Vyhlaste poplach - Arno Kraus

Dneska vylomíme vrata! Bude diskotéka! křičel Karel Pinká, zvaný Pinďa.

Jeho hlas doléhal a do úvozu, odbočujícího ze silnice do chatové osady. Ve vyjeděných

kolejích lesní cesty stála kalná voda. Podzimní zářijové detě a mlha ovem nezlepily

syrovou, nevětranou atmosféru uvnitř chaty. A tak nezbylo, ne aby se parta s nechutí dala do práce: vymést z kamen zbytky popele, nalámat na podpal suché chrastí, sloené v přístěnku. Z venkovní hranice, která se od léta značně seschla, nanosit několik náručí polen.

Dneska vylomíme vrata, vykřikoval u poněkolikáté Pinďa, disdokej party. Na verandě se

objevil mladík atletických ramen a naklonil se přes zábradlí verandy: Nekecat a makat,

Pinďo! Péče vo voheň je na tobě, se přece vod toho…

Jen poroučej, erife. Dneska naposled. Za tejden ti budou velet jiný,odsekl Pinďa. Vazounovi na verandě se to nelíbilo.

Říkals něco? Na tvým místě bych poslech, a erifa nenasíral!

Z okna chaty vyhlédla dívčí hlava v átku: Samý proslovy, samý slova jak v tom Hamletovi. A v kamnech zima. Nemá křesadlo, Tome?

Ví, Květo, e nekouřím, odpověděl dalí z mládenců, dosud s rukama v kapsách, netečně

zahleděný do lesních korun, které se zdvíhaly po obou stranách cesty a ukrývaly chatu před ostatní osadou. Sirky jsou přece v kuchyni ve stole. Jako vdycky.

Tam je pár puntů od ampusu, ale sirky ne, odpovědělo děvče.

Pinďo, áhni do auta. Nechal jsem tam bundu a v ní je zapalovač, vybídl ten z verandy,

oslovovaný ostatními jako erif.

Tome, pojď pomoct Dannymu, a si tady naladíme ovzduí do správnejch reomírů. Tohle je

moje poslední vylamování vrat. Dalí a za dva roky, a vyslíknu maskáče!

Tom se mlčky odklátil do chaty. Tam u hospodařil dalí člen party Danny, co byla zkratka pro ně příli vedního jména Jenda Nývlt. Vybírání popele z kamen předváděl přímo ukázkové jako důkaz, e lopatku a kotě drí v ruce asi podruhé od svého narození:

Vzduchem vířil edivý prach, který usedal po nábytku a stěnách.

5

Nech toho, prosím tě! Tom mu vytrhl z ruky lopatku.

Hele, pro trochu popela se vai nezblázněj! uklíbl se Danny a otřel si ruce o záclonu.

Tom neodpověděl. Nebude přeci vysvětlovat, e po kadé návtěvě party v jejich chatě tajně přijede na druhý den a uvede vechno jak tak do pořádku. Aby rodiče nepoznali, e tady čas od času hospodaří jejich parta, vedená erifem Bohouem Rejnohou, nazývaným Bob.

To vylamování vrat jak kluci nazývali mejdany, jimi si parta zpestřovala své pojetí volného ivota, u zail Tomá Kratochvíl několikrát. Nebýt Květy, byl by měl o smyslu těchto zábav pochybnosti, ale vechno, co s partou a s Květou proíval, jej čímsi lákalo, nebo se to vymykalo zcela způsobu ivota rodiny jeho otce, lékaře a univerzitního profesora, i

Tomáovu normálnímu koloběhu studia před maturitou. Proto partě nikdy neodřekl.

Tentokrát si na Bobovo naléhání vzal i tátův vůz, rezervní klíčky vdycky leely na stejném místě v psacím stole. Tuto sobotu a neděli se otec zúčastnil lékařské konference v Bratislavě, take z téhle strany nebezpečí nehrozilo. Máma shovívavě spolkla Tomáovo

sdělení, e jede s kroukem spoluáků na odbornou dvoudenní exkursi. S tím vypůjčením”

auta by si to byl přesto Tomá jetě rozmýlel, ale kdy Květa před partou nadhodila, e

Tom snad není rozmazlený chlapeček, rozhodl se bez otálení.

Do této chvíle ovem Tomáovi nebylo jasné, proč měli zrovna dnes jet autem. Na výlet se

vydávali obvykle vlakem, parníkem, nebo autobusem. Na auto Tomáova táty nikdy

nepomysleli. Ale dnes hned na kraji výpadovky čekal Pinďa s těkým batohem. Řekl, e je v tom magneák a pár flaek. Na rozloučenou s erifem.

Hoď sebou, Danny, a koukej odkráčet naproti buchtám, ozval se dalí erifův rozkaz.

Přijedou estkou, jestli tě na to smím upozornit…

Proč já? namítl nechápavě Danny. Copak sem netrefějí samy?

Semizdá, e tu vázne disciplína, popotáhl si opasek s velkou tepanou přezkou Bob.

Semizdá, e si budu muset po někom máknout

Danny se jetě stačil ochránit zdvienou rukou, ale Bobova pravačka ho přesto trefila

,,přátelským” pobídnutím do ramene, a se zapotácel. Na víc u nečekal a mlčky vypadl.

6

A ty, Pinďo, koukej topit, Tom s Květou připravějí občerstvení, řídil dalí organizaci mejdanu erif Rejnoha.

Pak si lokl hlubokým doukem z dlouhé lahve kubánského rumu.

Kdy se vrátil Danny ze zastávky s dvěma děvčaty, vyvihnutými v úborech spí pro filmový western ne pro víkend uprostřed českých lesů, bylo u v chatě teplo.

Čau, čau, zahlaholily příchozí. Kdy zpozorovaly láhev rumu na stole, bez vyzvání se napily.

Tomá si také nalil, několikrát si přiukl, ale jen symbolicky. Jeho oči se neustále otáčely za Květou. Nemohl toti pochopit, jak se spoluačka jeho sestry, studentky třetí třídy gymnázia, mohla zhlédnout právě v Bobovi, zatímco pro něho měla vdy jen shovívavý úsměv.

Ani teď Květa přece nepatřila svým chováním k těm dvěma příchozím, které se s

přibývajícími sklenkami alkoholu rychle dostávaly do patřičné nálady.

Disdokej Pinďa zapnul magnetofon. erif Bob se zvedl a po něm i ostatní. Začali disko

tanec. Tomá se dostal do rytmu s ostatními, ale neustále sledoval očima Květu. Neulo mu, e i ona mu dává očima najevo, e se příli nebaví.

To vylamování vrat” připadalo Tomáovi tentokrát nějaké divné. Mejdan s Bobem na

rozloučenou si představoval trochu jinak.

Bob se náhle obrátil k Tomáovi: Hoď mi klíčky vod vozu, Tome. Sjedu do vsi, dokud je v

tom zdejím supermarketu votevříno. Koupím jetě něco k pití.

Tomá zaprotestoval. Bob měl u dost vypito. Vesnice leí sice jen kousek pod lesem a stěí tady mohou číhat dopraváci, ale lidé tam znají Kratochvílovic auto a mohlo by se vecko prozradit. Dělej, rozkřikl se Bob, kdy zpozoroval Tomáovo zaváhání.

Jedu ale s tebou, el na kompromis Tomá. Já taky, řekla Květa a vyla první z chaty.

Bob otevřel dvířka tmavomodré lady klíčkem, který mu Tomá předtím podal, nasedl k

volantu, dozadu vpustil Květu a vedle sebe Tomáe.

Odstartoval ostře jako na rychlostní závod. Jel suverénně, ale na rozmoklou polní cestu příli rychle.

7

Neblbni, Bobe, napomínal ho Tomá.

Zastav! Proč se jede vůbec nakupovat? Vdy Pinďa dotáh celej balík proviantu, zaútočila na Boba Květa a dloubla jej loktem do ramene.

Bob se po ní chtěl ohlédnout. Vtom auto prudce poskočilo na mokré trávě, vlétlo do rigolu, několik metrů letělo vzduchem a zarazilo se předním blatníkem o strom. Ozval se třesk borceného plechu. Tomá div neprolétl předním sklem, ale včas se vzepřel oběma rukama o

palubní desku. Zato děvče vzadu vykřiklo a chytilo se za koleno.

Co je ti, Květo? vzpamatoval se první Tomá.

Květa zasténala, ale nebyla schopna slova. Bob zbledl, otevřel dvířka auta a namáhavě se

vysoukal ven. Musím zdrhnout, Tome, vykoktal v náhlé panice. Vezme to na sebe…nic jsi nepil. Jinak v tom lítáme vichni!

xxxx

Bylo ráno, něco po esté hodině, kdy poručík Andrej Katiak vystoupil na Hlavním nádraí v Praze z bratislavského rychlíku. Přendal si kufřík do levé ruky, srovnal si čas na svých prímkách s velkými nádraními hodinami a spokojeně konstatoval:

Přijeli jsme přesně, mám jetě fůru času.

Bylo to trochu přehnané tvrzení, protoe rychlík z Prahy směrem na Plzeň, na který Andrej přestupoval, měl vyjet za necelou hodinu. Času na dobrou snídani zbývalo vak opravdu jetě dost. Hlavně aby bylo otevřeno a aby byl personál na svém místě. Kolikrát se mu ji stalo, e zmekal tohle nejvýhodnějí spojení z Bratislavy přes Prahu na posádku jen proto, e se začetl do ranních novin a neuvědomil si, e čas letí a objednaná snídaně se jetě připravuje někde vzadu v kuchyni! Kolikrát…

Kolikrát jsem vlastně tudy cestoval? zamyslil se Andrej, kdy si objednal v nádraní

restauraci důkladné občerstvení a lokl si havé černé kávy, kterou mu přinesl číník takřka obratem. Rok jsem v posádce v Heřmanicích, a kromě řádné dovolené jsem byl od té doby doma sotva čtyřikrát. Jet na dva dny do Bratislavy nemá smysl, stačilo by to jen pro cestu tam a zpět.

8

A dostat tři čtyři dny volna? To bych si musil doslova na veliteli vymodlit. V nových bytovkách mají přednost enatí! Já jako svobodný prý mohou počkat. Kolik enatých důstojníků musí zatím ít taky jako já jen provizorně a odděleně od svých rodin!

Ale proč jsem dosud svobodný, na to se velitel neptá. A proč by se taky ptal, kdy má

pořádek na rotě? Ale aby tam byl pořádek, musím bydlit v posádce, a kdy bydlím v

posádce, stále mě někdo shání a pořád mám nějakou práci. A e mi Mária začíná dělat

hlavu … Do Andrejových mylenek náhle proniklo hláení z ampliónu, které z neznámých,

ale jakýchsi zákonitých příčin bývá na nádraích nesrozumitelné nejen pro cizince, ale i pro domácí občany. Rozmazaný, uspěchaný hlas vydrmolil hláení, z něho se dalo pouze usoudit, e se něco děje s rychlíkem na Plzeň. Jako kdy střelí do vrabců, lidé se začali zdvíhat od stolů, vrchní se samozřejmě mezitím někam propadl, nervozita stoupala, a teprve kdy u cestující hodlali třeba bez placení odejít, strachujíce se o svůj vlak, objevil se číník.

Kam ty spěchy? Plzeň má patnáct minut zpodění.

Snad e byl docela vední den uprostřed týdne, byl i vlak poloprázdný. Andrej se pohodlně usadil v kupé u okénka, vzal noviny a přelétl titulky na první straně. A jak je chtěl rozevřít, vyklouzly mu z rukou. Sehnul se a oči mu náhle utkvěly na fotografii uvnitř listu. Mária Královičová, členka Slovenského národního divadla v roli… Ruce s novinami klesly

poručíkovi do klína. Mária Královičová! Předevčírem jsme byli s mou Márií právě na tomhle Čechovovi s jedinečným obsazením. Po představení jsme se zastavili na sklenku v Devíně a pak se lo k nám domů. Táta s mámou odjeli ze soboty na neděli ven ke známým. Mámě se

moc nechtělo, ale otec ji přemluvil, aby jela s ním, e se hned po obědě oba vrátí a e jim jistě krátkou nepřítomnost odpustím. Přitom táta přimhouřil levé oko, jako by mně chtěl naznačit, e mi dává chlapskou anci. Táta u je takový, ale máma mě má pořád za

chlapečka, ačkoliv mi je pětadvacet let. A mám svou lásku. Takovou divnou lásku mám. Já,

poručík Andrej Katiak, velitel roty v Heřmanicích blízko západních hranic republiky. V ivotě jsem to jméno předtím neslyel. A sem bych chtěl přivést svou milou. Vlastně, la by sem za mnou Mária ándorová, studentka práv v Bratislavě, jedenadvacetiletá krasavice, černooká a černovlasá, něná i divoká, milovaná…?

9

Mária tvrdí, e mě má ráda. Ale ne se vdá, chce předevím dostudovat. A potom? Do

Heřmanic? Co tam vlastně bude dělat? Manelku poručíka? A bydlet s ním na ubytovně v

kasárnách? Kdy jsme se loučili, říkala, abych poádal o přeloení. Někam na Slovensko,

abych to k ní měl blí. Jinak prý to s námi patně dopadne. U půldruhého roku spolu

chodíme, ale proít jetě jeden takový rok, jako byl tenhle poslední, zblázním se. Protoe Mária je příli hezká, ne aby byla pořád sama … Dveře kupé se otevřely. Andrej se probral ze zamylení a současné si uvědomil, e se vlak ji rozjel.

Dveře zaclonil vysoký chlapec ve vojenském stejnokroji a kdy spatřil důstojníka,

zasalutoval: Je tu volno, soudruhu poručíku?

To je náhoda, usmál se poručík. Taky z dovolenky?

Jen částečně, odpověděl četař absolvent Jiří Stádeček, který slouil rovně v Heřmanicích.

Dohodli jsme se na politické skupině, e uspořádáme k výročí Slovenského národního

povstání větí kulturní podnik. Načalstvo dalo souhlas, tak jsem jednal v AUSu a taky s

některými známými z divadel. Počkejte, a uvidíte, koho se mi podařilo získat k nám, jméno naeho pluku se proslaví celou umavou … Poručík Katiak ho zarazil: S tou slávou pomalu, a jak dopadneme v letním výcvikovém období. Vy byste člověka hned vyrychtoval, soudruhu poručíku … rozhorlil se Stádeček. Soudruhu četaři, kampak chodíte na tyhle

výrazy? Vyrychtoval … to je od vás, ze ikova? Dovolte mi, soudruhu poručíku, abych s

vámi nesouhlasil, vskočil mu do řeči Sládeček. Takhle nemluví jen ikováci, odkud pochází i moje maličkost, ale … Katiak se najednou rozesmál a plácl četaře do ramene. Tak promiň, promiň, umělče! Já to tak nemyslel! A teď povídej, co chystáte a na co se máme v Heřmanicích těit.

xxxx

10

Profesor dr. Alois Kratochvíl, ředitel lékařského experimentálního ústavu, vysoký,

proedivělý mu s hladce vyholenou tváří, se hrozivě postavil nad svého devatenáctiletého syna Tomáe, který seděl na idli u stolu v obývacím pokoji a tvářil se značně zkroueně.

Chce vědět, co mě stála ta legrace s vozem? Mimo opravu jetě pět tisíc. Za mlčení paní

Novákové, matky toho děvčete, kterému jsi naboural nohu. Ví, co by to bylo za ostudu,

kdyby se sousedé na chatě dověděli…Ale o to nejde, rázným pohybem ruky zarazil předem

jakoukoliv synovu námitku. O to teď vůbec nejde! Nejde vlastně ani o to, e jsi ukradl auto …

Ukradl? Je to přece nae auto! podařilo se Tomáovi vskočit otci do řeči.

Ukradl jsi moje auto, protoe sis vzal bez mého souhlasu klíče, nepřipustil profesor synovy námitky. Ale ani to není to hlavní. Včera jsem se dověděl od tvého třídního, ano, od tvého třídního, jak jsi před maturitou polevil v učení. A to chce jít na univerzitu? To chce studovat medicínu? Copak by tě při zhorení prospěchu mohli doporučit? Tomá zdvihl oči od ubrusu.

Abych el na medicinu, chce ty. A o mou maturitu se neboj, tu udělám. Nemohu za to, e

mě medicína neláká. Ale kdy je to tvé přání? A co se týká doporučení na vysokou, ty

dovede přece zařídit vechno, ne? Takový soudruh jako ty … Co to vaní? rozčílil se

Kratochvíl. Co je to: takový soudruh? Kam chodí na ty výrazy? Dřu se … Paní

Kratochvílová, která se dosud mlčky choulila v křesle před televizorem, se náhle zvedla a přistoupila k manelovi. Viděla, e se mu začaly chvět ruce a e mu obličej zbrunátněl. U z jejího prvního gesta i slova bylo jasné, e ona je tím krkem, který pohybuje hlavou rodiny, a e Tomá je pod její plnou ochranou. Klidně poloila manelovi ruku na rameno a dříve ne mohl znova vybuchnout, prohlásila: Nezdá se vám, chlapci, e jste nervózní? Nepřehání, Lojzíku? Tomá ti přece u slíbil, e si víc té party nevimne. A také se s ní rozeel. Učí se, připravuje se poctivě, zatímco ty má tolik práce, e se ukáe sotva na večeři, pokud nejsi zrovna někde na sluební cestě. To je vůbec div, e sis nael čas zajít do koly za třídním kantorem. Profesor Kratochvíl pochopil, e jako obvykle prohrává s manelkou dalí domácí půtku o syna.

11

Který, dík matce, je ho celé roky zatiovala a rozmazlovala byl domluvě nepřístupný. A

koneckonců profesor by se smířil i s tím, e se Tomáovi na medicínu nikdy moc nechtělo.

Ale medicína byl jediný bod, na jeho splnění trval i proto, e měl v manelce v tomto

případě proti Tomáovi tichého a mocného spojence.

Mám své povinnosti nejen v práci, ale i doma, namítl Kratochvíl na manelčinu repliku.

Nemohu proto trpět, aby mi ze syna vyrůstal obyčejný flákač.

Ale e se ti dcera tahá s klukem z dětského domova, to ti nevadí? zaútočila manelka, která vycítila, e profesor se snaí obratně ze sporu se synem vycouvat.

Manel se nechtěl hned vzdát: Jakýpak kluk z dětského domova? Rodiče se mu zabili při

autohavárii, střední kolu řádně vystudoval. Teď slouí na vojně u pohraničníků. Tam

neberou kdekoho. A za necelý rok u nosí frčku …

Frčku … uklíbla se po něm manelka. To je toho! Ale co bude dělat, a se z vojny vrátí?

