s nimi,” rozhodl se.

Dopili jsme kávu, Vondruka odeel za svými povinnostmi a já pod sprchu. Zapůsobila na mne blahodárně a vrátila mi elán.

Kapitán Hanousek mi po příchodu do kanceláře na prokuraturu nedal ani vydechnout a chtěl slyet hláení, jak jsem pořídil v Praze. Vypověděl jsem vechno pokud mono detailně a ukázal dopisy, které mi předala Irena Peková. Mé iniciativy v Rybinově vile a střetnutí s trojicí feáků se zřejmě trochu zhrozil, ale pak uznal, e jsem moná narazil na klíč k motivu, stále neobjasněnému. Doporučil mi, abych se spojil s příslunými orgány Bezpečnosti, které budou zadrenou trojici vyetřovat a zjistil podrobnosti. Nakonec mi sdělil, e mám zajít za majorem Pospíilem.

Hanousek mi říkal o té ikanovačce,” uvítal mé prokurátor. Koukejte sebou hodit s návrhem obaloby. Já vím, budete to dělat poprvé, ale Hanousek vám poradí. A bude-te-li potřebovat, kdykoli přijďte za mnou.”

Myslím, e ten Vlček ..podotkl jsem nesměle.

Ublíení na zdraví, nepřiměřený způsob sebeobrany, to byste měl vědět.”

Kdy on ten Vlček ..

Udělal na vás dobrý dojem, co?” zeptal se major.

Udělal,” přisvědčil jsem. ,

V téhle profesi, kterou jste si zvolil, nesmíte příli podléhat prvnímu dojmu. Paragrafy trestního zákona o něm nehovoří.”

Nezbylo mi ne souhlasit, ale o tom, e by se Vlček úmyslně dopustil trestného činu, jsem stále přesvědčen

nebyl. Přiel mi to přece oznámit. Sám a naprosto dobrovolně. K tomu by se mělo přihlédnout.”

To je věc soudu, aby přihlédl k polehčujícím okolnostem.”

Jistě.”

Zákony mluví jasnou řečí,” řekl ml, kdy jsem odcházel.

Zákony si dali lidé a mají jim slouit,” neodpustil jsem si poznamenat. Těm poctivým, samozřejmě. A já si myslím, e Vlček mezi ně patří.”

O několik dní později jsem měl monost se setkat s Vlčkovým otcem. Sportovně oblečený mu sebevědomého vystupování a statné postavy, jeho blíící se padesátka na něm byla znát jen zcela nepatrně. Přivedla mi ho Libuka a ze způsobu, jakým mi ho představovala, bylo zřejmé, e i na ni udělal náleitý dojem. Poznal jsem to také z jejího sdělení, e a s panem Vlčkem skončím, doprovodí ho ven z budovy, co dělala zpravidla jen u návtěv nejvzácnějích.

Pak jsme zůstali s panem Vlčkem sami, protoe kapitán Hanousek byl od rána mimo kancelář. Návtěvník chvíli přemýlel, jak nebo čím začít. Vyzval jsem ho, a se posadí. Poděkoval a spustil, e syn dělal rodičům dosud jen radost. Dobře se učil, uvaovali dokonce o tom, e by měl jít jednou na vysokou kolu. Nakonec dospěli k závěru, e kdyby to náhodou s tou vysokou nevylo, je lepí průmyslovka ne gymnázium. Kluk se zbláznil do počítačů a kdy mu po maturitě nabídli místo ve výpočetním středisku, kde můe svého koníčka spojit se sluně honorovanou prací, byl na vrcholu těstí. Ostatně nikde není psáno, e by si tu vysokou kolu nemohl udělat i při zaměstnání. A teď najednou takový malér.

Nejsem sice právník,” prohlásil otec Vlček, dělám dispečera v Technoservisu. Ale kdy mi to kluk napsal, bylo mi hned jasný, e půjde před soud Jako odstraující příklad. A bude mít kraloup na celý ivot, den proto, e se bránil proti ikanování.”

Mezitím, co mi toto ve vyprávěl, začal vytahovat z aktovky různé listiny a rozprostírat je přede mne na stůl. Maturitní vysvědčení z průmyslovky s výtečným prospěchem, pochvalný diplom za výkon funkce pionýrského vedoucího. Mezi tím vím se nenápadně zamodral i papírek s portrétem Bedřicha Smetany, který se občas objevuje v mém platu, i kdy zdaleka nikoli v hojné míře.

Chápu vae starosti, pane Viček,” řekl jsem a odsunul tisícikorunu od lejster zpět k jeho ruce. Tohle jste si tam asi zapomněl.”

Zaváhal a bylo vidět, e je vyveden z míry. Rychle se vak vzpamatoval. Tohle je pro vás jako záloha na výdaje…

Tu tisícovku si vezměte okamitě zpátky, pane Vlčku, jinak budu nucen podat hláení, e jste se pokusil podplatit úředního činitele. Za takovéhle pokusy jsou dost přísné tresty.”

S výrazem úleku v tváři strčil bankovku do kapsy a začal se mi omlouvat. Já jetě nikdy… ale kdy jde o jediného syna, nedivte se…”

U jsem na to zapomněl, ač bych neměl,” poznamenal jsem zdánlivě klidně, ale zlost mnou lomcovala. Zvedl jsem sluchátko telefonu a vytočil Libučinu linku. Pan Vlček odchází,” sdělil jsem jí úsečně.

XXX

Byl jsem v Jetenicích u Klementovy roty a mluvil s výborem svazácké organizace,” sdělil mi večer na svobodárně Michal. Kluci se na mě dívali dost nevraivě. Nebyli ochotni připustit, e nesou část odpovědnosti na Rybinově případu. Mezi nováčky se prý vdycky najdou jedinci, kterým to déle trvá, ne se vpraví do vojenského ivota. A tl zpravidla nehýří bujarým veselím. Ale nakonec si zvyknou, některý dříve, jiný později. Ale zvyknou a vechno je v pořádku. Výbor není ochoten dát si přiít na triko něco, za co nemůe.” >

Mám jiný názor a ty ho zná,” řekl jsem trochu nakvaeně. Ale i tak ti děkuju. Jetě si s nimi o tom promluvím, stejně tam budu muset znovu zajet.”

Nálada v naem pokojíku se zlepila a poté, kdy jsem vytáhl z aktovky pochoutku, která bývá v prodejně na sídliti úzkoprofilovým zboím.

Kolik?” zeptal jsem se ho, kdy jsem postavil na vařič hrnec s vodou a vybalil pekáčky.

Dva,” odpověděl.

Protoe za dobu, kterou spolu bydlíme, jsem ho u v tomto směru dobře znal, hodil jsem do hrnce pekáčků dvojnásobný počet. Pro sebe také čtyři.

Jedli jsme s náramnou chutí, výrobna masného průmyslu se tentokrát mimořádně vyznamenala, co nebývá příli často. Alespoň já jedl s náramnou chutí, na Michalovi bylo patrno, e o něčem usilovně přemýlí.

Teprve kdy jsme dojedli, prohodil: Potřeboval bych, abys tady v sobotu nebyl. Přijde za mnou Dana a v hotelu se mi pro ni nepodařilo sehnat nocleh.

Jméno Dana mi nebylo neznámé. U několikrát jsem je od svého spolubydlícího slyel. Učitelka, se kterou se seznámil na svém předchozím působiti. Při Mezinárodním dnu dětí spolu organizovali návtěvu koláků v kasárnách. Spokojenost byla veobecná. Dětí i rodičů. I Michala. A pak za nadporučíkem Vondrukou přijela Dana sem, do jeho nové posádky, kam byl přeloen. Ubytovně se vyhnuli, dali přednost slubám jediného místního hotelu.

Od té doby se seli jetě několikrát, ale v Budějovicích, kde Dana učila. Stal se z nich, jak to dnes bývá, dojídějící svobodný pár.

,,V sobotu tady nebudu,** rozhodl jsem se okamitě. ,,A!e starý Tomáek tady Danu stejně přespat nenechá.

,,Nech to na mně, uklíbl se Michal. Samozřejmě ty, stráce paragrafů, o ničem neví.**

Za poruení ubytovacího řádu tě vojenská prokuratura stíhat nebude. To je v kompetenci náčelníka posádky.** Kouknou, Růička, za svoje průvihy a účty v hospodě si platím vdycky sám, ukončil hovor Michal.

Ne jsme usnuli, přemítal jsem, kam se vrhnout, abych tady v sobotu nebyl. Zajedu do Kolína za matkou, doel jsem k závěru. U jsem za ní dost dlouho nebyl. Jistě mě ráda uvidí. Pak ve mně uzrála mylenka, e existuje jetě jedna osoba, za kterou bych se při zpáteční cestě mohl podívat.

Do Kolína jsem dorazil, oblečen po dlouhé době v civilních atech, v sobotu večer. V naich oknech byla tma, ale namodralé světlo obrazovky nasvědčovalo, e se matka dívá na televizi. Vstoupil jsem do domu, v něm jsem proil celé mládí a vylovil z kapsy klíče. U u jsem se chystal odemknout, ale v posledním okamiku jsem si to rozmyslel. Přijídím po dlouhé době a bez ohláení, matka by se jetě mohla vystrait. ije od tátovy smrti sama. Otec zemřel před dvěma roky na infarkt, který si uhnal jako ředitel obvodního podniku bytového hospodářství. Zazvonil jsem. Matka byla mou návtěvou překvapena

více ne jsem očekával. Přila mi otevřít nikoli v domácím upanu, jak jsem byl zvyklý ji vídat, ale v moderních atech, které jí velice sluely. Po mateřském objetí a políbení mé zavedla do kuchyně, bleskurychle mi naservírovala něco, co se bez přehánění dalo nazvat bohatě obloenou studenou mísou a s potěením přihlíela, jak ml večeře chutná. S potěením, ale i s nemalou dávku nervozity.

Dojedl jsem a chystal se s matkou dát řeč. O tom, jak se jí daří, co je tu nového atakdále.

Jirko, já tu mám někoho na návtěvě,“‘oznámila po kratičkém zaváhání. Pojď vedle, myslím, e ho zná.”

Teprve po jejích slovech mi plně dolo, e jsem zřejmě přijel nevhod. A e ta studená místa nebyla připravena pro mě.

Onen pozvaný návtěvník vstal z křesla v obýváku. Poznal jsem ho okamitě. Pan Vandas, vyhláený veuměl nejvyí úrovně. Jinak vedoucí opravářské čety OPBH, jetě za otcova ředitelování. Po tátově smrti k nám chodil ochotně a rychle opravit, co bylo v bytě třeba.

Podali jsme si ruce. Vandas měl v tváři omluvný výraz, já úsměv plný pochopení. Napadlo mě, e je dobře, kdy nezůstává moje máma doma pořád sama.

Mé setkání s matčiným společníkem proběhlo celkem v pohodě. Připili jsme si na zdraví, matka s panem Vandasem toti předtím přihlíeli televizi s lahvičkou vína na stole a já je nechtěl dál ruit. Omluvil jsem se, s matčiným návtěvníkem co nejsrdečněji, jak jsem dokázal, rozloučil, za co mě matka pohladila po tváři. Nače jsem se odebral do svého mládeneckého pokojíka, který vlastně byl Jetě pořád mým domovem. Jako svobodný důstojník jsem zatím neměl anci na vlastní byt.

Ráno mi matka připravila bohatou snídani. Přisedla si ke mně a bylo zřejmé, e s napětím čeká, jak se vyjádřím o včerejku.

Rozhodl jsem se, e ji dlouho nenechám na pochybách. Vechno je v pořádku, mami, naprosto normální. Take si nedělej starosti ani neměj výčitky. A promiň, e jsem ti neohlásil svůj příjezd předem. Přítě se to u nestane.”

Bylo očividné, e mámě spadl kámen ze srdce. Políbila mě na tvář a vysvětlila mi, e pan Vandas je také sám, vdovec, má svůj domek se zahrádkou a nabídl matce, e by se k němu mohla jednou přestěhovat  a se oením. Tím by ná byt zůstal mně.

Já zatím s eněním nespěchám, mami,” přiznal jsem se.

V duchu jsem se musel usmát. Copak vím, kam mě moje sluba zanese za rok, za pět let… do Kolína sotva.

Ale měl by ses u po nějaké sluné dívce poohlédnout/* povzdechla. Ráda bych se dočkala vnoučátek. Nebo u nějakou má?”

Nemám,” odpověděl jsem popravdě.

A co ta Marcelka, jak byla na tvé promoci? Taková feanda a příjemná, moc se mi líbila ..zpytovala matka.

Mně se taky líbila, chtěl jsem jí říci, ale místo toho jsem jen pokrčil rameny a prohodil: To byla kolegyně z fakulty.”

A ona tě nechtěla?”

Jetě studuje,” zahrál jsem odpověď neutrálně do autu. Asi to neznělo příli přesvědčivě a moná jsem se i mírně začervenal, protoe matka  a na tohle mají matky synů vytříbený smysl  zakroutila pochybovačně hlavou: Jiříčku, kvůli tomu jste se přece nerozeli.”

Ale mami, kdy jsme spolu nechodili, tak jsme se ani nerozeli,” argumentoval jsem, jene takováhle scholastika má krátké nohy, zejména na matky se estým smyslem. Tak kdy jste se nerozeli, proč se s ní někdy nesejde?”

Musím se přiznat, e mě matka prokoukla. Já bych se s Marcelou chtěl sejít, zrovna dneska, a se budu vracet. Jene kdoví, jak to dopadne.

Mami, prosím tě, jak bych se s ní měl scházet, kdy ona studuje v Praze a já se z těch poumavských končin dostanu sotva jednou za čtvrt roku domů za tebou.”

A to jetě přijdu málem nevhod, píchl mě v koutku due, chtěj nechtěj, osten synovské árlivosti.

Vidí, ani jsem se tě nezeptala, jak dlouho se zdrí.”

Brzy odpoledne musím na vlak, abych se dostal ve slunou dobu do posádky.”

Udělám ti k obědu něco pořádnýho. V kantýně vám vařejí velijak.”

To jsem matce nechtěl vyvracet.

Domácí vídeňský řízek byl skutečně vynikající a sotva srovnatelný s pokrmem tého jména, který občas figuruje na jídelníčku naí posádkové stravovny.

Na nádraí se mi podařilo nastoupit do mezinárodního expresu Hungaria, který, ač urazil od nedělního úsvitu vzdálenost z Budapeti, přijel do Kolína, poslední stanice

před Prahou, na minutu přesně. Zůstal jsem stát na chodbičce a sledoval pádící rovinu kolem Labe, kterou jsem znal z dob cestování z rodného města do Prahy a zpět zcela nazpamě, ovem nikoli z okna expresního rychlíku, na něj zlevněná tudácká jízdenka neplatila.

Do staccata kol se mi najednou vloudil rytmus písničky, kterou jsme v naem fakultním kruhu zpívali při drnkání kytary: Studentská je láska nestálá, amavi te quondam puella..

Ano, kdysi jsem tě, dívko, miloval.

Marcelu Hosprovou jsem poznal při letní studentské aktivitě, na ňové brigádě. Zatímco ona byla teprve začínající vysokokolačkou před prvním semestrem právnické fakulty, já měl za sebou tři ročníky a jako svazáckého funkcionáře mě určili za vedoucího brigády. Zalíbila se mi na první pohled, jene nejenom mně. Kdy se objeví mezi baanty enského rodu kus, ví o něm zakrátko celá fakulta.

Souměrný obličej, nikoli tuctové líbivosti, ale hezký. Výrazně poloené oči. Modelová figura v horní půli pro napjaté tričko, v dolní pro dínsy. Marcela, vědoma si velmi dobře svého exteriérového vybavení, dovedla jím uválivě a s přehledem disponovat. Zajisté, na ňové aktivitě jsem jako vedoucí brigády měl v soutěi o přízeň Marcely větí ance ne stejně mladí kluci z jejího začínajícího semestru. Ovem po prázdninách na půdě fakulty vstoupili do soutěe vedle starích kolegů z vyích ročníků, jako jsem byl já, jetě dva asáci, neboli asistenti zkouejících profesorů. A k nim přibyl Tom Záruba, jeho index zdobilo několik děkanských termínů. To je jaksi z milosti poslední připutění ke zkouce, kdy předtím kandidát opakovaně vyletěl. Jene Tomáe Zárubu pověst věčného tudenta příli netrápila, tím méně jeho rodiče, pobývající v rámci diplomatické sluby větinu roku v kapitalistickém zahraničí. Prostě kromě tuzemského kvartýru rodičů měl z dovozu ze Západu snad vechno, od podvlékaček a po červenýho forda escorta, kterým občas vozíval Marcelu z fakulty ke koleji Na Větrníku. Přitom, musím objektivně přiznat, typ kluka zvaný sympaák. Samozřejmě, e na něj holky letěly. V soutěním klání o Marcelu jsme zůstali v závěrečném kole jen my dva, Tomá Záruba a já.

Tom vypadl v okamiku, kdy musel přece jen opustit studium na právnické fakultě definitivně, pro naprostý neprospěch, Jestli se mu podařilo uspět u přijímaček na vysokou ekonomickou, není mi známo. V té době jsem měl jiné starosti. Závěrečné státní zkouky, do nich přilo otcovo úmrtí.

Vztah mezi mnou a Marcelou?

Jednu chvíli se mi zdálo, e ji íleně miluju. Ale nebyl jsem si jist, zda o této racionálně uvaující a chytré dívce mohu soudit toté, pokud jde o mne. Povaovala mě za svou studentskou lásku. Ne e by měla být nestálá, jak jsme o ní zpívávali při kytaře, avak tvrdila, e její hodnota a stálost se prokáe teprve a se za námi zavřou vrata vysoké koly.

Tedy, jak se říká, a vstoupíme do ivota.

Já u do něho vstoupil.

Marcela letos dostuduje.

Dvakrát za mnou přijela do Brodu, kde jsem po kole slouil rok jako četař absolvent VKV.

Já se za ní, se zlatými kolejničkami a třemi peckami na náramenících, dostal do Prahy jen jednou, před koncem základní sluby.

Vidí, Jirko, e jsme to vydreli, usmála se na mě, kdy jsem si oblékal v jejím pokojíku na koleji stejnokrojové součástky. Teď to má opravdu za pár.

Ba ne, Marcelko, mám to na furt, oznámil jsem jí takto lapidárně své rozhodnutí zůstat na vojně jako právník.

Mezinárodní rychlík Hungaría náhle zmírnil rychlost, ve vagónech se zatmělo a já si uvědomil, e vjídíme do ikovského tunelu. Kdy jsem o půlhodiny později vystupoval z tramvaje dvacítky v sídliti Na Petřinách a mířil známou cestou k areálu vysokokolských kolejí Na Větrníku, cítil jsem v hrdle svíravý tlak.

Bude tam? Nebude tam?

Přicházím neohláen, stejně jako včera domů.

Bude sama, nebude sama? Bude tam mít někoho pozvaného? Jak to bylo včera doma?

Co jí vůbec chci povědět?

e jsem si to s tou vojnou nerozmyslel? A s Marcelou taky ne?

A e bych rád, kdyby si to Marcela nerozmyslela se mnou?

Mezitím jsem doel k přízemní budově, kde je umístěna vrátnice a hala pro návtěvníky.

Nepříli vlídná vrátná si mě pozorně prohlédla. To musí být nějaká nová, napadlo mě. Obě její předchůdkyně z denní i noční sluby jsem znal a ony mě taky.

Řekl jsem, e jdu za Marcelou Hosprovou.

Podívala se na desku s klíči.

To je Hosprová z kolejní samosprávy?”

Ze estadvacítky,” upřesnil jsem.

Je u sebe. Nechám ji zavolat.”

Není třeba, čeká na mě,” zalhalo mé horí já.

Necháte mi tu občanský průkaz,” natáhla ruku z okénka.

Mám jen vojenský. Opite si z něj jméno a číslo, ale nechat vám ho tady nemůu,” řeklo popravdě mé lepí já.

Pozorně si vechno zapsala do knihy návtěv a mně se sevřelo hrdlo jetě víc, kdy jsem kráčel po nedělní prázdné chodbě vstříc k pokojíku číslo dvacet est. Zaklepal jsem a zůstal stát přede dveřmi.

Marcela mě k mému nesmírnému překvapení pozvala dovnitř. Asi postřehla můj udivený pohled, protoe řekla: Přichází jako na zavolanou. Potřebuju někoho na konzultaci z hospodářského práva. Pozítří ho dělám. Vendula jela domů a vrátí se a večer,” dodala prakticky.

Pokojík, který sdílela se spolubydlící Vendulou, jsem dobře znal. Na stěnách plakáty s fotografiemi známých zpěváků populární hudby, na gauči velikánský plyový medvěd, toho jsem jí koupil pro těstí, kdy la na první zkouku. Na psacím stole stoh skript a několik poznámkových bloků.

Dáme si nejdřív kafe,” navrhla a tím i současně rozhodla, nečekajíc na můj souhlas. To byl její styl. Proíval jsem renesanci astných chvil, které jsme spolu kdysi trávili v tomto pokojíku na koleji. Marcela se chovala, jako by se od té doby nic nezměnilo.

Poté co jsme kávu několikrát usrkli, vyhledala ve stohu skript to, na jeho obálce stál nápis Hospodářské závazky.

Co se mi docela hodilo. Tato problematika se v onom nedlouhém období, kdy jsem před vojnou působil jako podnikový právník, stala mým takříkajíc kadodenním chlebem. Začali jsme pasáí Kontraktační povinnost. Rozebrali jsme způsoby vzniku hospodářských smluv, ujasnili si podmínky, kdy můe dojít ke změně subjektů hospodářských závazků, mohl jsem poslouit příklady z praxe, a bez nesnází jsme se dostali a k prekluzi práv z hospodářských závazků. Bez nesnání proto, e Marcela byla chytré a chápavé děvče. Nikoli prtka, jak jsme říkali holkám, schopným ocitovat doslova kteroukoli stránku z učebnice či skripta, ani měly ponětí o smyslu toho, co recitují.

Při probírání problematiky prekluzivních lhůt jsem Marcelu poprvé po dlouhé době zase objal.

Jemně se mi z objetí vyvinula. Musíme jetě probrat odpovědnostní závazky,” prohlásila a tím mi dala najevo, e není proti mému objetí, ale vechno má svůj čas.

Kdy jsme dokončili problematiku majetkových sankcí, tak jsem ji objal podruhé. Tentokrát se u nebránila. Dokázal jsem přitom nenápadně odsunout z gauče plyového medvěda. Marcela si toho natěstí nevimla. Ačkoli, co jeden ví? Moná, e si vimla a ani jí to moc nevadilo. Plyový medvěd byl můj dar, ale přece jen neivá věc. K čemu se teď schylovalo, to byl ivot. ivot v jedné ze svých krásných podob.

Vpodvečer mě Marcela jela doprovodit na Hlavní nádraí. Ne jsem nastoupil do vlaku, dlouze mě políbila a řekla: Byl jsi mi dobrým konzultantem.”

xxx

Asi mám průvih,” uvítal mě ve svobodárenském pokojíku můj spolubydlící. Mám dojem, e dědek Tomáek o tom ví, e jsem tady nechal přespat Danu.”

Jak se sem dostala?”

Potmě, z přízemí oknem. Take čekám, e to zítra ohlásí náčelníku politického odděleni.”

Třeba neohlásí,” mínil jsem, dosud pln duevní pohody. Přece má pochopení.”

U párkrát prokázal, e pochopení nemá,” nedal se Michal zviklat mým optimismem.

Chvíli jsme se dohadovali, zda Tomáek ohlásí či neohlásí. Já tvrdil, e ne, Michal zastával opačný názor. Nakonec jsme se vsadili o konzervu lahůdkových párků, které máme oba moc rádi.

V pondělí jsem se hned po ránu dal do práce na návrhu obaloby ve věci Meduna a spol. Ač jsem se vemoně snail, vojín Vlček se mi do obaloby stále nechtěl vejít. Pak mě napadlo řeení a zdálo se mi natolik správné, e jsem neodolal a el s ním za majorem Pospíilem.

Ten po mém vstupu do kanceláře zvedl hlavu od tlusto-pisu, kterým se právě prokousával. Udělal ne právě úspěný pokus nedat na sobě znát nelibost, e ho vyruuji z práce.

,,Jak jste daleko s případem Rybina? Kdy jej uzavřete?” zeptal se.

V souvislostí s vyetřováním v Jetenicích jsem zjistil tu záleitost vojína Vlčka,” vychrlil jsem ze sebe. Nezdálo se ml, e by majoru Pospíilovi jméno vojína Vlčka něco říkalo, proto jsem rychle dodal: Neúměrný způsob sebeobrany při ikanování.”

Teprve teď si major připomněl, o co jde. ,,Tak spuste,” vyzval mě.

Společenská záruka. Projednám se svazáckou organizací roty, aby ji za něho přijala.”

Myslíte, e to dokáete?” zeptal se major se značnou dávkou skepse.

Proč bych to neměl dokázat?” podivil jsem se.

Zkusit to můete, ale tak snadné, jak si myslíte, to určitě nebude.”

Svazáci na to přistoupí.” Na rozdíl od majora jsem nebyl skeptický ani trochu.

Měl byste si o tom Vlčkovi zjistit více, ne zatím víte. Říkal jste, e na vás udělal dobrý dojem. Ale v naí profesi se na dojmy příli nemůe dát. Nám jde o fakta a důkazy. Ale stejně se mi na vás líbí, e jste ochoten bojovat o svůj názor.” Major mi dal najevo, e u jsme si dost popovídali a neměl bych ho déle zdrovat.

Nezasvěceným mohu prozradit, e vypracovat návrh obaloby není zdaleka jednoduchou záleitostí. Svědecké výpovědi, shánění důkazů, to ve dá dost práce. Také jsem si leccos zjistil o vojínu Vlčkovi na jeho pracoviti. Kádrovák byl ochotný, úsluný a na Vlčkovu adresu neetřil chválou. Měl jsem z toho radost i kdy vím, e podobné chvalozpěvy je třeba vdycky brát s rezervou. Lidé, zvlátě mladí kluci, nejsou andělé, spíe velice křehké nádoby, co je i můj případ.