No a …? Copak Zdenu u provdává? netrpělivé vyletěl profesor, ani si uvědomil, e se

jeho eně povedlo odvést pozornost od původního tématu. Kdy bude chtít, můe i po vojně

studovat vysokou. Copak je to dnes u nás něco zvlátního?

Samozřejmě: tohle pro tebe nic zvlátního není, vyjela paní Kratochvílová. Kdy se to týká Zdeny, vechno je samozřejmé. Ale kdy jde o Toma …

Neříkej naemu klukovi Tom! rozčilil se znovu váně Kratochvíl. Je to ná český Tomá! A

co se týká Zdeny, mohl by si z ní vzít jen a jen příklad. Ani jednou jsem nemusil kvůli ní někde orodovat.

Tomá pochopil, e je nejvhodnějí chvíle, aby se po anglicku vytratil. Bylo to vdycky

stejné, kdy se kvůli němu rodiče chytli. A vlastně jenom kvůli němu? Začne to Zdenou a

končí to u něho nebo obráceně. On by například proti Michalovi, který chodí s jeho sestrou, vůbec nic neměl. Michal maturoval na stejném gymnáziu, na kterém studují oni dva se Zdenou. Zdá se jinak dobrý kamarád a sportovec.

A e táta trvá na tom, abych el na medicínu? Moná, e by mě nechal jít na lesařinu, jak bych si přál já, kdyby máma … Ale bez její pomoci bych byl vedle, vdycky mě podrí. Kdyby tak věděli, jak to doopravdy tenkrát s tím vozem bylo, e jsem nenaboural já, ale e řídil Bob, a e jsem ho nechal zmizet…

12

Ovem ta Květina máma se ukázala v pěkném světle. Vzala tátu o pět tisíc. Květě se přitom nic nestalo. Jen si nabourala koleno. e vůbec své mámě dovolila, aby se na nás nabalila, a neřekla jí pravdu? e jsem Boba kryl! A za to vechno, co jsem pro kamaráda udělal, aby neměl před nástupem na vojnu průvih, se Květa na mě ani nepodívá. Jako by nevěděla, e

jsem do party chodil hlavně kvůli ní. e bych byl bez party asi úplně sám. Jako jsem zůstal u jednou, kdy mi v osmaedesátém spoluáci nadávali kvůli tátovi, e zradil, protoe odmítl podepsat nějaké prohláení. Vechno kvůli tátovi… Vichni mi tenkrát ubliovali, a teď mě zase obskakují zrovna ti, kteří mě kdysi kvůli němu mazali blátem… V Bobově partě je to jiné. Těmhle klukům jde o to, dobře se pobavit na diskotéce, zatancovat, napít. Prostě uívat ivot. A mě mezi sebe vzali. Snad i proto, e vdycky nějaké ty prachy mám. e teď chodím do party málokdy? Vlastně od toho mejdanu, kdy Bob narukoval, u vůbec ne. V tom má táta pravdu … Tohle vechno letělo Tomáovi hlavou, kdy se u dávno předtím ztratil z obýváku do svého pokoje a nechal rodiče, aby si svůj spor dopovídali jako obvykle mezi čtyřma očima. Zapnul si magnetofon. Z kazety, kterou mu přivezl ze sluebních cest otec, zpívala francouzská zpěvačka tklivý anzon, který jetě více jitřil náladu mladého chlapce. Utýct z toho veho, napadlo najednou z ničeho nic Tomáe. Doma jen hádky, Květa o mě nestojí, parta se rozpadla, ve kole to vypadá na průvih …

Ahoj, Tomku, probudil ho do skutečnosti hlas jeho sestry Zdeny. Zas dumá? Nebo na tebe

zapůsobila skvělá rodinná atmosféra? Jako obvykle, vechno dohromady, odpověděl sklesle

Tomá. Skoro je mi táty líto. Taky jsem byla na tapetě, prohodila Zdena. Kdy lituje tátu, určitě mám na tom zásluhu já. Ty a ten tvůj, souhlasil Tomá.

xxxx

13

Třetí rota motostřeleckého pluku v Heřmanicích nastoupila k vyhláení denního rozkazu.

Vojáci měli za sebou perný den. Zvlá dubnoví nováčkové vypadali dost unaveně. Byli sem

přiděleni po přísaze z přijímače a jetě si zcela nezvykli na vojenský ivot. Jen mazáci, z nich některým chybělo do civilu u jen půl roku, se tvářili nevzrueně a se zjevnou pobaveností při pohledu na ,,baanty”.

Mezi vojáky, kteří nastoupili k rozkazu, výrazně vynikal robustním zjevem i vzorným

vojenským vystupováním Bohou Rejnoha. Od první chvíle, kdy byl Andrej Katiak přivelen

do Heřmanic a převzal třetí rotu, si Rejnohu oblíbil. Protoe nejen plnil vzorně vekeré

povinnosti střelce kulometu bojového vozidla, ale uměl svou autoritou pozitivně ovlivnit

vojáky i tehdy, kdy selhaly pokusy poddůstojníků záklaďáků. A navíc, Rejnoha u několikrát, v době nepřítomnosti poddůstojníků plnil funkci dozorčího roty a nikdy během jeho sluby nedolo k nejmenímu poruení řádů. Výjimečné Bobovo postavení v četě, tak Rejnohu toti

směli nazývat jen jeho nejblií přátelé, bylo zpočátku trnem v oku některým velitelům

drustev, například svobodníku Kučerovi nebo svobodníku Pazderkovi. Brzy vak se

přesvědčili, e je lepí nebýt s Rejnohou na tíru. Bob měl neobyčejně dobré styky s mnoha sice hodnostně nízkými aremi, ale zaujímajícími v útvaru významná místa, jako třeba písař nebo skladník. Proto byl Bob o mnohých věcech informován dřív ne samotný velitel čety.

Právě včera večer ohlásil poručíkovi Katiakovi, e nemusí záleitost se ztracenou pistolí vojína Krásy hlásit. Pistoli nael Rejnoha zapadlou v trávě a ve je v pořádku. Andrej ho za tuto zprávu div neobjal, nebo tím bylo zaehnáno řízení jak s provinilcem, který po návratu z cvičáku zjistil, e někde ztratil svěřenou zbraň, tak s velitelem čety, který je zodpovědný za vechny nedostatky a přestupky svých podřízených. Dnes při denním rozkazu měl být vojín Rejnoha odměněn, i kdy velitel čety četař absolvent Bláha vyslovil soukromě pochybnosti o Bobově ,,nálezu”. Trochu se kvůli tomu s poručíkem Katiakem dostali do rozepře, ale nakonec se Bláha za svou nedůvěru k Rejnohovi chtě nechtě musil poručíkovi omluvit.

Soudruhu poručíku, třetí rota nastoupena k vyhláení denního rozkazu. Nadpraporčík

Neliba, hlásil technik roty.

15

A pak oznámil strohým vojenským způsobem jména vojáků, kteří předloili podle denního

hláení své ádosti nebo stínosti veliteli roty nebo mají být odměněni či potrestáni.

Říkají o mně, e je rozmazluju, soudruhu poručíku. To je moný, ale tak moc zas ne, doplnil nadpraporčík své hláení polohlasně nesluební poznámkou.

Poručík Katiak si zvykl za tu řádku měsíců, strávených v Heřmanicích na ,,podivuhodné”

formulační připomínky starého harcovníka Neliby. I kdy vysoce oceňoval jeho technické

znalosti, díky jim byla bojová vozidla třetí roty při kadé prověrce vyhodnocována jako

nejlépe udrovaná, nechtěl připustit, aby mu Nelibá z denního rozkazu dělal volnou tribunu.

Soudruhu nadpraporčíku,řekl proto stroze, pokračujte bez dalích poznámek.

Provedu, soudruhu poručíku, pronesl Nelibá. Ovem poslední polohlasné slovo si nenechal

ujít. Kdy neumím velet, tak abych el na Rudnou pást motýly.

Vyrovnané řady vojáků třetí roty se zavlnily a Andrej u raději bez povimnutí přeel k

rozkazu.

Uděluji podle Zákl. 1-3, hlava 3, článku 15, písmeno a pochvalu vojínu Motyčkovi a vojínu ustrovi za vzorný přístup k zadaným úkolům bez ohledu na osobní volno. Na návrh výkonného praporčíka trestám dle Zákl 1 -3, hlava 5, článek 31, písmeno c/ pěti dny

nepovolených vycházek vojína Juhára a vojína Neleza. Důvod: nedůsledné dodrování

denního řádu. A nakonec …

Velitel roty se odmlčel a pak odliným, jiným tónem, ne je při denním rozkazu obvyklý,

pokračoval: … a nakonec několik slov k případu, který mohl mít pro mnohé váné následky, toti k ztrátě a nalezení sluební pistole. Vojín Krása: vzorný voják. A najednou ztratí zbraň.

Jednalo se o nedbalost, o nedodrení základních předpisů …

Tak ostrý tón od velitele dosud Krása neslyel. Ale snad si to uvědomil i poručík, protoe pokračoval u normálním klidným hlasem. Měl bych vás dát sice zavřít, vojíne Kráso, ale poděkujte vojínovi Rejnohovi, e nael pistoli zapadlou v trávě a odevzdal ji dřív, ne bylo nutné ztrátu hlásit a přijmout dalí opatření. Proto vám zarazím na dva týdny vycházky a vojínovi Rejnohovi ve stejné lhůtě navrhnu opuák.

16

Slouím socialistické vlasti! vykřikl Bob a v očích mu zasvítilo.

A pak pokračoval dál denní rozkaz. Konečně dal poručík Katiak povel k odchodu. Jak kolem něho rota pochodovala, uvědomil si, e četa, v ní slouí Rejnoha, má zvlá přesný, takřka slavnostní krok. To dělají kluci zase jen kvůli němu, Rejnohovi, okamitě si uvědomil Andrej.

Má na ně velký vliv, a tímhle způsobem mi vlastně děkuje za opuák …

xxxx

I kdy se Květa Nováková své spoluačce Zdeně Kratochvílové občas poklebovala, e se

dívá na svého kluka jako na svátý obrázek, v duchu Zdeně záviděla. Michal Červenka se líbil mnoha děvčatům na gymnáziu, a přece dal rok před maturitou přednost té pihovaté, světlovlasé a nepříli hezké Zdeně před vemi ostatními. Po jeho nástupu na vojnu to

vypadalo, e přiel konec jedné studentské lásky. Avak jejich, vztah překonal první, nejtěí období, kdy se voják zřídka dostane domů. Přes neblahou příhodu s Kratochvílovic autem a hlavně i poté, kdy paní Nováková doslovně vydímala z profesora tak zvané odkodné,

přetrval mezi oběma spoluačkami dosavadní vztah, který sice nebyl příli přátelský,

nicméně vak dost blízký. Květa toti chodila s Tomáovým kamarádem Bohouem

Rejnohou, zvaným Bob. Jezdila s Bobovou partou na chatu nebo se toulat po venkově. Byla

to dosti divná parta. Ozbrojeni kytarami a rádoby kovbojskou výstrojí, končili svůj zvlátní tremping obvykle v alkoholu. Květě se jen jednou podařilo přivést Zdenu Kratochvílovou mezi partu. Bylo to v době, kdy Michal narukoval. Zdena by byla mlčky a bez zájmu přela vechny hloupé vulgárnosti, jich byla svědkem na víkendovém mejdanu. Ale Bobův

nevybíravý zájem o její osobu, dokonce provokativně projevovaný přímo před přítelkyní

Květou, ji znechutil. Utekla, ani někomu řekla slovo, s bratrem stejně tehdy nebyla řeč, protoe ho kluci tenkrát opili. Teprve druhý den, kdy se pobledlý a nevyspalý vrátil domů, řekla mu Zdena títivě: 17

Je to tvoje věc, s kým se kamarádí, Tomku. Ale mě napřítě laskavě vynechte. Nikdy v

ivotě u mě mezi ty své kámoe nedostane.

Tomá se ani příli neohrazoval.

Květa tě pozvala. Je přece tvoje přítelkyně, chabě namítl, snad aby vůbec něco řekl.

Přítelkyně? Je to hlavně chudák holka. A ten Bob, co s ním chodí, jak s ním můe

kamarádit?

To tedy mám sedět věčně sám doma a poslouchat poučování a kázání? Nebo se doproovat

kluků od nás ze třídy?

Zdena pokrčila rameny: Pořád vidí vechno černě. Já vechny tvé spoluáky neznám, ale

je mezi nimi dost dobrých kluků. Určitě lepích, ne ti tvoji kamarádi z party. Ví dobře, co si o Bobovi myslí Michal!

Tak se dr Michala, kdy ti to lip vyhovuje, odsekl Tomá. U tě mezi svoje kámoe tahat

nebudu. Ale Květě nic neříkej. Věř mi, snad je někdy stejně osamělá jako já…

A jako by se oba sourozenci domluvili, od té doby se v rozhovorech vyhýbali vem

soukromým otázkám, a zvlátě Bobově partě. Ostatně Bob Rejnoha mezitím narukoval a v

Praze se zatím neukázal.

Kdy se v květnu profesor Kratochvíl, vánivý nimrod, chystal na pozvání svého přítele,

ředitele lesní správy na umavu, chtěl jet Tomá s ním. Matka se přimlouvala. Otec odmítl, obával se, aby Tomá před maturitou neztratil čas na studium. Nečekaně se vak přidala i Zdena k matčině přímluvě.

Proč s sebou Tomáe nevezme, táto? Potřebuje si trochu oddechnout, maturitní zkouky

jsou jetě daleko, a ví, jak má rád lesy!

Zdenina prosba obměkčila profesora Kratochvíla víc ne přímluva jeho eny. A tak v pátek

navečer vyjeli na umavu na odstřel srnce. Otec s kulovnicí, syn jako pouhý divák, ale oba vybaveni přísluným povolením. Ubytovali se v okresním městě Kolovorech, v hotelu ,,U tří lip”. Kdy se o příjezdu známého lékaře, profesora Kratochvíla, dověděl vrchní Řádek, vyuil první příleitosti, aby se ho zeptal na radu: Odpuste, pane profesore, e vás oběuji, omlouval se v uctivém předklonu. Ale tady mi

nikdo nemůe pomoct.

18

Profesoru Kratochvílovi zalichotilo, e se jeho pověst odborníka donesla a sem, do Kolovor.

Vyptal se starého vrchního na potíe a pak ho pozval k prohlídce na kliniku do Prahy. I kdy se Tomá v duchu divil, jak se táta dá snadno umluvit, musel uznat, e se pan Řádek umí odvděčit. Oběd i večeře byly opravdu prvotřídně upraveny.

Druhý den brzy ráno se pro ně zastavil starý hajný, který znal profesora z předchozích

návtěv, aby je doprovodil. Obvykle bývá v této době ve zdejí části umavy dost

nepříjemné počasí. Není výjimkou, e výe na horách přes noc napadne sníh, zatímco dole

ve městě chladně prí. Zato letos jako z udělání bylo slunečno, ne sice jetě příli teplo, ale přece jen příjemněji ne jiné roky. Dojeli a na hranici vojenského pásma Kratochvílovým vozem. Dál museli pokračovat pěky. Soudruh ředitel o vás včera informoval velitele

Pohraniční stráe, ujistil hajný, sotva odbočili z asfaltové silničky na lesní cestu. Sem u byl vstup jen na zvlátní povolení, jak oznamovaly tabule. Zastavíme se nahoře na mýtině, u stráního smrku, a odtud se vydáme k houtině, za kterou je ten vysoký smrkový porost.

Pamatujete si jetě, soudruhu profesore, kde hřadují tetřevi? Ano, vzpomínám. Jene před

dvěma roky zakázali jejich odstřel, poznamenal Kratochvíl. Kolik vám jich tam zůstalo?

Něco kolem tuctu, odpověděl hajný. Mají letos po té tuhé zimě zpoděný tok. Moná, e je

jetě uslyíme. Předevčírem jsem je vysledoval, ale ráno mi hřadovali úplně jinde, jako by si ze mne utahovali.

Tomá mlčky a pozorně naslouchal rozhovoru obou muů, zaníceného nimroda a

zkueného lesáka. Sám miloval lesy,

znal je dobře ze středočeského kraje i ze severní Moravy. Ale sem, do mlčenlivých

umavských hvozdů, se dřív nikdy nedostal. A o tetřevech se jen dočetl z odborných knih, na vlastní oči je dosud nespatřil. Poprosil proto hajného, aby li na čekanou tak, aby i on, divák, měl z tohoto výletu potěení: slyet a vidět ptáka, jeho výskyt byl kdysi v naich lesích tak bohatý. Jene dnes, kromě několika míst na Slovensku, musí být chráněn před bezohlednými lovci. Neboj se, chlapče, kdy hřadují, uvidíme je, ujioval hajný Tomáe.

Kousek dál stejně musíme počkat na srnce. Kdy se tátovi povede odstřel, budeme mít

radost vichni.

19

Zvolna, bez velkého hluku, aby nepoplaila zvěř, dorazila trojice k osamělému velikánu,

zvanému stráný smrk. Za ním u byla signálka, součást ochrany státních hranic. Korunami

rozloitých smrků probleskovlaly první paprsky slunce. Vůkol panovalo tak dokonalé ticho, e v něm práskla a třeskla suchá kůra nebo spadlá větvička i pod tím nejoparnějím lápnutím.

Hajný si poloil prst na ústa, aby naznačil, e je teď třeba zachovat absolutní mlčení. Ukázal prstem nahoru, do korun velikánů. Tomá napínal zrak, ale nespatřil nic, co by připomínalo velkého, barevného a tak vzácného ptáka.

Lesák přiloil k očím dalekohled. Pak zavrtěl hlavou na znamení, e ani on tetřevy

nezpozoroval. Vzápětí vak pomalým posunkem ukázal na vycházejícího srnce a naznačil

profesoru Kratochvílovi, aby střílel. Profesor strhl puku, zamířil a vypálil. Z mlází pod smrkovými velikány směrem k stránému smrku vyběhl statný srnec. Jeho skoky přes mladé stromky byly stále nejistějí. Vypadalo to spíe jako klopýtání, jako zoufalý pokus zraněného zvířete, které chce uniknout pronásledovateli. Kratochvíl se chtěl dát do pohybu za prchajícím srncem. Hajný jej vak zarazil: Podle toho jak srnec značil na ránu, byly to jeho poslední skoky. Počkáme chvíli a mezitím srnec určitě zhasne, buď nahoře na planině nebo nejdále u signálky. Jeho slova se potvrdila. Kdy k ní doli, nebylo v leícím zvířeti nejmení stopy ivota. Sotva jej muové začali vyproovat, objevila se hlídka pohraničníků se psem.

Vae průkazy, ozval se strohý rozkaz desátníka, velitele hlídky. A povolení ke vstupu do

hraničního pásma. Tomá uraeně odsekl: Vdy nejsme v hraničním pásmu!

Profesor Kratochvíl u mezitím vytáhl z kapsy doklady své i svého syna a podával je

desátníkovi: Tady to máte. A ty, Tomái, mlč. Soudruh koná svou povinnost.

Děkuji, v pořádku. Promiňte, řekl a obrátil se k hajnému. Měli jste nás předem informovat, soudruhu Kořáku, e dnes budete doprovázet v prostoru návtěvu.

Vdy soudruh ředitel včera telefonoval veliteli útvaru a hlásil mu to, vysvětloval hajný. Vyli jsme brzy a neměl jsem ani čas, abych si prověřil, jestli dola informace k vám na jednotku.

20

Nic se nestalo, usmál se profesor Kratochvíl. Ukázal na srnce.Teď si ho naloíme a půjdeme zpátky. Nashledanou.Na shledanou, odpověděli pohraničníci. Jen Tomá neřekl ani slovo a vzdorně se odvrátil.

xxxx

Bohou Rejnoha se přiloudal ke stolu v Armě, u kterého seděl praporní písař vojín Havlata, řečený Drgrele. Bob vytáhl z kapsy desetikorunu a poloil ji na stůl.

Vypadne zejtra do města, Tondo? prohodil a významně sunul prstem bankovku podél stolní

hrany. Má bejt? nedbale odpověděl Tonda, ale koutkem oka pozoroval, jak se k němu

desetikoruna pomalu blíí. Pak se její pohyb zastavil, Bob sáhl do notesu, který nosil stále při sobě, a vytáhl jetě dvacetikorunu.

e bys mohl zaskočit na náměstí do Jednoty a přinést mi jednu placatou. Mají je tam, stojí devatenáct a tahle pětka by zbyla pro tebe, nabídl Bob a s uspokojením sledoval, jak obě bankovky ze stolu zmizely.

Dobrý, Bobe

Ale kdybys mi náhodou půjčil jetě jednu pětku, měl bych pro tebe uitečnou radu. Boba to překvapilo. Copak kradu? A bude mi ta tvoje rada k něčemu?

Říkal jsi mi, e dostane přítí tejden vopuák. A slíbils mi…

A nesplnil jsem někdy něco? Přivezu ti to … Ale co má za radu?

Koukej vypadnout jetě tenhle týden, zaeptal mu Tonda. Připravuje se velký cvičení, od

naeho pluku pojedou dva prapory. Bude konec opuáků.

Bob se usmál: Opuák mám zajitěnej, to je hotovka.

Ale právě tohle ti nevyjde, i kdy to má slíbený, uchechtl se Tonda. Půjčí mi tu pětku?

Kdy ji shrábl do dlaně, pokračoval: Poádej si na čtvrtek, řekni, e ti stůně matka, a odfrčí.

Od soboty je volno zaraeno.

Tak ti děkuju, uznale kývl Bob. To za tu pětku stojí. Jó… mají prej vydaný nový volací znaky.

21

Tonda se rozhlédl kolem sebe: Jak to ví? Kdes to slyel?

Co by jeden neslyel, pousmál se Bob.

Radi o tom nemluv, dělají s tím na tábu straný tajnosti. Vydají to a před tím velkým

cvičením, svěřoval se Tonda a pak se zarazil: A k čemu to potřebuje vědět?

Já? Já na to kalu, ohradil se ostře Bob.

Tonda zmlkl, zdvihl hlavu, sáhl rychle po sklenici limonády a zhluboka se napil.

Páni si tu vyprávějí a já hledám Rejnohu po celém útvaru, promluvil za jeho zády poručík

Katiak. Bob se předpisové postavil do pozoru: Soudruhu poručíku, dovolte… Je po

zaměstnání, el jsem si vypít jednu kofolu.

Katiak mávl rukou: Pohov, Rejnoho! Nic se neděje. Tedy děje: u roty nejde televizor. Neel byste se na to podívat? Chlapci se těili na dnení finále poháru mistrů …

U letím, ochotně souhlasil Bob. Mrknu se na to, protoe tenhle boj si nemůeme nechat ujít.

Kdy Bob u nepředpisové vyběhl, pomyslel si Andrej: Je to číslo, ten Rejnoha, ale dobrý

voják. A nikdy nic neodmítne. Takových kdyby bylo…

Andreji, na slovíčko! uslyel poručík, kdy vycházel z prodejny. Major Řehák, velitel praporu, na něho kýval, Andrej připochodoval, zasalutoval, ale Řehák jeho sluební postup zarazil: Řekni mi: ty toho Rejnohu dobře zná? Jak ho vlastně hodnotí?

Poručík se udiveně podíval na majora: Rejnohu? Soudruhu majore, mám ho v první četě a

jsem s ním velice spokojen. Dobrý voják, hlavně výtečný střelec. Má mezi kluky přirozenou autoritu, pomáhá táhnout slabí…

e umí v drustvu prosadit věci lip ne poddůstojník, to zase vím já. Ale z civilu moc pěkné posudky neměl. Absence, lajdáctví v práci…

Z kolika mladých kluků, co přili s podobným popisem, udělala vojna pořádné lidi? rozohnil se Andrej. Je přece naí povinností, hodnotit podle skutečných výsledků v denním zaměstnání a ne jenom podle nějakých papírů z civilu.

Major Řehák se usmál. Výtečně, soudruhu poručíku, poctivě jste vystudoval vysokou

vojenskou, to je vidět! A teď mi dáváte politické kolení, protoe my asi podle vás té vaí mladé generaci přece nemůeme rozumět. Děkuji pěkně…

22

Prosím o prominutí, soudruhu majore, tak jsem to nemyslel, zarazil se Andrej. Nechtěl jsem vás urazit… Jaképak uráení. Kdy tyhle poučky bude umět realizovat v ivotě…Ale věří tomu Rejnohovi? Ví, s kým se kamarádí?

Věřím, s jistotou odpověděl poručík. Třeba někdy na někoho působí trochu dojmem frajera.

A pokud vím, přátelí se… normálně… se slunými kluky, a jsou z naí nebo z druhé roty…

.. .nebo z praporu nebo dokonce z pluku, přeruil ho major, a ukázal na Tondu, který se

zdvíhal k odchodu.Třeba tady s tím, co mu říkají Drgrele.

Jsou přece oba z Prahy. To vím určitě, dokonce ze stejné čtvrti, odněkud z Nuslí, proto se znají, ihned reagoval Andrej. Je na tom něco patného?

Řehák mu odpověděl nečekanou otázkou: A je na tom něco patného, kdy chce velitel

nejlepí roty v pluku odejít k jinému útvaru nebo dokonce z vojny? Jen proto, e se bojí o své děvče doma? Tomu nerozumím, namítl trochu nejistě Andrei.

Ale rozumí, soudruhu poručíku! povzdechl Řehák. Slyel jsem vyprávět o jistém

důstojníkovi a jisté Márii a e ji sem prý v ivotě nedostane. A jestli by mu tedy na pluku pomohli, kdyby zaádal o přeloení. Kdyby tě nepřeloili, chlapče, co bys byl schopen udělat kvůli tomu děvčeti? Ruku na srdce… Proč se nesvěří mně, nejbliímu nadřízenému, se svými starostmi? Nebo mi snad nevěří, e ti chci poradit a pomoct? Zatímco ten tvůj

Rejnoha… Co je s ním?

Nejde mi ani tak o ty jeho civilní posudky. Ale řekni: proč se zajímá o ve, co se na praporu chystá? Ono se mu to asi vyplatí vědět, co se připravuje, a dělat potom před klukama chytrého. Andrej zakroutil odmítavě hlavou: Nehněvejte se, soudruhu majore, ale nesdílím

vae podezření. O Rejnohu se s vámi vsadím,e

.

A co kdybys prohrál? skočil mu do řeči major. Co potom?

To bych prohrál asi vechno, soudruhu majore. Kdybych měl ztratit víru v lidi, prohraju i smysl svého ivota, a nebudete mě tu potřebovat.

Nech ta silácká slova, Andreji, kategoricky řekl major.

23

Smysl ivota? Potřebujeme mladé velitele, jako jsi ty. Kteří jsou nároční, věří v lidi a mají k nim dobrý vztah. Ovem, důvěřují a prověřují!

xxxx

V předsíni se ozvalo zařinčení zvonku, které se vdy po krátké přestávce opakovalo, jako by ten, kdo stál za dveřmi, zvonil na poplach.

Táta se vrátil, konstatoval Tomá. Takhle umí řádit jen on, kdy přijde ze sluební cesty a nemůe najít v kufru klíče.

Tak abych padal, uklíbl se Bob. A jako by vydával rozkaz, řekl s důrazem na kadé slovo: Ty prachy potřebuju jetě dneska, Tome.

Tomá přikývl: Jasný, Bobe. Táta bude v dobrý náladě, určitě ho o těch pět stovek pumpnu.

S mámou by to bylo horí. V kolik jede?

Mám opuák do půlnoci, ale sotva to stihnu. Kámoi mě nějak do tří přikrejou. Pojedu

courákem na Plzeň, a kdy budu mít kliku, chytnu stopa. Take čekám do osmé U krobiána.

Good luck, old boy!

Bohou Rejnoha se prosmýkl ke dveřím Tomáova pokoje. Bylo a neuvěřitelné, jak tie

nalapoval v těkých vojenských kanadách. Vlastně vechny jeho pohyby vypadaly teď

nějak měkké a vláčné, jako by se nakrčil pardál, číhající na kořist.

Z předsíně se ozval hlas paní Kratochvílové: Moment, u letím, Lojzo… Tomái! Pojď sem, táta přijel!

Tomá poloil prst na ústa: Klid, Bobe. Jak zajdou nai do obýváku, vypadnu za nimi a ty

můe proklouznout ven. Nemá smysl, aby tě tady táta viděl, zase by kázal. Potřebuju ho

trochu naladit…

Bob kývl na souhlas a těrbinou dveří sledoval, jak Tomá zael za rodiči do pokoje, odkud se ozvaly halasné pozdravy. Pak se Bob potichu přikradl k hlavním dveřím a ji se chystal jimi vyklouznout, kdy uslyel hlasitý, trochu vyčítavý hlas profesora Kratochvíla.

To je dost, Tomái, e tě vidím!

Vzpomínali jsme na tebe kadý den, bylo slyet Tomáův poněkud okázalý výlev synovské

lásky.

24

Profesor neodpovídal, ale po chvíli Bob uslyel udivený Tomáův výkřik:Coe? Tři sta

západoněmeckých marek? Co s tím?

Vole, usykl tie Bob.

Koupí si za ně v Tuzexu, co si sám vybere, odpověděl profesor. A tady jsou tři stovky pro Zdenu. Tak jo, děkuji, táto, uslyel jetě Bob. Na víc nečekal a nehlučně za sebou zaklapl dveře bytu. Bylo to skutečně včas, protoe o chvíli později vyel Kratochvíl a zamířil do koupelny. Kdy se umyl, převlékl a vrátil do obývacího pokoje, zeptala se ho manelka: Poslechni, Lojzo, nebude mít z toho nějaké oplétačky? e jsi přivezl ty marky? Nebo Zdena a Tomá, a si je půjdou vyměnit?

Oplétačky? Jaké oplétačky, zarazil se profesor. Těch est stovek mi předal před odletem z Hamburku osobně náměstek ředitele nakladatelství, jako zálohu na honorář. Abych prý si mohl něco koupit domů. Nai přece vědí, e jsem napsal pro medicinské nakladatelství v

Hamburku vědecké pojednání. A tu zálohu ohlásím. Samozřejmě.

Profesor vychrlil tyto věty, jako by se obhajoval. Tomá to hned vycítil a zalichotil mu: To je jasný. Ty, taková kapacita! Copak tobě by mohli…

Otec ho přeruil: Jak ti dopadly přijímačky?

Na to taky dojde, táto. Ale nejdřív bych od tebe potřeboval malou pomoc: pět set korun.

Půjčit samozřejmě, postupně ti je vrátím…

Kolik? Pět set? A na co? Kdy jsem já studoval na vysoké kole, měl jsem tisíc korun

stipendia ročně, a kolej mě stála edesát korun měsíčně! - rozhořčil se profesor. Ví, co jsem vechno musil dělat, abych se v Praze udrel?

Jedl jsi chléb se solí a suché brambory, dával jsi kondice, nebo jsi byl nadaný latiník, a přitom sis jetě uetřil na aty, vypočítával Tomá. Kdy uviděl, e otci začíná rudnout čelo, chlácholivě dodal: Ale byl jsi přitom vdy výtečný student, kdeto dnení mladá generace…

si neumí prostě ničeho váit, v tom to vechno vězí! A kdo je tím vinen? My, kteří jsme dělali vechno pro to, aby se nae děti a vnuci měli lip, rozejel se profesor. Tomáovi bylo jasné, co vechno jetě bude následovat. Ale za hlavní v tomhle okamiku povaoval, e otec zapomněl na výsledek přijímacích pohovorů na vysokou kolu. Profesor pokračoval:

25

Myslí, e peníze padají z nebe? Abych já vás oba udrel na studiích, abych uivil

čtyřčlennou rodinu z jednoho platu…… z jednoho? Snad ze tří, táto. Jsi přece univerzitní profesor, ředitel lékařského experimentálního ústavu a jetě k tomu vědecký pracovník, který publikuje ve světovém měřítku…

Opakuji: ivím vás z jednoho platu,Tomái! pozvedl znovu hlas profesor.To ostatní, co

dělám, je práce navíc. Já neznám soboty, neděle, zatímco jiní si jezdí na chalupu a přitom mi jetě závidí. Tobě? Tobě nikdo přece nezávidí. Vím, jak tě mají lidé u vás rádi, lichotil Tomá, co ovem bylo součástí jeho hry o tak potřebných pět set korun.

Ty si myslí, e mně někdo něco promine? Naopak, kamaráde! Jsem pod přísnějí

kontrolou, ne mnohý jiný.

Profesor se zarazil: A k čemu vůbec potřebuje těch pět stovek?

To má tak, začal Tomá kout elezo, jeden můj kamarád od nás ze třídy měl malér.

Chápe přece, shání prachy, jeho holka je sirotek, lítá v tom a musejí se vzít. Tak jsme se rozhodli, e mu do začátku půjčíme…

Rozhodli jste se…A kdo mu půjčí? Ne ty, ne tví kamarádi. Budou zase platit vai otcové, protoe si páni studenti dnes neumějí vydělat na slanou vodu. A pokud si něco nucené vydělají, utratí to pro svou zábavu, ironizoval profesor synovy důvody, ale pak jako obvykle podlehl. Dobrá, půjčím ti ty peníze, ale budu ti z kapesného kadých čtrnáct dnů strhávat stovku!

Celou stovku? vyděsil se Tomá. Strhávej mi padesátku a připočti si třeba úroky. Ale celou stovku, chápe, teď před prázdninami a my máme plán…

Kdy máte plán, nedá se nic dělat. Tady má pětistovku a pak uvidíme, ustoupil otec.

Doufám, e ty přijímačky dopadly dobře.

Tomá si nejdříve zasunul pětistovku do náprsní taky, obálku s markami do zadní kapsy u

kalhot, odstavil od stolu idli a vybídl otce: Doporučuji ti, abychom si nejdřív sedli. Moje zpráva je sice jednoduchá, ale ty jsi po cestě unavený.

Nepřijali tě? reagoval prudce otec.

Sedni si, prosím tě, postrčil Tomá otce ke stolu. Kdyby mě nebyli přijali, snad bych měl jetě tlačenku

.

26

Tlačenku? Tedy protekci, přece tebe, ne? odvětil suverénně Tomá. Záleitost je horí. Já jsem na přijímací pohovory neel.

Profesor vytřetil oči a pak opravdu těce dopadl na idli: Tys tam neel? Jak tomu mám

rozumět?

Jak to říkám: neel jsem tam. Já toti nikdy na medicínu nechtěl. To jsem ti tisíckrát

opakoval. Nehodím se na to. Na lesařinu mě dát nechce a ani bych se tam nedostal, kdy

mi nepomůe. Bez protekce se tam se svým maturitním vysvědčením prostě nedostanu. A

tak jsem se ,,vejky vzdal.

Co je to vzdal? Proč bychom se koneckonců nemohli jetě domluvit, třeba e bys el na

práva? Práva mě nebaví. Tak co bude dělat? To chce, abych tě do smrti ivil? vybuchl

otec. Nastoupím po prázdninách vojenskou slubu a pak uvidíme, skončil Tomá své

přiznání. Ale proti jeho očekávání, e teď bude musit vyslechnout opravdový proud výčitek, krom obvinění a velijaké ty tátovy jak to Tomá po straně nazýval pohádky mládí, odpověděl profesor Kratochvíl sue: Respektuji tvé rozhodnutí, Tomái. Moná, e ti vojna prospěje. Potřebuje poznat opravdový ivot. A po vojně si jdi třeba na tu lesařinu nebo kam se ti zalíbí. Hodně těstí!

xxxx

Bob dopíjel v hospodě U krobiána třetí pivo a netrpělivě sledoval pohyb ručiček starých

nástěnných hodin, zavěených nad nálevním pultem. U by se měl zjevit, prohodil k děvčeti, které u jeho stolu usrkávalo ze sklenky červeného vína. A ty, Květo, před ním ani slovo o těch penězích, jasný? Já ty prachy potřebuju, chápej. Stejně je to blbý, e tě se mnou uvidí.

Květa Nováková vzhlédla od své skleničky: Proč jsi mu neřekl, nač ty peníze opravdu

potřebuje? Vdy by to pochopil, e já ti posílat na přilepenou nemůu. Ale vymýlet si, nato ty jsi. Hele, nejsem u svátý zpovědi, přeruil ji Bob. To je věc jenom nás dvou.

27

Řekl jsem ti, e od tebe nic nechci, e si prachy obstarám. A jak, to se tě netýká.

Mne se nic netýká! Ale e la máma na Kratochvílovy tak ostře, to byl taky tvůj nápad.

Přiznala mi to, kdy jsme se spolu chytly. A to si říká, e jsi Tomáův kámo!

Co ti je do Torna? vyjel na ni Bob. Prachy stejně solí jeho táta, a ne on. Tak jaký vohledy?

Květa se uklíbla: Prachy, prachy. Ty jsi jen po penězích. Ostatní tě nezajímá. e i já mám svoje starosti a co dělat, abych kloudně dotudovala.

Ty si u poradí, i s tou kolou, nasadil Bob nezvykle sluný tón a mrkl na Květu. U je tady. Tomá se ode dveří rozhlédl zakouřeným prostorem a hned se zorientoval. Bobova uniforma byla v lokálu jediná, a pak, zády k Tomovi sedělo děvče, o kterém Tomá tolikrát v minulosti přemýlel: Květa, Bobova Květa. Ale kde je ostatní parta?