Kdy jsem znovu zajel do Jetenic a po ohláení u velitele pluku se chtěl odebrat ke Klementově rotě, přiel si mě na tábní budovu vyzvednout četař absolvent, politický pracovník roty. V době mé poslední návtěvy u jednotky se nacházel na divizi na kolení, proto jsem se s ním nesetkal. Cestou do rajónu jsem se ve snaze nemlčet zeptal na to, jaká je v rotě atmosféra. Svou otázkou jsem četaře přivedl do rozpaků.

Dověděl jsem se, e celé drustvo, k němu patřil Frantiek Rybin, se zúčastnilo smutečního obřadu v krematoriu spolu se zástupci pluku. Ale pořád panuje názor, e mělo být vysvětleno, proč to Rybin udělal. Na dotaz, kým to mělo být objasněno, četař neodpověděl, ale z jeho pohledu jsem vycítil, e jsem to měl objasnit já. Doli jsme ke dveřím kanceláře velitele roty, četař absolvent na ně zaklepal a se zřejmým ulehčením mě předal do péče nadporučíka Klementa. Omluvil se, e musí zařídit nějaké neodkladné záleitosti a bleskurychle zmizel.

Bylo mi jasné, e ani Klement mě nevítá s příliným nadením. Podali jsme si ruce, ukázal ml na idli proti pracovnímu stolu a zeptal se, co pro mě můe udělat. Vyznělo to stejně, jako by se zeptal, s čím jsem ho zase přiel otravovat.

Nikdy jsem se nedomníval, e by ze mne byl úspěný diplomat, teď se to vak ukázalo v plné míře. Opakoval jsem toti otázku, jaká je atmosféra v jednotce, ač mi u četařova reakce na ni měla být dostatečným varováním.

Na rozdíl od četaře se nadporučík Klement nepokusil vyhnout odpovědi mlčením. Soudruhu poručíku, dokud nebudeme vědět, co bylo příčinou dobrovolného Rybinová odchodu ze ivota, bude na rotě leet stín. Kdo jiný to má zjistit ne vy? Myslím vojenská prokuratura a její vyetřovatelé.”

Já vím, jak to myslíte. Kdy je rota poznamenaná sebevradou a navíc jetě ikanováním, tak je vyetřovatel vojenské prokuratury nepříli vítaným hostem,” prohlásil jsem a sdělil veliteli roty, proč přicházím. e bych chtěl pro vojína Vlčka získat společenskou záruku svazácké organizace.

Její sedmičlenný výbor se na mé přání seel. V čele s předsedou, jím byl četař absolvent, který mě doprovodil od velitele pluku na rotu. Vysvětlil jsem přítomným, oč mi jde. Zeiroka a velmi podrobně. Kdy jsem skončil, rozvinula se diskuse. Dost bouřlivá, protoe názory se podstatné rozcházely. Ti, kdo byli proti přijetí záruky argumentovali, e vlastně vojína Vlčka ani pořádně neznají, je přece u jednotky teprve pár měsíců. Jak se tedy za něho mohou zaručit?

Uplatnil jsem vechno, co jsem si dosud o Vlčkovi stačil zjistit. Nebylo toho málo. Ale bezvýsledně. Můj návrh podporovali Jen tři členové výboru. Vesměs vojíni. Chvíli trvalo, ne mi dolo, e za mnou stoji pouze přísluníci prvního ročníku. Ostatní byli tvrdě proti. Báli se o svá privilegia mazáků. Pak se z jejich středu objevil návrh, zda přijmout záruku, tedy za vechny. Nejen za Vlčka, ale i za Medunu a ostatní. S tím příslunici prvního ročníku rozhodně nesouhlasili. Meduna a jeho kumpáni se něčeho podobného nedopustili poprvé a trest si zaslouí.

Dostali jsme se do slepé uličky. Bylo mi jasné, e dojde-li k hlasování, rozhodující bude, na kterou stranu se připojí předseda, četař absolvent. Za stavu tří hlasů proti třem bude ten jeho rozhodující. Věřil jsem, e četař můj návrh podpoří. Ale a tak či onak, větina jednoho hlasu se mi vůbec nezdála dostačující. Jde přece o velmi závanou záleitost. V ádném případě se mi nechtělo na něco podobného jít, ale marně jsem přemýlel, co udělat.

Udělal to za mne předseda. Velmi pohotově. Promluvil na téma důstojnosti člověka. Vystudoval toti filozofii. Připomněl těm třem klukům z druhého ročníku, a si vzpomenou, jak je uráelo, kdy jako baanti sami museli snáet od mazáků velijaké ústrky. Utěovalo je, e a oni budou stará máza, vechno si vynahradí na nových baantech. Ale copak tohle je řeení? Důstojnost člověk nezíská poniováním druhého: V této souvislosti citoval četař absolvent jakéhosi filozofa osmnáctého století, jeho jméno mi nic neříkalo.

Členové výboru poslouchali se zvýeným zájmem. Já také. Předseda skončil a nastala chvíle ticha. Bylo mi jasné, e příznivá pro můj návrh. Diskuse pak proběhla v jiné rovině ne předtím. Při hlasování zvítězil návrh, aby svazácká organizace převzala společenskou záruku za vojína Vlčka. esti hlasy proti jednomu.

Byl jsi dobrý,” uznale jsem řekl předsedovi, kdy se výbor rozcházel.

Jetě není vem dnům konec,” odpověděl. Rozhodne teprve členská schůze. Bude pozítří.”

Zvládne to i tam,” řekl jsem. Pak mě něco napadlo. Vím o někom, kdo ti v tom pomůe.”

Chtěl znát, kdo by to mohl být.

Divizní svazák nadporučík Michal Vondruka, promluvím si s ním.”

Slyel jsem ho asi dvakrát na aktivu, řečnit umí dobře,” prohodil četař a zněla v tom trocha ironie …

Michal Vondruka se pozítří vrátil z té svazácké schůze v Jetenicích pozdě po půlnoci. Byl jsem okamitě vzhůru.

Vlak měl zpodění?” zeptal jsem se.

Neměl. Taktak jsem stihl poslední. Svazáci nám dali. Nejdřív se pustili do výboru. e pracuje pro čárky a hláení, vyhýbá se problémům a o to, co se děje mezi vojáky, se nezajímá. Kdosi uvedl příklad vzorného vojáka, který měl těce nemocnou matku. Potřeboval na místě zajistit, aby se o ni někdo staral. Marně se domáhal mimořádné dovolené. Obrátil se na svazácký výbor a ten doel k závěru, e se nedá nic dělat. Voják nakonec zdrhl, vechno zařídil a kdy se vrátil, dostal plnou dávku. Dnes u není vzorný. Zatrpknul, kale na vojnu.

Pak následovalo několik dalích příkladů a z kadého z nich bylo zřejmé, e vojáci mají pravdu. Výbor nebyl ochoten dát si vechno přiít na svoje triko. Co můe dělat, kdy nemá podporu velitele. Ne e by je Klement Ignoroval. Mohou za ním kdykoli přijít, pozorně je vyslechne, větinou jim dá za pravdu. Ale tím vechno skončí. K lepímu se nezmění nic. Já taky dostal svoje,” přiznal se Michal. e nás na divizi zajímají jenom počty. Vzorných vojáků, zájmových krouků, souborů, kázeňských přestupků. A ví co je na tom nejhorí? e mají v mnohém pravdu.”

Zajímalo mě, jak na kritiku reagoval nadporučík Klement.

Popel na hlavu si nenasypal, ale bylo vidět, e to s ním pořádně hnulo. Prohlásil, e si musí vechno nechat důkladně projít hlavou.”

A jak to dopadlo se společenskou zárukou na Vlčka?” chtěl jsem vědět.

Odhlasovali ji jednomyslně. S tím, e je ostuda, kdy s návrhem musel přijít vyetřovatel vojenské prokuratury.”

Take Rybinová smrt přispěla k tomu, e se lidé zamysleli sami nad sebou,” řekl jsem.

Trochu vysoká cena,” odpověděl Michal a já se za svůj předchozí výrok zastyděl. Nedávno jsem měl na aktivu referát o nových formách práce, o vztahu k lidem, o demokracii a odpovědnosti. Byl to pěkný referát a sám náčelník politického oddělení s ním byl velmi spokojen. Ve skutečnosti jsme ale od té doby neudělali nic. Jene já to tak nenechám. Musíme s tím pohnout. Hned zítra za náčelníkem politického oddělení zajdu a budu ho o téhle

svazácké schůzi v Jetenicích podrobně informovat. Ukázala, e nae slova se často rozcházejí s činy. A tak to nemůe zůstat. Jinak bychom byli k ničemu. A já nechci být k ničemu.”

Navrhl jsem, abychom li spát.

Souhlasil, zalehli jsme, ale dlouho nemohli usnout.

Přítí den jsem vypracoval návrh obaloby. Major Pospíil byl s návrhem spokojen.

Tého dne obohatila nai druhou večeři konzerva lahůdkových párků. Můj spolubydlící toti uznat, e sázku, kterou jsme před časem uzavřeli, prohrál. Starý Tomáek neohlásil, e si Michal tajně přivedl do pokoje děvče.

Třeba nic nezpozoroval,” usoudil Michal.

Nezpozoroval, nebo zpozoroval a neohlásil? To by mě dost zajímalo. A tak jsem si nael čas a zastavil se v jeho místnosti na kus řeči. Přijal mě s povděkem, e si můe s někým pohovořit.

Jak si ijete?” zahájil jsem nepříli duchaplně rozhovor.

Není to tak jednoduchý,” odpověděl. Proil jsem, hochu, skoro čtyřicet let v armádě a větinou ve funkcích, ve kterých jsem měl dost velkou odpovědnost. Za lidi i za techniku. Těil jsem se do důchodu, na to, e budu mít konečně čas věnovat se své zahrádce. Bavilo mě to půl roku. Za tu dobu jsem vyplel vechno, co bylo třeba vyplít, pohnojil, co bylo třeba pohnojit. Pak dolo k tomu, e jsem se přestal holit a kytičky se mi zprotivily. Zelenina také. Začal jsem vysedávat v hospodě. Zpočátku se mi to zdálo zajímavé. Lidé po několika pivech mají dojem, e jim je vechno jasné a vemu rozumějí. Se vím by si věděli rady, jen kdyby je někdo k tomu pustil. Pak mě to omrzelo, poslouchat stále stejné řeči a úvahy pivních starostů.

Vyuil jsem monost vrátit se někam aspoň blí k armádě a přijal jsem místo v týhle kukani. Poctivě se snaím, aby byl na svobodárně pořádek.”

Brát na svobodárnu děvčata, to netrpíte, co?” naukl jsem nenápadně.

To tedy netrpím,” prohlásil Tomáek rozhodně.

Nikdy jste neudělal výjimku,” vystřelil jsem od boku.

Poručíku, ty jsi prokurátor, e?”

Pouze vyetřovatel vojenské obvodové prokuratury,” upřesnil jsem.

To na věci nic nemění. Vyetřovatel nebo prokurátor,

jedno by sis měl pamatovat. Nenf člověk jako člověk. Co je u jednoho svinstvo, u druhého můe znamenat východisko z nouze. Já vím, kvůli čemu jsi přiel. Chce vědět, proč jsem neohlásil, e si nadporučík Vondruka vzal do pokoje slečnu, zatímco v jiných případech jsem velmi neúprosný. Já ti to teda povím. Nepovauju Vondruku za holkaře. Přijela za nim milá, nesehnal v hotelu pokoj a co mu zbylo? Kdyby mi to ohlásil, musel bych mu to nedovolit. Tak jsem zamhouřil oči. Jak vidí, diferencuju. Měl bys to ve své profesi dělat taky. Na tom hodně záleí. Alespoň já si to myslím.”

Moc vám děkuju,” řekl jsem upřímně.

Za Vondruku?” zeptal se Tomáek.

Za sebe,” ujistil jsem ho.

Potěil jsi mě, chlapče.”

xxx

V soudní síni jsem byl poprvé kdy nás do ní zavedli jako posluchače fakulty v rámci semináře. Tehdy se mi soudní líčení v trestním právu věci zdálo příli zdlouhavé a dosti nudné. Nebyl jsem asi jetě natolik zralý, abych pochopil, e za tím zdlouhavým a zdánlivě nudným jednáním se skrývá ivý osud. Často nikoli pouze jednoho člověka, ale hned několika lidí najednou. Rodičů a dalích blízkých toho, kdo zasedl na lavici obalovaných. lo tehdy o případ krácení trby. Hlavní pachatel se způsobem nepříli rafinovaným obohacoval, část trby prostě strkal do vlastní kapsy. Přitom vak mu muselo být nad slunce jasnějí, e první kontrola, která se na jeho počínání podívá, vechno velmi snadno zjistí. Kupodivu trvalo poměrně dost dlouho, ne taková kontrola přila. Pak ovem běelo vechno ráz na ráz. Obalovaný stál před soudem a ani se nepokouel příli zapírat. Naopak. Přiznával ve, aby získal u předsedy senátu i přísedících anci na polehčující okolnost. Uváděl důvody trestné činnosti. Náročná manelka, jetě náročnějí milenka, která, jakmile se ocitl ve vyetřovací vazbě, zmizela kamsi do nenávratna, něco zhltla i hazardní hra, v ní marně hledal spásu ze své neutěené finanční situace.

Kdy se senát odebral k poradě, aby se usnesl na výi trestu, opustil jsem jednací síň. Rozsudek mě nezajímal …

Teď jsem se ocitl u soudu jako svědek. Seděl jsem v ponuré chodbě na zánovní lavici, čekal jsem, a budu povolán dovnitř. Té ponurosti, která mě obklopovala, jsem se příli nedivil. Tady přece není svatební síň. I kdy musím jako účastník několika svateb svých spoluáků a spoluákyň přiznat, e i leckterá oddací síň na národním výboru není o mnoho přívětivějí.

Občas se v chodbě objevila skupinka lidí, vycházejících z jiných dveří, ne u nich jsem čekal. Byl jsem nucen vyslechnout nejedno hrubé slovo, kterým se vycházející navzájem počastovali, by si kdysi slibovali, lo vesměs

o mladé lidi, tudí asi nepříli dávno, e spolu budou navěky snáet dobré i zlé. Teď se rozcházeli ve zlém.

Přela kolem mne i starí unavená ena, která usedavě plakala. Před mladou krasotinkou, stojící na druhém konci chodby si s opovrením odplivla. Ve nasvědčovalo, e se navzájem poperou. Nedolo k tomu, na chodbě se objevil obstaroní plejboj, mnoho mu nechybělo do edesátky,

i kdy svou pestrou kravatou a výrazně kostkovaným sakem se snail budit dojem podstatně mladího. Kráska se k němu vrhla.

Tak co? Jak to dopadlo?”

Znamenitě, berunko,” odpovědět Jí. Rozvedli nás.”

Myslím jak to dopadlo s autem a chatou,” upřesnila berunka.

Tím se dnes nezabývali. O majetkovém uspořádání se bude jednat později. Jestli se nedohodneme sami. Ale to nejdůleitějí u je za námi. Ode dneka jsem jenom tvůj,” odpověděl stárnoucí milenec s nadením v hlase.

To auto jí přece nemůeme jen tak nechat. Ani chatu, dřel jsi se na ní jako kůň,” nesdílela berunka jeho nadení.

Pak zaujala moji pozornost vzrueně se bavící trojice. Samozřejmě, e to tak nenecháme, pane doktore. Nějaká spravedlnost přece existovat musí,” horlila ena. Copak je moné poslat kluka, kterému bylo teprve nedávno devatenáct let, do vězení mezi velijaké darebáky. Znásilnění. Přece jste, pane doktore, naeho Luboka viděl. Copak takový hezký chlapec jako on potřebuje někoho znásilňovat? Holky se o něho praly u ve kole. Rdy chodil do osmičky, uspořádala učitelka anketu, anonymní, kterého ze spoluáků by si dívky přály za mue. Nevím k čemu jsou takové voloviny dobré, ale faktem je, e Luboek tenkrát dostal devadesát procent hlasů. Tak vidíte! A potom. Kdyby ta holka, co ho zaalovala, za něco stála, nebude sama stopovat na silnici. No řekni, táto. Přece jsi taky bejval muskej a určité pamatuje co to obnáí. Příleitost dělá zloděje, to přece musí kadý inteligentní člověk uznat. A vy, pane doktore, jste se mi při Lubokově obhajobě nelíbil, ani co by se za nehet vlezlo. Měl jste se chytit předevím toho, e se k němu v autě sama chovala vyzývavě.”

Podívejte se, paní Malečková,” vyuil právník toho, e se ena na chvíli odmlčela, aby nabrala dech. Dělal jsem, co se dalo, ale znásilnění je znásilnění. A to není legrace.”

Asi si budeme muset najít jiného právního zástupce,” usoudil otec.

Jak zareagoval obhájce jsem u neslyel, protoe trojice začala sestupovat ze schodů.

Ze dveří, u nich jsem seděl, vyla útlá dívenka a rádoby úředně znějícím hlasem zavolala: Svědek Jiří Růička.”

Zde,” ohlásil jsem se, jak mě naučili na vojně.

Ve dveřích jsme do sebe vrazili. Měla za povinnost uvést svědka, ale já nebyl ochoten připustit, aby dívka nedostala přednost. Ona se zase snaila, abych já vstoupil jako první.

Vstoupil jsem tedy dovnitř jako první a rozhlédl se po jednací síni. Na lavici obalovaných, odděleni od sebe uniformovanými přísluníky SNB, seděli tři mladíci s bílými páskami na rukávech. Ti, s nimi jsem se střetl poté, co jsem dostal nápad zjistit, proč se ve vile, kde bydlel s babičkou Frantiek Rybin, svítí, ač by se svítit nemělo.

Tříčlenný senát, předseda a dva přísedící, soudci z lidu, jako i prokurátor a obhájci byli rovně na svých místech. V auditoriu sedělo několik muů a en, zřejmě rodiče a příbuzní obalovaných, a pak jetě několik starích lidí. Zkuenějí mě u stačili poučit, e sem pravidelně docházejí osamělí důchodci. V zimě proto, aby nějak vyplnili svůj jednotvárný a nekonečně dlouhý čas. Napadlo mě, e to musí být strané, chodit sledovat ivotní dramata jiných, aby se člověk ohřál nebo zahnal nudu. Chtělo se mi zavolat: Lidi, běte odtud někam do parku nebo do hospody. Tohle není dobrý způsob, jak vyplňovat zbytek ivota.

Mnoho času mi vak na podobné úvahy nezbylo. Předseda senátu se na mě obrátil a řekl:

Pane svědku, přistupte.”

Předstoupil jsem před trojici soudců, připraven vypovídat. Po splnění vech formalit, předcházejících svědecké výpovědi, jsem byl vyzván, abych osvětlil svůj vztah k právě projednávanému případu. Snail jsem se tak učinit co nejstručněji. Začal jsem sebevradou vojína Frantika Rybina a úkolem, který mi byl při vyetřování této sebevrady svěřen a přivedl mě do ulice Na svahu.

Jeden z přísedících mě přeruil.

Pane svědku, mohl byste nám říci, co vás přimělo, e jste do tohoto bytu vstoupil?”

Trochu jsem znejistěl. Okamitý nápad. Je u v mé povaze, e se někdy řídím okamitými nápady,” odpověděl jsem a bylo mi jasné, e to nezni příli přesvědčivě.

Nezdálo se, e přísedící byl s mou odpovědi příli spokojen, ale zřejmě ve snaze neprotahovát jednání mi u dalí otázku nepoloil. Mohl jsem nerueně pokračovat ve výpovědi a do okamiku, kdy jsem se zmínil o trojici nafetovaných mládenců.

Pane svědku, prohlédněte si, prosím, obalované a pokuste se určit, zda to byli oni,” vyzval mě předsedající.

Klouzal jsem očima z jednoho na druhého. Nevypadali, e by je příli vzruovala moje identifikace. Dívali se netečně před sebe, mylenkami byli zřejmě někde úplně jinde. Jen mladík, který mi nabídl douek fetu, zdvihl hlavu.

Jsou to oni,” prohlásil jsem.

Pár otázek ke mně měli jetě soudci a také obhajoba obalovaných. Moje úloha svědka skončila.

Rozhodl jsem se setrvat v soudní síni a zamířil do auditoria. Seděla v něm asi desítka lidí. Pravděpodobně rodiče a příbuzní obalovaných i několik důchodců. Viml jsem si, e na mne kývá stará paní s pečlivě naondulovanými edinami a zve mě, abych si k ní přisedl.

Byl jste dobrý,” prohlásila, kdy jsem zaujal místo po její levici. Jeden z nejleplch svědků, které jsem v téhle místnosti zaila. A chodím sem u deset let. Mluvil jste stručně a k podstatě věci. Nesnáím svědky, kteří se tváři důleitě, nic nového do jednáni nevnesou a zbytečně protahuji jeho průběh.”

Usoudil jsem, e se jedná o právničku, která proila podstatnou část svého ivota v soudní síni a kdy nastal čas jejího odchodu do důchodu, nedokázala se s ni rozloučit.

Podivila se, proč by měla být právnička.

,,Protoe sem pravidelně chodíte,” řekl jsem.

,,Víte, já jsem sem začala chodit, protoe mě to zajímá. Tady se setkáte s ivotními příběhy, jaké neuvidíte ani ve filmu. Někdy je tu i nuda. Ale tu často zaijete i v biografu. Panu doktoru Simandlovi, který dnes předsedá, to ale vdycky odsejpá. Moc se mi líbí.” Stará paní mi jetě stačila zhodnotit prokurátora a zmínit se mi o kvalitách obhájců. Co ale můou chudáci v tak jasném případě dělat? Kluci dostanou pořádný flastr za tu lékárnu. Ale co dál? Drogy jsou neřád. Kdo jim jednou propadne, těko u toho dokáe nechat. Minulý týden tady byl jeden kluk u potřetí. Přepadení potovní doručovatelky. Potřeboval peníze na to svinstvo. Bylo silnějí ne on.”

Komentáře staré paní mi vadily. Chtěl jsem se plně soustředit na průběh jednání. Proto jsem si s omluvným úsměvem sedl jinam. Paní se na mne nepřívětivě podívala.

Trojice obalovaných zapírala, vykrucovala se, nikdo si téměř nic nepamatoval.

K zásadnímu obratu dolo a kdy začal vypovídat obalovaný Přibyl. Snad mu selhaly nervy, snad v něm zvítězila lepí část jeho já. Rozhodl se skoncovat se zapíráním a zapomětlivostí. 2 jeho výpovědi se postupně začal odvíjet obraz party, kterou spojila touha nakládat s cizími penězi jako s vlastními. Frantiek Rybin se mezi ně dostal na diskotéce. Lichotilo mu, e ho hned vzali jako rovnocenného partnera. Mělo to velmi konkrétní důvod. Po otcově smrti si přivlastnil jeho cennou sbírku známek a znamenal pro trojici terno. Někoho, na kom se bylo mono přiivit, okubat ho. Rybinoví zase dělalo potěení předvádět se před kamarády v roli mecenáe. Prodej části známek mu vynesl kolem deseti tisíc korun. Události dostaly rychlý spád. Návtěvy nočních podniků se ampaňským a vybranými jídly, mejdany ve vile, v ní byl teď Frantiek Rybin neomezeným pánem, babička svět kolem sebe u příli nevnímala.

Při jednom mejdanu přinesl obalovaný Kopeček cigarety, obsahující drogu.

,,Ty hajzle!” okřikl Přibyla Kopeček.

,.Obalovaný, nepřeruujte výpověď,” napomenul Kopečka předseda klidným hlasem. Zdálo se mi, e a příli klidným. ,,A vy pokračujte,” vyzval Přibyla.

Obalovaný Přibyl pokračoval. Cigarety s příměsí drogy jim zachutnaly. Mejdany se konaly stále častěji. Nebylo to levné, za své vzal zanedlouho i zbytek filatelistické sbírky.

Blíil se termín Rybinová nástupu na vojnu. Usoudili, e je třeba Ferryho okubat co nejvíc. Daly by se zpeněit nějaké babiččiny staroitnosti. Vyhověl jim. Sebral několik drobnějích předmětů.

Stará paní, silně sklerotická, chybějící figurky z míeňského porcelánu nepostrádala. Moná, e jejich zmizení opravdu nepostřehla, moná, e pochopila, kdo si je vzal a nechtěla milovanému vnukovi ukodit.

Zase jeli v balíku, i kdy nepříli velkém, protoe je překupník, tuící nekalé nabytí věci, vzal na hůl. A samozřejmě jeli dál i ve fetu.

Ani kdy Frantiek Rybin nastoupil vojenskou základní slubu, nemínila ho trojice obalovaných pustit z drápů.

Rybin dostal jednoho dne dopis. Plný jinotajů, ale nepochybovali, e Ferry jeho smysl pochopí. V babiččině vile zůstaly jetě obrazy a moná, e by se nalo i nějaké zlato. A si obstará opuák, oni ve zorganizují a pak bude zase fet. A jestli o tom Ferry neví, můe se jako osoba, závislá na drogách, dostat na léčení a nakonec i z vojny.

Frantiek Rybin na dopis neodpověděl. Rozhodli se za ním zajet. Poslali mu telegram, a je tuto neděli po obědě čeká na nádraí v Jetenicích. Rybin na nádraí přiel.

Prokurátor v té chvíli Přibyla přeruil. ,.Obalovaný, pokuste se co nejpodrobněji a nejpřesněji vylíčit průběh rozhovoru, ke kterému při setkání dolo.

První jeho otázka byla, jestli mu něco vezeme. Kdy slyel, e ne, protoe není za co koupit, byl zklamán. Pavlita ho pak poádal o klíče od vily, abychom se tam mohli porozhlédnout. Jsou tam přece jetě velijaké věci, které by se daly zpeněit.”

Ty práskačl,” vybuchl Pavlita.

Obalovaný, nepřeruujte výpověď,” napomenul předseda Pavlitu. I tentokrát se značným klidem.

Ferry odmítl,” pokračoval Přibyl ve své výpovědi, Pavlita mu řekl, e to je tedy malér. Budeme tam muset zajít bez klíčů. Babička nás pustí. Řekneme jí, e nás posílá on, Frantiek. Prosil nás, abychom babičku nechali na pokoji, jinak e vechno ohlásí Bezpečnosti. U je mu vechno jedno. To jsme si nemohli dovolit. Pavlita začal

Ferryho znovu přemlouvat, af mu dá klíče. Ale marně. Tak aspoň a vrátí ten telegram. To udělal a Pavlita telegram roztrhal. Rozeli jsme se ve zlém. Přibyl se odmlčel. Pak dodal: Odpoledním vlakem jsme odjeli do Prahy.”