Ahoj, přistoupil Tomá trochu váhavě k dvojici.

Ahoj, Tome! usmála se Květa. To jsem ráda, e tě zase jednou vidím. Ty se na mne zlobí?

Proč bych se měl zlobit? Jó ty myslí kvůli tvé mámě? Co je mi do ní? Na ni nejsem

zvědavej. Bob netrpělivě pohlédl na hodiny:

Budu pomalu padat, jinak je průser. A těm je třeba se na vojně vyhýbat.

Květa se taktně zdvihla od stolu: Pánové prominou. Musím ni odskočit…

Tady to má, podal Tomá Bobovi obálku, kdy zůstali sami.

Dík, usmál se Bob. Pak jako na vysvětlenou dodal: Květa o tom neví, nic jí neříkej. Těch pět stovek dostane zpátky, jen co mi je praporčík vrátí. To ví, na vojně to tak chodí! Vak to pozná. Kdy Tomá nereagoval, Bob pokračoval: Abych nezapomněl: ty marky schovej, nevyměňuj je. Můou se nám hodit… No ty od fotra, co ti dnes dal. Zaslechl jsem to za

dveřmi. Na co by se nám hodily? nechápavě se zeptal Tomá.

Jeden nikdy neví, Tome! Bob se naklonil k Tomáovi a přátelsky ho plácl do ramene.

Kadopádně ti děkuju. Zastrčil obálku s pěti stokorunami do kapsy v blůze a pečlivě zapjal knoflík. Co teďka bude dělat, Tome, U sis něco nael?

28

Tomá svěsil hlavu: Do vojny chci nějaký čas zůstat na umavě. Na lesní brigádě. Mají tam spoustu polomů. Tam mi bude o prázdninách lip ne doma.

Bob uznale prohlásil: To je nápad! Nezapomeň mi dát avízo, a narukuje.

Jdem? přeruila ho Květa, která se vrátila poté, co si venku přibarvila rty a upravila vlasy.

Půjde s námi, Tome? Tomá pohlédl tázavě na Boba.

Dojemný loučení mi vdycky leze na nervy. Nikam se mnou nechoďte. Musím stejně letět,

abych stihl vlak, prohlásil Bob. Tomái, zatáhni to tady. Zatím se dobře bavte, a nezapomeňte psát svýmu věrnýmu parákovi. Čao! Jetě jim pokynul, frajersky si narazil lodičku do čela, okázale předpisově jim zasalutoval a za okamik zmizel. Květa pohlédla na Tomáe.

To je celej Bob. Samý legrácky, a přitom tvrdej jako kámen. A co my dva s načatým

večerem? Nebo u musí domů? Tomá poslední větu ignoroval. Dala by sis jetě víno? Se

mnou? Tebe máma nečeká? Květa se uchichtla: Mě? Máma se nevrátí před jedenáctou, má

odpolední. Nebo … Nebo? zvědavě se zeptal Tomá. Pojďme se projít, navrhlo děvče. Tady

je jak v udírně. Tomá zaplatil, a pak s Květou vyli z tmavého lokálu na ulici. Venku bylo nečekané dusné počasí. Tomá byl oblečen jen v starých dínsech a černé rozhalence, Květa v bílém, lehounkém svetříku se irokým výstřihem a v modré texaskové sukni.

Tomá se mlčky klátil vedle ní. Ačkoliv měl na jazyku plno slov, nebyl by se teď zmohl ani na jedinou souvislou větu. Květa se po něm po očku zadívala: chlapec byl zřejmě v rozpacích, kdy s ní najednou sám kráčel po nábřeí.

Květa se u nerozmýlela a vsunula svou ruku pod Tomáovu, volně se mu klátící podél

těla. Ucítila, jak se celý zachvěl. Pak si ji prudce natočil druhou rukou k sobě, take se jejich obličeje takřka dotýkaly. Květa se k němu přimkla a nastavila ústa.

Na co jetě čeká?

Tomá ji pevně objal a pak něně políbil, jak kluk můe líbat jen svou první lásku.

30

Kdy od ní odtáhl rty, uchopila ho Květa za hlavu, stáhla ji zpět k svému obličeji a sama ho políbila tak horce, e Tomá málem zavrávoral. Půjdeme, Tome?

Květa se mu vymkla z náručí a nečekajíc na jeho souhlas, uchopila ho za ruku. Tomá

zpočátku kráčel nejistě jako ve snu. Pak se jí vytrhl a rozběhl se vpřed, znovu se zastavil, Květu chopil kolem ramen a zatočil s ní, a se jí rozevlály vlasy kolem hlavy.

Jako by neslyeli a nevnímali, doli a do Podolí. Květa zamířila k novému čináku.

Vystoupili do prvního poschodí a děvče otevřelo dveře bytu. Pak postrčilo Tomáe dál, do

svého pokojíku a rozsvítila stolní lampičku. Teprve teď se Tomá zarazil a jako ve snu se rozhlédl kolem sebe. Váhavě se chopil jedné ze sklenek, které mezitím děvče nalilo, pomalu ji zdvihl, aby přiukl, a zdráhavě z ní upil.

Květa najednou jasně pocítila, co se teď děje v Tomáově nitru. Vdy jí připadal mezi členy jejich party jako svátý za dědinou. Vysmívala se mu tím přirovnáním. Snad proto, aby v sobě potlačila vnitřní náklonnost, ji pociovala vůči tomuto chlapci, který se k ní choval spíe jako ctitel ne jako drsný člun party, ale e Tomá přes svou snahu přizpůsobit se partě a přes silácké řeči jetě neměl děvče, pochopila Květa teprve v téhle chvíli a skoro se před ním zastyděla. I za to, e sehrála s Bobem divadýlko. Tome, zaeptala najednou v pohnutí a objala ho. Já tě mám přece ráda! A doopravdy byla v téhle chvíli přesvědčena, e říká

pravdu, k němu cítí docela něco jiného ne k Bobovi. A e upřímně lituje veho, co se

předtím stalo. Tomá snad pochopil, co se v Květě odehrává. Něně ji objal a zadíval se jí do očí. Já vím, e jsi jiná, ne se dělá. Mám tě u dávno rád … vdycky jsem tě měl rád.

Věří mi? A věří ty mně, Tomái? odpověděla mu Květa naléhavou otázkou.

Křečovitě se objali a pokoj se s nimi zatočil. Vechno se kolem nich rozmíhalo, podlaha

splynula se stropem, u tu neexistovaly dvě samostatné bytosti, ale jen jedno jediné tělo.

xxxx

Bob Rejnoha zdaleka neměl tak naspěch, jak to tvrdil Květě a

Tomáovi. Dokonce měl

opuák a do rána druhého dne. Spěchal vak před odjezdem nočního vlaku na dalí

schůzku, tentokrát s větím neklidem, ne si sám sobě odváil přiznat.

U před týdnem obdrel toti na útvar dopis Karla Pinkase, jeho obsah byl sice poněkud

zmatený, ale jedno z něho vyplývalo: Pinďa se musí s Bobem co nejdříve sejít.

Bývalého erifa party nejvíc zneklidnilo, e kdy Pinďovi po příjezdu vlaku volal, ozval se neznámý muský hlas, který se Boba pouze zeptal, kdy odjídí, a pak stručně sdělil: Schůzka (a přitom Pinďu nejmenoval) bude ve 22 hodin tého dne, kdy se Bob bude vracet

na útvar, a to před Hlavní potou v Jindřiské. A pak onen neznámý zavěsiI. Jako ve

pionáním filmu, napadlo Boba. Proč se nemáme sejít přímo na nádraí?

A co má společného s bývalou partou majitel onoho studeného velitelského hlasu? Pln

netrpělivosti, aby se konečně od Pinďi dověděl, co se děje, odeel Bob z hospody mnohem

dříve ne bylo třeba a u v půl desáté se loudal kolem Hlavní poty. Pak, aby nepostával na jednom místě, přeel na druhou stranu Jindřiské. A tam ho zastavila vojenská pořádková hlídka! Čert mi ji byl dluen, i kdy mám papíry ólrajt, zaklel v duchu Bob.

Kdy se vracíte na posádku? Ráno v est se máte hlásit! zeptal se po důkladném

prostudování dokumentů velitel hlídky.

Bob klidně vytáhl jízdenku a s neskrývanou ironií odpověděl:

V třiadvacet třicet mi frčí rychlík, soudruhu četaři.

Četař byl buď v dobré náladě nebo dobrák od kosti, protoe na Bobův tón nereagoval tak, jak by to učinil kadý druhý na jeho místě.

Bob ho na to předpisově pozdravil a rozváným krokem se vracel k Hlavní potě. U od rohu Panské a Jindřiské zaznamenal Pinďu, který právě zahýbal z třídy Politických vězňů. Bob jetě okamik postál a pozorně se zahleděl směrem, odkud Pinďa vyel, zdali s ním nejde

jetě někdo jiný. Ale shodou okolností nebylo kolem dokola vidět ani iváčka.

Těbůh, plácl Bob přátelsky Pinďu do zad. Vo co de? Má nějak nervy v hajzlu, Pindíku!

Ty bys je měl taky, kdybys nebyl ulítej v mundúru, procedil Pinďa mezi sevřenými rty. Proč asi myslí, erife, e s tebou chci vyměnit pár slov?

32

Kolem bráchy to smrdí, kamaráde! Jdou po těch magneákách …

Bob se vztekle přiblíil k Pinďovi a chytil ho za límec saka: To byl tvůj brácha, co se mnou mluvil v telefonu?

Jo. Magneák, co jsme měli na chatě při posledním mejdanu, jsem prodal. Kdo moh tuit, e ten blb, kterýho jsem vohnul, bude kecat?

Volové … vysrat se na vás, to jsem měl udělat u dávno! Pudete i s bráchou do průseru!

Ale já v tomhle s várna nepojedu. To si laskavě zapi do tý svý pitomý palice!

Pinďa zaprosil: Nekřič, erife!

Mezitím zahnuli směrem k parčíku před Hlavním nádraím, přeli jasně osvětleným zákoutím

a uhnuli směrem, kde bylo temněji. Pinďa ukázal na lavičku ve stínu mohutného javoru.

Sedni si, erife … Vono toti nejde jen vo ten magnetofón. Bojím se větího průseru …

Bob si poinul vojenskou lodičku a nuceně se zasmál, snad aby před kámoem zakryl

obavy. Bylo mu víc ne jasné, e Pinďa je obyčejný zbabělec. e by byl schopen prásknout i jeho, kdyby lo do tuhého. Proto se snail tvářit suverénně, aby Pinďu uklidnil.

Vo co teda de?

Pinďa mlčky sáhl do igelitové taky, kterou drel v ruce, a vytáhl předmět, který vypadal jako kovová krabice. Ale nebyla to ádná kovová krabice. Bob si věc prohlédl a překvapením hvízdl: Kdes k tomu přiel? Ví vůbec, co to je? Tohle zboí mají přesně vodpočítaný! A pod zámkem a jetě pod stráí!

Nael jsem t o … Kdy jsem byl minule na trampu v brdskejch lesích. A tak jsem si řek, kdybych sehnal bouchačku, e by to mohlo bejt jednou dobrý, soukal ze sebe Pinďa. Ale teď, kdyby k nám domů po tý bráchový levárně s magneákem vpadli esenbáci… fakt, dostal jsem strach. Co s tím? Takovýho vola pohledat, nervózně zaeptal Bob. Tohle je zásobník plnej vostrejch nábojů do samopalu. Proč jsi to radi někam nevyhodil? Tohle u tebe najít, je průser jak Brno! e je to do samopalu, o tom jsem neměl páru. Co říká? Hodím to do Vltavy … blábolil ustraený Pinďa. A někdo to uvidí! Já bych tě …

33

Vtom se Bob zarazil. Hlavou se mu překotně honily mylenky, zatímco Pinďa mlčky očekával

erifovo rozhodnutí.

Tu legrácku mi dá, najednou nařídil Bob pevným hlasem.

Fajn, Bobe! oddychl si hlasitě Pinďa. Já věděl, e jsi dobrej  e r i f …

Ty kecy si nech vod cesty, přeruil ho nervózně Bob, vzal mu zásobník a zastrčil jej do

kapsy. A koukej dret hubu, kamaráde! To samý vyřiď i doma bráchovi. Jinak, zná mě! Srát se s nikým nebudu …

Jak a kdy Pinďa zmizel, a jak se sám dostal na vlak, Bob si nepamatoval. Ale jedno mu bylo jasné: náboje i se zásobníkem by bylo moné ve vhodné době pouít.

Ve vhodné době, ve vhodné době, skandovala do Bobových mylenek kola uhánějícího

vlaku.

xxxx

Kudy a jak se dostal k Národnímu divadlu, nebyl by mohl Tomá vysvětlit nikomu ani tehdy, kdyby mu bylo lo o ivot a kdyby měl dokázat pro tuto dobu své alibi. Vzpomněl si jen, e mu po půl jedenácté večer Květa odemkla dům, lehounce ho políbila a pak ho spěně vystrčila ze dveří. Ano, muselo být určitě po půl jedenácté, v jedenáct se přece měla vrátit její matka. A tak se podařilo Tomáovi zavčas proklouznout ven.

Hodiny před mostem vak u ukazovaly několik minut před půlnocí, kdy se Tomá probral

ze svého omámení a konečně si uvědomil, kde se to a ocitl. Od řeky trochu profukovalo, ale jemu bylo stále tak horce, jako dnes večer ve Květině objetí. První skutečná láska, první poznání eny vedly tedy Tomáovy kroky mechanicky podél Vltavy. Jako by cítil potřebu proívat v duchu, sám a sám, znovu vechny ty vzruující chvíle.

Tomá se zastavil u zábradlí a pohlédl na lehce zvlněnou hladinu Vltavy. Odraz pouličních světel mu znovu připomenul pokojíček Květy: téměř stejně se mu tam před očima rozvlnilo světlo noční lampičky, kdy poprvé v ivotě objal enské tělo. Téměř stejné ticho jej

obklopovalo tady u mlčícího Národního divadla, obleeného leením, jako kdy se po prvním prudkém vzruení znovu a znovu laskal s Květou.

34

Tomá si náhle uvědomil, e se mu opět zrychlil dech, ačkoliv ji chvíli stál bez pohnutí nad Vltavou. Proč, proč cítím takové vzruení? Je to snad proto, e jsem v duchu oslovil Květu jako své děvče? Ale vdy ona patří mému nejlepímu kamarádovi, Bobovi Rejnohovi.

Klukovi, který je na vojně, daleko od Prahy. Podvedl jsem kamaráda …

Kdo ho podvedl? Já? Nebo Květa? Kdyby odmítla, nikdy by k ničemu nedolo. Vdy jsem

se bál naznačit jí by pouhým pohledem, e se mi líbí. e ji mám rád. Kdyby dnes nebyla

ona chtěla, byl bych ji nanejvý po Bobové odjezdu doprovodil k tramvaji a … Ale rozum jsem měl mít taky já. Neklamat nejlepího přítele, protoe ádného jiného nemám. To, co jsem provedl, se nedá ani odpustit, ani omluvit. Ovem Květa…

Kolem Tomáe projela s řinčením tramvaj. A zrovna dvaadvacítka, kdovíkdy pojede nová.

Dostanu se domů asi hodně po jedné. Jestlie mě některý z rodičů uslyí, budou zase

proslovy a kázání a výčitky. Copak jim mohu o Květě říct? A kdyby jen tuili, co jsem s ní dnes proil?

Patřila sice vdycky k Bobovi, ale přesto … Proč mi Květa prozradila, e důvod k získání peněz, které Bob ze mne vymámil, je vlastně od začátku do konce podvod? A Bob mi tak přesvědčivě líčil, e slíbil nějakému technikovi jejich roty přivézt pět stovek jako půjčku. Aby mu zase on vymohl opuák. Proč to Bob dělá? Kdyby řekl na rovinu, Tome, nemám prachy, tak bych mu je stejně sehnal. Hlavně, e bývalé party má i Květa u po krk a chce se od ní osvobodit.

Take, uvaoval dál Tomá snad nejsem takový grázl, který vyuije situace a vyspí se s

holkou kamaráda, kdy je daleko od ní. Květa mi přece tvrdila, e u nechce patřit Bobovi Rejnohovi a e se kvůli mně chce zbavit celé minulosti. Kvůli mně! Mám tomu věřit jen proto, e se dnes stala první holkou v mém ivotě?

První holka. A zase jsem tam, kde jsem byl. Zase pouívám slov, kterými vdycky hýřili kluci z naí bývalé party. Květa přece není ádná holka, je to děvče, které … snad to nebude vypadat tak blbě, protoe mluvím sám k sobě, kdy řeknu: které mám rád. Copak měl někdy

Bob Květu opravdu rád? Byl to dobrý kámo, bez něho bych byl asi oputěný jako kůl v

plotě, ale moment. Jak jsem to vlastně myslil, kdy jsem řekl, e Bob byl dobrý kámo.

Copak jím u není?

35

Najednou Tomá zpozoroval, e úzkým korytem Vltavy u Slovanského ostrova tie pluje

několik párků divokých kachen, jako by u byl den. Snad je zmátla jasná záře pouličních

světel, e se vydaly na cestu u teď o půlnoci. Jene tyhle divoké kačeny si tak zvykly na hnízdění v hlavním městě, e je nic nemůe vyvést z klidu. Ne jako mě, pitomého kluka, který se poprvé vyspí s děvčetem a začne o půlnoci uvaovat, jestli tím někomu neublíil, jestli tím nezradil přítele.

Přítele Boba, opakoval nahlas Tomá. Jeho hlasitá slova jako by se odrazila od vlnící se

hladiny a poplaila kachny, protoe se rychle vracely do stínu, který vrhaly na řeku vysoké stromy. Kdy si u mluvím nahlas sám se sebou, bude to se mnou asi opravdu patné.

Věděl jsem vůbec někdy, o co mi jde? Znovu začal přemýlet. Vím to aspoň dneska? Chtěl

jsem vypadnout z domova, to tedy určitě. A co potom? Na vysokou kolu nepůjdu, to je

hotovka. Není to ode mne blbost, e se neumím rozhodnout?

Tomáe najednou roztřásla zima. Nebyl v téhle chvíli schopen domyslit, co je pro něho

cennějí. Ale věděl, e jednou musí říct Bobovi o dnením večeru pravdu, i kdyby to mělo být za cenu jeho rozchodu s přítelem. Koneckonců se jetě uvidí, jak se zachová Květa.

Moje Květa, opakoval si rozhodně Tomá, i kdy ho u dnes několikrát napadlo, jestli i s ním dnes nesehrála podobné divadélko, jako předtím s Bobem. Ne, Květa není holka pro vechno a pro vechny. Určitě po dneku s Bobem skoncuje. Jde jen o to, co tomu řekne on.