Obalovaný, pokuste si vzpomenout, kolikátého to bylo,” vyzval předseda Přibyla.

Přibylovi dalo dost práce určit přesné datum, ale nakonec to dokázal. Neděle dvanáctého dubna,” zaznamenala jeho odpověď soudní zapisovatelka.

Po zádech mi přeběhlo zachvění. V neděli dvanáctého dubna, někdy před půlnocí, spáchal vojín Rybin sebevradu. A setkání s jeho kumpány je přece ten časový úsek, který mi chybí do mozaiky posledního dne Rybinová ivota. Pak mě napadlo něco, z čeho jsem se vyděsil. Co kdy vůbec nelo o sebevradu? Co kdy trojčlenná parta do Prahy odpoledne neodjela a počkala si na Rybina při jeho zpáteční cestě do kasáren, aby odklidila neádoucího svědka, který jim pohrozil, e veho ohlásí? Co kdy jde o vradu?

Předseda i ostatní dva soudci zahrnuli Přibyla otázkami. Jeho odpovědi mě velmi zajímaly, ale nedokázal jsem se na ně soustředit. Měl bych něco udělat, říkal jsem si v duchu. Moná si soud onu časovou shodu, e Rybin zemřel právě v den, kdy ho přili Pavlita a spol tlačit ke zdi, vůbec neuvědomuje. Ale co mám dělat? Soudní jednání není veřejná schůze, na které můe kdokoli z přítomných zvednout ruku a přihlásit se o slovo. Moná, e můe, napadlo mě. Najednou mi přilo, e ač doktor práv, vím o soudní praxi zatím poměrně málo. Je vak mou povinností upozornit na závanou okolnost! Z přemítání mě vyruilo sdělení předsedy, e soud vyhlauje přestávku.

Vyel jsem na chodbu a zapálil si. Nejsem silný kuřák, ale praxe člověka, který provádí výslechy, mě u stačila poučit. Nabídnout vyslýchanému cigaretu přispívá k dorozumění a mnohdy se osvědčí. Proto u sebe stále nosím cigarety a zapalovač.

Trochu jsem se po prvním vdechnutí kouře zakuckal. Otázka, co udělat, přede mnou vyvstala v celé naléhavosti. Na chodbě se objevila dívenka, která mě před dvěma hodinami pozvala do soudní síně. Přistoupil jsem k ní a zeptal se, kde bych nael prokurátora doktora Plačka. Zavedla mě k jedněm z nesčetných dveří, nacházejících se na tée chodbě, zaklepala a odela.

Prokurátor byl vysvlečen z taláru a popíjel kávu. Buďte vítán, soudruhu poručíku,” řekl přátelsky. Seznámil jsem se s vaimi výslechovými protokoly ve věci sebevrady vojína Rybina. Docela sluné.”

O tom jsem věděl, e si praská prokuratura vyádala nahlédnutí do spisů.

Já vím, kolego, proč jste přiel.”

Udiveně jsem se na něho podíval, trochu polichocen slůvkem kolego.

Právě jste se dověděl, e v den Rybínovy smrti ho navtívili jeho tři kumpáni. A tak vás napadlo, e Rybina mohli zavradit. Přiel jste mě na to upozornit.”

Přesně tak, soudruhu doktore,” přisvědčil jsem.

Mne to napadlo také,” řekl prokurátor. Vy jste zjistil, e Rybin seděl od pozdního odpoledne a do zavírací hodiny v hospodě. Docela sám. Pak odeel, také sám, a o dvě hodiny později byl mrtev. Uvaoval jste, e si na něho mohli počíhat. Kdy procházel kolem trati, omráčit jej a počkat, a pojede vlak… Já si to myslel také. Proto jsem si dal prověřit, kde se tahle parta nacházela v inkriminované době. Je prokázáno, e po dobu, kdy dolo k Rybinově smrti, seděli vichni tři v praském nočním podniku Kaskáda. Naprosto spolehlivě řadou svědků prokázáno, můete mi věřit.”

Poslouchal jsem doktora Plačka se smíenými pocity. Nevěděl jsem, zda se mám těit z toho, e se moje verze sebevrady potvrdila, či se stydět za to, e jsem prokurátora Plačka podcenil.

Na něm vak nebylo ani v nejmením patrno, e by moji návtěvu povaoval za výraz podcenění. Spíe ho asi potěilo, e jsem uvaoval stejně jako on,

To ovem neznamená, e by setkání a hádka s kumpány neměla vliv na psychický stav Frantika Rybina. Příčinnou souvislost se sebevradou nelze vyloučit, avak ani prokázat.”

Na rozdíl od prokurátora jsem se do jednací síně nevrátil. Úkol svědka jsem splnil, co jsem potřeboval vědět, jsem se dověděl a na výi trestů, kterými bude trojice obalovaných obdařena, jsem v této chvíli nebyl zvědav.

Z telefonní budky jsem se pokusil zavolat Marcelu. V poslední době jsem ji volal z posádky několikrát. Z poty, na prokuratuře byly soukromé telefonické

rozhovory přísně zakázány. Vdycky jsme si měli co povědět, take tyto rozhovory znamenaly poválivou trhlinu v mém finančním rozpočtu. Dnes to tedy budu mít za korunu. Marcela na koleji nebyla, jak mi sdělila vrátná. Poádal jsem ji, aby jí vyřídila, e přijedu v sobotu, jak jsme domluveni.

Nazítří si mě k sobě pozval major Pospíil. Sdělil jsem mu ve, co jsem se dověděl v Praze ve věci Frantika Rybina. Ujistil jsem ho, e záleitost co nejdříve uzavřu a spis předloím. Oznámil mi, e případ Meduna a spol. bude projednáván soudně, a to v sáie jetenických kasáren. Vlček má anci na podmínku. Díky společenské záruce svazáků, o kterou jsem se svým způsobem dost zaslouil. Teď jde jen o to, jestli si ji zaslouí i Vlček.

xxx

Dostane nového spolubydlícího,” oznámil mi večer Michal. Odstěhuji se.”

Vdycky jsi prohlaoval, e chrápu jen občas a ne moc hlasitě. A e ti to vůbec nevadí,” podivit jsem se.

O tvoje chrápání nejde,” vyvedl mě Michal z omylu. Budu se enit a po svatbě se nastěhuji k Daniným rodičům.”

Musí?” zeptal jsem se věcně.

Nikdo mě nenutí,” odpověděl Michal.

Take musí,” bylo mi rázem vechno jasné.

Moc se na toho beroue nebo beruku těím,” sdělil mi Michal. Půjde mi za svědka.”

Prosím tě, nedělej to,” snail jsem se Michala oblomit. Nevím jak se chodí za svědka a mohlo by se stát, e vás kvůli mně neoddajf. Vezmi si za svědka náčelníka politického oddělení, plhne si u nadřízených.”

Nechci si u nikoho plhnout. Na radnici ti poradí, kam si má stoupnout a kam se podepsat. Podepsat se přece umí.”

Přiznal jsem, e podepsat se umím, i kdy dost nečitelně.

A tu tvoji Marcelu vezmi s sebou,” vyzval mě.

Nemá čas na radovánky, je právě ve finii,” sdělil jsem Michalovi. Závěrečné zkouky, státnice, diplomka. Leda e by ses enil, a bude mít tohle vechno za sebou.”

Kdy to bude?” zeptal se Michal.

MĚKT

IR

Za tři měsíce,” oznámil jsem mu.

Tak dlouho čekat nemůeme,” usoudil. A co ty, chce snad zůstat pořád svobodnej?”

Na tuto otázku jsem mu neodpověděl. Chlap má za svůj ivot zasadit strom, zplodit syna a postavit dům. Stromů jsem na několika lesních brigádách zasadil desítky, na synovi v příhodné době zapracuji a stavět dům nehodlám. Vzhledem ke své profesi vyetřovatele vojenské prokuratury se budu orientovat na státní výstavbu. Ale toto úsloví zřejmě platilo pro generace minulých dob. Dnes jde zřejmě o něco zcela jiného. Rozhodující je, aby člověk byl uitečný druhým. To je asi nejdůleitějí. Uzavírat se do vlastní ulity nelze …

Zalehl jsem, chvíli si jetě nechal proběhnout hlavou představu, jaké to asi bude, a zahájím přípravy k svatbě já. Dospěl jsem k závěru, e jsem vlastně s přípravami svatby u začal. Při probírání hospodářského práva. Vedeny jakousi podivnou asociací zaletěly mé mylenky k vojínu Rybinoví. Ta asociace vlastně ani nebyla příli podstatná. Byl to kluk nepříli věkově vzdálený ode mne a od Michala. Měl vlastně také před svatbou. Rok, dva nebo tři. Mladí lidé se zpravidla ení a vdávají. Rybin je vak mrtev, skončil svůj ivot na kolejích. Dobrovolně. Je strané vzít si ivot, a ve dvaceti k tomu.

Někde se stala chyba. Moná, e deset chyb. A vec

Ale opoděný příchod z vycházky se přece jen tak

Někde se stala chyba. Moná, e deset chyb. A vechny se stejným jmenovatelem. Lidé kolem něho nezapracovali normálně. Nikoli z nezájmu. V některých případech projevili toho zájmu dokonce přemíru. Ne vak na správném místě a správným způsobem. ivot je krásný a drsný zároveň. Oboje patří nerozlučně k sobě. Připravit mladého člověka na obě tyto stránky ivota je povinností vech kolem něho. Ta povinnost byla v Rybinově případu zanedbána. Proto zítra zasednu za psací stroj a napíi svoji zprávu. Bude začínat větou: Vyetřováním jsem zjistil… Skončí konstatováním, e byl zbytečně zmařen jeden mladý lidský ivot…

xxx

Přítí den jsem tu zprávu skutečně vypracoval. Právě včas, protoe zanedlouho poté, co jsem pod ni připojil svůj podpis, začal um. U útvaru, patřícího do působnosti naí vojenské obvodové prokuratury, se v noci ztratil samopal.

Bylo rozhodnuto, aby se případu ujal vyetřovatel poručík Jiří Růička. Pokusil jsem se jetě dříve, ne k jednotce odjedu, dovědět podrobnosti. Mé úsilí vak bylo bezvýsledné.

Na bráné kasáren jsem neměl potíe. Pomocník dozorčího, který mě měl okamitě doprovodit k veliteli, bral schody po třech, take jsem mu sotva stačil. Po jeho zaklepáni na dveře velitelovy kanceláře se vak slovo vstupte neozvalo. Velitel vyel na chodbu a omluvným tónem ml sdělil, e má u sebe důstojníky z nadřízené sloky. Byl sinalý v tváři, hlas se mu chvěl, můj příchod vak zřejmě přijal s ulehčením. Dost dlouho ml srdečně potřásal rukou, jakoby právě ode mne očekával spásu. Asi jsem se v té chvíli tvářil náramně důleitě, přiblině stejně jako komisař Derrick z televizního seriálu, slibujícího napínavou podívanou a koncert ostrovtipu zkueného kriminalisty. Tady vak nezačínal detektivní seriál, zde lo o vánou mimořádnou událost. A koncert ostrovtipu se, alespoň pokud lo o mne, dal také stěí očekávat.

Zaveďte soudruha poručíka na učebnu,” přikázal velitel pomocníku dozorčího a mně oznámil: Ujme se vás tam můj náčelník tábu.”

V učebně se mě ujal kapitán Mikeska. Nebyl sám. Představil mi dva nadporučíky. Ten ve stejnokroji byl politický pracovník jednotky Tolčka. Ten v civilním obleku orgán vojenské kontrarozvědky imon.

Kdy dovolíte,” navrhl kapitán Mikeska poté, co skončilo představováni, seznámím soudruha poručíka Růičku se situací.”

Bez dlouhých úvodů spustil: Kdyby mi to někdo vyprávěl, nebudu věřit. Samopal vzor 58 se sklopnou ramennl opěrkou, patřící vojínu Josefu Gráfovi, hospitalizovanému u třetí týden ve vojenské nemocnici v Plzni, se ztratil přímo před nosem pomocníka dozorčího roty. Kdy si odskočil na záchod, někdo přestřihl lanko, kterým jsou samopaly na stojanu provlečeny a uzamčeny, a samopal odcizil. Pomocník dozorčího si toho po návratu ihned viml, vzbudil dozorčího a ten případ ihned ohlásil. Byly prohledány vechny lonice a místnosti roty, přijata opatřeni, aby nikdo neopustil kasárna a aby nevyjelo ádné vozidlo. Současně jsme před rozcvičkou zkontrolovali stav. Nikdo nechyběl.”

Proč jste nezkontrolovali stav Jetě před budíčkem?” zeptal jsem se.

Nebyl čas,” odpověděl kapitán. K odcizeni dolo těsně před budíčkem, asi dvacet minut, dozorčí ze veho nejdříve případ ohlásil a ne se vechno rozejelo, byl budíček vyhláen.”

Oba nadporučíci asi očekávali, e teď začne koncert ostrovtipu a já mu udám přísluný tón.

Neudal jsem ho. Místo toho jsem se zeptal: Co si o případu myslíte vy?”

Orgán VKR nadporučík imon se první ujal slova. Podle mého názoru je nanejvý pravděpodobné, e se samopal dosud nachází v kasárnách. Pachatel krádee zřejmě neměl monost dostat zbraň ven,” prohlásil uspokojen, e si hned nehraju na geniálního Deřrika a zajímá mé předevím názor místních.

A dál?” chtěl jsem vědět.

Důvody krádee mohou být dva,” pokračoval Simon. Buď byl samopal odcizen proto, aby ho bylo zneuito k protizákonné činnosti, nebo ..imon na chvíli zaváhal.

Jen to řekni,” pobídl ho kapitán Mikeska.

Nebo ho ukradl někdo ze msty.”

Nebylo mi jasné, proč by měl někdo krást samopal ze msty. Asi se tato otázka odrazila v mé tváři, protoe politický pracovník nadporučík Toička rychle dodal: Aby se pomstil velitelům nebo mně. Prostě nám chtěl způsobit nepříjemnosti.”

Nebo taky mně,” přidal se Mikeska. Jestli tohle sledoval, úspěch se u dostavil.”

Máte snad konkrétní podezření? Na někoho, kdo by k tomu mohl mít důvod?” zeptal jsem se.

Moná na několik a přitom ani na jednoho. Věci se mají tak, e občas je třeba někoho potrestat, poslat s dekou po slubě do basy nebo jen zarazit vycházky,” mínil Mikeska. Můe se najít voják, který reaguje neadekvátně.”

Ani jsem dost dobře věděl proč, nějak se mi ta druhá varianta nezdála I kdy mi bylo jasné, e právě k ní se oba nadporučíci i kapitán nejvíce upírají. Měli zřejmě dojem, e by pro ně znamenala mení průvih.

Začneme variantou číslo jedna. Kráde samopalu pro jeho zneuití k protizákonné činnosti. O to nám musí jít předevím. Předpokládám, e vedete seznam vojáků, kteří u v civilu měli co do činění s trestnou činností. Kteří mají za sebou vězení, byli odsouzeni k podmíněnému trestu nebo vyli z maléru jen tak tak. Takříkajíc s odřenýma uima.”

Máme, přisvědčil imon.

Začneme s nimi,” navrhl jsem. Postupně je vyslechnu.”

Jestli do toho mohu mluvit, zrovna takhle bych nezačínal,” namítl politický pracovník. Mezi těmi evidovanými je větina kluků, kteří to mysli s nápravou váně. Snaí se a plni dobře své povinnosti. Kdy tohle uděláme, dojdou k závěru, e je jejich snaeni marné.”

Co tedy navrhujete?” zeptal jsem se trochu netrpělivě a očekával bezradné mlčeni.

Promluvit nejdřív se svazáckým výborem,” pokračoval Toička. Zeptat se jeho členů, co si o případu myslí. U bychom to byli udělali, ale nechtěli jsme bez vás, abychom něco nepokazili.”

Souhlasil jsem a Toička se vzdálil, aby zařídil vechno potřebné k setkáni se svazáckým výborem. Mezitím se na učebnu dostavil velitel pluku major Patras a sdělil mi, e soudruzi z nadřízené sloky by se mnou rádi mluvili.

Vstoupil jsem do jeho kanceláře a předpisově se ohlásil, vědom si, e přísluníci vojenské prokuratury jsou dost často povaováni za poloviční civilisty. Vyel mi vstříc proedivělý podplukovnlk. Podal mi ruku a představil se. Pak mi podali ruku dva majoři a také sdělili svá jména a funkce.

Jsme rádi, e jste přijel tak brzy,” začal podplukovnlk. Je to velmi nepříjemný případ. Pro celý útvar. Ale vy si s nim poradíte, e?”

Podplukovníkova důvěra v moje schopnosti mě dost zaskočila, ale snail jsem se nedat nic najevo.

Spolehněte se, soudruhu podplukovníku,” prohlásil jsem zcela v rozporu se svými pocity. Můj sebevědomý tón na podplukovnlka zřejmě zapůsobil.

Způsob postupu vyetřováni je vae záleitost. Ale budete-li potřebovat pomoc… nadhodil a pousmál se.

Poradím se nejdřív s výborem svazácké organizace roty,” řekl jsem, jako bych to měl z vlastní hlavy.

Podplukovnlk byl zřejmě trochu zklamán. A co soudně trestané, recidivisty a tak dále? Ty, doufám, nehodláte vynechat,” snail se uplatnit dobrou radu.

I na ně přijde řada. Ale začínat s nimi nebudu.”

Zákaz oputěni kasáren lidmi i vozidly je na delí dobu neúnosný,” upozornil mě podplukovnlk.

Není důvod na něm déle trvat. Je třeba pouze zpřísnit kontrolu. Samopal přece není propisovačka, kterou je mono strčit do kapsy,” řekl Jsem suverénně a sám se své sebejistotě podivil.

Vydám v tomto směru pokyn dozorčímu útvaru,” zareagoval velitel pluku se zjevnou úlevou, e si někdo jiný vzal tak zásadní rozhodnutí na svoji odpovědnost.

Teprve v této chvíli jsem si uvědomil, e jsem zapadl do případu a po ui.

Podplukovnlk i oba majoři se se mnou rozloučili s upozorněním, e nadřízené velitelství očekává pokud mono v brzké době výsledek vyetřování.

Na učebnu se mezitím dostavil výbor rotní svazácké organizace v čele s jeho předsedou, který se představil jako četař Kovařík. V rozporu se svým příjmením připomínal spíe kováře. Podsaditý, ramenatý, svaly se mu stěí vely do rukávů blůzy.

Politický pracovník Toička vyzval členy výboru, aby se posadili, a představil mě. Klukům se v tváři objevil výraz napětí i zvědavosti. Pak se Toička na mě podíval. Jeho pohled znamenal, e teď u je vechno na mně.

Jde o ten samopal, mládenci,” převzal jsem tedy iniciativu do vlastních rukou. Rád bych slyel vá názor,” dodal jsem rychle k věci. Jejich obličeje vystřídal místo napětí  údiv. Nebyli toti připraveni, e by mě mohl jejich názor zajímat.

Chvíli se po sobě rozhlíeli, pak se jejich pohledy ustálily na četaři Kovaříkovi. Tak to přece řekni, vyzývaly ho.

Kovařík si nejdříve rozpačitě odkalal a teprve pak spustil: Je to nejspí klukovlna. Někdo si z nás vech udělal blbou srandu.”

Tedy varianta číslo tři,” pronesl jsem tentokrát udiveně já. Nepochopili, co mám na mysli, proto jsem jim musel varianty číslo jedna a číslo dvě objasnit.

Bylí ochotni připustit nejvý variantu číslo dvě. e se někdo chtěl někomu pomstít. Variantu číslo jedna rázně odmítli.

Mohl mít někdo důvod k pomstě?” zeptal jsem se.

Zrozpačitěli. Tentokrát nejen předseda, ale i vichni ostatní členové výboru. Chvíli nic nenasvědčovalo, e se dočkám odpovědi.

Moje obavy se vak nenaplnily. Jeden z členů výboru, drobný svobodník, utrousil na půl úst. Jo, mohl. Velitel roty je dost pérák.”

Byl bych vak nerad, kdybychom pustili ze zřetele variantu číslo jedna, co znamená kráde samopalu za účelem jeho pozdějího zneuití k protizákonné činnosti.”

Dali mi najevo, e jsou ochotni jit na závěr, e jde

o hloupou legraci, případné o pomstu veliteli, který je pérák. Ale ádný zločinec, nech laskavě prominu, se mezi nimi nevyskytuje.

Začalo sloité dohadování, v něm jsem byl ve značné nevýhodě. Upřímné řečeno, ani já na zločinné individuum v jejich rotním kolektivu příli nevěřil. Ale povinnost mi kázala poloit právě na variantu číslo jedna hlavní důraz. Dospěl jsem k názoru, e dalí jednání nikam nepovede. Tím více jsem uvítal návrh jednoho z členů výboru, k němu se ostatní okamitě připojili, e by bylo třeba se po tom samopalu jetě jednou pořádně podívat. Nejen na ubikacích, to u se stalo, ale i na půdě a ve sklepě. Musel by v tom být čert, aby se nenael.

Hledání samopalu musí být důkladně organizováno. Vítám návrh výboru, trvám vak na tom, aby za vekerou činnost v tomto směru zodpovídal náčelník tábu,” prohlásil nadporučík Toička.

Pravdu má, usoudil jsem v duchu. Té akci je opravdu třeba velet, jsme přece na vojně.

Svazácl souhlasili, ale vznesli rozhodné přání, e je třeba začít ihned a neztrácet čas. Proti tomu nadporučík nic nenamítal.

A tak se pod dohledem náčelníka tábu začalo s prohledáváním. Byl pročesán kadý metr, včetně půdy a sklepů. Důkladně, bohuel s nulovým výsledkem.

Rozeli jsme se a večer, zapráení, pinaví a rozladění. Ve svobodárenském pokojíku, který mi přidělili, jsem dlouho přemýlel, v čem je zakopaný pes. Toto přemýlení mi dalo usnout a k půlnoci. Teprve poté, co jsem dospěl k závěru, e promluvím s pomocníkem dozorčího, jemu byl samopal ukraden přímo před nosem. Tedy znovu promluvím, protone u s ním mluvil kdekdo. Velitel pluku, velitel roty, náčelník tábu, politický pracovník, orgán VKR

i důstojníci z nadřízeného velitelství. Jak ml bylo známo, vichni bezvýsledně. Dotyčný mládenec byl schopen uvést pouze to, e si na pět minut odskočil na záchod, na velkou stranu, a v té době se to stalo, řekl jsem si vak, e se nic nemůe pokazit, jestlie to s nim ráno zkusím znovu.

Vojín Poíval se dostavil na učebnu zanedlouho poté, co jsem ho dal zavolat. Byl hubený, drobné postavy, jeho tvář nesla stopy nevyspáni. Předpisově se ohlásil.

. Podal jsem mu ruku a vyzval ho, aby se posadil.

Uposlechl, ale z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, e povauje posazeni za zbytečnost. Budeme hotovi za chvilku. Více ne řekl ostatním nebude při nejlepí vůli schopen vypovědět ani mně.

Nechtěl jsem, aby mi opakoval to, co ostatním. Proto jsem řekl: Tedy, jsem-li dobře informován, stalo se to tak, e Jste si odskočil na stranu, krátce se tam zdrel, a kdy Jste se vrátil, samopal byl pryč. Souhlasí?”

Na záchodě jsem byl asi pět minut, nemám zaívací obtíe,” sdělil mi Poíval. Vichni, kteří u s ním mluvili přede mnou, věnovali tomuto detailu náleitou pozornost.

Kolik bylo hodin?” zeptal jsem se.

Dvacet minut před budíčkem. Vichni, kdo mají slubu, to tak dělají. Chtějí se vyhnout frontě, která se tam po budíčku postaví.”

Jsem vysokokolsky vzdělaný člověk s titulem doktora práv a teď zkoumám, kdy konají vojáci velkou potřebu. To jsem to dopracoval, povzdechl jsem si v duchu.

Doel jsem k závěru, e těchto tělesných intimností u bylo dost. Co si o tom myslíte?” začal jsem z jiného konce.

Přemýlím o tom od chvíle, kdy jsem kráde zjistil. U ani spát kvůli tomu nemůu. Ale čím víc se tím zabývám, tím jsem z toho míň moudřejí. K ničemu jinému, ne e musí jít o hloupý vtip, jsem se nedopracoval.”

Jaké máte zaměstnání?” změnil jsem téma rozhovoru.

Elektrotechnik energetických rozvodných závodů,” odpověděl vojín Poíval s jistou dávkou hrdosti.

Průmyslovák,” dodal jsem, co jsem si předtím zjistil v jeho papírech.

Přisvědčil.

Dobře. Dejme tomu, e jde o hloupý vtip,” vrátil Jsem se opět k meritu věci. Jak to někdo mohl provést?”

Docela jednodue. Vyel na záchod krátce po mně, zjistil, e nejsem u stolku, najednou ho to napadlo a samopal ukradl.” Vojín se zarazil. Je to nesmysl. Na to, aby přestřihl lanko, potřeboval kletě. A ty přece s sebou nikdo na záchod nenosí.”

Výborně. Take u i vy přicházíte k názoru, e lo o předem připravený čin.”

Je jetě jedna monost,” hlesl Potval. Samopal jsem ukradl já. Měl jsem k tomu přece nejlept příleitost. Několik hodin času na to, abych ho vzal a dobře ukryl.” Potval se náhle svého závěru očividně zhrozil. Teď mě to vlastně napadlo poprvé. Vdy já jsem podezřelý číslo jedna.”

Teoreticky ano. Prakticky byste musel být přinejmením cvok, abyste sám sobě udělal průvih. A to, myslím si, není vá případ.”

Poíval se na mne vděčně podíval. To si váně myslíte?”

Ano, myslím,” přisvědčil jsem. Pak u jsem směřoval k závěru, k němu jsem se v noci dopracoval. Kráde samopalu byla promylená akce. Někdo předem připravil úkryt pro samopal tak, aby při prohlídce, která bude provedena, a kráde zjistíte, nebyla zbraň nalezena. A pak jen čekal na vhodný okamik, a se vzdálíte od stolku.”