A co Bob řekne mně. Protoe se o dnením večeru musí za kadou cenu dovědět. Já musím

hrát čestnou hru. S Květou, nebo bez ní.

xxxx

Na vojně existuje něco, čemu se v Africe říká tamtamový telegraf a co se nazývalo mezi

americkými Indiány kouřovou signalizací. Prostě, a kdo chce nebo nechce, hláka o tom, e k motostřeleckému pluku do Heřmanic se chystá ,,zeshora komise na prověrku plnění plánu bojové přípravy, pronikla stejně rychle, ne-li leckde dřív, mezi vojáky ne k uím některých velitelů čet.

36

Samozřejmě, nejdřív mezi ty zasvěcené, zvlá významné mazáky, jako byl například Bob

Rejnoha. Poručík Katiak měl z prověrky určité obavy. Nedopadne-li třetí rota na výtečnou, neobhájí své dosavadní postavení nejlepí roty. Proto se Andrej rozhodl svolat navečer krátkou vojenskou schůzi jednotky.

Po televizních novinách byla klubovna zaplněna do posledního místa.

Bude tady schůze, upozorňoval ode dveří nadpraporčík Nelibá, tak nechci slyet ádnej klid.

Nebo vám nadiktuju otázky a vy si je napíete. Heleď, Komrska, koukej si upravit ty

nohavice, a vypadá trochu sluně. Nemysli si, e vzorem lidský společnosti je ňákej

popzpěvák, takhle si choď oblečenej a v civilu. Tady musí bejt vecko v pořádku. Jinak tě zdegraduju! Svobodník Komrska se zatvářil dotčeně. Shýbl se a začal si narovnávat konce nohavic, které měl srolovány nad teniskami jako dínsy.

Kdy byla třetí rota shromáděna, včetně velitelů čet a drustev, nadpraporčík zavřel dveře, hluk a um se utiil. Andrej Katiak zahájil schůzi a objasnil, proč se s přísluníky své jednotky seel. Vyzval zejména vzorné vojáky, aby li příkladem.

Soudruzi, končil stručný, poněkud kostrbatý projev, víte sami, e někteří z nových přísluníků roty mají ve výcviku jetě leccos dohánět. Pomůeme jim, soudruhu poručíku! Já si beru pod patronát Strila, zahlaholil na celou klubovnu Rejnoha. Několik druhoročáků souhlasně zamručelo, jako e jim to ani velitel nemusí připomínat. U včera jim říkal vcelku toté

Rejnoha, jene s dodatkem, e výborné umístění roty skýtá mnohé výhody a e tedy musejí

zabodovat.

Soudruzi, nejde jen o Strila, přihlásil se o slovo četař absolvent Sosna, předseda rotní organizace SSM. Vichni chceme co nejlépe obstát, vdy jsme si dali závazky. A snaíme se je plnit kadý den. Zaberem a pomůem vichni, kolektivně.

Poručík Katiak přelétl pohledem klubovnu. Neulo mu, e se Rejnoha naklonil k jednomu ze svých sousedů a něco mu eptá. Vycítil, e Rejnohovo vystoupení, které povaoval za iniciativní a spontánní, se nesetkalo u větiny přísluníků roty s ohlasem.

37

A protoe se u nikdo dalí do diskuse nehlásil, poručík shromádění ukončil.

Budete se divit a za uima, vojáci, zaslechl jetě při odchodu z klubovny svérázné

mudrosloví nadpraporčíka Nelibý, který si samozřejmě neodpustil poslední slovo. Den má

čtyřiadvacet hodin plus noc. Kdy se dělá, tak se to protahuje.

Zanedlouho vak dolo na Nelibová slova. V nula nula třicet byl vyhláen pluku poplach a

místo nočního odpočinku vyjela také třetí rota, aby se zúčastnila prověřovaného taktického cvičení. Po útoku, kdy dosáhla určených čar a zaujala obranu, osádky a roje celý zbytek noci upravovaly okopy, zpevňovaly je a markovaly. Unavení a nevyspalí motostřelci se vrátili do kasáren a nad ránem. Navíc začalo pret.

Od snídaně do oběda čistili techniku, výstroj a výzbroj. Mezitím velitel praporu major Řehák oznámil poručíkovi Katiakovi, e z rozhodnutí prověrkové komise bude třetí rota odpoledne přezkouena z tělesné přípravy, zatímco ostatní roty setrvají na dalích prověřovacích zaměstnáních. Andrej se pokusil připomenout, e vojáci jsou promáčeni, jak dopoledne

oetřovali techniku, a e nemá u roty jako na potvoru k převlečení čisté edesátky.

Buďto má gardovou rotu nebo padavky, odmítl jeho připomínku Řehák.

Ve dvě hodiny odpoledne nastoupili na blátokvárovém plukovním stadionu v náladě, která si nijak nezadala s pochmurnou oblohou nad jejich hlavami. Z nízkých mraků, valících se přes hory okolních umavských kopců na rozlehlé kasárenské nádvoří, se co chvíli snesla

prudká sprka. Rotu čekaly tři kilometry běhu. Vojáci se seřadili.

Vpřed! křikl rozhodčí a zmáčkl stopky.

Kanady se zabořily do bláta, a se kalná břečka rozstříkla. Zbraně začaly unizóno, v

pravidelném rytmu cinkat a zvonit o přezky. Podle dohovoru udával vpředu tempo velitel

první čety podporučík Nýdrle. Vzadu uzavíral dusající kolonu Andrej Katiak. Věděl, e

oněch tři tisíce metrů, je má rota před sebou a noc tvrdého nočního výcviku, kterou má za sebou, prověří sílu kolektivu. A nejen to. I sílu příkladnosti předevím jeho, velitele roty.

Právě za této situace, kdy je stanovená časová norma daleko tvrdí vzhledem k stavu dráhy, k počasí a k fyzické únavě lidí.

38

První tři kola se rota drela celkem pohromadě. Katiak slyel její tlumené oddechování,

občas někdo zakalal a hlasitě si odplivl. Důleité bylo, e se vlnící promočený had

nenatahoval příli do délky.

Na konci druhého kilometru tempo poněkud ochablo a rytmus buících podeví ztěkl.

Podporučík Nýdrle se v čele proudu ohlédl a několikrát ,,zatáhl sevřenou pěstí nahoru a

dolů. Vy - dr - et! Vy - dr - et! - zaskandoval pokřikem hokejových fanouků velitel drustva svobodník Chaloupka. Běel ve skupině druhé čety a povzbuzoval prvoročáky.

Mlčím, Baráček, nebo léim, nebo béim, kontroval mu vzápětí čísi hlas, parodující Nelibovo běné rčení. Z davu vyprskly krůpěje chraptivého, ale úlevného smíchu. Přezdívku ,,Baráček” přiili Chaloupkovi druhoročáci a nikdo jiný by si taky nedovolil na něj takhle zavolat. Kluci neztrácejí humor, je to fajn, kvitoval s hřejivým pocitem poručík, dokáeme to, musíme to dokázat. Teď u zbývalo posledních pár stovek metrů. Posledních, ale nejtěích.

V zatáčce dráhy Andrej zpozoroval, e se do čela proudu, v patách za podporučíkem,

vysunuje vpřed postava, její obličej neviděl, ale z celkového zjevu poznal neomylně

Rejnohu. V těchto okamicích připomínál závodníka, který dotahuje pičku běeckého

pelotonu, chystá se utrhnout a zaútočit sólově do finie.

Běel neunaveně, lehce nakláněje trup do předklonu. Ten kluk má páru, pomyslel si Andrej

téměř závistivě, nebo sám cítil, e mu v nohách ubývá sil.

Pak se náhle klusající dav zavlnil a Katiak málem vrazil do vojína Houtky, který zavrávoral a očividně u nemohl. Houtka byl od prvních dnů, kdy v dubnu nastoupili nováčkové, v tělesné přípravě jedním z nejslabích. A dělal velitel druhé čety sebevíc, Houtka nezvládl ani hrazdu a sotva mu zaběhl kilometr. Přitom se snail, avak jeho civilní,,sedavé”

zaměstnání tiskárenského výrobního dispečera mu do vojny k fyzické kondici příli

nepřispělo.

Katiak chytil Houtku za rameno. Dej sem samopal! křikl.

Voják zavrtěl hlavou a jako zpomalený film pokračoval v mátoném klusu.

Poručík se pustil krok co krok s ním.

39

Nemůu, vydechl Houtka sotva po padesáti metrech.

Katiak k němu přiskočil a strhl mu z ramene zbraň. Hodil si ji na plece a popostrčil vojáka.

Vydr, jetě kousek!

Oba vyrazili, aby dohnali rotu. V poslední zatáčce Houtka vydechl: Nemůu.

Katiakův mozkový počítač prolétl zlomkem vteřiny nomenklaturou třetí roty. Elektronka mu zazářila u jména Petr Houtka. Musí, Péo! popostrčil znovu vojáka.

Výsledek třetí roty byl ohroen, protoe čas jednotky se počítá posledním vojákem, který

doběhne do cíle. A třetí rota musí doběhnout celá.

Dusající zástup se téměř zastavil. Oči vech se obrátily dozadu.

Teď je to na tobě, Andreji, uvědomil si poručík.

Rázným pohybem serval Houtkovi z ramene jetě masku. Hodil si ji kolem krku a popadl

vojáka za opasek. A ví silou ho táhl vpřed. Těch padesát edesát metrů ho musí dovléci do cíle děj se co děj. Rota se znovu rozhýbala, jako by pocítila pobodnutí, nikoli ostruhami.

Katiak cítil, jak mu po zádech mokvají prouky potu. Řemen Houtkova samopalu se mu

zařezával a do lopatky. Ale táhl. Táhl a cítil, e jeho síly se přece jen násobí zbytkem sil vojína Petra Houtky. Musíme, musíme, křičelo to v něm. Přestal vnímat okolí, pak začal klopýtat a najednou si uvědomil, e z něho spadla vekerá tíha. Koutkem oka registroval na rozmazané obrazovce vlastního vidění, e míjí rozhodčího. Setrvačností udělal jetě pár kroků a padl.

Teprve později se dozvěděl, e na posledních metrech vzali Houtku do vleku Lakato s

Mrázkem, druhoročáci a oba vzorní vojáci z druhé čety. Táhli ho sami a do cíle, aby ulevili jemu, Katiakovi. Jene to bylo a potom. Nejdřív si Andrej uvědomil, e mu kdosi pomáhá vstát a z povzdálí mu připadalo, jako by slyel tu nejhezčí píseň.

Splnili jste normu na výtečnou. Blahopřeji třetí rotě, soudruhu poručíku!

xxxx

40

Byl konec srpna, toho roku mimořádně chladného a detivého. Za několik dní měl začít nový kolní rok. U Kratochvílů se od Tomáova rozhodnutí rezignovat na vysokou kolu zdánlivě navenek nic nezměnilo. Avak dřívějí atmosféra rodinné pohody se jakoby vytratila.

Profesor odcházel do ústavu brzy ráno a proti dosavadním zvyklostem se vracíval pozdě v

noci. O Tomáovi nemluvil. Zdena větinu času trávila sháněním učebnic a doplňkové

literatury pro poslední, maturitní rok. A paní Kratochvílová kudy chodila, tudy vzdychala.

Zvlátě kdy se jednoho dne večer vrátil z brigády domů Tomá. Jeho obličej se přes

prázdniny jakoby protáhl, zhubeněl a zmuněl. Práce na polomech mu očividně prospěla.

Jak to vypadá? spráskla rukama, kdy opět po pěti týdnech uviděla syna, zabláceného a s

pokrábanýma rukama. Poznával ivot, prohodil profesor.

Tomá na jeho poznámku nereagoval. Vrazil do koupelny, odkud se za chvíli ozvalo

plouchání sprchy, vzdychání a odfrkování.

U mu nestojíme ani za odpověď, matko. A čí je to vina? Ty jsi ho pořád rozmazlovala, a

tohle nám z něho nakonec vyrostlo! rozhořčil se profesor.

O tom, kdo Tomáe rozmazloval a co vechno mu povoloval, o tom by se dalo moc dlouho

hovořit! odsekla Kratochvílová.

Jen si vzpomeň: místo abys mu po maturitě domluvil, aby ses mu věnoval, pomohl mu na

vysokou, hodil jsi vechny starosti za hlavu a nechal jsi devatenáctiletého nezkueného

chlapce, aby si zkazil ivot. A je ti jedno, e bude muset za měsíc na vojnu, e ztratí dva roky jenom proto, e má takového tátu…

Tak u toho bylo dost! okřikl enu profesor. U to stačilo! Mně nic nepředhazuj! Ví dobře, kolik mi to dalo práce, abych ututlal aféru s tím tak zvaně vypůjčeným vozem! Kdybych to neudělal, u dávno by byl Tomá vyletěl ze koly. Ale tys mu dál trpěla, aby se kamarádil s tím chuligánem. Nejvyí čas, e zmizel. Jinak jsme se doili pěkných věcí. Třeba by nás i někdo vykradl …

Nebuď malicherný, Lojzo! Zase vytahuje staré věci? Na to si tě člověk uije! A e si Tomá vypůjčil vůz? Co je na tom?

Vypůjčil?‘A klíče náhodou nael v mém stole? Ukradl ná vůz, protoe ho navedl ten Bob, a málem se přitom vichni zabili.

41

Kolik mě to stálo, ne jsem umluvil paní Novákovou, aby nic nerozmazávala? A co se

nasliboval Tomá, e u nikdy … vychrlil ze sebe profesor a obrátil se zlostně ke Zdeně.

Divím se ti, e se můe s tou Květou Novákovou, i kdy je to spoluačka, vůbec stýkat. S

holkou, která se tahá s tím chuligánem Jobem nebo Bobem nebo jak se jmenuje. Kvůli ní

ukradl Tomá auto, a tvoje slečna kamarádka z nás pak jetě tahala peníze!

Zdena, která a dosud trpně sledovala slovní souboj rodičů, jako by se jí netýkal, se ozvala: Květa z nás nic netahala. Zná přece její mámu. A co mě do toho veho montuje? Copak já hlídám Tomáe?

Podívala se na hodinky, skočila z gauče a sáhla do zásuvky pro svetřík.

Ty se někam chystá? optala se matka, která vdycky vyuila jakékoliv příleitosti, aby

odvedla otcovu pozornost od syna.

A kampak, smím-li se vůbec ptát? skočil profesor na smeč, vhodně nahraný paní

Kratochvílovou.

Jdeme spolu, kdy u nás musíte vyslýchat jako malé děti, ozvalo se ode dveří. Umytý,

učesaný Tomá v čistých kalhotách a v černém roláku se s úsměvem obrátil k sestře: A ty

koukej padat, nebo přijdeme pozdě.

Ty má jetě náladu na kino? Obdivuji tě. Kdybys raději… profesor mávl rukou.

Zdena s překvapením i s vděčností pohlédla na bratra a honem se hrnula do předsíně, aby si oblékla lehkou nepromokavou bundu.

Tak čao, v jedenáct jsme doma! zamávala na překvapené rodiče a vyletěla e dveří.

Zaslechla jetě, jak Tomá klidným hlasem do obýváku volá: Květu nechte na pokoji,

opravdu za nic tentokrát nemohla. A na brigádě se mně moc líbilo, matičko. Hned bych se na umavu vrátil poznávat ivot. Ale ne jako nimrod!

Tomá se nestaral, jak na jeho poznámky budou rodiče a zejména otec reagovat, a vyběhl

za sestrou. Dohonil ji a v prvním poschodí a drcl ji do ramene: Spokojena?

Díky, Tomku, musila jsem dnes za kadou cenu vypadnout. Málem to zase dopadlo jako

obvykle, kdy se nai chytnou. Odnesu to vdycky já.

43

A vdycky se chytnou kvůli mně, viď? U se musí smířit s tím, e jsem černá ovce rodiny, zasmál se Tomá. Kam to bude, smím-li se ptát?

Zdena se rozpačitě podívala na bratra: Čeká mě …

Snad ne Mía? podivil se Tomá. A kdy uviděl, e Zdena přikývla, poznamenal cosi o tom,

e se mu ,,váné známosti” nelíbí.

To je koneckonců tvoje věc, dodal. Ale musíme se domluvit. Mám taky rande. Sejdeme se v

jedenáct před barákem, platí?

Platí, Tome, usmála se Zdena. Ví, Michal přijel jenom na skok. V neděli večer musí být

zpátky. A mně začíná za chvíli kola, budeme to mít teď oba těké.

Za rohem ulice spatřil Tomá dlouhého černovlasého chlapce ve vycházkovém vojenském

stejnokroji, se zelenou čepicí pohraničníků a s hodností svobodníka na náramenících. Zdena se k němu rozběhla, bez ostychu ho objala a políbila.

Zdravím tě, generále, plácl mu Tomá zezadu do ramene.

Michal Červenka okamitě pustil Zdenu z náručí:To jsi ty? Ahoj, Tomái! Neviděl jsem tě.

Mě nevidí moc lidí! Nebo spí nechce vidět. Tak se nenech ruit, bdělý ochránče hranic,

uklíbl se Tomá. Ahoj, kámoi! odpověděl mu stejně ironickým pozdravem Michal. Tomá

zamával k přijídějícímu taxíku. V jedenáct, Zdeno! zavolal jetě za sestrou.

Kam tak spěchá? prohodilaZdena. Ví, Míane, Tomá není patný kluk, věř mi, copak vy

dva si nikdy neporozumíte? Kam půjdem? nereagoval na její otázku Michal. Kdy Zdena

neodpovídala, pochopil, e poněkud přestřelil. Kdyby nebyl Tomá tvůj brácha, musel bych

… já mu prostě někdy nerozumím. Celá ta jeho parta, ten Bob … U se dlouho neseli, Mío, namítla Zdena. A e Tomá nechtěl jít na medicínu? Já se nedivím, kdy ho to nezajímá. Jsi pomalu jako ná táta. Ten taky pořád a znova omílá staré historky, protoe se nemůe smířit s tím, e Tomá nebude vysokokolák. A tenkrát si div nohy neuběhal, aby dal případ s tím autem do pořádku. Tomá je …Kam půjdeme? vskočil jí znovu do řeči otázkou Michal a naznačil: Teta není doma.

44

Zdena pokrčila nosem: Myslí jen na jedno. A ani jsi mi jetě neřekl…

e tě mám rád, Zdeno, já vím. Kdybych tě neviděl, zblázním se. Můe vůbec pochopit, jak

se vdycky těím? Myslím na tebe ve dne v noci.