Poíval chtěl něco namítnout.

Zarazil jsem ho. Vím, co chcete říci. Odkud vás mohl pozorovat a kde mohl čekat. Ano, to je teď rozhodující otázka. A kdy na ni najdeme odpověď, máme napůl vyhráno. Právě v tom od vás očekávám pomoc.”

Poíval se zamyslel, čekat a pozorovat by mě mohl jedině z lonice,” usoudil.

Dveře z lonic na chodbu bývají v noci zavřeny?”

Podle článku 176 Řádu vnitřní sluby větrá pomocník dozorčího roty lonice vojínů před spaním a po něm. Ale bývají pootevřeny,” vysvětlil Poíval. Aby byl trochu průvan. To víte, deset chlapů a někteří se po večeři jetě doráejí chlebem…”

Tak pojďte,” vyzval jsem ho. Vyli jsme z učebny na chodbu a stanuli u stolku dozorčího. Které dveře přicházejí v úvahu?” zeptal jsem se ho.

Tyhle,” ukázal na troje dveře v levé polovině chodby. Z těch ostatních není ke stolku vidět,” odpověděl přesně, jak jsem očekával.

Take vám děkuju a můete odejít.”

Po jeho odchodu jsem se vrátil na učebnu a zabořil hlavu do dlaní. Ano, v lonicích mustva leí klíč k vyřeení záhady. Napadlo mě, e i z těch tří lonic nemůe být ke stolku dozorčího vidět ze vech postelí. V úvahu mohou přicházet jen některé. Rozhod! jsem se zjistit, které. Mému

záměru nesmírně vyhovovala skutečnost, e v rajónu roty bylo jako po vymření. Vichni se právě nacházeli na střelnici. Jen u stolku dozorčího stál v okázalém drení těla svobodník s červenými ňůrami. Kdy mé spatřil, předpisově se ohlásil. Otevřel jsem dveře a vstoupil do jedné z lonic. Viml jsem si, e v patách za mnou kráčí svobodník.

Já sám. Vy jděte na své místo,” poádal jsem ho.

Dost nerad přemohl zvědavost a vrátil se ke stolku. Po jeho odchodu jsem přivřel dveře a poloil se na nejblií lůko, abych zjistil, jaký je z něho výhled. Pokus jsem jetě několikrát opakoval. Ze třetího kavalce u nebylo pozorování stolku dozorčího ani trochu pohodlné. Bylo by třeba zaujmout polohu napůl lee, napůl vsedě. V dalí lonici jsem učinil stejný pokus. Tady bylo pozorování nepohodlné u z druhého lůka ode dveří, na třetí posteli jsem musel zaujmout pozici dost krkolomnou. Ve třetí lonici jsem stolek dozorčího viděl jen z prvního lůka a to jetě musely zůstat dveře dost pootevřeny. Z druhé a třetí postele jsem stolek dozorčího roty neviděl vůbec.

Nabídl se mi zcela jednoznačný závěr. Je-li má verze o nočním pozorování pohybu pomocníka dozorčího z lůka správná, přichází v úvahu pouze těchto sedm. Vytáhl jsem z kapsy zápisník a obeel znovu těch sedm lůek. Podle přísluného ustanovení řádu vnitřní sluby o ubytování vojáků musí být na kadém lůku títek s jmenovkou. Ta jména jsem si opsal, ovem za zavřenými dveřmi. Nechtěl jsem, aby se od svobodníka onen noční pozorovatel eventuálně dozvěděl, e jsem mu na stopě. Pokud ovem mě tento můj nápad na nějakou stopu přivede.

Ukázalo se něco, s čím jsem nepočítal. Na kadé lonici spal na prvním kavalci vlevo ode dveří, tedy na tom, odkud bylo pozorování nejpohodlnějí, podle títku s jmenovkou velitel lonice. Trochu mě toto zjitění vyvedlo z míry, nezdálo se mi pravděpodobné, e by právě velitel lonice měl zájem odcizit samopal.

Vyhledal jsem náčelníka tábu kapitána Mikesku a poádal ho, aby mi u evidenčního důstojníka zařídil nahlédnout do osobních údajů sedmi vojáků, jejich jmenný seznam jsem mu předal.

Mému přání bylo rychle vyhověno.

Máte je seřazeny abecedně za sebou,” upozornil mě

evidenční důstojník. Současně na mě vrhl pohled, z něho se dalo vyčíst, proč mě asi ta jména zajímají. Proto jsem ho poádal o naprostou diskrétnost, aby nevznikly zbytečné dohady.

Začal jsem se probírat slokami. Nejdřív podle abecedy, pak podle údajů, týkajících se trestního rejstříku. Svobodník Kalista, velitel lonice, povoláním automechanik, enatý, otec dvoutetého chlapce. Trestní rejstřík čistý.

Vojín Doleal, povoláním úředník, svobodný, trestní rejstřík čistý.

Svobodník Peterka, velitel lonice, povoláním mechanik psacích strojů, svobodný, trestní rejstřík čistý.

Vojín Milič, povoláním prodavač v drogérii, svobodný, trestní rejstřík čistý.

Vojín Barto, povoláním řidič, svobodný, trestní rejstřík čistý.

Svobodník Znamenáček, velitel lonice, povoláním dámský kadeřník, enatý, otec půlročního děvčátka, trestní rejstřík čistý.

Vojín Ledecký, povoláním číník, svobodný, podmíněně potrestán pro ublíení na zdraví.

Provedl jsem dalí selekci tím, e jsem vynechal jména velitelů lonic. V případě potřeby se k nim mohu jetě vrátit.

Zbyla mi čtyři Jména, mezi nimi se, je-li můj předpoklad správný, mělo nacházet to, je mě zajímalo ze veho nejvíce. Jméno pachatele. Tedy jetě jednou: Vojín Ledečký, vojín Doleal, vojín Milič, vojín Barto.

Vypsal jsem si ta jména vojínů zvlá, včetně jejich civilního zaměstnání. Pak jsem se ta jména i zaměstnání naučil nazpamě. Samozřejmě i stav Jejich trestního rejstříku, co nebylo sloité. Nebyl čistý pouze u vojína Ledeckého. Číník. V hospodách, restauracích, kavárnách a vinárnách, jak mi bylo známo, se u leccos domluvilo. I záleitosti, které nesnáejí denní světlo. Právě tady by se mohla dojednat i taková věc, jakou je nezákonné obstarání samopalu, doel jsem k závěru. Vechno mi bylo rázem jasné. Začnu s Ledeckým, kadý soudný vyetřovatel by s ním přece začal.

Asi nejsem dost soudný vyetřovatel, protoe jsem si to vzápětí rozmyslel. Rozhodl jsem se, e to vezmu podle abecedy.

Tak se stalo, e první přede mnou stanul vojín Barto. U

nikoli na učebně, ale v kanceláři náčelníka tábu, která mi byla za tím účelem propůjčena. Na učebně toti probíhala výuka. Barto se mi ohlásil způsobem prozrazujícím, e svoji přítomnost v této místnosti povauje za omyl, který se bleskurychle vysvětil.

Nezbylo mi, ne abych mu vysvětlil, e o omyl nejde a e bych si s nim rád pohovořil o krádei samopalu.

Proč právě se mnou?” trochu se najeil.

Vybral jsem si namátkou pár vojáků,” sdělil jsem mu. Nějaký názor na celou událost přece máte. A právě ten bych rád znal.”

Já o tom vím jenom to, co ostatní,” namítl Barto.

Jeho odpověď mě příli neuspokojila.

Někteří vojáci se domnívají, e Jde o hloupý vtip,” prohodil jsem.

Samopaly se nekradou ze srandy,” řekl Barto. Čím prozradil, e nějaký názor přece jen má. Tipoval bych to na pomstu. Někdo to chtěl veliteli zavařit.”

Myslíte velitele roty nebo útvaru?”

Při takový mimořádce mají trable oba.”

V tom měl pravdu.

Kluci nemají velitele roty rádi, co?” pokusil jsem se o úsměv.

Nemají,” přisvědčil.

Proč? Protoe je náročný?”

To nemá s náročností nic společnýho. Kdy je někdo náročný, nemusí být taky neoblíbený.”

O co tedy jde?”

Neměří vem stejně. Tohle kluci nesnáejí.”

Konkrétní případy byste mohl uvést?”

To ode mě, soudruhu poručíku, neádejte. Udělal byste si dojem, e jsem zaujatý. Ono vlastně o konkrétní příklady ani nejde. Spí o charakter člověka.”

Uvědomil jsem si, e se dostávám na tenký led. Mám vyetřit kráde samopalu, nikoli se rozebírat v charakterových nedostatcích velitele jednotky. A tím méně s jeho podřízenými. Ale couvnout se mi u nepodařilo, protoe Barto spustil:

Víte, dělal jsem v civilu řidiče v Kovomatu. Za tu dobu, ne jsem el na vojnu, se v podniku vystřídali dva garámistři. Stačilo, aby si dali některým řidičem poslouit, třeba odvézt bokem zákazníkovi lednici na chatu, a pak mu za to intli nějakou výhodičku. Připsali mu pár hodin,

nebo ho určili na jfzdu, která hodí víc, ne je obvyklé. Vdycky to velmi brzy prasklo a byl konec. Měli po autoritě a museli jít od válu. Na vojně je to sloitějí.”

V tu noc, kdy se ztratil samopal, jste nic podezřelého nezpozoroval?” zkusil jsem to z jiné strany.

A co jsem jako měl zpozorovat?” zatvářil se Barto nechápavě.

Nějaký neobvyklý pohyb, nebo někoho, kdo pootevřenými dveřmi sledoval dění na chodbě,” pokusil jsem se navodit situaci.

To teda nemůu slouit. Spím jako zabítej a při poplachu se mnou musejí dva cloumat, abych se probudil.”

Děkuji vám, můete jít,” rozhodl jsem se rozhovor skončit. Pochopil jsem, e se s vojínem Bartoem dál nedostanu.

Zůstal jsem sám a chvíli uvaoval co si o rozhovoru myslet. Nějak se mi jeho výroky nezdály, ale na nic moudrého jsem nepřiel. Vyel jsem na chodbu abych si dal zavolat dalího vytipovaného, vojína Doleala. Za dveřmi Jsem málem vrazil do politického pracovníka jednotky nadporučíka Toičky.

Jak to Jde?” zeptal se mě.

Teprve jsem začal,” vyhnul jsem se přímé odpovědi.

e by astně, to se říci nedá,” poznamenal Toička.

Proč?” podivil jsem se.

Začínat Bartoem opravdu astné nebylo,” dověděl jsem se.

Nezael byste,” ukázal jsem na dveře, ze kterých jsem právě vyel.

Toička mi ochotně vyhověl. Napadlo mě, e dokonce čekal za dveřmi, a z nich Barto vyjde, aby vzápětí opravil nesprávný názor, který bych si na základě Bartoovy výpovědi mohl udělat.

Vojín Barto je řidič z povolání,” spustil Toička, sotva jsme se posadili.

Já vím,” podivil jsem se, proč mi Toička právě toto říká.

Toička můj údiv nezpozoroval nebo ho nevzal na vědomí. Jako řidič z povolání samozřejmě očekával, e bude řidičem i na vojně. My ho nevybrali. O dobré řidiče zase tak velkou nouzi nemáme. On je toti neukázněný voják. Dvakrát se nám v sobotu večer vrátil do kasáren

opilý jak zákon káe.” Toička se na chvíli zarazil. Nevíte proč se říká, opilý jak zákon káe? Jste přece právník. Já ádný takový zákon neznám.”

Ujistil jsem Toičku, e ani já takový zákon neznám.

U brány se Barto osopil na dozorčího u vchodu, kdy od něho ádal předloit propustkovou kníku. Velitel ho za to kázeňsky potrestal. Já jsem se s ním pokusil promluvit. O tom, e by neměl pít. Prohlásil, e je to nae vina. Dokud jezdil, nepil. Udělal večer svá dvě tři piva, ádné dalí přísluenství. Třeba by to ráno mohl mít jetě v krvi. Teď nejezdí, tak proč by si nedopřál dříve odříkaného.” Toička se odmlčel a teprve po chvíli pokračoval, jakoby se omlouval: Víte, my ho nevybrali, protoe jsme udělali jednu zkuenost. Snadnějí je dosáhnout, aby se z průměrného řidiče stal dobrý, ne z neukázněného vojáka ukázněný. Nekázeň za volantem je vdycky malér jako hrom. Barto teď nemůe přijít na jméno veliteli ani mně. Dokonce prý roznáí, e jsme při výběru řidičů brali úplatky.”

Take kdyby přicházela v úvahu varianta, e samopal někdo ukradl proto, aby způsobil veliteli průvih, patřil by Barto mezi podezřelé číslo jedna,” napůl jsem se zeptal a napůl konstatoval.

Toička se krátce zamyslel. Ne, Barto nepřipadá v úvahu. Je spíe na pomlouvání, vymýlení velijakých historek. Tohle by zorganizovat nedokázal.”

Na velitele roty prý nemá dobrý názor ani řada dalích vojáků. To je také jeho výmysl?”

Ne tak docela. Velitel je trochu zvlátní. Asi si budeme muset o tom někdy popovídat. Někdy, teď ne. Mám za chvíli poradu na politické skupině.”

Souhlasil jsem, e to můe počkat a poádal Toičku, aby dal ke mně zavolat vojína Doleala.

Vstoupil drobný chlapec v brýlích, nesměle se ohlásil a stejně nesměle si na mé vyzvání sedl na idli proti mně.

Trochu mé svou ostýchavostí vyvedl z míry, chvíli jsem nevěděl Jak začít, abych ho nepolekal jetě víc.

Jak se vám líbí na vojně?” zeptal jsem se nepříli duchaplně.

Podíval se na mne udiveně, s trochou nedůvěry, ale pak kupodivu ochotně spustil: Vechno jsem si představoval jinak. e půjdu na vojnu na rok jako absík, budu mít za sebou vysokou kolu a diplom inenýra ekonomie v kapse.

Nevylo to, vybouchl Jsem při přijímací zkouce. Nic jsem ale nevzdal, po vojně na to jdu znovu. Budu studovat při zaměstnání. Jsem zaměstnán v podniku zahraničního obchodu a ten mi to umoni. Tady se pokouím prtat angličtinu. Četař Krejčovec mi s tím pomáhá.”

Jste dobrý. Myslím proto, e jste nic nevzdal.”

Kdybych byl dobrý, mohl jsem teď být ve druhém semestru,” nebyl ochoten přijímat moje medy.

Co soudíte o krádei samopalu?” přistoupil jsem k vlastnímu tématu.

Já?” podivil se. Na to byste se měl ptát někoho jiného,” ztratil náhle svoji nesmělost.

Koho jiného?” podivil jsem se.

Přece pomocníka dozorčího z noci, kdy se kráde stala.”

Vojína Poívala?”

Ano, právě jeho. Bez jeho spoluúčasti nebo alespoň souhlasu se přece kráde spáchat nedala. O tom jsem přesvědčen a na nějakou historku o odskočeni si na záchod nevěřím.”

Vy nemáte Poívala rád,” vypálil jsem nazdařbůh…

Nesnáím lidi, kteří se sna! si to vyehlit u kadého, kdo jim můe být nějak prospěný. Leze do zadku veliteli lonice, drustva, čety, roty. Hned z prvního opuáku Jim přivezl klobásy.”

Vám samozřejmě nedovezl nic,” poznamenal jsem.

Doleal nechal moji poznámku bez povimnutí. Myslím, e by stačilo na něj trochu dupnout a byl by ochoten splnit různá přáni.”

Mívám různé nápady, patné i dobré. Někdy, kdy to nejvíce potřebuji, se nápad nedostaví vůbec. Teď se dostavil a jak se vzápětí ukázalo, byl z kategorie dobrých. Podíval jsem se mu chvíli do oči.

Jak to bylo s tlm děvčetem?”

Myslíte Danu?” Moje otázka ho vůbec nepřekvapila.

Jo, Danu,” hrál jsem dál.

Rozhodla se pro Potvala. Vůbec se na ni kvůli tomu nezlobím. Je přece svobodná. A on ji ukecal.”

Pokýval jsem hlavou a Doleala propustil. Předtím jsem ho jetě poádal, aby vyřídil, e se ke mně má dostavit vojín Ledecký.

Ten, co dělal v civilu číníka, zamumlal ve dveřích cosi, zřejmě to mělo být ohláeni, a bez vyzvání zamířil k mému

stolu. Ukázal jsem mu na idli a on do nf dopadl, e málem vzala za své. Pokusil jsem se v duchu odhadnout jeho výku a váhu. Vylo mi to sto devadesát na devadesát. Moje předchozí představa hbitého a úsluného pingla vzala za své.

Asi víte, proč jsem si vás dal zavolat.”

Málem ml nedal dopovědět. Samozřejmě, e vím. Kvůli tomu samopalu. Kdy se něco ustne, je člověk s flastrem vdycky podezřelej číslo jedna. U něj se vdycky začíná.”

Já s vámi přece nezačínám, u jsem mluvil s několika vojáky od vaí roty. A to, e jste byl soudně potrestán, mě neopravňuje, abych vás vynechal.”

Kluci přede mnou, to od vás byla finta. Teď si myslíte, e mě zmáčknete a já začnu zpívat. Ale mně ádnou kráde nepřiijete.”

Bylo mi jasné, e mám dvě monosti: Přísně ho oslovit: Soudruhu vojíne”, a setřít ho za způsob, jakým se mnou mluví. Nebo ten způsob chování opomenout. Rozhodl jsem se pro druhou variantu.

Získal jste na vojně zkuenost, e se na vás nadřízení u předem dívají s nedůvěrou?” optal jsem se co nejmírnějl.

To říct nemůu. Zatím se mnou zacházeli normálně. Jako s kadým jiným. Nikdo ml nic nepřipomínal. Kdy něco udělám dobře, jsem pochválenej, kdy patně, setřou mě.”

Tak vidíte,” poznamenal jsem.

Nojo, ale zatím se nic neustlo. Proto ta normálka. Jene teď se ustlo, tak hurá na Ledeckýho.”

Poslyte, za co jste vlastně dostal tu podmínku? Kdy u svoje odsouzeni tak Inzerujete, rád bych znal podrobnosti,” vyzval jsem ho.

Netvařte se, e nic nevíte, mám to přece v papírech. Ublíení na zdraví.”

Řekl jsem, e by mě zajímaly podrobnosti. Ty v papírech nejsou.”

Jednoduchý jako facka, co jsme vrazil panu ustovi. To byl ten pokozenej. Vlezl do lokálu, sotva stál na nohou a chtěl pivo s velkým rumem. Oznámil jsem mu, e u mne můe dostat akorát černý kafe a pak půjde k mamině. Nechtěl kafe, ani jít domů, asi tam nebylo útulno. Kdy jsem řek, e to má marný a e pivo nedostane, chytil mě pod krkem. To neměl dělat. Trochu jsem se rozmáchl. To

jsem zase neměl dělat já. U doktora mu zjistili nalomenou sanici. Vydalo to na pár neděl pracovní neschopnosti. No a mně přiili flastr. Teda s podmínkou.”

Co soudíte o krádei samopalu?” obrátil jsem list.

Soudím, e Je to průser jako hrom, soudruhu poručíku. Ze veho nejdříve by se ten samopal měl najit. Jinak můe bejt zle. Myslím, kdyby se dostal do rukou nějakýmu grázlovi!”

Podíval jsem se na Ledeckého trochu ohromen. Takové poučeni jsem od něho očekával ze veho nejméně.

Víte, soudruhu poručíku, já pracuju ve čtvrtý cenový skupině,” rozhovořil se Ledecký bez pobízeni. Restaurace U nádraí. Pivo jako křen, guláek taky, čerstvý vepřen-ky v kadou denní i večerní dobu. Za čtvrtou cenovou skupinu bych nikdy neměnil. Dost se sice nadřu, nosit od dopoledne do pozdního večera v kadý ruce pět půllitrů není legrace, ale taky si dost vydělám. A hlavně, pulsuje tam ivot, jak říká jeden tamgast.”

Ledecký nebyl k zastaveni.

Kdybyste věděl, kdo vechno k nám chodí. Lidi s titula-ma. A taky pan reisér Podhajský z filmu, znáte ho přece, ne? Před časem si mě vzal na malou roli do ateliéru. Točila se tam scéna z vinárny. Měl jsem se zeptat herečky Prou-zový, to je ta mladá hvězda, co si dáma bude přát. Kdy si poručila bílýho medvěda, tedy jako ampaňský s vodkou, taky ji toho bllýho medvěda přinést. Samozřejmě, e ne ampaňský s vodkou, dneska se vude etři, ale něco s bublinkama, aby to Jen tak vypadalo. Muselo se to několikrát opakovat, neřekl byste, co dá práce natočit takovej těk, kterej pak prolítne v biografu za pár vteřin. Jestli jste náhodou viděl film těstí ve hře, tak ten číník, co přinese bllýho mědvěda, jsem byl já, pochlubil se vojín Ledecký.

Pochopil jsem, e se musím obrnit trpělivosti a vyslechnout ho a do konce, protoe onen tamgast měl zřejmé pravdu, kdy tvrdil, e v hospodě pulsuje ivot.

Taky k nám chodí několik spisovatelů a dva herci, co namlouvají televizní reklamy. Občas mezi sebou dohodnou nějaký keft a kdy vyjde, dávají rundy malejch myslivců. Ale moc často to není. Jene kunčoftl z týhle brane si nesedají za stůl, asi nechtějí, aby se o nich říkalo, e vysedávají po putykách. A tak postávají u nálevního pultu. Překáejí při výčepu přes ulici, ale mně ani vedoucímu to moc nevadl, tamgasti jsou ozdobou podniku.”

Pokusil jsem se nadechnout a zastavit proud Ledeckého výmluvnosti. Vystihl to a jeho monolog nabral rychlejí obrátky.

To víte, soudruhu poručíku, číník na place se musí vyznat v lidech. U stolů sedává jiná sorta hostů. Invalidní i normální důchodci. A taky host, co zaskočí zapit radost, e se mu narodil syn nebo se mu podařilo sehnat úzkoprofilovou součástku nebo náhradní dli. A v připadá nejvyí nouze ho otočit ve fabrice. Zail jsem případ, kdy mi esen* báci sebrali hosta přímo od stolu. Dokonce dřív, ne stačil dopit a zaplatit. U s ním byli mezi dveřma, kdy jsem si toho vimnul. Doběhl jsem za nima a trval jsem na tom, e musím hosta zinkasovat. Esenbáci nebyli proti tomu, host, tedy zadrený, taky ne. Ale nelo to. Ten chlápek měl u na rukou náramky a proto se mu nepodařilo sáhnout si do náprsní taky. Přísluník SNB se mě zeptal, kolik to dělá. Sdělil jsem, e dvacku, měl tři piva a jednoho velkýho myslivce. Dostal jsem dovoleni, abych sl tu dvacku z jeho náprsní taky vzal. Kdy chtěli odejit, byl jsem nucen esen-báky upozornit, e takhle to přece nejde. Host řádně zaplatil, má právo řádně dopit. Přinesl Jsem mu nedopitý půllitr a nalil mu ho do huby. Byl za to vděčnej, protoe věděl, e na delí dobu je tohle jeho poslední hlt piva.

Ledeckého řečnický vodopád byl sice zajímavý, nikoli ovem k věci. Chtěl jsem ho znovu zarazit, ale pak jsem si to rozmyslel. U podruhé. Udělal jsem dobře. On se toti k věci vzápětí dostal.

Je mi Jasný, e se občas u nás v podniku dohodne i nějaká ta levota. Dělám, Jako bych neslyel. Ná zákazník, ná pán. Jedno ale ze zkuenosti vím. Ani ten největí hajzl nesahá rád ke zbrani. Kdepak střílet. Za to jsou těký palety. Take si spí myslím, e ten samopal, co se ztratil, je určenej k něčemu jinýmu.”

K čemu je tedy určen?” zeptal jsem se s netajeným údivem.

K zastraeni. Někdo třeba chce udělat spořitelnu nebo lékárnu za bllýho dne. Jen tak mimochodem  náboje se neztratily, co?

Svou otázkou ml Ledecký připomněl, e o ztrátě nábojů mi není nic známo.

Na vaem místě bych hledal nejspí feáka, kterýmu chybí jeho dávka,” poučil mě Ledecký. Kdepak, pokus probit se přes hranice se samopalem v ruce, to je dneska i pro největího grázla bez ance.”

Usoudil jsem, e u jsem toho slyel dost. Číník s podmíněným trestem mi nakonec dává rozumy, ale konkrétního neřekl nic. Ukončil jsem rozhovor a Ledecký poádal, aby mohl odejít.

xxx

Byl čas oběda. Rozhodl jsem se, e něco sníst by nebylo marné. Zael jsem do stravovacího zařízení pro vojáky z povolání, kam mě kapitán Mikeska prozřetelně přihlásil. Perkelt byl ve srovnání s jídelnou u nás na prokuratuře velice chutný, polévka horká, i kdy jsem díky Ledeckému přiel jako jeden z posledních. Dojedl jsem a pak chvíli zůstal sedět. Chtěl jsem si poslední rozhovor trochu nechat projít hlavou. Ledecký se zřejmě sáhodlouze vypin-dával, aby se ulil ze zaměstnání, ale něco na tom, co mi řekl, asi přece jen bude. S tímto závěrem jsem se vrátil do kanceláře.

Vojín, který před ní na mě čekal, se mi představil jako Milič. Postavit ho vedle Ledeckého, byl by určitě o hlavu mení. Sdělil ml, e byl vyzván, aby se ke mně dostavil. Podíval jsem se mu do tváře, ale nic jsem z ní nevyčetl. Ti, kdo u u mne byli před ním, ho zřejmě stačili informovat, o čem ten poručík z prokuratury dá řeč.

Pozval jsem vojáka dovnitř. Rozpovídám ho ke sdílnosti a zase začnu nejlépe tím, co dělá v civilu. Ano, vím, e je vyučen prodavačem, ale rád bych znal podrobnosti.