Hlavně v noci, jetě trochu uraeně zdůraznila Zdena. Kdy viděla Michalův ztrápený obličej, tak důvěrně jí známý, od očí a po poslední pihy na nose, přimkla se k němu. Mně se taky po tobě stýská, Michale. Ani do koly se mi nechce. Na co čeká, je u půl osmé …

A pak se ruku v ruce rozběhli k zastávce autobusu.

Na roh ulice, kde si smluvila Zdena schůzku s bratrem, se vrátila v Michalově doprovodu

několik minut před jedenáctou. Mezi ztemnělými frontami domů profukoval vlahý vítr, i kdy u bez detě.

Zdena se od Michala odklonila a loučíc se s ním připomněla: Pochopil jsi? Zítra ráno zajedu za dědou, jak mi nai uloili, vezmu od něho koík s ovocem a vrátím se do Prahy. O půl třetí mě počká na Hlavním nádraí. Naim jsem řekla, e se vrátím a v neděli navečer.

Děda nic neprozradí. Vlastně ani nebude mít co. A my získáme pro sebe celých čtyřiadvacet hodin. Jsi rád? Michal ji místo odpovědi k sobě přitiskl.

Váně nevím, jak to celou dobu bez tebe vydrím, zaeptala Zdena. Ty se mi vrátí z vojny a za rok…

Michal se chystal Zdenu utěit, ale vtom uslyeli z druhé strany ulice rázné kroky. Tomá dodrel slovo. Bylo přesně pět minut po jedenácté.

Tak to nesple, udýchaně zaeptala Zdena, letmo políbila Michala a rozběhla se k domu.

Tomá u odemykal. Zdena se ohlédla a jetě stačila Michalovi zamávat. Michal jí odpověděl kývnutím ruky. Kdy se domovní dveře za oběma sourozenci zavřely, pomyslel si Michal trochu ztrápeně: Kdybys věděla, jak bude ten rok dlouhý i pro mne!

Několik dní po Novém roce napadlo na umavě sněhu po kolena. Sněilo vytrvale, take o

zaměstnání navíc měli vojáci postaráno.

45

Aspoň ti, kteří dostali dovolenku o vánočních svátcích a konec roku teď trávili v kasárnách, aby se mohli k návtěvě domů vystřídat dalí přísluníci pluku. Ovem zase jen ti, kteří si dovolenku zaslouili.

Shodou okolností nebyl Bob Rejnoha ani mezi prvními, ani mezi druhými. Svátky proleel na oetřovně. Dva dny před tědrým večerem uklouzl na zledovatělé asfaltce a odnesl to kotník. Lékař nařídil klid. Jetě potom, kdy se vrátil k rotě, viditelně pokulhával. Kluci chápali, e nemůe mít obvzlá skvělou náladu. Ale e se kadou chvíli utrhne na ty, kteří mu aspoň občasným ertem chtěli ulehčit jeho úděl, to u bylo při znalosti Bobovy povahy víc ne

podezřelé.

Něco mu asi přelo přes nos, dumali. Dovolenka mu přece neuteče. Pravou a hlavní příčinou byl zřejmě dopis, který dostal vojín Rejnoha z Prahy. To se ví, e si předem prostudovali obálku a adresu, psanou úhledným rukopisem, určitě dívčí rukou. Asi obsahoval nějakou nepříjemnou zprávu. Třeba ho nechala holka nebo… Tentokrát nebyli daleko od pravdy, ale zatím se jí nedopátrali a dopátrát ani nechtěli. Nikdo z nich nenael odvahu, zeptat se Boba přímo. A Bob by sám na obdobný dotaz neodpověděl, protoe přes okázalou nenáladu a podráděnost byl na druhé straně za sdělení, obsaené v dopise, skoro vděčný. Jenom fakt, e se v něm neobjevilo jméno toho, kdo to vechno způsobil a Bob si byl jistý, e ten kdosi stojí v této věci skutečně v pozadí ho vyvedl z erifovského nadhledu.

V nevalné náladě se pustil do opravy televizoru, který ,,vyplivnul, natěstí a po Novém roce. Pomalu odrouboval jeho zadní stěnu. Pohlédl dovnitř a opatrně zapnul aparát na sí.

Nějak se nemohl na práci soustředit, ačkoliv mu právě na tomhle opravářském zákroku dost

záleelo. lo toti o televizor v pracovně majora Řeháka. Poručík Katiak chtěl velitele

praporu příjemně překvapit. Proto poádal Rejnohu, který se stejně jetě několik dní nemohl účastnit pravidelného denního zaměstnání, zda by se na ,,to nepodíval.

Bylo to vlastně proti předpisu. Voják základní sluby, třebae v civilu ,,od fochu, by se neměl poutět do práce, při ní by mohlo dojít k nepracovnímu úrazu, třeba elektrickým proudem.

Bob se vak osvědčil několikrát předtím při opravě klubovního televizoru a proč by tedy

nemohl udělat radost také veliteli, který je dnes mimo posádku.

46

Zatracená noha, ulevil si polohlasitě a zdvihl se z podřepu, aby ho přela bolest. Rozhlédl se po místnosti, přelétl obrazy, pracovní stůl, na kterém stál jen kalendář a fotografie hezké eny s dítětem. Pak utkvěl na zamčeném a pečetí opatřeném trezoru.

Za křeslem u psacího stolu stál ko na odpadky a v něm jediný kus zmačkaného papíru.

Rejnoha se bezděky sehnul, sáhl do koe, narovnal papír a přelétl jej očima. Byl to koncept rozkazu psaný rukou a týkal se vech velitelů rot. Nebylo to nic příli tajného, i kdy příprava nočního poplachu s výjezdem není věc zanedbatelná. S tím se u dá něco dělat, kluci budou asnout, jaký mám informace, pomyslil si Rejnoha. Ale proč ten papír zůstal v koi?

Nenarafičil to někdo na mě?

Obezřetně se zaposlouchal, zda někdo nejde ke dveřím. Pak poloil zmačkaný list zpět na

původní místo, do koe … Vrátil se k televizoru, donutil se k soustředění a začal hledat závadu. Netrvalo mu to dlouho. Vytáhl vadnou elektronku. Z brany s nářadím vylovil náhradní, nasadil ji a místností se rozzářil monitor.

Jak to jde? ozval se ve dveřích hlas Andreje Katiaka. Kdy uslyel zvuk a spatřil zářící obrazovku, pochvalně pokývl hlavou: Jak jsem to vdycky tvrdil, Rejnoha, jste mistr svého oboru. Rejnoha se postavil do pozoru, ale poručík jen mávl rukou. Nechte toho… musíme odtud vypadnout, ne se objeví velitel. A to překvápko za něco stojí!

Bob beze slova sbalil nářadí, hodil si branu přes rameno a trochu kulhaje vyel za

Katiakem. Poručík zamkl majorovu pracovnu a mířil ke své kanceláři. Rejnoha el mlčky za ním. Kdy Katiak otevřel dveře, Rejnoha se postavil do pozoru.

Dovolte odejít, soudruhu poručíku!

Andrej se otočil, aby Rejnohu propustil, kdy ho najednou napadlo: proč je dnes tak oficiální?

Proč za celou dobu neřekl ani slovo? Jindy dokázal mluvit víc, ne by si troufl někdo jiný.

Proč je tak zaraený? e by ho tak trápila ta noha?

Stalo se vám něco, Rejnoha? Bolí vás ten kotník? Polu vás na oetřovnu … .

Rejnoha zkroueně odpověděl: Copak noha! To se dá za pár dní dohromady. Ale dověděl

jsem se … toti jedná se o docela soukromou věc, soudruhu poručíku. S tím nechci nikoho obtěovat, to u si musím převejkat sám.

47

Tohle zcela civilně znějící vyznání a navíc zkrouený obličej vojína Rejnohy přinutil Andreje, aby změnil svůj úmysl. Pojďte dál, soudruhu Rejnoho. Jestli vás něco trápí.. jestli vám mohu být nějak platný, rád vám pomohu …

Bob neodpověděl ale na pokyn poručíka vstoupil za ním do kanceláře. Kdy Andrej zavřel

dveře a vyzval ho, aby si sedl, opřel si Bob hlavu o semknuté dlaně.

Dostal jsem dopis, poslední dopis, soudruhu poručíku. Abych se přiznal, straně blbej dopis, odpuste, tedy… napsalo mi děvče, e se se mnou rozchází. Asi má jiného. Ona letos maturuje a co je pro ni nějakej opravář televizorů.

Tváří Andreje Katiaka přelétl stín. Před očima se kmitla Mária, věčně mu vyčítající a

vyhroující, e se s ním rozejde, jestlie nepoádá o přeloení, a e ji nikdy do té umavské díry nikdo nedostane, e … A ona se s vámi váně rozela jen proto, e nemáte středokolské vzdělaní? Copak to nevěděla dřív? dopáleně se zeptal Andrej. Jestli je to tak, pak nestojí za nic ona. Opustit kluka, kdy je na vojně …

Rejnoha zkroueně pokračoval: Kdy dovolíte… já jsem po devítiletce chtěl tudovat na průmyslovce, ale nevylo mi to, těká situace doma … a tak jsem el do učení… A pak jsem měl jenom samou smůlu …

Andrej se zadíval Rejnohovi do očí, které se zaleskly, jako by se v nich zatřpytily slzy, a s jistým dojetím reagoval: Podívejte se… posudky z civilu nemáte zrovna nejlepí… nějaké melouchy, absence … Já vím, e nejste jediný, který dostane z civilu takový posudek. Ale větinu z těch kluků s poramocenou pověstí vojna změnila. Vy taky dnes patříte mezi nejlepí vojáky mé roty …

Měl jsem vdycky smůlu, opakoval Bob, kdy se Katiak odmlčel. Dělám vechno pro to, aby

nae rota byla nejlepí… Chci se vrátit do civilu docela jinej, ale ten podraz od Květy … to jsem si od ní nezaslouil. Ona byla vdycky na prachy, teď u je nemůe ode mne dostávat, jako tenkrát v civilu. Sobecky jde za svým …

Andrej Katiak ztlumil hlas: Ale ruku na srdce. Víte přece, co o vás říkají kluci? Hlavně po té prověrce? e jste sólista, i kdy máte páru … Ale e ji máte jen pro sebe, e se chcete věčně vytahovat. Podívejte se nejdřív na sebe, ne odsoudíte druhého.

48

Já vím, povzdechl Rejnoha a přetřel si pěstí suché oko. Já jsem kluky mockrát natval.

Tenkrát při prověrce jsem chtěl jenom ukázat, co dokáe Bob, kdy za to popadne. Oni v

tom viděli frajeřinu a vytahování. A měli pravdu. Kdeto vy jste se při tom maratónu ukázal jako jednička a správnej chlap, soudruhu poručíku. Nezlobte se, e vám to tak říkám!

Katiak se zachmuřil a mávl odmítavě rukou: Tak to bych se tedy zlobil. Jakápak jednička?

Ani sebelepí jednička nic nezmůe bez kolektivu. V kolektivu je síla, pamatujte si to. Na vojně to platí dvojnásob. To byste měl, člověče, u jednou pochopit.

Bob sklopil hlavu a téměř kajícné přikývl.

A tomu vaemu děvčeti napíu, navrhl poručík. Jestli chcete.

Děkuji vám, soudruhu poručíku. Ale s tím se musím vyrovnat sám, odmítl Rejnoha rozhodně

Andrejovu nabídku. Oveme nepřiznal, jak mu v dopise Květa odůvodnila své rozhodnutí.

U nechce mít s bývalou partou a jejím erifem nic společného.

Samozřejmě, jsou věci, které si musí kadý z nás vyřeit sám, souhlasil poručík a myslel v té chvíli na Máriu, k ní se letos o vánocích ani na Nový rok nedostal.

Bob Rejnoha vstal ze idle, napřímil se do pozoru a chystal se poádat o dovolení k

odchodu. Katiak rovně vstal od stolu, usmál se a nesluebně napřáhl ruku.

Já vám věřím, Rejnoho. Jde o to, abyste teď přesvědčil i kolektiv, e to myslíte doopravdy …

xxxx

Jako by to ani nebyla pravda, e uplynul půlrok od chvíle, kdy skončil Tomá Kratochvíl

prázdninovou lesní brigádu. Tak rychle ubíhal čas. Prvního října narukoval do přijímače

motostřeleckého útvaru v západních Čechách, který přísluel ke stejnému svazku jako pluk v Heřmanicích. Po základním výcviku byl vybrán do kursu pro řidiče bojových vozidel pěchoty.

Se svléknutím civilních atů a s ostříháním vlasů jakoby z Tomáe spadly i vechny starosti, které jej do té doby tíily.

49

Několikrát napsal domů, e je na vojně spokojen. Na vánoce nepřijede, přednost budou mít

enatí. Daleko víc dopisů si vyměnil s Květou, kterou u nyní pokládal za své děvče. Bobovi poslal jenom stručný pozdrav. Teď seděl Tomá v bojovém vozidle. U od prvních jízd na tankodromu se přesvědčil, co bévépéčko” dokáe. Při překonávání hlubokých jam, kráterů a vysokých náspů mu připadalo jako ponton, pohrávající si s rozbouřenými vlnami. To nebylo jako za volantem jejich osobního auta. A Tomá za řídícími pákami nabýval jiný, dosud

nepoznaný pocit, krotí a ovládá golemskou sílu, která jej nejen poslouchá, ale jakoby se i jemu vlévala do rukou. Prvotní respekt z ocelového obra na estnácti kolech se vytratil, s kadým najetým kilometrem rostlo vědomí, e já, Tomá Kratochvíl jsem tu proto, abych spolu s ostatními tuto sílu dokonalé techniky a její monosti vyuil co nejlépe. A to dodává člověku zvlátní sebejistotu.

Dnes vyjela kolní rota poprvé na noční jízdu s ostrými bojovými střelami. Kolbna se

pohybovala napříč výcvikovým prostorem s rozsvícenými tlumenými světly. Tomá

prolapával pedály a spokojeně pozoroval reakci vozidla. Vzdálenost k bévépéčku” před ním se často zkracovala na pár metrů.

Zpomal, upozornil ho velitel vozidla.

Uposlechl víc, ne bylo třeba. Byl přesvědčen, e jim kolona neunikne a kdykoliv ji snadno doene. Vozidlo před nimi vak náhle nabralo rychlost a ztrácelo se ve tmě. Tomá si uvědomil, e je nesmí ztratit. Přidej, pobídl velitel.

Během několika metrů přeřadil Tomá a na pátý převodový stupeň a selápl plynový pedál

k podlaze. V té chvíli ho chtěl velitel upozornit na překáku před nimi, ale nedořekl. I na jednoslabičné slovo bylo pozdě. Třináctitunový kolos sebou kubl, vzepjal se, prolétl vzduchem a těce dopadl. Avak jen se otřásl a pokračoval v rychlé jízdě dál.

Tohle jsem teda nezail. Ví, co jsme provedli? křikl velitel na řidiče. Přeskočili jsme okop!

Pěí? zeptal se Tomá. Okop pro tank! Tys to střihnul z chodu, člověče!

Mezitím dojeli kolonu a motostřelecká rota se začala na stanovené čáře rozčleňovat k zaujetí obrany. Na řeči moc času nezbývalo, ale přesto ze sedačky střelce operátora uslyel Tomá uznání, které ho těilo víc ne pochvala: 50

Jse formule jedna! Ale zpátky u přes ten příkop neskákej, dodal velitel.

Střelec-operátor, v jeho citlivých rukách, rychlosti, hbitosti, klidu a součinnosti s velitelem a řidičem vozidla spočívá úspěch celé osádky, toho příli mnoho nenamluvil. Tuto vlastnost z civilu si přinesl i na vojnu. A proto jeho málomluvné uznání potěilo Tomáe dvojnásob.

Za několik minut se ozval ve sluchátku povel, který okamitě uvedl osádku do

soustředěného napětí. Střelec-operátor nesčetněkrát nacvičovanými, zautomatizovanými

pohyby zaloil do spřaeného kulometu pás s ostrými náboji, zapnul přívod elektrického

proudu, vechny přístroje, ohniskovou destičku a nastavil elevaci kanónu. Pak si posunul

opěrku, zapřel se o ni čelem a oběma rukama stiskl malý pryový kotouč.

Protitanková řízená střela opustila lafetu a vylétla na cíl. Operátorovy prsty, dotýkající se nad koleny malé páčky, ji soustředěně vedly k maketě, která teď představovala nepřátelské vozidlo. Střelec-operátor sledoval svítivou, oranovou stopovku střely. Teď! zavelel si v duchu. Cíl se rozlétl jako roztrený cár papíru, zahalený prachem a dýmem. Stejně úspěně zasahoval vyskakující terče nepřátelské pěchoty dávkami kulometu a nakonec srazil první střelou z kanónu i pohybující se maketu transportéru.

Dobrý, zvolal nepředpisově velitel vozidla.

Tomá chtěl také něco uznalého říci, ale místo toho si otřel z čela pot a polkl nasucho.

Vnímal vzruenou atmosféru a znovu jím projel chvějivý, radostný pocit. Úspěch

střelce-operátora je naím společným úspěchem … i já na něm mám svůj podíl! Kdybych byl býval zůstal trčet na okopu, nedojeli bychom včas a rota by musela plnit úkoly oslabena.

Té noci Tomá Kratochvíl proil plnou měrou to, čemu se říká síla kolektivu. Kolektivu,

stmeleného společnou vůlí a správným cílem. Pocit, po něm dosud podvědomě jenom

touil, ale který zatím neproil, ani ve kole, ani v Bobově partě.

A teprve teď na vojně, jako řidič bojového vozidla pěchoty.

Profesor MUDr. Kratochvíl by se sotva nadál, e jeho jaksi v poslední době zvykl říkat

nezdárný syn dosáhne u za první půlrok vojenské sluby výtečného hodnocení.

A e si při odchodu z poddůstojnické koly připne na blůzu odznak specialisty 3. třídy.

51

A vojín Tomá Kratochvíl by se sotva nadál, e po pětiměsíčním kursu bude na základě

organizačních potřeb svazku přivelen k motostřeleckému pluku v Heřmanicích, shodou

okolností ke třetí rotě. Take tě vítám, kámoi, zvolal Bob Rejnoha, kdy uviděl Tomáe

vstupoval s plnou stěhovací” do rajónu. Věděl jsem, e v březnu dostaneme nový řidiče ze koly. Ale e bude mezi nima ty, to jsem tedy nečekal. Má kliku, aspoň ten zelenej vandr potáhneme spolu.

xxxx

umava si opravdu dělá sama svoje počasí, povzdechl četař absolvent Jiří Stádeček, kdy

vyel z budovy velitelství. Včera ohlásil meteorolog v televizi jaro a tady je hotová Sibiř. Do prčic! ulevil si hlasitě, nebo mu právě plouchla do polobotek sněhová břečka.