Drogistický sortiment,” spustil pohotově. Barvy, laky, prací prostředky, toaletní potřeby. Víte, soudruhu poručíku, prodávat housky je spí práce pro holky. Drogérie vyaduje kvalifikaci. Umět zákazníkovi poradit, e s izokry-tem se nejlépe pracuje v teplých dnech a e nad vechny drahé opalovací krémy je indulona,” usmál se.

čisticí prostředky také prodáváte? Třeba čikuli?” zeptal jsem se. Napadla mě Ledeckého verze o feácích. Kdysi jsem o tomto výrobku četl v Kriminalistickém sborníku.

Čikuli se u nevyrábí. Čuchali k tomu kluci kolou povinní a učili se fetovat. Bylo jim po tom sice blbě, ale přilo je to lacino,” dokázal Milič, e se v oboru vyzná.

Také jste to někdy zkusil?” zeptal jsem se.

Podíval se na mě velmi udiveně. Prosím vás, takové svinstvo.”

Uznal Jsem, e to byla trapná otázka.

Po vojně se vrátíte zpátky na prodejnu nebo máte jiné plány?”

Mám slíbeno, e bych mohl dostat místo vedoucího. Zatím vede nai prodejnu de facto důchodce. Mají o mladé vedoucí nouzi. Je to sice spojeno s hmotnou odpovědnosti, ale já se odpovědnosti nebojím,” dodal sebejistě.

Přeel jsem ke krádei samopalu a zeptal se Miliče, co o tom soudí.

Pokrčil rameny. Kdy se ztratila u nás na prodejně kilovka barvy, lo to na triko vedoucího. Teda, při Inventuře. Ale samopal není piksla barvy. Já si myslím, e musí být někde v kasárnách.”

Ozvalo se zaklepání. Vstupte,” řekl jsem trochu namíchnut, e mě někdo ruí.

Ve dveřích se objevil člověk, kterého očekávat by mě nenapadlo ani ve snu. Kapitán Hanousek.

Omlouvám se, e ruím,” oslovil mě.

Můete odejít,” řekl jsem vojínu Millčovi a ten se rychle, se zřejmým pocitem ulehčení, z kanceláře vytratil.

Hanousek mi potřásl přátelsky rukou, co u něho nebylo zvykem. Ani jsem se ho nezeptal, proč přichází. Bylo mi to předem jasné. Ani trochu jsem se nemýlil.

Posílá mě náčelník, abych zjistil, jestli něco nepotřebujete. S něčím pomoci nebo poradit.”

Potřebuji obojí,” přiznal jsem se.

Tak to vysypte,” vyzval mě Hanousek. Ale ne začnete, dal bych si kafe.”

Nejsem kafař, proto Jsem nebyl na podobnou ádost připraven. Přesto jsem slíbil, e káva bude. Vyel jsem na chodbu a zamířil do kanceláře kapitána Mikesky. Právě probíral s nadporučíkem, kterého se mi dosud nepodařilo potkat, nějaké sluební záleitosti. Oba byli narůovělí v tvářích, z čeho bylo mono usoudit, e se o něco přou.

Bylo ml trapné, e Je ruím takovou banalitou. Mikeska vstal, přistoupil ke mně a polohlasem se zeptal: Co potřebujete?”

Nikoli polohlasem, ale téměř eptem jsem mu sdělil, e kávu pro svého nadřízeného. Samozřejmě ji zaplatím.

Za chvíli tam bude,” slíbil. Zřejmě rád, e jsem neádal třeba o dalí spisové materiály.

Vypadl Jsem z jeho kanceláře jak nejrychleji jsem mohl. Stačil jsem jetě zaznamenat, e oba mui se vrátili ke své rozmluvě hlasy stále jetě dosti zvýenými.

Netrvalo dlouho a voják, který zastával na tábu funkci písaře, postavil před kapitána Hanouska álek libě vonici kávy. e libě vonici, musel jsem uznat I já, ale kávě neholduji.

Hanousek labunicky usrkl a pak mě vyzval: Tak spuste.”

Spustil jsem. Občas jsem nahlédl do poznámek, které si při vyetřování pokud mono nenápadně dělám a doplňuji sl je a poté, kdy vyetřovaný odejde. Seznámil jsem kapitána s monými variantami důvodů krádee samopalu, s průběhem jeho zatím bezvýsledného hledání i se svým stanoviskem, k němu jsem se a dosud dopracoval.

Take podle vás přicházejí v úvahu tři monosti,” zrekapituloval kapitán Hanousek, kdy jsem skončil. Kráde jako pomsta nadřízeným velitelům, kráde jako pokus způsobit malér pomocníku dozorčího roty, který měl té noci slubu, kráde s cílem získat samopal pro dalí trestnou činnost. Dejme tomu. Mimochodem, ten vá nápad vytipovat sl vojáky, kteří mohli ze své postele sledovat pohyb pomocníka dozorčího, byl docela chytrý. Ale..

Hanouskovo uznáni mi zalichotilo, jeho ale se mi vak nelíbilo ani trochu.

patné jste hledali,” prohlásil Hanousek.

Trochu mě to natvalo.

Hledali jsme důkladně. Kluci si dali záleet, sám Jsem se o tom přesvědčil.”

Netvrdím, e jste nehledali důkladně, ale s malým záběrem,” tvrdil Hanousek.

Vrhl jsem na něho nechápavý pohled. Nebylo mi jasné, co tím malým záběrem miní.

Nechci vás poučovat, myslím, e jste si a dosud počínal dobře. Ale jednu chybu jste přece jen udělal. Vyel jste z předpokladu, e pachatel měl na to, aby samopal ukryl, pouze pět minut. Těch pět minut, které byl pomocník dozorčího nepřítomen. Proto jste zvolil poměrně malý okruh hledání. Ten člověk měl ale podstatně více času. O čtvrt hodiny. A do budíčku.”

Dolo mi to, sice později, ale přece. Vy si myslíte, e sledoval, a se pomocník dozorčího vzdálí, ukradl samopal a vyběhl s ním ven. Někam ho ukryl a nevrátil se. Počkal do budíčku a pak se nenápadně připojil ke zmatku, který v té době obvykle propuká. Fronta na umývárně atakdále.”

Přesně tak. Jinak byste ten samopal u museli najit. A e je dosud v kasárnách, o tom jsem přesvědčen.”

Je ovem jetě jedna monost. Pachatel mohl se samopalem zaběhnout ke kasárenské zdi a předat ho někomu, kdo tam čekal.”

To je nepravděpodobné,” nesouhlasil Hanousek. Bylo by velmi riskantní chodit kolem zdi se samopalem a pak jej házet někomu na druhé straně.”

Uznal jsem Hanouskovu námitku. Pak jsem se rozhodl: Budeme hledat znovu.”

Na vaem místě bych udělal toté. I kdy nebude hledání úspěné, člověk musí mít pocit, e udělal vechno, co bylo v jeho silách. A také bych si promluvil s velitelem roty na téma, zda ví, e jej někteří vojáci nemají v oblibě. Nevynechal bych ani to děvče, které dalo přednost Poívalovi před Dolealem.”

Souhlasil jsem a z vlastní iniciativy dodal: Promluvím i s veliteli lonic, zda si nevimli, e při budíčku někdo chyběl.”

Bylo páteční odpoledne a mne napadlo, e bych neměl kazit Hanouskovl víkend. Vy tady chcete zůstat?” nadhodil jsem.

Pojedu a zítra, zúčastním se hledání.”

Máte zajitěný nocleh?” pokusil jsem se zviklat jeho rozhodnutí.

Někde se vyspím, s tím si nedělejte starosti.”

Půjdu to nové hledání zorganizovat.” Pochopil jsem, e Hanouskovo rozhodnutí je nezviklatelné.

Vydal jsem se hledat četaře Kovaříka. Měl jsem těstí. Nael jsem ho na politickovýchovné světnici, kde spolu s několika dalími členy výboru svazácké organizace právě projednával přípravu sportovních soutěí na sobotu a neděli pro ty, kteří zůstanou v kasárnách.

Kdy jsem vyslovil svůj poadavek, nejevil přílinou ochotu. Víte, soudruhu poručíku, dnes večer dávají v útvarovém kině dobrý film,” přiznal otevřeně. Smrt krásných srnců. Kluci se na něj těí.”

Tak to se tedy nedá nic dělat. Smrt krásných srnců si přece nemůete nechat ujít,” odpověděl jsem trochu natvaně.

To hledání pospíchá, e? zeptal se jeden z členů výboru.

Mám dokonce pocit, e dost hodně,” řekl jsem. Jestli je samopal jetě v kasárnách, máme pořád anci.”

Kolik lidi potřebujete?” ozval se Kovařík.

Stačí členové výboru,” usoudil jsem. Pokud ovem nebude mnoho těch, kteří odmítnou.”

Z přítomných neodmítl ani jeden.

U velitele útvaru, za nim jsem zael, abych mu sdělil, e bychom se rádi pokusili samopal znovu hledat, seděli politický pracovník a náčelník tábu. Upřesňovali plán výcviku na přítí týden. Vichni tři uvítali můj návrh.

Kapitán Mikeska slíbil, e ml zabezpečí od vech objektů klíče, hodina H byla stanovena na devatenáct třicet.

Vrátil jsem se za Hanouskem.

Zatím jsem se trochu poohlédl,” sdělil mi. V úvahu přichází nejblií okolí dvora. Několik meních budov, asi dílen nebo skladů, bývalá koňská stáj a kabiny u hřitě na kopanou.”

Bylo nás dvanáct. Rozdělili jsme si jednotlivé úseky, prolézali vechna zákoutí, hledali v dílnách a skladech.

Pátrací akci jsme ukončili před jedenáctou. Vojáci se i tentokrát rozcházeli mrzutí a zřejmě ml v duchu nadávali za nápad, který je připravil o Smrt krásných srnců. Poděkoval jsem jim za ochotu a spolu s Hanouskem se vrátil do kanceláře, která nám byla propůjčena.

Kdy si pospííme, jetě stačíme v Národním domě stihnout něco k jídlu,” řekl Hanousek a podíval se na hodinky. V pátek mají otevřeno do půlnoci. V téhle posádce to dobře znám.”

Budete muset jít sám. Já se z téhle kanceláře nemohu vzdálit,” oznámil jsem mu.

Hanousek se na mě nevěřícně podíval.

Neměl jsem v úmyslu ho dlouho napínat. Já ten samopal toti nael,” řekl jsem a snail se, aby to vyznělo pokud mono ledabyle.

Chvíli jsme proti sobě seděli mlčky. Spíe jsem tuil ne viděl, e Hanousek usilovně přemýlí.

Jsi dobrej,” přeel na přátelské tykání.

Vy jste dobrý,” oponoval jsem. Nebýt vás, asi by mě nenapadlo hledat v irím okruhu.”

Řekl jsem, e jsi dobrej a tím to končí.”

Děkuji vám. A teď se pojďte podívat.” Zhasl jsem a zavedl kapitána k oknu. Tamhle,” ukázal jsem do vzdáleného rohu kasáren, na nevábně vyhlíející budovu. V přízemí je sklad uhlí. Vrazil jsem tam sám, bylo

odemčeno, trochu se při svitu baterky rozhlédl, nepodařilo se mi najít vypínač, a tak jsem vyel ven. Usoudil jsem, e nemám naději. Na přeházení uhlí bychom potřebovali vichni aspoň půl dne. Pak mě napadlo, e pachatel taky neměl na ukrytí samopalu moc času. Vrátil jsem se dovnitř. Nael jsem vypínač a rozsvítil. Vzal jsem lopatu a začal jenom rozhrabovat. A samopal se objevil. V krabici obalené igelitem. Zřejmě si to pachatel připravil předem. Je po topné sezóně, věděl, e se uhlí nebude odebírat. Kuchyně má svůj vlastní sklad. Rozhodl jsem se, e o nálezu nikomu nepovím a počkám si, a si pro něj někdo přijde. Nemůe to dlouho trvat. A i kdyby, dokáu čekat třeba týden.

S moností sledovat uhelný sklad Jsem to ani trochu nepřeháněl. I teď, v úplné tmě, se nikdo nemohl dostat ke skladiti, ani by byl viděn. Silná árovka, umístěná na zdi nad vchodem do skladitě, ozařovala dostatečně celý prostor.

Ta krabice a Igelit,” řekl Hanousek, je důkaz, e samopalu má být pouito k nějaké lumpárně. Take dnes budu hlídat s tebou. Ráno zavolám eně, aby jela na chatu s dětmi sama.”

Ta bude mít radost,” poznamenal jsem.

U si zvykla,” řekl Hanousek. Ale velitel by měl vědět, kde se samopal nachází. A taky nadporučík imon. Orgán vojenské kontrarozvědky probere opatření po své linii. Vyrozumím ho sám.

Na chodbě ztichlé budovy se ozvaly kroky. Vyel jsem z kanceláře, abych se podíval, kdo to je. Politický pracovník Toička mířil ke schodům.

Co tak pozdě?” prohodil jsem, jen aby řeč nestála.

Nápodobně,” odpověděl.

Máte jetě pět minut čas?” pocítil jsem potřebu seznámit Toičku se svým úspěchem.

Samozřejmě,” přisvědčil. Zajdete?”

Hned přijdu,” řekl jsem a vrátil se do kanceláře poádat Hanouska, aby neopoutěl stanovitě. Přikývl, pohodlně usazen sledoval oknem kasárenský dvůr.

Toička mezitím uvařil kávu. Dáte si,” spíe konstatoval, ne se zeptal.

Chystal jsem se mu sdělit, e nikdy nepiji kávu po esté hodině večer, protoe pak nemohu usnout, ale včas jsem si uvědomil, e dnes na tom nezáleí. Stejně spát nebudu. Proto jsem neodmítl, kdy přede mne postavil hrnek.

Zprávu, e samopal je ukryt v objektu kasáren, přijal Toička s potěením. Hlavně kluci budou mít radost,” prohlásil. Pro ně to byl taky nervák.”

Kluci se to nesměji dovědět,” upozornil jsem ho.

Pochopil a ukázal se na výi situace.

Já vím, budete teď sledovat skrý a čekat, kdo si ho vyzvedne. A co velitel? Ten se to také nesmí dovědět?”

Právě naopak. Ohlate mu to, ale pouze jemu. Snad se brzy objeví I pachatel a potěení velitele pluku bude tím větí. Tedy, ono se o nějakém potěení nedá mluvit, kdy jde o mimořádnou událost, e.”

To máte pravdu. Major Patras má i tak dost jiných starostí.”

Osobních?” pobídl jsem politruka ke sdílnosti.

Velitelských. Jednou z něj bude dobrý velitel,” nedal se Toička pobízet. Technice rozumí po odborné stránce jako málokdo, výborný organizátor. S lidmi to ale moc neumí. Dokáe natvat důstojníka, i kdy mu uděluje pochvalu. Ocení jeho práci a současně mu vypočítá, v čem vem by se měl jetě zlepit. Vyjmenuje mu toho tolik, e pochválený získá dojem, e je největí lempl u pluku. Ve vztahu k podřízeným mi někdy připadá jako ten příslovečný slon, co lape v porcelánu. Můj předchůdce si s ním moc druného úsilí neuil a pokládal za těstí, e ho vyslali na studie. Kdy ustanovili Patrasovým politickým zástupcem mne, řekli mi při pohovoru otevřeně, e mám za úkol podret pro pluk nadějného velitele. Pustil jsem se do toho. Nechci tvrdit, e se mi to daří, ale občas zjiuju, e Patras dělá pokroky. Kdy v ničem jiném, tak alespoň v tom, e u nekřičí na lidi, kteří ho natvali.”

Teď u je snad jasné, e samopal nebyl ukraden proto, aby se mu někdo pomstil,” sdělil jsem svůj názor Toičko-vi.

To jsem rád. Přiznám se vám, e právě toho jsem se bál ze veho nejvíc. Hlavně kvůli Patrasovi.” Toička pohlédl na hodinky.

Já vím, zdruji vás,” zareagoval jsem.

Jo, zdrujete. Za chvíli budou v Národním domě zavírat a já bych chtěl přinést něco k jídlu. Pro vás i pro soudruha kapitána. Jak vím, chcete tu setrvat spolu, e?”

Rád jsem přijal tento dobrý nápad a Toičku ujistil, e si samozřejmě nenecháme za sebe platit. Chtěl jsem vytáhnout peněenku, ale Toička řekl, e a potom.

Vrátil jsem se ke kapitánu Hanouskovi. Stále jetě seděl v setmělé kanceláři u okna a soustředěně sledoval dvůr a cestu ke skladu.

Co právě podnikáme, je asi hloupost. e jsme nic nenali, to se přece rozneslo a pachatel to ví taky. Proč by se tedy měl chodit dívat pod uhlí, jestli je samopal jetě na svém místě,” pronesl jsem, aby řeč nestála.

Má zřejmě pravdu,” odpověděl kapitán, ale asi také jen proto, aby řeč nestála, protoe dál soustředěně pozoroval pruh světla, protínající kasárenský dvůr.

Za necelou hodinu se vrátil Toička. Nael nás sedět potmě. Vylovil z aktovky pořádný kus turistického salámu a půlku chleba, potom začal vytahovat lahve s limonádou. Pivo neměli,” vysvětlil.

Kolik? zeptal jsem se Toičky.

čtyři, více jsem jich nepobral,” odpověděl.

Myslím, kolik to stálo,” upřesnil Jsem.

Pozornost zetvépé útvaru,” nebyl ochoten se o placení bavit.

Ani já nebyl ochoten se o placení bavit. Sáhl jsem do náprsní taky a vytáhl z ní stokorunu. Jednou ze dvou, které se v ní nacházely.

Hanousek odkudsi vylovil padesátikorunu a dal mi ji. Bereme to napůl,” poznamenal.

Toička nechtěl vzít stovku, Já zase padesátikorunu. Skončilo to tím, e si Toička stovku přece jen vzal. Dostanete čtyřicet korun zpátky, spropitné neberu. Stálo to edesát korun.” Vrátil nám peníze, zeptal se, jestli jetě něco nepotřebujeme a kdy jsme ho ujistili, e nic, popřál nám hodně zdaru a odeel.

Sotva jsme snědli kus salámu a vypili kadý jednu limonádu, objevil se plukovní kontrarozvědčík imon. Sdělil jsem mu podrobnosti o svém nálezu. Souhlasil s navreným postupem. V součinnosti s příslunými pracovníky Bezpečnosti učiní opatření mimo kasárny, kdyby se pachatel pokusil zbraň vynést ven a někomu ji předat.

Oba dva s Hanouskem jsme velmi dobře věděli, e bychom měli hlídání zorganizovat. Stanovit si hodiny, kdy jeden bude pozorovat a druhý spát. Ale nechtělo se nám do toho. Organizovat něco na těch pár hodin, které zbývají do rána, se nám zdálo zbytečné.

Celou noc se nic nedělo, kromě toho, e k ránu, jak u to obvykle bývá, začlo svítat. árovka na zdi kasáren i nad

skladitěm zhasla, pruh světla zmizel a my, ač jsme napínali zrak sebevíce, jsme neviděli vůbec nic. Natěstí to netrvalo dlouho a den se probudil naplno. Rázem nám bylo veseleji.

Dojedli jsme salám, dopili limonádu. Z kasárenských budov se ozvalo pískání a povely, e je budíček. Nastal ruch, který jsem z absíckých časů tak důvěrně znal. Hanousek si zapálil cigaretu, první za celou noc, a pak řekl: Měl bys teď promluvit s veliteli lonic.”

Já vím. Zeptat se jich, zdali si ráno po krádei nevimli, e jim při budíčku někdo chybí. Mělo mě to napadnout u dřív,” uznal jsem sebekriticky.

Po snídani jsem se na učebně seel s veliteli vytipovaných lonic. Svobodníky Kalistou, Peterkou a Zname-náčkem. Začal jsem tím, e jsem je poádal, aby poděkovali těm vojákům, kteří nám včera tak ochotně pomáhali při hledání.

Bylo to stejně k ničemu,” komentoval otráveně Kalista.

Projevili dobrou vůli a to není málo,” opáčil jsem.

Zcela očividně čekali, kdy se vytasím s tím, oč mi jde. Bylo jim Jasné, e jenom kvůli poděkování bych je nevolal.

Nevimli jste si, e ráno po té krádei,… začal jsem v duchu počítat.

Ve středu,” pomohl mi Peterka, abych si zbytečně nenamáhal mozek.

Ano, ve středu ráno,” poděkoval jsem mu pohledem, e vám při budíčku na lonici někdo chyběl?”

Soudruhu poručíku, dovedete si představit, jaký tóčo začíná po budíčku. A tehdy se navíc hledal samopal. Pod postelemi a tak podobně,” ukázal se Peterka z trojice jako nejhovornějí.

Uprostřed toho fofru?” podivil jsem se.

Přisvědčili.

A co kdybychom na to li obráceně?” navrhl jsem. O kterých vojácích bezpečně víte, e ve středu při budíčku nechyběli?”

Zamysleli se. Pak mi začali jmenovat několik vojáků, z kadé světnice čtyři a pět, kteří se toho rána nějak výrazně projevili. Větinou tím, e bylo třeba pouít drsnějích metod k jejich probuzení. Pochopil jsem, e tímto způsobem se nikam nedostaneme, brzy jsem velitele lonic rozpustil a vůbec si z toho nedělal těkou hlavu. Zloděj se přece dostaví osobně.

Zanedlouho veel do učebny major Patras. Vyskočil jsem, abych se mu ohlásil, ale zarazil mě pokynem ruky. Posadil se vedle mě do lavice. Soudruhu poručíku, byl jsem informován, e se vám osobné podařilo samopal objevit,” pronesl a stiskl mi ruku. Děkuju vám. U jsem to také hlásil nadřízeným orgánům. Hlavně, e samopal je pod dohledem a nebude moci být zneuit.”

Jsem dost jeitný a rád slyím, kdy mě někdo chválí. Mám při podobných příleitostech, kterých ostatně nebylo v mém dosavadním vojenském ivotě mnoho, hřejivý pocit. Teď jsem hřejivý pocit neměl, ba dokonce mě pojala obava.

To hláeni jste podával telefonicky, soudruhu majore? A nikdo u toho nebyl?” zeptal jsem se.

Příli lichotivé míněni o mně zřejmě nemáte,” usmál se Patras. Pochopitelně, byl jsem upozorněn mým zástupcem pro politické věci, aby ve zůstalo zatím v útvaru utajeno.”

Vrátil jsem se za Hanouskem a spolu s nim se zahleděl do okna. Kolem skladitě panoval klid.

Ve dveřích stanul Toička. Volají z divize, nadporučík Vondruka,” oznámil mi. Chtěl vědět co je u nás nového. Měl radost, kdy jsem mu oznámil, jak si svazáci dali včera celkem ochotně ujit film a li hledat. Zajímalo ho, jestli nali. Řekl jsem mu podle nai domluvy, e nenali. Doufám, e komplikace, které z toho vyplynou, vezmete na sebe. Teď by chtěl mluvit s vámi, čeká u telefonu.”

Toička mě zavedl do své kanceláře, vzápětí se vak vytratil.

Je průvih, kamaráde,” vysypal ze sebe Michal, sotva zaslechl můj hlas. Je tady Marcela. Včera za tebou přijela.

Jeimarjá,” zabědoval jsem docela neateisticky.

Co s ní mám dělat?” nevzal Míchal moje zabědovánl na vědomi.

Doprovodit ji zase zpátky na nádraí.”

Chce se rozjet za tebou. Ale neví kam. Neřekl jsem ji to. Jako e nevím.”

Jsi moudrá hlava.”

Má to jeden háček. Ona je toti přesvědčena, e v pátek večer, v sobotu nebo v neděli se nikde nepracuje. Ani na vojně a tím méně na prokuratuře.”

To tedy znamená ..

Jo. Podle ní jsi u jiné kočky.”

Tak jí to nějak rozmluv, prosím tě. Jsi přece kamarád.”

Spolehni se,” ujistil mě Michal.

Kapitán Hanousek se po mém návratu do kanceláře zeptal, ani spustil zrak z okna: Má nějaké starosti?”

Mám,” odpověděl jsem popravdě. Srdeční.”

Ty Jsou ze vech nejhorí,” usoudil a pak mi sdělil, e má hlad.

Dohodli jsme se, e půjde na oběd jako první.

Poté, co jsem se vrátil z oběda i já, jsme svorně konstatovali, e takhle trávený víkend připomíná spí domácí vězení.

Odpoledne se nesmírně vleklo. Byl jeden z pěkných slunečních dnů, z nedalekého koupalitě se občas ozval radostný křik dětí. A moná, e i dospělých. Proč by se dospělí neměli umět radovat z krásného dne? V kasárnách zavládlo ticho. Přistihl jsem Hanouska, e začal ve svém křesle poklimbávat. Nechal jsem ho, ale o to více jsem zbystřil pozornost. Okolí skladitě zůstávalo prázdné.

Později odpoledne se z budovy vyhrnul hlouček vojáků. Zamířili na plácek blízko skladitě uhlí, aby si zahráli fot-bálek. Začali s náramnou vervou a bez rozhodčího, co bylo na průběhu utkání dost znát. Hráči se co chvíli hádali o sporný míč, občas dolo k zákroku, za který by kvalifikovaný rozhodčí neváhal vytáhnout lutou, eventuálně i červenou kartu.

K místu klání se přiblíil voják ve vycházkovém stejnokroji, s velkou sportovní branou přes rameno. Být v teplá-cích, asi bychom ho ani nezaregistrovali. A dokonce fot-bálku byl jeho jediným divákem. Zdál se mi povědomý, ale na tu dálku jsem nebyl schopen spolehlivě určit, o koho přesně jde. Čím déle se hrálo, tím více přibývalo na ostrosti zákroků. Po jednom z nich, mimo jakoukoli pochybnost volajícím po červené kartě, toho hráči nechali a zamířili zpět ke kasárenské budově. Najednou do mne Hanousek ouchl. Nebyl teď u ani trochu ospalý. Nemusel mě upozorňovat, já si toho viml také. Voják ve vycházkové uniformě a s branou nenásledoval ostatní, ale zmizel za dveřmi skladitě uhlí.

Ani bychom mezi sebou prohodili slovo, seběhli jsme spolu s Hanouskem se schodů a pootevřenými dveřmi, vedoucími z budovy na dvůr, jsme napjatě pozorovali vchod do skladitě. Voják, obtíený branou, z nich vyel

po několika minutách, ale mně i Hanouskovi se těch několik minut zdálo věčností. Pozorně se rozhlédl kolem sebe, přeel dvůr a zamířil k bráně. V tom okamiku jsem ho poznal. Byl to vojín Milič, v civilu drogista.