Slyet jeho klení někdo z vojáků, kteří ho znali jako vdy spisovně se vyjadřujícího

instruktora kulturně výchovné činnosti a zakladatele amatérského vojenského souboru, jeho vystoupení loni na jubilejních oslavách SNP překvapilo uměleckou úrovní celý svazek, byl by asi s ulehčením zvěstoval po celé posádce: Tak on je ten uknutej kumtýř” přece jen docela normální člověk!

Jirka ovem o tomhle neveřejném hodnocení věděl. Koneckonců se mu s ním netajili ani

mnozí důstojníci, z nich se nejblíe spřátelil s poručíkem Vladimírem Zikánem. Snad proto, e mladý dělostřelec byl zapálený pro kníky, muziku a divadlo, a e mu absolvent Divadelní fakulty Akademie muzických umění Jiří Sládeček svou profesí imponoval. Loni po oslavách SNP mu Vladimír nadhodil: Proč jsi vlastně nenarukoval k AUSu? Tam by ses přece lip

uplatnil. Chci zůstat v divadle, a se vrátím do civilu. Bez těch prken co znamenají svět bych asi nemohl ít, Vládo, vyznal se Jirka. A tady na vojně … já nevím, jak bych ti to vysvětlil… ví, jsem rád, e mi svěřili tu neobsazenou funkci IKVČ, tady mohu pracovat mezi obyčejnýma klukama. A ti budou jednou moná chodit i do mého divadla. Rozumí? Chtěl bych je získat aspoň jako budoucí diváky, protoe kolik z nich před vojnou potřebovalo

divadlo pro svůj ivot?

52

A tak se tady vlastně dál připravuju na své budoucí povolání dramaturga. V AUSu by pro

mne znamenalo ít zase jen mezi těmi, kteří kulturu profesionálně dělají, pohybovat se v

stejném prostředí jako na kole…

Dneska, dva dni před návratem do civilu, sedí Jirka Sládeček ve vycházkové uniformě opět u přítele Vladimíra. Konce kalhot má stále jetě vlhké, jak je promáčel v sněhové břečce.

Uvelebil se do skromného křesílka. Kolik tu strávil příjemných chvil! Ty čtyři stěny

neohraničují jen prostor, ve kterém se dočasně člověk musí vyspat nebo umýt a oholit. Na

stěnách visí sluné reprodukce, dokonce jeden originál, polička plná knih jistě není

sluebním inventářem, rádiogramofon, solidní výběr desek … Nic nenasvědčuje tomu, e tu bydlí svobodný mladý důstojník, který třeba zítra bude odvelen na jinou taci a proto se spokojí tím, co mu posádková správa můe poskytnout.

Jsi rád, e odtud vypadne, spí konstatoval, ne se ptal Vladimír, kdy se na stole octla láhev vína. Bude nám tu chybět. A zvlá tomu tvému souboru.

Mému souboru? usmál se Sládeček. Pluk tu zůstane, vojáci taky a někdo se u najde, kdo

se o soubor postará. Třeba t y … Vladimír se rozesmál.

To jsi kápl na toho pravýho! Copak tomu rozumím? Řídit palebnou slubu, to jo. Ale dirigovat soubor? Někdo zaklepal, vzápětí se otevřely dveře. Zdravím! Račte odpustit zpodění!

Sládeček okamitě poznal známý hlas: Andrej Katiak! Není to patnej kluk,ale dneska jsem chtěl pokecat jen s Vláďou …

Ahoj, Andreji! To je dost, e ses konečně utrhl, uvítal Katiaka Zikán. Neulo mu, e se

Sládeček netváří zrovna nadené. Kamarád ti přiel poehnat na cestu do civilu, Jirko.

Pokud vím, taky jste si rozuměli.

Andrej si viml Sládečkových rozpaků. Nazdar, Jirko, oslovil četaře.

Tady je ode mě malý příspěvek na rozlučku. Zvedl ruku s takou. Vytáhl z ní dva balíčky

kávy, pořádný kus salámu a chleba.

To bude ouplná hostina, roztával dojatý Jirka. Jako na divadle, kdy je po premiéře. Děkuji vám, soudruhu poručíku.

53

Nepřiel jsem sluebně, Jirko! Tady jsme u nás doma, a e se jmenuju Andrej, ví dobrých

deset měsíců.

Devět, upřesnil Jirka. A kdy naplnili sklenky od hořčice, aby si přiukli, Sládeček řekl: Ale bude se mi stejně po vás stejskat, kluci… Tak na zdraví, Vladimíre! I na tvé, Andreji!

Jak mu mimovolně vyklouzlo z úst důvěrně oslovení, Sládeček se zarazil, ale Andrej u

zdvihl sklenici, aby si přiukli. Na tvoje, Jirko! A zlom vaz, a se dostane na divadlo! Kam se vůbec chystá?

To u si odkládali vojenské blůzy, uvolnili kravaty, pohodlně se rozloili v pokojíku tam, kam se dalo. Vladimír zapnul elektrický vařič, aby uvařil kávu. Mezitím stačil vyladit tichou hudbu a dolít prázdné sklenice.

Dostal jsem monost na Kladně: začínající dramaturg je takové děvče pro vechno, ale to

patří k věci, začal se zpovídat Sládeček. Denně budu jezdit domů … Je tam v angamá

několik herců z Prahy a taky jim to vechno vychází, i s tím denním cestováním. I kdy

nejsou vichni zrovna nejmladí, přece by neměnili. V Kladně je vděčné publikum, tam se dá udělat kus práce.

Třeba jednou o tobě uslyíme jako o úspěném dramatikovi! Jsi profesí dramaturg, ale kolik z nich píe? Tys tady pro soubor loni napsal docela dobré pásmo, vem se líbilo! prohlásil bez nejmení ironie Andrej. Jirka svěsil hlavu: Pásmo … to ale není divadlo, Andreji.

To je jen pro soubor.

Jen pro soubor! To se ti povedlo! Chce být hned ejkspírem? Vdy ná soubor…

Agituju Vladimíra, aby se ho ujal, a odejdu, řekl Sládeček.

Andrej se zarazil, ale pak se usmál: To je nápad. Váně, Vládo, proč bys to nemohl vzít?

Nedělejte si ze mne legrácky, pánové, mávl rukou Zikán, ale z jeho hlasu u neznělo

jednoznačné odmítnutí. Zpívat neumím, recitovat neumím, na ádný nástroj nehraju …

Ale rozumí kumtu a má k němu vztah. A ví, e kluci často potřebují odreagovat,

přesvědčoval poručíka Sládeček.

Je to tak, Vládo, potvrdil Andrej, kdy se pokojem rozhostilo na chvíli mlčení. Máme u nás v celku fajn mladé kluky.

54

Vojna z nich udělá jetě lepí. A v tom můe právě pomoct kus dobré, kulturní činnosti.

A taky si odnést kousek toho kulturního vzpomínání do civilu. Vdy nae lidová armáda

poskytuje… - Jirka se zarazil, aby to nevypadalo na kolení.

Podívej, Vládo, pokračoval po chvíli, umí to s klukama, prostě ti rozumějí. Je mezi nima dobrej pár talentovanejch. Třeba takový Kratochvíl z třetí roty, jo, od tebe, Andreji.

Do techniky je zapálenej, to vím, souhlasil Andrej. S kolektivem se za pár dní sil.

Tak vidí. A tyhle lidi zapojit plně do celýho ivota pluku, to je váná věc. A mít rád kulturu a umět ty kluky naučit, aby nechápali pasivní zábavu jako kulturu a nenechali se unáet jen těma decibelama a tranzistorákama, to je taky úkol pro velitele. Tak vezme to, Vladimíre?

Poručík Zikán dolil sklenice a trochu vyčítavě si změřil Jirku: Ty dovede agitovat, umělče.

Take… jetě si to promyslím… A pak si vichni přiukli. Na rozloučení i na budoucnost.

xxxx

Čtvero ročních časů, nezapomenutelný a překrásný výtvarný poklad ze palíčku Mikoláe

Ale, zná z čítanek kadý kolák. Jaro, léto, podzim, zima…

A kadý voják, a slouí v Čechách, na Moravě nebo Slovensku, má zase svůj vojenský rok

rozdělen na zimní a letní výcvikové období. Podle plánu se přesunul v červnu i motostřelecký prapor heřmanického pluku k mnohodennímu zaměstnání v polních podmínkách, je

vyvrcholí taktickým cvičením s ostrou bojovou střelbou.

Výcvikový prostor, to nejsou kasárna. To je kousek frontového bojitě v dobách míru. Tady teprve pozná důleitost okopu, tady nabíječ potěká v rukou ostrý granát, tady čpí ve vzduchu skutečný střelný prach ve dne i v noci, tady skládá voják maturitu.

Důleitou součástí příprav na vlastní taktické cvičení byla členská schůze základní stranické organizce. Ve tábním stanu se seli komunisté, 55

aby projednali jediný bod programu, politicky zabezpečit co nejlepí splnění náročných úkolů a ovlivnit k tomu vojenské kolektivy i jednotlivce.

Předseda výboru ZO KSČ a zástupce velitele praporu pro politické věci, nadporučík Antonín Hajtmar ve svém pečlivě připraveném referátu zhodnotil dosavadní průběh zaměstnání.

Jednotky praporu si zatím počínaly úspěně, zejména tam, kde velitelé-komunisté dodrovali zásadu, e základem úspěchu je pevný vojenský reim. Tak například druhá četa soudruha Horníka je hodnocena v rámci první roty jako nejlepí ve střelecké i pořadové přípravě, i kdy tomu tak v nedávné minulosti nebylo. Výbor je přesvědčen, e soudruhu Horníkovi nelo o jednorázové zlepení, ale o trvalé zkvalitnění jeho práce …

Andrej Katiak seděl spolu s ostatními členy stranické skupiny třetí roty u jednoho stolu.

Pozorně sledoval referát a občas si dělal poznámky. Zatím nepadlo o jeho rotě ani slovo.

Nadporučík se zmínil o některých nedostatcích, k nim dolo při výjezdu z kasáren do

záloního prostoru soustředění a rozebral jejich příčiny. Mluvil i o nedostatcích taktického rázu, je se zatím projevily, například v rozdílné rychlosti ,,bévépéček v linii, v pomalém sesedávání z vozidel.

Jsou vak řidiči, kteří obstáli dobře. Ve třetí rotě u třetí čety vojín Kratochvíl. Je současně agitátorem drustva. Ovládá spolehlivě vozidlo a jeho slovo má v kolektivu váhu.

Katiak zpozorněl. Vedle něho sedící četař absolvent Sosna, velitel třetí čety a předseda svazácké organizace roty souhlasně přikývl hlavou.

Nadporučík Hajtmar zdvihl oči od textu referátu a poznamenal:

Byl jsem při tom, kdy třetí četa nacvičovala zaujetí obrany. Řidič Kratochvíl pomáhal

iniciativně vybrat veliteli drustva nejlepí terén a upřesnit systém palby. Takový voják má pak i jako agitátor v jednotce slovo. Je to tak, soudruhu Katiaku?

Andrej polorozpačitě pohlédl na předsedu výboru, ale ten u pokračoval dál v čtení zprávy.

Zdůraznilo se v ní to, co výbor stranické organizace ukládal předevím

velitelům-komunistům. Praporní taktické cvičení přinese mnoství situací, při jejich řeení nestačí vydat rozkaz, případně zkontrolovat jeho splnění.

56

Kadé velitelské rozhodnutí nech je výrazem jednoty vojenskoodborných a ideově

politických stránek. Stojí před námi nelehké dny, soudruzi, uzavíral nadporučík referát. Úkoly taktického cvičení chceme splnit co nejlépe, jak nám to ukládá odpovědnost před stranou, jak nám to přikazují slavné tradice naeho svazku!

Byla u tma, kdy se účastníci schůze rozcházeli po stanovém táboru ke svým rotám.

Skupina kolem poručíka Katiaka mlčela.

Mlčte, chlapi, a nehádejte se, přeruil ticho nadpraporčík Nelibá. Nebejt mýho řidiče

Kratochvíla, neměla třetí rota ani kousek slávy. Tak čest! zdvihl ruku ke títku čepice a zamířil k parku pásových vozidel. O to přece nelo, prohodil četař Sosna. Já myslím,  e . .

O co nelo? přeruil ho Katiak.

Odpus, Andreji, řekl klidně podporučík Nýdrle, absolvent dvouleté důstojnické koly a velitel první čety, který jediný v mimosluebním styku poručíkovi tykal. Nezdá se ti, e je přece jen rozdíl mezi Tomáem Kratochvílem a Bohouem Rejnohou?

Jak to myslí? Zase míří na kluky, bez kterých bychom sotva stáli tam, kde jsme?

Soudruhu poručíku, Kratochvíl k nám přiel daleko později ne Rejnoha. Víte dobře, e spolu kamarádili u dávno v civilu, v jedné partě, jene teď je kadý z nich jiný. Tomá se od první chvíle zapojil do naí svazácké organizace. Bob, četař Sosna se pousmál, to přece taky víte, e mu tak mezi mazáky říkají, si hraje pořád na sólistu. Klidný, uválivý Kratochvíl a ukecaný Rejnoha, který se dovede prosadit hlavně hubou… nezlobte se, prosím vás! Ale Rejnoha ije v přesvědčení, e mu nadrujete a e mu vechno projde.

Kadý z nich má své slovo. Mezi mazáky Rejnoha. Jeho slovo zní co za to? Dej

přesvečerku, navrhni opuák a dostane za to výkon. To je konsumentský vztah k vojenské

slubě. Také Kratochvíl má své slovo mezi kluky. Jaké, to jsi slyel před chvílí na schůzi, Andreji, řek podporučík Nýdrle a vylovil z kapsy cigaretu. krtl zapalovačem, ale pak vytáhl nezapálenou cigaretu z úst. Jde o to, soudruhu Katiaku, o koho se opírá. O vzorné vojáky či o Renohy? Andrej se v chůzi prudce zastavil.

58

Snad u by to stačilo, zazněl pohněvaně jeho hlas. Pro mě platí jenom jediné měřítko,

maximálně bojeschopná rota a konec! V tomhle neznám ádný dvojí metr, jeden pro

Rejnohy a druhý pro Kratochvíly. Opírám se o celý kolektiv, o vás, komunisty, o svazáky…

Hlas se mu náhle zadrhl. Pak u neřekl ádný z nich nic.

Kdy docházeli do rajónu třetí roty, spustil se z mraků na noční obloze prudký liják.

Prelo v neúprosných proudech celou noc, hustě, nekonečně. A nad ránem se přidal k deti

studený vítr.

Bosky” jak říkají vojáci ve zkratce bojovým ostrým střelbám, jsou náročnou záleitostí i za krásného letního počasí. V deti, ve větru a za nepohody, kdy je slabí viditelnost a horizont se ztrácí v oparu, tehdy je chlebíček střelců-operátorů pořádně tvrdý.

Velitel praporu major Řehák jetě před vydáním bojového rozkazu upozorňuje velitele rot na bezpečnostní opatření. Na to, e v postupu rojů v rozvinuté rojnici nesmí nikdo zaostávat.

Zbraně jsou nabity ostrými náboji… Ručička hodinek na velitelově zápěstí se blíí k času Č.

Velitelé rot se rozbíhají ke svým jednotkám. Vydávají bojové rozkazy.

Poručík Andrej Katiak dlouho do noci přemýlel o vem, co po schůzi vyslechl.

Po vydání bojového rozkazu velitelům čet se čas počítá na sekundy. Přesto Andrej s

výkonným povelem několik okamiků čekal. Hleděl přes deovou clonu dotváří svým

nejbliím podřízeným a soudruhům. Vycítili, co chce velitel roty říci, ani promluvil.

Podporučík Nýdrle se na Andreje usmál. Spolehni se, říkaly jeho oči.

Děj dostává prudký spád. Vydání bojových úkolů drustvům.

Třetí četa jako čelní pochodová zátita útočí ve směru … Četař absolvent Sosna upřesňuje směr a orientační body. Nepřítel zaujal prostor mezi osadou Háje a levým okrajem lesa s úkolem zabránit postupu naich jednotek …

Vojáci třetí čety nasedají v rychlém tempu do bojových vozidel. V jednom z nich sedí s

prvním drustvem řidič Tomá Kratochvíl. Motory se rozehřměly.Vpřed!”

59

Osnovy střeleb vyadují sloitý terčový manévr. Úporný nepřestávající liják proměnil terén výcvikového prostoru v moře jílovitého bláta, v něm se kola a pásy vozidel mění v hnědočervenou masu. Výmoly a hluboké prolákliny se zaplnily kalnou vodou a jsou zrádnějí ne Thurn-taxisův příkop. Tomá se jim včas vyhýbá, ani ztrácí na rychlosti, přesně drí ,,bévépéčko v rozvinuté linii čety.

A ji se ozývají první dunivé rány. Střelec-operátor sousedního vozidla pálí za krátkých

zastávek na tanky v okopu. To vyaduje bleskurychle najít cíl, odhadnout dálku, nastavit

prvky střelby a v nejkratí době, pokud mono první ranou cíl zničit.

Situace následuje za situací. Střelba z kulometu na ruční protitankové zbraně protivníka.

Drustvo za drustvem sesedá z vozidel, boty se boří do bláta, vítr a prudký dé oslepují, ale je třeba co nejrychleji provést zteč na přední okraj protivníkovy obrany. A pak znovu nasednout do pojízdných pancéřových pevnůstek a po dosaení levého okraje lesa znovu vyskočit a zlikvidovat nepřátelskou protizteč …

Čelní pochodová zátita, kterou provádí třetí četa třetí roty, otevírá cestu dalím jednotkám a celému praporu. Četař absolvent Sosna hlásí rádiem veliteli roty dosaení prvního postupného cíle.

Andrej Katiak s přehledem, věcně a klidně dává dalí úkoly Sosnovi a ostatním velitelům

čet. Jsou to úkoly vyplývající z bojového rozkazu pro třetí rotu a Katiak je rád, e sloitějí úkoly dostala právě jeho rota.

Vdy byla dosud hodnocena jako nejlepí v praporu a Andrej má ctiádost prodrat se s

rotou do čela pluku. Denní střelby se chýlí ke konci. Stále prí.

Motostřelci se přesunují zpět do východitě útoku. Po teplém jídle a krátkém odpočinku je čeká noc bez spánku. A v jejím průběhu dalí ostré střelby. Tomá Kratochvíl si s velitelem drustva svobodníkem Kučerou právě upřesňují noční pochodovou osu, kdy přijídí gazík.

Vstupují mu do cesty, aby upozornili řidiče, e pojede-li dál, zapadne do bahna a po

nápravy. Třetí četo, mířili jste přesně, stříleli jste výtečně,” říká mu vedle řidiče. A vám to tak jde i v noci.” Ten mu je velitel pluku.