Půjde za nim, ale nenápadně, musíme vědět, s kým se setká,” nařizoval kapitán. Já zařídím u dozorčího pluku dalí.”

Proběhl jsem budovou a tím jsem získal před Miličem pár minut náskok. Nechal jsem ho projít z brány ven a čekal. Podporučíka, dozorčího u vchodu, jsem se zeptal:

Kam el ten voják s branou?”

Podporučík obhlédl situaci znaleckým okem. Na nádraí. Kdyby el do města, zahnul by hned za kasárnami vlevo.”

Vyrazil jsem z brány a strnul. Miliče jsem nikde neviděl. Zdrení na bráně bylo zřejmě delí, ne se mi zdálo. Přidal jsem do kroku, jako u dávno ne. Ani při sluební tělovýchově si nedávám tak zabrat. Za chvíli mě začalo píchat v levém boku, ale bolest jsem vnímal jen okrajově. Více mě děsilo pomylení, e by mi Milič mohl zmizet i se samopalem. Dorazil jsem k místu, kde se dosud rovná silnice začala prudce svaovat. Spatřil jsem nádraní budovu a také vojína Miliče. el rychlým krokem, sportovní branu měl přehozenou přes rameno a mimo jakoukoli pochybnost směřoval k nádraí.

Trochu jsem zvolnil. Jednak proto, e jsem si při běhu hrábl, jak říkají sportovci, a na dno svých sil a také proto, e jsem nechtěl, kdyby se Milič ohlédl, aby zjistil, e za ním někdo jde. e by mě na tu dálku poznal, to zatím nehrozilo. K nádraí navíc mířili i Jiní chodci.

Pak jsem zaslechl za zády mohutné oddechování. Ohlédl Jsem se a spatřil Hanouska.

Vyřídil jste to rychle, soudruhu kapitáne!”

Dozorčí pluku vyčlenil z hotovostní skupiny eskortu s gázem. Je v rádiovém spojení s operační skupinou Bezpečností na nádraí.” Během řeči nabíral dech.

Teď za ním půjdu Já. Mě nezná,” rozhodl. Tebe nesmí vidět.” Po těchto slovech vyrazil směrem ke stanici.

Počkal jsem a kdy se přiblíil houf cestujících, spěchajících k vlaku, nedalo mi to a vmísil jsem se mezi ně.

Nenápadně, skryt za telefonní budkou, jsem přehlédl nástupitě. Vojenských stejnokrojů se tu hemilo dost. Nástupitě bylo plné lidi, včetně rodičů, manelek a dívek,

co přijeli navtívit vojáky zdejí posádky, kteří se teď přili s nimi rozloučit. Pak jsem spatřil Miliče. Seděl sám na lavici na peróně, přímo pod hodinami. Veel jsem do nádraní haly, kde mě Milič nemohl spatřit. Hanouska jsem zatím nikde neviděl. Podíval jsem se na tabuli příjezdů a odjezdů. Rychlík do Prahy přijede za půl hodiny, rychlík od Prahy za dvacet minut. Představoval jsem si dalí vývoj situace tak, e těsně před odjezdem vlaku na Prahu se někdo u Miliče zastaví, převezme od něho branu a v tom okamiku zasáhnou přísluníci Bezpečnosti. Anebo by to mohlo být naopak, e zájemce o samopal vystoupí z praského rychlíku a po převzetí brany bude pokračovat na Plzeň. Z nádraního tlampače se ozval dívčí hlas, který se značným chraptěním cosi oznamoval. Teprve po opakovaném hláení jsem pochopil, e přijídí rychlík od Prahy.

Vyhlédl jsem oknem na nástupitě. Milič právě vstal a vydal se na druhý konec, tam kde se dalo očekávat čelo vlakové soupravy. Nikdo ho nesledoval, aspoň jsem nikoho takového neodhadl. e kapitán Hanousek a operativci Bezpečnosti jsou někde nablízku, jsem ani na okamik nezapochyboval.

Kdy rychlík od Prahy zastavil, boj o místa v něm se nekonal, cestujících směrem na Plzeň bylo poskrovnu.

Milič zvolna kráčel od lokomotivy podél vlaku. Poznal jsem zcela bezpečně, e někoho vyhlíí. Ze čtvrtého vagónu od lokomotivy sestoupil na schůdky chlapík kolem čtyřicítky v koené bundě. Vyklonil se a natáhl ruku směrem k Miličovi. Vzal od něho sportovní branu, něco mu říkal, ale nedořekl. Vmiku je obklopila skupinka muů, jeden v modrém stejnokroji ozbrojené stráe ochrany eleznic. Brana skončila v jejich rukou.

Milič i ten chlápek v bundě se ani nestačili vzpamatovat a u je odváděli k východu z nádraí, el jsem v patách za nimi a vyslechl hlasy cestujících, kteří se nacházeli na nástupiti. Jejich sympatie patřily vojínu Miličovi. Padlo několik poznámek, e zas chytili chudáka vojáka, který chtěl jet načerno domů. Před nádraím jsme vzbudili pozornost party výrostků s batohy na zádech, kteří sledovali, jak chlápka v bundě vtlačili dva mui v civilu do přistavené volhy. Vojín Milič se sklopenou hlavou nastoupil posluně do gazíka, doprovázen z obou stran členy vojenské eskorty, ozbrojenými samopaly. Přisedli jsme

s kapitánem Hanouskem do vozidla k dozorčímu útvaru, který doprovázel eskortu. Cestou do kasáren, kde měl Hanousek svoji aktovku a na svobodárnu, kde jsem zase já zanechal svůj cestovní kufřík, jsme mlčeli. U brány kasáren na nás čekal major Patras. Zřejmě u dostal hláení od nadporučíka imona, který se akce na nádraí rovně zúčastnil.

Soudruzi, já se vám přiznám, e jsem byl původně pro to, zadret toho kluka hned v kasárnách a nedělat to po nádraí. To víte, takový zákrok vyvolává na veřejnosti neádoucí ohlas.”

Kdybychom Miliče vzali hned v kasárnách, asi by zapíral, těko bychom mu dokazovali, jak chtěl se samopalem naloit a komu ho chtěl předat. Teď máme rukopádně, usvědčující důkazy, včetně pachatele i spolupachatele,” řekl stroze Hanousek. Pro vás, soudruhu majore, záleitost víceméně skončila. Pro nás nikoliv. Ne bude vyetřování uzavřeno, dá to jetě dost práce.”

Major Patras pokrčil rameny. Nezlobte se, to Jsem celý já. Měl bych vám poděkovat a místo toho vás málem kritizuji. Opravdu se na mě nezlobte. A děkuji vám.”

S děkováním počkejte,” zarazil ho Hanousek tónem, nepříli ladícím se skutečností, e mluví s důstojníkem vyí hodnosti. Sice jen o jeden stupeň, ale přece Jen vyí.

Zajděte aspoň na kafe,” zaprosil Patras. Nechám vás potom dovézt k vlaku. Teď vám stejně nic nejede.”

Pohlédli jsme s Hanouskem na sebe a přikývli.

Bylo mi jasné, proč s námi chce mluvit. Zřejmě sl potřebuje vylít srdce. Právě teď a neodkladně.

Zali jsme do jeho kanceláře v budově tábu. Za pár minut přinesla sluba kávu. Víte, já asi nejsem komandýr, jak má být,” začal, kdy jsme stačili zamíchat cukr. S lidmi to moc neumím, i kdy se snaím.” Potvrdil, co ml včera, vlastně předevčírem sdělil jeho politický zástupce. Počítá se se mnou na táb divize. Myslím, e nejsem patný operátor. Nahoře rozhodil, e musím dokonale poznat pluk. Asi mají pravdu, ale kdo to má tady se mnou vydret? Toička se kadou chvilku snaí hasit, co pokazím.”

Usilovně jsem se pokouel vymyslet něco, čím bych ho potěil.

Hanousek mě předeel. Nelamte si s tím hlavu. Vojnu

máte rád a to je hlavní. Jednat s lidmi se také, dříve nebo později, naučíte.”

ena to se mnou taky nemá lehké. Je lékařkou. Slouí v okresní nemocnici. A nehodlá donekonečna trávit kus ivota dojíděním mezi okresním městem a zdejím sídlitěm. A taky bychom se rádi dočkali nějakého potomstva. Jene… Nedopověděl, ozval se zvonek telefonu. Zvedl sluchátko. Ústředna přepojila energický enský hlas. Telepatie!

Proč tam vysedává i v sobotu večer?” chtěla vědět velitelova manelka.

Mám tady soudruhy z prokuratury, kvůli tomu případu … Uklidni se, Majko, u je vechno v pořádku.”

To jsem sama ráda,” vyslechli jsme, ani jsme chtěli. Proč nepozve soudruhy k nám? Vyřiď jim, a přijdou,” rozhodl ten rezolutní hlas.

Patras se podíval na hodinky. Je u dost pozdě…

A co má být? Něco k jídlu a pití se u nás najde.” Bylo zřejmé e to není major Patras, kdo v jejich domácnosti velí.

Pozvání jsme nemohli odmítnout.

V jednom z domů panelákového typu, který se jako celé vojenské sídlitě poněkud nehodil do malebného panoramatu zdejího městečka, nás uvítala Marie Patrasová. Přila otevřít oblečena v jakési kimono a úzké černé kalhoty. Byla to pěkná enská, brýle s úzkými kovovými obroučkami jí také náramně sluely. Představili jsme se a byli pozváni dál. Zavedla nás do obývacího pokoje. Na stole, v jeho středu, trůnila vkusně naaranovaná studená mísa. Nelo ml do hlavy, jak paní domu dokázala v tak krátké době zvládnout kulinářský výtvor. Vyzvala nás, abychom se posadili a do napoleonek se zlatými obroučkami nalila koňak světové značky.

Kadou chvíli se mi někdo snaí něco podobného podstrčit,” pronesla, kdy jsme si připíjeli. Spousta lidí má jakousi představu, e kdy vrazí doktorovi flaku, bude je řezat pozorněji ne normálně. Představte si, e tuhle láhev koňaku jsem nala včera za dveřmi na chodbě. Vím, od koho je, ale nemám čas ani chu ho shánět, abych mu ji vrátila. A teď vezměte zavděk tím, co dům dal.”

Pustili jsme se do jídla s náramnou chutí.

Dojedli jsme a rozvinul se zcela nezávazný rozhovor. Doktorka Patrasová si postěovala na příli časnou

zavírací dobu ve zdejí samoobsluze a připálené rohlíky, které do ní přiváejí.

Major Patras se na ni zálibně díval, já sl v duchu říkal, e bych se ji nechtěl dostat pod kudlu. Co si v duchu říkal kapitán Hanousek, dalo se sotva poznat. Po chvíli přela doktorka Patrasová od stesků na místní samoobsluhu ke kritice kulturního vyití. Čas do odjezdu vlaku nám utěeně plynul.

Naposledy jsme pozvedli napoleonky. Prosím vás, řekněte někde někomu, e nechat mého mue velet vojákům není dobré. Ani pro něho, ani pro ty vojáky. A někde přednáí nebo maluje ipky na mapách, ale a, proboha, nemá co do činění se ivými lidmi. Nemá k tomu předpoklady, co mohu jako člověk, nacházející se v jeho těsné blízkosti, odpovědně potvrdit,” prohlásila v mírné náladě Marie Patrasová.

Mám trochu jiný názor,” namítl Hanousek. Vá mu má podle mého názoru vechny předpoklady stát se dobrým velitelem.”

Jeho slova vyvolala údiv nejen u Patrasová, ale i u jejího mue.

Na dveřích se ozval zvonek. Řidič s pohotovostním vozidlem pro nás přijel.

Nádraí bylo v tuto noční hodinu téměř liduprázdné. Zali jsme k pokladně. Dva do … jmenoval Hanóusek sídlo naí vojenské prokuratury. Vzápětí se opravil. Jen jeden. Druhý do Prahy. Je to tak správně?” obrátil se ke mně.

Netroufal jsem si,” přiznal jsem pokorně.

Jen jeď,” prohlásil Hanousek rezolutně. Návrat v pondělí večer. Vechno potřebné u náčelníka zařídím.”

xxx

Jirko, vechno za jedna,” uvítala mě ve svém pokojíku na koleji Marcela. Dobrý, co?”

Vynikající, blahopřeji. A omlouvám se ti za marnou cestu do naí posádky,” pronesl jsem provinile.

Mělo mě napadnout, e kdybys mohl, přijel bys za mnou. Ale moc se mi chtělo se ti pochlubit. A jak jsi dopadl ty? Taky za jedna?”

Právě tímhle si nejsem přili jist,” přiznal jsem se.

Začíná, proto od tebe nemohou očekávat vrcholný výkony.”

Začínající přece nemusí být zrovna hlupák,” zareagoval jsem dost podráděné.

Právě jsi pronesl moudrý výrok,” řekla Marcela.

Nevím, co je na něm tak moudrého.”

Brzy budu přece začínat i já. A taky si nemyslím, e jsem trouba. Zítra se rozhodne, kde to bude. Jdu na kádrový pohovor. Právní oddělení světoznámého podniku.” Připojila jeho jméno a já musel uznat, e jde o podnik opravdu na mezinárodní úrovni.

Uvědomil jsem si, e jsme se právě dostali k velmi oehavému tématu. Mylenka, co bude Marcela dělat, a skončí vysokou kolu, mě napadla samozřejmě u několikrát. Nikdy jsem v tom velký problém neviděl. U nás v posádce by ji u okresního soudu přijali s otevřenou náručí. Měl jsem to ověřené. Teď jsem s tím vyrukoval.

Proč bych měla začínat někde u okresního soudu, kdy mám monost v Praze?” podivila se.

Bylo mi jasné, co bych měl udělat. Říci jí, e si ji hodlám vzít, jestli souhlasí, e mám docela reálnou anci na byt, i kdy to nebude hned zítra, a e ji mám rád. V této souvislosti by se to asi hodilo a nevyznělo by to banálně. Ano, tohle vechno jsem věděl, ale náhle jsem zjistil, e to neudělám. Alespoň dnes ne. Patřím toti k lidem, kteří se zásadním rozhodnutím váhají. Má vlastně pravdu. Za ten kádrový pohovor nic nedá a k ničemu tě nezavazuje,” slyel jsem sám sebe, jak říkám něco, s čím vnitřně nesouhlasím.

Taky si to myslím,” odpověděla Marcela. Vyznělo to dost mrazivě.

Příchu mrazu mělo i vechno, co následovalo potom. Marcela prohlásila, e bychom měli jít někam na oběd a dodatečně oslavit její závěrečnou zkouku.

Já tu mrazivost nechtě jetě zmnoil. Vyloil jsem jí se značnými rozpaky, e Ji nemohu pozvat, jeliko moje momentální finanční situace stačí na zakoupení zpátečního lístku do posádky.

Tak nebudeme obědvat,” oznámila stručně. Já na tom nejsem o nic lip. Tedy co se finanční hotovosti týká.”

A musí se ta oslava konat v podniku? Tady má přece útulno,” nadhodil jsem a pokusil se ji obejmout.

Vyvinula se mi z náruče. Lásky se nenajíme, Jirko,” pronesla a pohlédla na hodinky.

Za stávající situace to jen přilévalo olej do ohně.

Doprovodím tě na nádraí,” oznámila mi stroze.

Není třeba, Marcelo. Trefím sám,” odpověděl jsem bez úsměvu.

Tak se stalo, e jsem dorazil na svobodárnu jetě za denního světla.

Nějak brzy. Vyhnala tě?” houkl na mě starý Tomáek.

Mnoho nechybělo a byl bych se mu svěřil, ale bál jsem se, e se rozteskním více, ne je zdrávo. Mám moc práce,” odsekl jsem mu a proel kolem jeho kukaně rychlým krokem, abych mu vzal monost navázat se mnou rozhovor.

Michal se samozřejmě jetě nevrátil. Vrhl jsem se pod gauč a vytáhl odtud kufr, ve kterém jsem měl uloeny knihy a různé písemnosti. Začal jsem se v něm přehra-bávat. Poznámkový seit z kursu pro budoucí vyetřovatele vojenské prokuratury jsem po delím úsilí objevil.

Metodiku výslechu nám tehdy přednáel zkuený praktik a měl u svých posluchačů velký úspěch. Vybavil jsem si dokonce v paměti některá jeho vtipná rčení, jimi svoje přednáky bohatě perkoval. Zahloubal jsem se do svých poznámek tak, e jsem přestal vnímat čas a málem přehlédl, e se Michal u vrátil. Začal mi líčit různé patálie, spojené se svatebními přípravami. Bylo to téma, vůbec se nesrovnávající s mým duevním rozpoloením.

Tebe to nezajímá, e?” postřehl Michal.

Promiň,” nepokusil jsem se něco předstírat. Mám před sebou výslech, na kterém mi velmi záleí.”

Tak to tě tedy nebudu ruit,” trochu se urazil.

Připravil jsem se ke spaní a ulehl s poznámkami v ruce. Budu si muset udělat důkladný konspekt výslechu, rozhodl jsem se v duchu. Avak vzápětí jsem toto rozhodnutí zamítl. Jakýpak konspekt, jestlie mi chybí to nejpodstatnějl. Vdy já toho vím o Miličovi straně málo. Ano, tady musím začít, dovědět se o něm co nejvíce. S tímto předsevzetím jsem usnul.

Zdál se mi straný sen. Vyetřovatelka generální prokuratury Marcela Hosprová mě měla v prádle, la na mě zřejmě podle předem připraveného konspektu, který se naučila nazpamě a teď mě přímo drtila svými otázkami. Měl jsem toho na triku habaděj. Svedením pod slibem manelství počínaje a psychickým týráním konče. Probudil jsem se patně vyspalý, co mi samozřejmě na náladě nepřidalo, take jsem byl ráno jetě protivnějí ne

obvykle bývám. Michal u měl v tomto směru svoje zkuenosti, proto ho to nijak mimořádně nepřekvapilo.

Hned po příchodu na pracovitě si mě k sobě dal zavolat náčelník. Kapitán Hanousek mě podrobně informoval u včera. I za vás, začal. V onom i za vás se skrývala výčitka. Pochopil jsem, e nápad zajet do Prahy nebyl příli moudrý.

Chtěl jsem se pokusit o nějaké ospravedlnění, ale nebylo to nutné. Náčelníkovi zřejmě postačilo, e jsem tu výčitku postřehl a pokračoval: U jsem zařídil vechno potřebné. Vojínu Miličovl bude jetě dnes doručeno do vazby obvinění. Před chvílí mě volal velitel divize a netajil se uznáním, jak rychle jste zapracoval. Zapracoval jste opravdu rychle, co o to….Náčelníkova tvář se zachmuřila. Dalo se z ní vyčíst, e se podpiukovník právě rozhoduje, zda mě setřít na plné pecky či jen trochu.

Kdy se ve kole probíraly úkoly a metody práce vyetřovatele, asi jste tenkrát chyběl, e? Vy jste nám, člověče, udělal z toho případu málem kovbojku. Vyetřovatel číhá v noci na pachatele u okna a pak se plete do honičky na nádraí. To vám přece nepřísluí. To byste měl vědět. Kapitán Hanousek u dostal svoje za to, e vám u té kovbojky asistoval. Je zkuenějí ne vy a neměl něco podobného dopustit. Bylo to naposled, rozumíte? V případě Hanouska o tom nepochybuji a byl bych rád, kdybych nemusel pochybovat, ani pokud jde o vás.”

Odmlčel se. Zřejmě hledal vhodná slova, jak mi sdělit, co má jetě na srdci. Pokračoval a po chvíli: Byl bych rád, kdybyste mě teď dobře pochopil. My bychom vlastně mohli povaovat tento případ pro nás za téměř vyřízený. Ztratil se samopal, my ho nali a máme i pachatele. Take nic nebrání, abychom ho poslali před soud. Jene tahle kráde je jenom článkem nějakého řetězu, který se u armády bezprostředně netýká. Měli bychom pomoci tu souvislost odhalit. V irím zájmu, v zájmu celospolečenském. Zní to trochu nadneseně, ale na vhodnějí formulaci jsem nepřiel. A moná, e ani neexistuje. My máme jetě monost s tím klukem hovořit, vysvětlit mu, e jede v něčem, čeho dosah si moná ani neuvědomuje. Pokuste se o to.

Zazněl telefon. Podplukovnk zvedl sluchátko a dost nedůtklivě řekl: A za chvíli, mém tady teď něco důleitého.”

1 iXB

P5S^ ;

JEtm! i

t - . Ś 4*^ -

 JBrJ

Moje sebevědomí stouplo.

Tak co? Kdy se do toho dáte?

Samozřejmě, e ihned, soudruhu podplukovníku.”

Kdy vám tedy mám dát Miliče předvést?”

Kdybyste dovolil… Já vlastně o tom Miličovi téměř nic nevím. Proto bych ze veho nejdříve chtěl…

Dobrá. Take se přihlaste sám.” %

Zvedl jsem se k odchodu, protoe opět zazvonil telefon. Podplukovník zopakoval, e má něco důleitého na práci. Přesto jsem ho poádal, abych mohl odejít.

Souhlasil, ale kdy jsem směřoval ke dveřím, poloil mi otázku; Jak jste včera uspěl v Praze?”

Dopadl jsem jak sedláci u Chlumce, soudruhu podplukovníku,” odpověděl jsem.

Nechtěl byste si o tom popovídat? Těch telefonů si nemusíte vímat.”

Nezlobte se, prosím vás, ale nechci. Tohle si musím vyřídit sám. Předevím sám se sebou.”

Podplukovník nic nenamítal a propustil mě.

Rozhodl jsem se promluvit si s Hanouskem. Veel jsem do jeho kanceláře. Mohu na chvilku?” zeptal jsem se.

Moc tě setřel?” přivítal mě otázkou.

Dost.”

Nedalo se nic jiného dělat, ale v tobě, hochu, bylo tolik zanícení, e jsem se neodváil ti ho brát. Take to setření beru na nás oba. Stav se pro mne, a půjde na oběd.” Dal tak najevo, e povauje jakýkoli dalí rozhovor o setření za bezpředmětný.

Vyhledal jsem si přísluné poznámky a přichystal se k činnosti, která je mi dost protivná. Zasedl jsem za psací stroj, abych v duchu přísluné směrnice sepsal vechno, co jsem a dosud vyetřováním odcizení samopalu zjistil. Napadlo mě, e bych měl zajít navtívit Llbuku. Nelo o nápad zcela nezitný. Co kdyby náhodou nebyla právě zavalena prací?

Od rána tady o vás koluje samá chvála,” přivítala mě.

Přehánějí,” mávl jsem rukou.

Nemyslím, e by se u nás s chválou přehánělo. Alespoň mně se to jetě nikdy nestalo.”

Chvíli jsme si popovídali, ani Libuka na okamik přestala ukat do klávesnice svého elektrického psacího stroje. Bylo zřejmé, e je zavalena prací a nepřichází v úvahu, abych ji poádal o psaní.

Vrátil jsem se za svého consula, nikoli elektrického, a začal ukat. Kancelář jsem zamkl dlouho po skončení pracovní doby. Dozorčímu jsem musel potvrdit do seitu odchodů, e opoutím budovu prokuratury ze sluebních důvodů ve 23.10 hodin.

xxx

Tak u jsem zase tady, řekl jsem si v duchu, kdy jsem stanul v bráně kasáren. Voják, který v ní stál, se mi ohlásil přiblině stejně předpisově, jak by se asi ohlásil, kdyby k jednotce zavítal generál.

Soudruh velitel není přítomen,” sdělil mi stále jetě v onom výstavním pozoru. Ale soudruh nadporučík Toička i soudruh náčelník tábu jsou u sebe.”

Rozhodl jsem se pro nadporučíka Toičku.

Kde sedí jistě víte,” nemínil mě voják zdrovat administrativou.

Vy mě znáte?” zeptal jsem se.

Samozřejmě, jste přece…, chtěl udat moji funkci, ale náhle se zarazil. Nebylo mu jasné, jestli to smí vědět.

Přesto nadporučíku Toičkovi zavolejte, e jsem tady,” udělal jsem kompromis. Musím vak přiznat, e jsem si připadal náramně důleitě. Začínají mě znát iroké vojenské masy.

Nadporučík Toička vás očekává,” sdělil mi voják zanedlouho.

Toička mě nejen očekával, ale vyel mi vstříc do přízemí. Takříkajíc na půl cesty.

Co je u vás nového?” zeptal jsem se dosti nedočkavě.

Včera ráno jsem vojáky informoval, co se stalo. A proč kontrarozvědčík odnesl ze skříňky Míličovy osobní věci. Bez takových podrobností, jako kde byl samopal ukryt a e jste ho objevil a počkal, a si pro něj přijde.”

Co říkají vojáci tomu, e pachatel byl Milič?” zajímalo mě.

Mám pocit, e je to pro ně těko pochopitelné. Asi si Miliče jako zloděje samopalu neumějí vůbec představit. Znají ho jako neprůbojného a celkem sluného kluka.”

A jeho kamarádi? Ti také o tom pochybují?”

Jestli nějaké měl.”

A právě toto mě teď zajímá ze veho nejvíc. Nějaké kamarády nebo kamaráda přece mít musel,” namítl jsem.

Zjistím to, nabídl se Toička.

Během dopoledne?”

Spolehněte se.

Jetě ne Toička odeel, poádal jsem ho, abych mohl mluvit s vojínem Ledeckým.

Znalec ivota a lidských povah se dostavil zanedlouho. Tvářil se udiveně, e jsem si nechal zavolat právě jeho.

Kluci kráde samopalu odsuzují, ale Millče jako pachatele moc neberou,” odpověděl na moji první otázku.

Já od vás potřebuji vědět, proč.”

Nezdá se jim to. A jestli ode mě chcete slyet proč, tak já si myslím, e se připlet bůhví jak do něčeho, v čem jedou jiný, větí ryby. Co ho ovem neomlouvá.”

Měl Milič u roty nějaké kamarády? Někoho, s kým se důvěrněji stýkal?”

To nevím,” pronesl nepříli ochotně Ledecký. Soudruhu poručíku, já bych nerad vypadal před klukama Jako podmínečně potrestanej, kterej si to ehlí bonzováním.”

Nechtěl jsem ho přesvědčovat, e můj dotaz nemá nic společného s bonzováním, jak vojáci přezdívají donaeč-ství. Poděkoval Jsem mu a propustil ho z kanceláře.

Kdy se konečně objevil Toička, řekl jsem Jediné slovo. Máte?”

Dva, se kterými se stýkal častěji ne s ostatními. Svobodník Vodička a vojín Křístek.”

Sem s nimi,” zaradoval jsem se.

Oba najednou?”

Přisvědčil jsem.

Svobodník Vodička a vojín Křístek se ohlásili a já jim sdělil své jméno a funkci. Dívali se na mě neméně překvapeni ne předtím Ledecký.

Slyel jsem, e vojín Milič je vá kamarád,” nehodlal jsem je dlouho napínat.

Kamarád, to se zrovna říct nedá,” začal první vojín Křístek. Ale e my dva jsme se s ním v době volna nejvíce stýkali, je fakt. Aeknu vám rovnou  nedovedu si představit, e by Milič ten samopal ukradl. Jde asi o nějaké velké nedorozumění.”

Svobodník Vodička souhlasně přisvědčil.

Mládenci, tohle berte jako fakt. Prokázaný fakt. Omyl je vyloučen. Take teď jde spíe o to, abyste mi řekli, jak se vám jevil, něco z jeho soukromí, pokud se vám svěřil. Zda měl nějaké starosti nebo obavy. Předpokládám, e byste to na něm poznali.”

Tak moc toho zase nevíme,” ozval se svobodník Vodička. O své práci v drogérii mluvil málo, měl jsem pocit, e po vojně se tam, kde pracoval, vrátit nehodlá. Stabilní holku neměl, ale nějakou známost navázal tady v posádce.”

Vodička skončil a já se obrátil na Křístka. Nechcete něco dodat?”

Teď si vzpomínám, e před časem za nim někdo přijel, snad kámo. Milič pak chodil jako tělo bez due.”

Tohle mě moc zajímá. Vzpomeňte si, prosím vás, přesněji. Kdo to byl a kdy to bylo?”

Ty podrobnosti jsem pak z obou dlouho a usilovně, avak bezvýsledně páčil. Neznali je. Byl to snad Lubo Manďák, kterého zadrela Bezpečnost na nádraí, kdy přebíral od Millče branu? Zatím jej převzali vyetřovatelé Státní bezpečnosti a o výsledcích budu informován v brzké době.

Nevíte, jak se Jmenuje ta dívka, se kterou se tady seznámil?”

Pokrčili bezradně rameny.

Kdy se vám o ní zmínil, musel ji přece nějak pojmenovat,” nebyl jsem ochoten jen tak snadno se vzdát.

Jednou řekl, e jde na rande s holkou z poty,” vylovil z paměti Vodička.

Přece něco,” potěil jsem se.

Na místní potu jsem se rozhodl zajit Ihned. Nebyla to velká budova. Dvě okénka a jedna telefonní kabina. Za přepákou doporučených zásilek seděla ena, která u zřejmě překročila padesátku. U okénka plateb mi okamité padla do oka mladičká úřednice. Právě u její přepáky stála fronta. Postavil jsem se na konec zástupu lidí, čekajících učinit zadost svým platebním povinnostem nebo zbohatnout prostřednictvím sportky, sazky či malého televizního sázeni.

Kdy Jsem přiel na řadu, sportovně ostřihaná blondýnka marně čekala, e před ni přisunu sloenku nebo sázkový tiket.

Potřebuji s vámi mluvit, slečno,” oslovil jsem ji. O vojínu Miličovi.”

Nezdálo se, e by jí to Jméno příli vzruilo.

O co se vám jedná?” zareagovala lhostejně.

Je to velmi důleité,” naléhal jsem.

Pohlédla na digitální hodinky, zavěené na řetízku

u krku. Musíte počkat, za půl hodiny máme polední přestávku.”

Přiel jsem přesné za půl hodiny. Dveře poty byly zamčeny, před nimi stála dívka v přiléhavé bundičce a úzkých dínsách.

Nezdruji vás od oběda?”

Chodím do závodky na národní výbor,” upozornila mé a naznačila, e bych jl mohl doprovodit a cestou s ní promluvit.

Zamířili jsme k náměstí.

Nejsem zvyklá hovořit o soukromých vécech u přepáky,” začala sama. Vysvětlil jsem jí, o co mí jde.

S Mirkem jsme se seli veho vudy asi čtyřikrát. Seznámili jsme se na diskárně, pak jsme byli jednou v kině. Uměl dost zajímavě vyprávět. O své práci na prodejně a e by tam měl po vojně dělat vedoucího. Jednou se mě pokusil na procházce políbit a kdy jsem se ho ptala proč, mlčel a víckrát u to nezkouel. Byla jsem dost zvědavá, co se z toho veho vyklube.”

Vyklubalo se?”

Nevyklubalo. Měla jsem dojem, e se chce spí někomu vypovídat, ne aby mu lo o nějaký… chození.”

Myslíte, e by byl schopen dopustit se něčeho zlého?” překvapil jsem ji.

Tohle ode mne nechtějte vědět, tak dobře jsem ho za těch pár schůzek nepoznala,” odpověděla po chvilce zaváhání. Pak mi poloila otázku, kterou jsem očekával od první chvíle.

Proč jste mě vlastně vyhledal? A proč se mě na Mirka tak vyptáváte? Provedl něco?”

Provedl. Tak patného, e právě od něho bych nic takového neočekával. Proto vechny ty dotazy.”

Zatvářila se zděeně.

Můete mi, prosím vás, říct, co udělal?”

Ujiuji vás, e se vás to netýká. Prozatím vak vám nemohu sdělit nic bliího.”

Doli jsme před národní výbor.

Děkuji vám,” řekl jsem jí při loučení.

xxx

Ozbrojený přísluník Sboru nápravné výchovy mi předvedl vojína Miroslava Miliče do místnosti se zamříovaným oknem a dvěma idlemi. Byly od sebe odděleny

zánovním viklajícím se stolkem. Zůstal jsem s Miličem sám. Posadili jsme se proti sobě a mně chvíli trvalo, ne se ml podařilo nasadit sluební výraz. Do rozhovoru, který jsme měli před sebou, se ml moc nechtělo. Donekonečna mlčet se vak nedalo.

Proč?” podařilo se mi konečně přeruit mlčení. Na nic moudřejího jsem v té chvíli nepřiel, i kdy jsem měl tento rozhovor řádně promylený.

Podíval se na mě nechápavě.

Proč jste ten samopal ukradl?” upřesnil jsem otázku.

Myslíte, e u to ví?” odpověděl rovně otázkou.

I já se podíval nechápavě a bylo teď na Mlličovi, aby svoji otázku upřesnil.

Myslím tátu,” hlesl.

Asi ne,” odpověděl jsem. Alespoň my jsme zatím vaemu otci nic neoznámili.”

To Je dobře.”

Dříve nebo později se to bude muset stejně dovědět.”

Já vím, pokýval zkroueně hlavou. Po chvilce zaváhání dodal: A k tomu dojde, byl bych rád, abyste mu to oznámil vy.”

K tomu bych potřeboval vědět víc, ne je mi dosud známo. Proto jsem si vás také dal předvolat.”

To snad stačí, ne?

Vůbec to nestačí. Musíme vědět, co mělo být dál. Je to velmi důleité. Jsem povinen vás poučit, e plné a pravdivé doznání vezme soud jako polehčující okolnost.”

Nevím, co mělo být dál, věřte mi.”

Moná, e mluvíte pravdu,” připustil jsem. Ale i tak nám musíte pomoci, říci nám, kdo u vás kráde objednal. Byl to ten člověk, kterého jsme zadreli u vlaku?”

Marně se namáháte. Já vám přiznám tu kráde, ale víc neřeknu.”

Berete na sebe velkou odpovědnost. Pokouíte se, a to marně, krýt někoho, kdo pojal úmysl nedovoleně se ozbrojit a vy jste mu v tom pomohl.”

Já vám opravdu víc neřeknu, soudruhu poručíku.”

Uvědomil jsem si, e jsem někde udělal chybu. Dostal jsem se do slepé uličky. Marně jsem z ní hledal východisko.

Kluci z vaí roty nechtějí věřit, e jste to udělal.”

Opravdu?” zeptal se a v očích mu zableskl plamének zájmu. Ale lo jen o okamik, pak u nastalo ze strany vojína Miliče tvrdoíjné mlčení.

Dospél jsem k závěru, e pokračovat nemá význam. Dal jsem ho odvést. Samozřejmě, e jsme se dnes neviděli naposledy,” řekl jsem, kdy ho přísluník odváděl. Měl byste se zamyslet. Sám nad sebou a nad tím, e nejednáte správně.

Místo odpovědi Milič jen cosi nesrozumitelného zahučel.

xxx

Činák v kdysi okrajové čtvrti, před kterým jsem přítí den stanul, nevypadal zvenčí přívětivě. Uvnitř nevyhlíel o mnoho lépe. Stoupal jsem po schodech do třetího patra a v duchu litoval starí obyvatele domu, pro které je tento namáhavý výstup kadodenní nezbytností. Jméno Karel Milič bylo natěstí vyryto do mosazné tabulky velkým písmem, take jsem je i v tmavém koutě chodby dokázal přečíst. Zazvonil jsem.

V bytě se ozvaly ouravé kroky a pleskot pantofli. Starobylým kukátkem si mě kdosi chvíli prohlíel, vzhledem k temnotě, ve které jsem stál, toho asi mnoho neviděl, pak se chraplavý hlas zeptal, co si přeji.

Řekl jsem své jméno a vyslovil přání mluvit s otcem vojína Miliče. Dveře se rázem otevřely a za nimi se objevil postarí člověk s bujnou kticí edivých vlasů.

V jeho hlase bylo patrno znepokojení, kdy se zeptal, zda se něco nestalo Mirkovi.

Neobávejte se, je zdráv,” odpověděl jsem.

Ukázal mi na idli za kuchyňským stolem. Předtím z něho sklidil neumytý talíř a značně připálený hrnec.

Přece jste za mnou nepřiel jen proto, abyste mi od něho vyřídil pozdrav. Vy jste jeho velitel?”

Nemám rád úlohu posla patných zpráv, ale nezbylo mi ne abych se tohoto údělu ujal. Představil jsem se mu svou funkcí. Vá syn se dostal do maléru, pane Miliči,” kousl jsem do kyselého jablka. Pak jsem ho seznámil s případem odcizeného samopalu. Otec Milič nevěřícně naslouchal. Střídavě přitom bledl a rudl ve tváři.

Můu vám nabídnout aspoň kafe?” řekl, kdy jsem skončil.

Nic jsem nenamítal. Bylo mi jasné, e se potřebuje trochu víc rozhovořit. Ale jen v tom případě, e si ji uvaříte taky pro sebe.”

Za chvíli postavil na stůl dva objemné hrnky a přisunul

přede mne cukřenku. Seděli jsme mlčky a míchali kávu.

Nechce se mi tomu věřit,” přeruil pan Milič konečně mlčeni. Mirek není gauner.”

Já si to také myslím,” řekl jsem. Odměnou ml byl vděčný pohled.

Zase jsme chvíli mlčeli.

Mohl bych se synem mluvit?” zeptal se mě.

Přijel jsem vás o to poádat. Měl by dostat rozum a přiznat vechno. A hlavně nikoho nekrýt.”

Asi se bojí, soudruhu poručíku.”

Moná, e se bojí, moná si hraje na hrdinu. A tak či onak  kodí nejvíce sám sobě.”

Nemá ve zvyku hrát si na hrdinu. Je spíe slaboch,” konstatoval otec, který se mezitím trochu uklidnil. Kolik myslíte?” povzdechl a nedopověděl.

Pochopil jsem, co má na mysli. Těko říci. Opravdu hodně záleí na okolnostech.”

V kadém případě to nebude málo, co?”

Nebude,” přisvědčil jsem.

Jetě těstí, e se toho nedoila máma,” povzdechl. Vyznělo to trochu křečovitě, bylo mi jasné, e hlavní, co mu teď leí na srdci, je jeho syn. A jak mu pomoci z maléru, do kterého se dostal.

Vy teda nejste jeho nadřízený. Vy jste ho zavřel,” pokýval hlavou. Já původně myslel, e jste přijel ze zájmu o kluka. e vám na něm záleí. A vy ho zatím chcete co nejrychleji dostat před soud.”

Křivdíte mi,” pokusil jsem se mu odporovat.

To si povídejte někomu jinýmu,” odbyl mě.

Nejsem útlocitná nátura, ale přece jen se mě to trochu dotklo.

Kdy mohu přijet?” zeptal se.

Záleí to na vás.”

Co kdybych přijel hned zítra?”

Čím dříve, tím lépe,” odpověděl jsem a sdělil, kde mě najde.

Pak jsme si podali ruce.

xxx

Pan Milič se opravdu přítí den dostavil. V černém obleku, bílé koili a edivé kravatě. Vypadal spí jako truchlící pozůstalý. Tak jsem tady, pane poručíku,” ohlásil se.

Půjdeme, pane Miličl. Čekají nás,” řekl jsem po pravdě, protoe ihned ráno po příchodu na prokuraturu jsem zařídil ve potřebné.

Přeli jsme náměstí a zamířili do odlehlé ulice, na jejím konci se nacházela budova, v minulosti nazývaná kriminál. Dnes jsou přísluníci Sboru nápravné výchovy na podobné označeni tohoto zařízení dost alergičtí.

Uvnitř se nás jeden z nich po splnění přísluných procedur ujal, odemkl dveře místnosti, v ní jsem předevčírem seděl s vojínem Miličem a bez úspěchu se ho pokouel přimět, aby mi otevřel srdce.

Po chvilce přivedl delikventa. Vojín Milič stanul mezi námi, mne si ani neviml, otci se pověsil na ramena a objal ho. Otec po kratičkém zaváhání objetí opětoval. Přísluník Sboru nápravné výchovy zaujal místo za dveřmi. Zvenčí.

Nemám rád, kdy se objímají chlapi a také jsem pochopil, e rozhovoru, k němu teď dojde, bych neměl asistovat. Nenápadně jsem vycouval ze dveří a stanul vedle přísluníka Sboru nápravné výchovy. Ten se na mě vyčítavě podíval. Nechal jsem si hlavou proběhnout přísluná ustanovení a dospěl k závěru, e kdýby lo do tuhého, důvod a cíl svého jednání bych obhájil.

Já vím, není to obvyklé,” prohodil jsem k ramenatému nadstrámistrovi s karmínovými výlokami a s pistolí po boku. Ale nechat je samotné je nejlepí, co teď mohu udělat.”

Neodpověděl, ale z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, e co si zavařím, to si také sním.

Čekali Jsme téměř půl hodiny. Pak otec Milič vyel z neútulné místnosti a pokynem hlavy mi dal najevo, e ostatní je na mně.

Tak co, sepíeme to?” zeptal jsem se mladého Millče a postavil na stůl svůj kufříkový psací stroj.

Pokynem hlavy souhlasil. Poádal jsem nadstrámistra, aby se zúčastnil výslechu.

Nejdříve jsem naukal do formulářů základní údaje. Jméno, příjmení, datum narození, národnost, státní příslunost, adresu trvalého bydlitě a dalí údaje, které běně uvádějí lidé, ádající o výjezdní doloku do zahraničí. Pak jsem ukání zanechal. Obviněný Milič toti začal spontánně vypovídat a já ho nechtěl ruit.

Vyučil se drogistou. Úspěně, patřil mezi nejlepí učně střediska. Umístili ho proto do zavedené prodejny, které

éfoval člověk předdůchodového věku. Naslovo vzatý odborník, zejména pokud lo o sortiment barev a laků, ale často nemocný. Suovala ho srdeční choroba. Tak se stalo, e mladý Milič často plnil dvojjedinou úlohu  prodával a zastupoval současně vedoucího. I s hmotnou odpovědnosti, která z toho vyplývala. Zpočátku si vůbec neuvědomil, e by mu z toho mohly vyplynout potíe. A do okamiku, kdy nedlouho před inventurou zjistil, e má prodejna manko dva tisíce korun. Zděsil se a v několika bezesných nocích přemítal, jak se mu to mohlo stát. Doel k jedinému závěru, e nebyl dost pozorný při přejímce zboí a podepsal doklady, nesouhlasící se skutečností. Rozhodl se, e uhradí manko z vlastních úspor. Za nepozornost se platí.

Kdy mu přítí den přivezli prací prostředky, postěoval si na manko a přiznal se, e je vyrovná ze svého. Řidič i závozník se mu vysmáli. Zítra mu oupnou, co mu chybí. Slib splnili a inventurníci neshledali závady. O několik dní později se řidič se závozníkem objevili znovu. Kamarád z brane je ve stejném průvihu, v jakém byl nedávno Miiič. Take si od Miliče na oplátku něco vypůjčí. Nic moc. Pár plechovek lodního laku a jetě nějaká ředidla olejových barev.

Vyhověl jim a u předem se hrozil přítí inventury. Zbytečné. Přijeli včas a vechno uvedli do pořádku. Tak to pokračovalo měsíc po měsíci. Vypůjčili si a vrátili. Postupně ztrácel přehled, co patří prodejně a co je vypůjčené. e manko stále narůstá, to mu vak bylo naprosto jasné. Dvojice jeho kumpánů vracela méně ne si vypůjčila.

Přiel den, kdy Miroslav Milič dostal povolávací rozkaz k výkonu základní vojenské sluby. Provedl sám pro sebe předběnou inventuru a co zjistil, bylo na infarkt. Chybělo mu v prodejně zboí za devadesát tisíc korun. Teď u nečekal, a se jeho partneři objeví, ale začal je sám shánět.

Přijeli a tvářili se udiveně. Nenechají přece kamaráda ve tychu. Zeptal se, co za to. Upozornili ho, e nepůjde o prachy. Potřebují samopal, třeba i bez nábojů.

Rozkřičel se, e je to nesmysl. Není ochoten něco podobného udělat. Oni se nerozkřičeli. Zachovali klid a sdělili mu, e v tom případě na prodejnu nic nepřivezou. Následky si jistě umí představit. Trestní oznámení, soud a vězení, moná i ve druhé nápravné skupině.

Nakonec podlehl a slíbil, e samopal obstará. Neptal se, k čemu. Dostal adresu, na kterou má poslat telegram, e blahopřeje Ríovi k narozeninám. V sobotu po obdrení telegramu si pro samopal přijedou odpoledním rychlíkem od Prahy. Předá jim ho a tím vechno skonči.

Doplnili mu chybějící zboí tak, e před nástupem na vojnu Miroslavu Millčovi inventura proběhla bez problémů.

Konečně jsem mohl poloit otázku, která mě svrběla na jazyku po celou dobu Millčovy výpovědi. Jména těch dvou?”

Lubo Mánďák, to je ten závozník. Kamil Holan rozváel zboí jako řidič.”

Jste ochoten při konfrontaci opakovat toto ve oběma zatčeným do obličeje?”

Neměl námitky.

Naukal jsem z toho, co Milič vypověděl ve, co jsem povaoval za důleité, jména Lubo Manďáka Kamil Holan jsem napsal velkými písmeny a proloeně. Nabídl jsem výpověď Miličovi k podpisu.

Chtěl okamitě podepsat.

Nejdříve si to důkladně přečtěte,” vybídl jsem ho.

Uposlechl a já mu teprve potom dovolil, aby připojil svůj podpis. Trochu se mu při tom třásla ruka.

Chcete se jetě vidět s tátou?” zeptal jsem se.

Měl byste nás toho uetřit. Oba dva,” poádal Miroslav Milič.

Dobrý,” řekl mi odpoledne major Pospíil, kdy jsem mu předloil Miličovu výpověď. Ale těch jmen je tam nějak málo.”

On jich více neuvedl.”

Dejme tomu,” souhlasil nepříli přesvědčen.

x x x N

Mladý mu, Který mě na pracoviti vyhledal, byl snad jen o pár pátků starí ne já. Přelétl jsem ho pohledem od hlavy a k patě a doel k závěru, e frčí. Měl na sobě koenou bundlčku do pasu a kalhoty, po jakých u dávno touím. Ty, co u při nákupu vypadají jakoby byly pár let noené.

Nejdříve se ujistil, e se nachází na správné adrese a teprve pak se představil. Poručík Inenýr Matějka

z kriminálky. Z hospodářské kriminálky, co, jak dodal, jsou ty nejhorí galeje.

Já u ani nevím, jestli Jsem kríminalista nebo účetní. Vedení účetních knih mám v malíčku, z fleku bych mohl provádět Inventury v prodejnách veho druhu, znám maloobchodní ceny vekerého spotřebního zboí, v kapse nosím kalkulačku, vyznám se v reklamačním řízení, manko cítím u na dálku. Ale stejné se dnes a denně přesvědčuji, e jsem pořád jenom amatér. Ani bys neřekl, na co vechno lidé nepřijdou, kdy cítí monost trhnout pro sebe aspoň nějakou stovku,” začal povídat.

Nebylo mi jasné, proč tenhle úvod.

Konečně usoudil, e by měl přejít k objasněni příčin svého pozvání. Podařilo se mi odhalit velkou rozkrádačku.”

Blahopřeji,” pronesl Jsem, Stále jetě mi to nedolo.

Teď bys asi chtěl vědět, jak se to týká tebe, e?”

Přiznal jsem, e chtěl.

Jednodue. Začal jsem přesně tam, kde ty jsi skončil. Vojínem Miličem. Dal jsem si od něho leccos vysvětlit po odborné stránce. Například, jak transakce se zboím prováděli papírově, co dělali s fakturami a tak dále. Člověk se rád poučí. Ale řeknu ti, e v tomhle případě Jsem se moc nepoučil. Celkem fuerská práce. Přijít na tu prodejnu trochu důkladnějí kontrola, pořádná inventura a vechno by bylo rázem jasné. Jene důkladnějí kontrola ani inventury se nekonaly.

Pak jsem si vzal na pakál ty dva dalí, co jsou ve vyetřovací vazbě. Manďáka a Holana. Tam u to tak jednoduché nebylo. Ztratili pamě. To se takovým číslům v podobných situacích stává. Teprve postupně si začínali vzpomínat. Pár nepoctivých vedoucích prodejen, několik stejně nepoctivých inventurníků, inspektorů prodejen, řidičů a závozníků a keft se rozjel. Na nezkuené nováčky, jako byl Milič, měli zvlá spadeno. Nejdříve je přivedli do manka tím, e je okradli při přejímce, pak jim nabídli pomoc zapůjčením chybějícího zboí, potom si to zboí zase. odvezli, ale u trochu více, a kdo do toho soukolí zapadl, byl ztracen. Zatím jsme tu rozkrádačku spočítali na půl miliónu. Zajistili jsme řadu spolupachatelů.”

Poručík od kriminálky skončil a tázavě se na mě podíval.

Tak se mě přece na to zeptej,” vybídl mě. Bylo mu zřejmě naprosto jasné, co mi právě teď vrtá v hlavě.

Co s tím vím má společného kráde samopalu, e?

Přesně tak. V naí brani je to úplná rarita. Hospodářská kriminalita je rafinovaná záleitost organizačního typu, nikoli násilí. Ty dva chlapy ale přestalo bavit přesouvání beden. Přili na nápad, e si opatří pohyblivý kapitál. Variabilní, jak to definují ekonomové.”

Přisvědčil jsem, e pojem variabilní kapitál pro mě není zcela neznámý pojem.

Pro případ, e by se někomu ukázala potřeba rychle zakrýt manko, měli by po ruce přísluné finanční prostředky v hotovosti. Samozřejmě, na vysoký úrok. Dopustili se zásadní chyby tím, e nebyli ochotni část zisku, o který se protizákonně obohatili, vydělit na investice, co je rovně jedno ze základních ekonomických pravidel. Usmysleli si získat investiční prostředky jiným způsobem. Násilím. Vniknout na venkovskou potu před zavírací hodinou, s punčochami na obličeji. Namířit na enskou u okénka samopalem … Jene samopal se nedá sehnat pod rukou jako některé nedostatkové zboí. Tak si jej objednali u Miroslava Miliče, který se právě chystal na vojnu. Neodváil se odmítnout z důvodů, které jsou ti známy. A taky se pokusil splnit jejich poadavek. Ty jsi mu v tom zabránil. Odvedl jsi dobrou práci. Zejména ta mylenka zapůsobit na Miliče přes jeho tátu, poctivého člověka, přinesla úspěch.”

Vysvětlil jsem kolegovi poručíkovi z hospodářské kriminálky, e u nejsem zas tak nezkueným vyetřovatelem jako kdy jsem začínal. Sluební povinnosti mě přivedly do styku s desítkami vojáků, kteří se dostali do průvihu. Myslím, e moje práce má smysl a je uitečná. A e ten největí průvihář musí v sobě mít aspoň kousek zdravého jádra. Alespoň já jsem o tom přesvědčen. Je třeba jen tohle zdravé jádro vyloupnout, I kdy je to velmi obtíné a větinou se to neobejde bez trestních sankcí. Nae společnost vak těmito sankcemi nepostihuje člověka, ale trestný čin, kterého se dopustil. Tohle jsem poprvé slyel ve kole a tehdy jsem si ani trochu neuvědomil o jak hlubokou moudrost se jedná. Teď u to vím.

xxx

Vyetřoval jsem u řadu nových případů, u jejich zrodu stála větinou nekázeň. Meních i velmi závaných. Případ

svobodníka Červenky patřil mezi ty druhé. Karel Červenka byl toti váné zranén obrněným transportérem.

Dostal jsem od náčelníka úkol zajet za ním do nemocnice a zjistit vechny okolnosti.

Ve vojenské nemocnici jsem příli nepochodil. Náčelník chirurgie mě odmítl k pacientovi pustit. Z důvodů velmi prostých, svobodník leel na oddělení intenzívní péče a byl dosud v bezvědomí.

Mohl bych ho alespoň vidět?” nebyl jsem ochoten dát se jen tak snadno vyhodit.

Lékař na chvíli zaváhal. Opravdu jen vidět,” souhlasil konečně. ,,l kdy mi není vůbec jasné, k čemu vám to bude dobré.”

Ani mně to nebylo příli jasné.

Svobodník Červenka leel zafačovaný pod přístroji a nevnímal okolní svět. Chvíli jsem nad ním postál, snad v bláhovém domnění, e se náhle probere a podrobně mi vylíčí, jak k jeho zranění dolo.

Zavolejte za tři dny, to u budeme moudřejí,” vyzval mě náčelník chirurgie.

Rozhodl jsem se zajet k motostřeleckému útvaru, ve kterém Červenka slouí. Velitele roty, nadporučíka Pilnáčka jsem zastihl v jeho kanceláři. Seděl za stolem s hlavou v dlaních. Kdy po mém vstupu hlavu zvedl a ukázal mi na idli proti sobě, spatřil jsem v jeho tváři strhané rysy jako pozůstatek probdělé noci. A také velmi výrazný otazník.

Byl jsem v nemocnici,” oznámil jsem mu.

Jak to s ním vypadá?” povzdechl nadporučík.

Seznámil jsem ho se stanoviskem lékaře.

Take a za tři dny,” pronesl Pilnáček zklamaně.

Nemohu si dovolit tak dlouho čekat. Budeme se v tom muset rozebrat bez Červenkovy pomoci,” oznámil jsem a snail se, aby to vyznělo co nejrozhodněji.

Jsem vám plně k dispozici.” Nadporučík Pilnáček se snail vypadat klidně, ale příli se mu to nedařilo.

Jsem informován, e k mimořádné události dolo v parku. Uprostřed uloené bojové techniky,” začal Jsem komisněji, ne jsem měl původně v úmyslu.

Ano, přisvědčil nadporučík. Ale vysvětlit si, co tam dělal, nejsem schopen. Lámu si s tím hlavu od chvíle, kdy jsem se o Červenkově zranění dověděl, Červenka toti neměl v té době v parku co pohledávat.”

Kde měl v té době být?’*

Na učebně. Při odborném zaměstnání řidičů.”

Vy jste se po něm nesháněl?”

Zaměstnání vedl velitel čety. Já byl v ten den od rána na semináři na politické skupině pluku,” sdělil mi nadporučík.

Jak hodnotíte svobodníka Červenku po vojenské stránce?” zeptal jsem se.

Voják trochu neukázněný, ale odborník k pohledání. Automechanik. Takříkajíc zlaté ručičky. Technik praporu si ho občas půjčuje, kdy si jeho lidé nevědí rady s nějakou sloitějí závadou motoru. Mezi vojáky je oblíbený. Pokud vím, chce se po vojně enit. Párkrát jsem jeho dívku viděl, kdy za ním přijela.”

Své vojáky dobře znáte,” podotkl jsem uznale.

Jen druhý ročník, u ostatních je to slabí,” přiznal se Pilnáček naprosto upřímně.

Chtěl bych mluvit s řidičem, který Červenku zranil,” poádal jsem.

Zařídím to. Ale budete muset chvíli čekat. Ten řidič toti není od mé roty.”

Souhlasil jsem, e budu čekat, protoe mi nic jiného nezbývalo. Nadporučík Pilnáček se vzdálil a já zůstal v kanceláři sám. Cekání jsem vyplnil tím, e jsem se díval oknem na kasárenský dvůr, kde právě probíhala pořadová příprava. Přiznám se, e jsem v základní slubě pořadovku příli v lásce neměl. Bez ohledu na to, zda jsem Ji sám prováděl nebo ji později řídil. Ti na dvoře pořadovou přípravu cvičili poctivě.

Z pozorování u okna mě vyruilo zaklepání na dveře. Vstoupil do nich desátník, který se představil jako Rame. Byl drobné postavy a dost vylekaný. Ani Jsem nemusel říkat, co chci od něj slyet. Věděl to i bez mého vyzvání.

Dostal jsem rozkaz přepravit vozidlo z technické opravny do parku. Rozkaz jsem splnil. Kdy jsem couval do rohu parku, zahlédl jsem deku, leící na zemi. Kluci ji pouívali, aby neleeli na betonu, kdy museli vlézt pod vozidlo. Leela tam vdycky. Při couvání jsem najednou zjistil, e se deka zvedla. Dupl jsem na brzdu, ale u bylo pozdě. Zadek vozidla odhodil toho, kdo v ní byl zabalen, na zeď.” Desátník se odmlčel a v očích se mu objevily slzy.

Nenaléhal jsem, aby pokračoval. Chápal jsem, co mu probíhá hlavou. Ale kdy u mlčení trvalo příli dlouho,

rozhodl jsem se, e nemůeme proti sobě sedět beze slova.

Co bylo dál?” pobídl jsem desátníka.

Zastřeným hlasem mi podrobně vylíčil, jak vyskočil z transportéru a nalezl svobodníka Červenku v tratoliti krve. Ihned běel k dozorčímu parku, aby zařídil odvoz raněného sanitkou.

Znáte Červenku dobře?” přeruil jsem desátníka dost neetrně.

Udiveně se na mne podíval. Vichni ho známe.”

Byl u celé události nějaký svědek?”

Nebyl, soudruhu poručíku.”

Uvědomil jsem si, e zatím nemám, na co bych se desátníka zeptal. Můete odejít,” řekl jsem mu.

Desátník se zdráhal uvěřit svému sluchu, proto jsem musel svoji výzvu opakovat.

Rozhodl jsem se, e sl jetě promluvím s vojáky, kteří se svobodníkem Červenkou bydlí na lonici. Velitel roty ochotně souhlasil.

Sesedli jsme se do prvních dvou řad učebny a já nevěděl, čím začít. Teprve po chvilce jsem se zeptal nepříli duchaplně: Co ml o svobodníku Červenkovi můete říct?”

Jeden z vojáků nenechal moji otázku dlouho bez odpovědi. Prima kluk. Dobrej kamarád.”

Co znamená  dobrý kamarád?”

Před měsícem za mnou přijela Ivana a já byl zrovna bez koruny. Obrátil jsem se na Karla a on mi bez řečí půjčil stovku. To kilo jsem mu poctivě vrátil,” dodal jetě, aby bylo jasno.

Připojilo se několik dalích vojáků. Také oni si nemohli svobodníka vynachválit. Za jednoho z nich vzal Červenka nedělní slubu pomocníka dozorčího roty, kdy mu měli přijet rodiče. Červenku také vysoce cenili jako přeborníka roty ve stolním tenisu.

Bylo to zajímavé povídání, ale já se nemohl stále zbavit pocitu, e plyne jen po povrchu.

Jaký je voják?” zeptal jsem se ve snaze přejít k podstatě věci. Trochu jsem je zřejmé svou otázkou zaskočil. Nechtěl jsem dopustit, aby se dlouho mlčelo, proto jsem se podíval na velitele drustva. Pochopil, e musí odpovědět první, a chce Či nechce.

Docela ujde. Dobrý střelec ze samopalu. Pokud vím,

neměl ádný větí průvih. Jednou opoděný návrat z vycházky. To se občas stane kadému.’*

Na něco jste asi zapomněli. Na zlaté ručičky automechanika,” upozornil jsem osazenstvo lonice.

Jo, to je fakt,” odpověděli mi téměř sborem.

Jeden z přítomných, voják, který i vsedě převyoval ostatní o hlavu, se rozhodl toto kolektivní prohláeni konkretizovat: Nedávno za mnou přijeli nai. V embéčku, který u hodně pamatuje. Sem se dostali bez problémů, zpátky u to nelo. Startér si postavil hlavu. Táta nepatří mezi patné motoristy. Snail se najit závadu, já s nim.

Přitom si tak zmazal sako, e ho pak čistírna odmítla přijmout. Zapinil si ho úplně zbytečně, startér ani nekytnul.

Začalo se stmívat, máma bědovala, e ji zítra vedoucí setře, la zajistit nocleh v hotelu na náměstí, já běel sehnat Karla. Kluci mi řekli, e je v biografu. Nechal jsem ho z kina vyvolat. Přiel a ani mi moc nenadával. Pak jsme odtlačil! auto před lucernu. Sundal si blůzu, vzal od táty vercajk a za půl hodiny motor naskočil. Táta se chvíli pokouel strčit Karlovi stovku, ale marně. Tak ji dal mně, abych za Karla při nejblíí příleitosti něco zaplatil, co jsem taky udělal.”

Pohlédl jsem na velitele drustva. Jetě k tomu Červenkovu opoděnému návratu z vycházky. Byl někdy kázeňsky potrestán?” lo o otázku nadbytečnou, mohl jsem si to toti zjistit u velitele roty.

Ne, nebyl,” odpověděl mi velitel drustva.

Ale opoděný příchod z vycházky se přece jen tak snadno nepromíjí,” namítl jsem.

Velitel drustva pokrčil rameny.

Zlatý ručičky, co?” zeptal jsem se.

Odpověď jsem nedostal, ale přesto, nebo právě proto jsem sl uvědomil, e tenhle rozhovor nebyl zbytečný, jak by se mohlo zdát.

Velitele čety poručíka Liku, který v den Červenkova zranění vedl na učebně přípravu řidičů, jsem zastihl, kdy dojídal oběd v jídelně. Vyvolal jsem tím nelibost vojáka, který po skončení výdeje obědů uklízel. Ale nedalo se nic dělat. Neutrální půda jídelny pro důstojnfky se mi pro tento rozhovor zdála příhodnějí ne kancelář velitele roty.

Nejdříve jsem el na rozhovor s poručíkem Likou tak trochu oklikou. Nadhodil jsem, e velitel motostřelecké

čety to dnes nemá snadné a přidal vlastni zkuenosti z této funkce, kterou jsem jako četař absolvent vykonával. Téma vyvolalo ádoucí účinek. Velitel čety se rozhovořil, potěen, e konečně nael člověka, ochotného naslouchat jeho problémům. Take kdy jsem později přeel k jádru věci a zeptal se, proč ho nezajímalo, e svobodník Červenka při zaměstnání na učebně chybí, nepostřehl, e právě o odpověď na tuto otázku mi jde ze veho nejvíce.

Zjiováním kdo chybí a proč chybí jsem se nezdroval. Stává se dost často, e nejsou přítomni vichni. Odvelení, sluby atakdále.”

Kdo myslíte, e nese vinu na Červenkově zranění?”

Hrubá nekázeň. To je přece jasné, Červenka se zail v parku, zaspal zabalen v dece a desátník Rame ho zahlédl, kdy u bylo pozdě.”

Kdybyste se zajímal, proč Červenka na učebně chybí a dal ho velitelem drustva hledat, moná e by teď neleel v nemocnici,” řekl jsem s mírnou výčitkou v hlase.

Dát ho hledat v parku by mě nikdy nenapadlo,” odpověděl poručík.

Pak jsme zase přeli na nezávazné povídání o radostech a starostech velitele čety. Při první vhodné příleitosti jsem se z rozhovoru vyvlekl a umonil poručíku Likovi, aby odeel za svými povinnostmi.

Přemýlel jsem, co podniknu dál. Náhle mě napadlo, e se moná namáhám úplně zbytečně, protoe svobodník Červenka se třeba u probral z bezvědomí. Stačí za ním zajít, on mi vechno vypoví a hotovo. Rozhodl jsem se zavolat do nemocnice.

Víte, přece, e máte přijít za tři dny,” spustil na mě náčelník chirurgie dost nevlídně.

Mohu aspoň vědět, jak to s ním vypadá?” zeptal jsem

S0.

U lépe. Přiel k vědomí.”

V jeho hlase zazněl náznak ulehčení.

Tak proč mám přijít a za tři dny,” namítl jsem vyčítavě.

Pacient potřebuje absolutní klid. Rodiče jsem k němu taky nepustil.”

Co kdybyste mi povolil přijet dnes večer?”

Vyloučeno,” dověděl jsem se, co jsem očekával.

Tak zítra ráno,” snail jsem se pokračovat v naléhání.

Chvíli bylo ve sluchátku ticho, take jsem se začal obávat, e nás někdo přeruil.

Dobře,” ozval se konečně éf chirurgie. Ale a po vizitě a nejvý na deset minut.”

Několikrát jsem zopakoval, e moc děkuji.

První, na koho jsem přítí den ráno po vstupu na chodbu chirurgického pavilónu narazil, byla staniční sestra.

Soudruh náčelník tady není a nebude,” sdělila na můj dotaz nevlídně.

Povolil mi po vizitě návtěvu. Proto jsem tady. A sluebně.” Ani já jsem se nepokusil o vlídnost.

Dnes tady není a nebude,” opakovala stále nerudněji.

Projevil jsem přání mluvit s jeho zástupcem.

Budete muset počkat. Koho mám ohlásit?”

Představil jsem se jménem a funkcí. Nic jiného mi ostatně nezbývalo.

Zdálo se mi, e rázem zvlídněla. Zástupce náčelníka, sympaák v brýlích s moderními obroučkami, ml potřásl rukou. Soudruh náčelník mě uvědomil, e dnes přijdete. Povolil vám deset minut a nemáte pacienta rozruit. Jeho zdravotní stav se sice zlepuje, ale jetě jsme nemohli udělat vechna potřebná vyetření, take příli jásat by zatím bylo předčasné.”

Mezitím jsme doli ke dveřím intenzívky.

Chystal jsem se vzít za kliku, ale energický hlas mě zarazil. Počkejte, nejdřív si tohle vezměte na sebe,” řekla staniční sestra a ukázala rukou na věák. Bílý plá a bílé přezůvky jsem si hbitě navlékl.

Vstoupil jsem do známého pokoje. Ze čtyř lůek stále jetě zůstávalo jen jedno obsazené. Svobodník Červenka udělal sotva znatelný pohyb hlavou, který měl být zřejmě pokusem o pozdrav.

Klidně lete, nebudu vás dlouho unavovat,” snail jsem se co nejpřáteltěji usmát a představil se. Pak jsem se chlapce zeptal, jak se cítí.

Tichým hlasem mě ujistil, e to docela ujde.

Rád bych si s vámi trochu popovídal o tom, jak se vám to stalo,” řekl jsem, jak nejmírnějl jsem dokázal.

Řidič otéčka za nic nemůe. Nemohl mě vidět, leel jsem zabalenej v dece,” zesílil hlas svobodník. Zavinil jsem si to sám.”

Tie, nesmíte se vzruovat, mohlo by vám to ublíit,” přiloil jsem prst na ústa.

Nevím, kdo to otéčko řídil. V ádném případě nechci, aby z toho měl nějaké nepříjemnosti, rozumíte? Nechci.” Znovu z Červenkova hlasu zaznělo vzruení.

Uklidněte se, prosím vás,” spustil jsem naléhavé. A dovolte mi, abych se ptal sám. Bude vás to méně unavovat.*’

Souhlasil.

Přiel jste se do parku techniky zaít, trochu se prospat. A aby vám nebylo od betonu chladno, zabalil jste se do deky. Bylo to tak?”

Červenka projevil souhlas kývnutím hlavy.

Dělal jste to často?**

Bylo to poprvé,’* zachrčel provinile.

V kolik hodin jste do parku přiel?’*

Červenka s odpovědí trochu zaváhal, Přece po snídani.

Ihned po snídani?**

Zase zaváhání a pak přikývnutí.

K vaemu úrazu dolo v půl dvanácté. To jste tak dlouho spal?”

Odpovědi jsem se nedočkal.

Nebál jste se, e vás budou hledat?”

Opét ádná odpověď.

Já vám něco povím, soudruhu svobodníku,” řekl jsem, jak nejmírněji jsem dovedl. Vy nemluvíte pravdu. Jsem přesvědčen, e to bylo trochu jinak. Ale u vás nebudu déle unavovat. Přijdu na to i bez vaí pomoci.”

Do pokoje se jako velká voda vhrnula staniční sestra. Tak končíme, soudruhu poručíku,” zahlaholila. Deset minut právě uplynulo!”

Teprve osm, sestři. Jetě mám dvě k dobru!” upozornil jsem ji.

Sestra se podívala na Červenku, který teď leel se zavřenýma očima. Vy jste ho zřídil,” vrhla na mě zdrcující pohled. Odejděte. Postarám se, aby vás k němu hned tak brzo nepustili.”

Neměl jsem nejmení chu jí oponovat, proto jsem poslechl a vyel z pokoje. Kam teď? zeptal jsem se sám sebe na chodbě. Doel jsem k závěru, e zpátky k Červenkově rotě. Tam někde musí leet klíč k rozlutění záhady. Přehání, řekl jsem si v duchu, vdy vlastně ani o moc velkou záhadu nejde.

Ve vlaku si v kupé proti mně sedla hezká dívenka. Být to jindy, náramně bych takové zpříjemnění cesty uvítal. Dnes, pohrouen do svých nepříli radostných mylenek, jsem její přítomnost pouze zaregistroval. Dívka se s tím vak

nehodlala spokojit. Zalistovala chvatně v Mladém světě a pak ho upustila na pinavou podlahu vagónu, lo o fintu dost průhlednou a velmi starobylou. Ve středověku s podobnými úmysly dámy upoutěly na zem kapesníčky. Krajkové.

Jsem sluně vychovaný člověk, proto jsem jí mlaďáka zvedl a podal. Během dvou stanic, které mi zbývaly do cíle cesty, jsem se dověděl, e dívka pracuje v telefonní centrále krajského města, má za sebou noční slubu a teď jede domů. Ale nic ji tam netáhne, protoe se její domov nachází v úděsném hnízdě s jedním biografem, který hraje jen třikrát v týdnu a s diskotékou, která je eldorádem puberáků. V krajském městě, tam u je to jiné. Tam je kam jít. Kdy je s kým,” zakončila svůj téměř monolog.

Právě v tom okamiku vlak zastavil a já se jí omluvil, e u musím vystoupit. Byla značně zklamaná. Cestou z nádraí do kasáren jsem si několikrát poloil otázku, s kým začnu. S velitelem roty nebo velitelem čety?

Nakonec to za mě rozřeila náhoda. Veliteli roty nadporučíku Pilnáčkovi jsem padl do ruky hned na bráně.

Jak se daří Červenkovi?” zeptal se a s napětím očekával odpověď.

Myslím, e nebude dlouho trvat a dostane se z toho. Největí starost má o to, aby řidič, který ho zranil, z toho neměl nepříjemnosti. A taky o to, aby nevylo najevo, jak vechno opravdu bylo.”

Pilnáček se na mě udiveně podíval. Vdy je vechno jasné. Nebo snad ne?”

Zatím vechno úplně jasné není. Budu jetě muset poloit několika lidem nepříjemnou otázku,” sdělil jsem sue.

Kdybyste chtěl začít u mě, můeme na to jít hned.” Ani vyčkal, co jeho nabídce řeknu, nasměroval mě do své kanceláře. Znovu jsme začali hovořit o rotě, jednotlivých četách a samozřejmě o Červenkovi. O něm nejvíce. A čím déle jsme rozmlouvali, tím více jsem se přesvědčoval, e u Pilnáčka jsem na patné adrese. e on není ten člověk, o kterého mi jde.

Chtěl bych mluvit s poručíkem Likou,” poádal jsem tedy nadporučíka Pilnáčka.

Dám vám ho zavolat,” souhlasil.

Sotva odeel, vrazil do kanceláře velitel Červenkova drustva. Soudruhu poručíku, dovolte s vámi promluvit,” spustil hned ve dveřích.

Věděl jsem, co přijde, byl jsem tím potěen, ale zároveň mě to uvedlo do rozpaků.

Velitel drustva si jich neviml. Včera jsme dlouho do noci o celé věci diskutovali. Kluci mě posílají, abych se vám omluvil.”

Jetě stále jsem nevěděl, co v přítích okamicích udělám.

Kdy jsme s vámi včera seděli na učebně, neřekli jsme vám pravdu. Měl byste nás pochopit. Ani jeden nejsme podrazák.”

Take teď bych měl před vámi smeknout a hluboce se poklonit,” nasadil jsem Ironický tón, protoe mě nic lepího nenapadlo. A také proto, abych získal čas.

Ne, to nechceme,” zmohl se velitel drustva na odpor. Chceme vám říct jak to opravdu bylo.”

Teď u jsem věděl, co udělat. Nemusíte mi nic říkat, vím to i bez vás. Od toho nejpovolanějího,” vsadil jsem vechno na jednu kartu.

Karel je fajn kluk, soudruhu poručíku.”

Rád bych doel ke stejnému závěru,” řekl jsem. Ale teď u běte. Za chvíli tady budu mít nějaké jednání.”

Odeel trochu zmaten. Nevěděl, co si o naem rozhovoru myslet.

Já na tom nebyl o mnoho lépe.

Pak u jsem dlouho nečekal a poručík Lika veel.

Mluvil jsem dnes dopoledne se svobodníkem Červenkou,” přeel jsem ihned k věci.

Jak mu je?” zeptal se Lika a kdy jsem mu sdělil, e to s ním vypadá celkem dobře, téměř jsem slyel ten kámen, který veliteli čety spadl ze srdce.

Vám je, soudruhu poručíku, zřejmě vechno jasné, e? nečekal Lika, a začnu klást otázky.

Téměř vechno,” odpověděl jsem.

Měl jsem vám to říct hned, zapírání byla volovina. Uetřil bych vám práci.”

O to vůbec nejde, uetřit mi práci. Jde o něco úplně jiného.

Já vím, ale mám takovou náturu, e nepříjemnosti rád do poslední chvíle odkládám.”

U je neodkládejte, nemá to cenu.”

Mám embéčko, tisícovku, unku na rozpadnutí,” nadechl se poručík Lika. Před časem jsem Červenku poprosil, aby se mi na to podíval, e mě zlobí zapalování.

Jene to pořád nevycházelo, buď jsem nemohl já, nebo on. Pak jsem se dověděl, e velitel roty bude celý den na semináři a zaměstnáni povedu já. Byla to příleitost, jaká se naskytne jednou za čas. Zavedl jsem večer předtím Červenku do své garáe, máme ty plechové, hned u kasáren. Předal jsem mu klíče s tím, aby se zítra na to přiel mrknout. Uvolním ho ze zaměstnání a postarám se, aby ho nikdo nehledal. Asi si teď uděláte závěr, e zneuívám vojáky k osobním slubám. Udělal jsem to opravdu poprvé. To víte, autoservis je v krajském městě a opravy berou na záznam nejdřív za měsíc …

Take jste mu ráno pomohl, aby se dostal z kasáren. Ale proč se pak el zaít do parku?”

On tu opravu, kterou jsem odhadl na celé dopoledne, zmáknul dřív. A pak si zřejmě řekl, e by byl trouba, aby se vracel na učebnu, kdy je omluven. Sebral se a el si do parku .hodit horizont’. Přiel tam v deset hodin. Dozorčímu parku to nebylo divné, Červenka chodíval do parku v době zaměstnání. Uvolňovali jsme ho, kdy bylo třeba něco opravit.”

Proč jste mi tohle vechno neřekl hned?” zeptal jsem se.

Sbíral jsem odvahu,” hlesl poručík Lika.

Nic jste nesbíral. Vy jste se přiznal teprve teď, protoe jste předpokládal, e mi Červenka dnes vechno přiznal. Ale mýlíte se. Neřekl mi to. Vzal vechno na sebe.” Podíval jsem se na poručíka Liku, abych zjistil, co to s ním udělá.

Neudělalo to s ním nic. ,,Já vím,” řekl zkroueně.

Jak to můete vědět?”

Znám své kluky. Od Červenky se nedalo nic jiného očekávat.”

Ti vai kluci mi včera také neřekli, jak to opravdu bylo. Ale dnes se mi přili omluvit. Dobrali se toho, co je správné a co nikoli.”

Co mám teď dělat?” zeptal se Lika bezradně.

Říkají o vás, e jste fér chlap. Neměl byste je nechat ít v omylu.” Připadal jsem si v tu chvíli jako kazatel. Abych to rychle zamluvil, dodal jsem: Take to sepíeme, co říkáte?”

Sepíeme,” souhlasil poručík Lika.

Uplynulo několik dní. Můj svobodárenský pokojík osiřel. Michal Vondruka se toti přestěhoval ke své nastávající a chystali svatbu. Jak jsem slíbil, měl jsem mu jít za svědka. Kam se podepsat mi ukáí, kam si stoupnout také. Budoucím novomanelům jsem koupil rádoby starobylé hodiny, teď velmi módní.

Slib, e vezmu s sebou na svatbu Marcelu, jsem chtěl splnit. Od poslední nezdařené návtěvy v Praze jsem trucoval a nastolil mlčenlivé vyčkávání věcí přítích, jak se říkává jazykem diplomatů. Moje první a zatím jediná láska mi oplácela stejným.

Rozhodl jsem se, e ji zavolám. Samozřejmě nikoli z pracovitě, ale z poty.

Nová telefonní ústředna, na kterou byla kolej Na Větrníku nedávno napojena, potvrdila své dětské nemoci. Párkrát se ozval obsazovací tón, párkrát se neozvalo nic. Pak mne konečně vrátná přepojila na línku, která je společná pro celé poschodí. Nějaký dívčí hlas mi sdělil, e vyvolá Marcelu Hosprovou z pokoje, jestli tam ovem bude. Ve sluchátku jsem slyel chrastění a ustění a pak zcela zřetelně zaznělo: Hosprová.”

Ahoj, tady je Jirka,” pokusil jsem se, aby na mém hlase nebylo znát, e se mi vzruením chvěje.

Ahoj Jirko,” řekla bez valného nadení. Odkud volá?”

Z posádky. Chtěl jsem tě pozvat na svatbu.”

Ty se ení?” vyjekla smíchem.

Michal Vondruka, ten, co se mnou bydlel. Vdy ho zná. Chce, abych mu el za svědka a zve taky tebe.”

Moc děkuju. Vyřiď mu moje blahopřání. A e se omlouvám.”

Bylo mi jasné, e právě teď musím nasadit přesvědčovací tón a trochu kajícnosti.

Marcelko, snad tě tvůj světoznámý podnik na jeden pátek omluví. Moc tě prosím.”

Ná světoznámý podnik dostal novou nadějnou právničku. Vynikající perspektiva. Vedoucí právního oddělení jde za rok do důchodu. A já si teď, sotva po nástupu, nemůu dovolit ádat o celodenní volno, chápe?”

Snad bys to mohla kvůli mně udělat?”

Kvůli tobě? Proč?”

Teprve teď jsem pochopil, e mi dává kopačky po telefonu. Tak ahoj,” řekl jsem a zavěsil.

Konec