60

Jak mohl v této chvíli Tomá tuit, co se děje u nich doma? e se právě teď převaluje na

lůku jeho sestra Zdena, nemůe usnout a myslí na výstup, který měla zvečera s matkou?

Co jsi? Obyčejná flundra! křičela na Zdenu matka. Varovala jsem tě, aby ses netahala s tím klukem, který vyrostl v děcáku! A teď to tady má.

Zdena zprvu odpovídala matce klidně, ale postupně se začala sama rozpalovat: A je snad

Michal méněcenný jenom proto, e musel vyrůstat v dětském domově? Můe za to, e se

mu rodiče zabili v autě? Je Michal horí ne Tomá? Ten od tebe měl celý ivot vechno a

nakonec si el stejně svou cestou. Mě jsi nikdy neměla ráda, protoe, protoe na mě árlí!

Protoe jsi stará … Ty … nevděčná … ty … matka vlepila dceři políček a vzápětí se rozplakala. Zdena si uvědomila, e v hádce zala příli daleko a e teď krůtě urazila matku.

V těchto okamicích vak nechtěla nebo neuměla couvnout.

Kalu na nai spořádanou rodinu! rozkřičela se. Já se divím, e jsme se my dva s Tomáem

vůbec mohli narodit. Bez lásky. Jen ze spořádanosti…

Zdena vychrlila ta krutá slova a vyběhla z obýváku do svého pokoje. S třeskotem práskly

dveře a pak nastalo ticho. Zdánlivé ticho, protoe v nitru Zdeny Kratochvílové dál burácela bouře. Jak se zachová Michal, a se doví, e jsem v jiném stavu? Jak mu to mám sdělit? U čtrnáct dní se neozval ani nejkratím dopisem. Nenael si u nějakou jinou …

Ne, rezolutně odmítla tuhle mylenku Zdena. Nikdo mi nebude nasazovat do hlavy brouky, i

kdyby to byla vlastní matka. Michal má určitě důvod, proč takovou dobu nedal o sobě vědět.

Koná odpovědnou slubu, a já mu věřím.

Ale … co si počnu? S mámou sama nevydrím, a táta? Co ten mi můe v mé situaci poradit?

Jeho rozhodnutí byla vdycky v souladu, probůh, snad u taky neuvauji ve frázích? jeho

rozhodnutí vdycky závisela na tom, co řekne máma. Take to mám doma ze vech stran

prohrané, vechno je v čudu, jak by to lapidárně vyjádřila Květa.

K v ě t a … přeskočila Zdena v mylenkách. Nikdy bych nebyla věřila, e jednou nechá Boba kvůli Tomáovi a e přestane táhnout s Bobovou partou. e se vykale na Boba, který byl její první láskou. Láskou k zblbnutí. A teď visí na Tomáovi. Skoro jako já na Michalovi.

61

Ale co je mi po tom vem? Mám nebo nemám napsat Michalovi? Nebo mám za ním zajet,

jistě pochopí, e s ním prostě musím v téhle situaci mluvit. e jde o nai budoucnost. Nebo mám jít před interrupční komisi? Moji situaci pochopí: mám rok do maturity, Michal bude jetě téměř stejnou dobu na vojně, rodiče by mě vyhodili, kdybych jako svobodná chtěla

Michalovo dítě porodit.

Ráno je moudřejí večera, rozhodla se nakonec Zdena. Během zítřka musím svůj problém

definitivně vyřeit. A Zdena se neozvala ani na dalí klepání na dveře, ani na naléhavě výzvy svých rodičů.

Nemějte o mne péči, vykřikla. Je to moje věc! Co jsem si uvařila, to si taky sním!

xxxx

Mám - nemám … Pojedu!, rozhodla se nakonec Květa. Napíu Tomáovi, e v pátek

odpoledne sednu do rychlíkového autobusu na Rudnou, v Kolovorech budu něco po

jedenácté večer, a kdyby mi Tomá nemohl přijít naproti, přespím, kde se dá, třeba pod

irákem”. Uteklo to jako voda, kdy jsme se s Tomáem poprvé poznali jinak, ne jako

kámoové z Bobovy party. A dnes u na něho ani na partu ani nevzpomenu, pomyslela si

Květa. Tomá je docela jiný kluk ne byl Bob. Vojna z něho udělala opravdového chlapa. A

já ho miluju. čím dál víc.

Jene Tomáe přeloili k stejnému útvaru u kterého slouí Bob. Tomá ovem psal, e se k

němu Bob chová úplně jinak, ne v civilu. Spí to vypadá na to, e u o mně a o Tomáovi

ví, ale e se s tím asi smířil. Chci, aby bylo jasno. Takhle to dál nejde. Bob se vrátí u brzo z vojny a já chci mít od něho a od party navdycky pokoj.

Ne Květa hodila dopis Tomáovi do schránky, trochu zaváhala. Co kdy budu muset čekat i

dva tři dny, ne Tomáe pustí na vycházku? A co tomu řekne máma? Sice u ví, e jsem se

s Bobem rozela, dopisy od Tomáe jejímu bystrozraku taky neuly, ale přece jen, pustí mě jen tak na výlet do neznáma?

Květa si zapálila cigaretu. Naučila se kouřit v bývalé partě, více méně jen proto, aby se neodliovala od ostatních.

62

Teď se mamě snaila odnaučit tomuto zlozvyku, protoe Tomá nekouřil a kouř patně

snáel. Cítila se dnes trochu nesvá, vykouřila cigaret více ne obvykle a kouř ji típal do očí.

Otevřít okna se jí příli nechtělo. Před okny asfaltovali nábřeí a kromě pinavého a

páchnoucího dýmu přímo rvala ui sbíječka, kterou dělníci odlamovali staré základy kolem

kanálů. Nakonec se přece jen rozhodla vyvětrat.

Vyklonila se z okna a zadívala se na poloprázdnou ulici. Z tramvaje, která se s řinčením

zastavila na rohu na provizorní zastávce, vystoupila ena v květovaných, přiléhavých atech.

Máma? Kde by se tu takhle brzy vzala? zapochybovala Květa. Pouze siluetou tíhlé postavy

se jí ta neznámá paní podobá.

Máma… Kdysi v ní viděla Květa svůj vzor: hezká, vdy upravená, nikdo by jí těch jejích esta-sedmatřicet let nehádal, vedle dcery vypadá spí jako trochu starí sestra. Od té doby, co se z tátovy viny rozvedla, ila dlouho jako jeptika. Květa by o tom vem moná ani nepřemýlela, kdyby nebyla nala Tomáe a nezačala se dívat na svět jeho očima. A on má

moc hezké oči. Jako srnec a vůbec …

Jak Květě vířily hlavou mylenky, vzpomněla si na peníze, které její matka před rokem

vymámila z Tomáova otce. Nic se mi při té havárce nestalo, přiznala si, a teď u jen kvůli Tomáovi je třeba celou trapnou záleitost smazat ze světa.

Já mámu chápu, uvaovala v duchu, ráda se pěkně obléká a dbá na sebe, ale vdát se znovu

nehodlá. Kvůli mně přitom etří, abych nevěděla, a ukládá mi na kníku, kdyby, nedej boe, jak se mi jednou svěřila, se jí něco přihodilo a u by se o mne nemohla postarat. To je celá ona. S těmi penězi to udělala taky kvůli mně. Vlastně v dobrém úmyslu. Take mi nezbývá, ne ji přesvědčit, aby vzhledem k Tomáovi vyřeila tu trapnou finanční záleitost, jestli se to tak dá nazvat, rozhodla se nakonec Květa a zavřela okno.

Vtom zazvonil telefon. Květa se nedůvěřivě otočila. Telefon zvonil nepřetritě. Kdo by ji mohl volat? Doběhla do předsíně a sáhla po sluchátku. Trochu nevrlým hlasem řekla: Tady Květa.

Copak se děje? Hoří? Doktor Kratochvíl, ozvalo se v telefonu. Nehněvejte se, e vás volám.

Nehoří, ale mohlo by. Květa překvapením strnula a nemohla ze sebe vypravit slůvko.

63

Haló, haló, jste tam, Květo?

Promiňte, pane doktore, podařilo se jí nakonec vykoktat. Omlouvám s e …

Jaképak omluvy! Naopak j á … měl bych k vám prosbu: máte chvilku čas? Přijeďte k nám, prosím. Samozřejmě! vydechla Květa. Něco se stalo Tomáovi?

Na druhé straně linky chvilku panovalo ticho, pak se ozval doktorův hlas: Tomá je doufám v pořádku. Ale Zdena … přijedete? U letím, vykřikla Květa.

Otevřít jí přiel sám doktor Kratochvíl. Vtáhl ji do bytu, zavřel za ní dveře a odvedl ji do obývacího pokoje. Přitom jí naznačil, aby nemluvila příli hlasitě.

Jste Zdenina kamarádka, jak vím, řekl Kratochvíl, kdy jí napřed pokynul, aby si sedla. Pak přistoupil k barové skříňce. Promiňte, dáte si něco k pití?

Děkuji, něčeho studeného bych se napila, způsobně odpověděla Květa. Nemohla

samozřejmě pochopit, proč celý tenhle sloitý obřad. Asi mě sem zavolal proto, aby mi

domluvil kvůli Tomáovi, blesklo jí hlavou. Aby nás od sebe odtrhl! e se pro něho nehodím, e ho kazím …

Kratochvíl vzal připravenou lahvičku toniku, z barové skříňky gin a dvě vysoké sklenky. Do jedné nalil dobrou půlku, nad druhou sklenkou láhev podrel: Slabí? Silnějí?

Slabí, hlesla Květa a beze slova sledovala, jak Kratochvíl dolévá obě sklenky toníkem.

Na zdraví, i kdy to tentokráte není fráze, zdvihl Kratochvíl sklenku a přiukl si s Květinou číkou, dosud stojící na stole.

Asi se divíte, k čemu tohle vechno. Zkrátka a d o b ř e …

Téměř jedním doukem vypil celou dávku a omluvně se podíval na děvče, které sotva usrklo

ze své sklínky.

Normálně si dávám takovouhle dávku dvakrát třikrát za rok, ale dnes … prostě řečeno.

Zdena se chytla s matkou. I kdy se nezachovala jako dobrá dcera … vlastně se vůči matce zachovala patně a hrubě, ale za těchto okolností,..

Čím déle a čím nesouvisleji Kratochvíl hovořil, tím udiveněji na něho zírala Květa,

nechápajíc, nač tyhle dlouhé úvody, kdy by klidně a jasně a na rovinu mohl říci, e si prosté nepřeje …

… za těchto okolností, kdy je Zdena před maturitou a je v jiném stavu,

64

a vy jste její dobrou přítelkyní, musíte ji přemluvit, aby … profesor se odmlčel, aby se nadechl.

Květa se mezitím vzpamatovala z neočekávané informace a vyuila přestávky, aby mu

skočila do řeči:

Zdena je v jiném stavu? S Michalem? udiveně vykulila na otce Kratochvíla oči. Ale já o tom opravdu nic nevím!

Kratochvíl jako by vůbec nevnímal, co mu Květa říká, pokračoval: Zdena se zavřela v pokoji a prohlásila, e z něho nevyjde, dokud sem nepřijedete. Proto jsem vás zavolal, abyste ji přemluvila, a b y …

Ale k čemu ji mám přemlouvat? vykřikla Květa. Snad aby si dítě nenechávala? Kdy si ji

chce Michal v z í t …

Teď se na děvče překvapeně zadíval profesor: A kdo mluví o tom, aby la před komisi? Ani

bych jí to jako lékař nedoporučoval, i kdyby si ji Michal nevzal. Víte, co vechno se můe při umělém přeruení těhotenství přihodit?

A k čemu ji tedy mám přemluvit? nechápavě, ale přitom s nehraným úasem se zeptala

Květa.

Aby se omluvila matce a chovala se jako dospělý člověk, klidně prohlásil Kratochvíl. A

protoe s nikým kromě vás nechce mluvit, pozval jsem vás, abych vás poprosil…

Vy jste opravdu báječnej táta! řekla upřímně Květa. Proto vás má Tomá tak rád! Prosím

vás, ale nic mu neříkejte, e jsem to na něho prozradila …

Najednou se Květa zarazila: co to tady vykládám? Volají mě kvůli Zdeně a já místo toho …

Děkuji vám, Květo, za uznání a slibuji, e Tomáovi nic z naí rozmluvy neprozradím, usmál se Kratochvíl a hlas se mu trochu roztřásl. A a ho uvidíte, řekněte mu, e mu trochu závidím… Co mu závidíte?e měl odvahu jít hledat skutečný ivot a e se mu to hledání

daří. Aspoň podle toho, e si nael děvče, jako jste vy, Květo. Ovem, tenkrát…

Ale já ty peníze vrátím, věřte mi, pane doktore! U jsem se rozhodla, e s mámou večer

promluvím a e … Snad aby zabránil dalímu hovoru na toto téma, skočil jí do řeči: Kdy

Tomáe uvidíte? Jedu za ním v pátek, poctivě se přiznala Květa. Ani nevím, jestli bude mít radost, jestli ho vůbec pustí z kasáren.

To ví, e bude mít radost, Květulino, ozvalo se ode dveří a ne se děvče vzpamatovalo,

objala ji Zdena.

65

Znám přece vlastního bráchu. I tebe. Moudrou Květu …

xxxx

Příchodem Květy jako by se v Zdenině srdci prolomily ledy, jako by dravý proud horského

potůčku strhl vechny pochyby, kterými byla Zdena a po okraj naplněna. Profesor

Kratochvíl nechal děvčata taktně o samotě. Odkráčel za manelkou, která se ukryla do

nablýskané kuchyně, jak tomu bylo vdy, kdy si chtěla o samotě o něčem závaném

podumat. Kratochvíl se tvářil sice navenek vesele, ale ve skutečnosti mu příli do smíchu nebylo. Zdeně je osmnáct, uvaoval. Nic proti jejímu Michalovi nemám, ale holka má před sebou maturitu a dítě by se narodilo někdy v dubnu. Kdy si ho Zdena nechá, samozřejmě.

Ale jak vyřeí svou situaci s Michalem? Sluba mu končí a napřesrok, a pak co půjde dělat?

Kde budou mladí bydlet? U nás? A vezme si ji Michal vůbec?

Podobné starosti v téhle chvíli jeho dceru asi netrápily, protoe se bavila s Květou, jako by se nebylo přihodilo nic váného. Přítelkyně se jí právě svěřovala, e se rozhodla překvapit Tomáe a zajet za ním na umavu.I kdy je to ode mne trochu riskantní. Dostane Tomá

volno? Ale u to bez něho nemohu vydret, kola začne a za týden, mám tedy dost času.

Během takové doby se Tomá určitě musí dostat z kasáren. I kdybych měla jít za jejich

velitelem. Bobovi jsi napsala, e chodí s Tomáem? přeruila Zdena její povídání. Co on

na to? To se tak snadno smířil s tím, e mu kluk z party přebral děvče?

Květa sklopila oči k zemi. e jsem se rozela s ním i s partou, to jsem mu napsala. Ale o Tomáovi… myslela jsem, e mu to řekne Tomík sám. A vůbec … vechno je dávno a navdycky pryč, a já mám tvýho bráchu váně ráda, věř mi! Jako ty Michala! Ví u vůbec o

tom? Jetě neví, přiznala se Zdena a vzdychla. Neměla jsem odvahu mu napsat. Mohlo by

to vypadat, jako e ho chci přinutit, aby rozhodl za mě. Aby si mě vzal nebo aby … Ale já si to dítě nechci dát vzít! A přitom mám takový strach!

66

Jakýpak strach? Z čeho? Já bych na tvém místě …

Co bys udělala na mém místě? vskočila jí Zdena do řeči. Umí si vůbec představit, jak pořád musím myslit, co se mnou zítra bude?

Zítra? Co by bylo? Jenom se rozhodnout… Tak mu napi! Nebo se za ním se mnou rozjeď,

radila Květa, ale z tónu jejího hlasu nevyznívala právě jistota a rozhodnost. Mám za ním

skočit sama, kdy u budu na umavě? Kousek od něho?

Zdena rozhodně odmítla: Tohle si musíme vyřídit my dva. Do toho se nikdo nemůe plést.

Musím si to vechno nechat projít hlavou. Táty se nebojím, i kdyby si mě Michal nevzal a já si dítě nechala. Ale co máma? Nakonec se s tím smíří, uvidí, uklidňovala Květa kamarádku.

Musí jít na ni trochu s citem. Lehký to mít nebude v ádném případě …

Dělali jsme si posledně s Michalem plány: já odmaturuju, Michal si najde po vojně

zaměstnání, bude dálkově studovat… Vlastně, to jsem mu navrhla já, a on proslovil něco

neslaného, nemastného … Jako by se chtěl vyhnout odpovědi. Nemá tam na hranici

nakonec nějakou jinou? Nechce tam zůstat? najednou se vyděsila Zdena.

Neharaí ti na cimbuří? Co si najednou vymýlí kolem sebe horory? Vechny holky ti toho

tvýho závidějí, přece ví. Protoe ti zůstal věrnej jak bernardýn, přela najednou Květa do útoku, aby vytrhla Zdenu z jejích chmurných úvah. Kadá by si voblízla vechny prsty, kdyby ho dostala. A ty o něm teď pochybuje? Jsi hodná holka, Květulo, usmála se v slzách Zdena.

A jsem moc ráda, e sis nala Tomáe. On není zlej kluk, jen trochu rozmazlenej…

To mu brzy zatrhnu! A se vezmeme, budu na něho jak macecha! Já mu vyenu z hlavy ty

jeho manýry jedináčka, navenek se rozčílila Květa, astná, e se jí daří navést rozhovor do jiných kolejí. Pak se podívala na hodinky a vykřikla: Kristepane, vdy já musím letět!

Objednala jsem se v salóně krásy, tedy u naí paní frizérky, abych vypadala k světu. Dám si udělat trvalou. Kdyby něco, brnkni. Ne se rozjedu do tý dálky. e bych sem vpadla jako velká voda a smyla vrásky z tvých něných tváří. Vdy jsem připravena, drahá vagrová!

67

Je to dobrá holka, povzdychla si Zdena, kdy Květa odela. Ale tu svou záleitost si musím vyřídit sama. V tom mi nikdo nepomůe. Kdybych la před komisi, určitě mi vyhoví. Ani bych Michalovi nemusila nic psát. Ale kdy si dítě nechám … Jestli si mě Michal nevezme, co si sama počnu? Máma sice vyhrouje, ale určitě by mě nevyhnala. Ovem být svobodnou matkou, to se dnes pořád jetě nenosí, stále jsou na tom lip rozvedené, třeba z jejich viny. A já mám jetě k tomu před maturitou! Jak ji udělám s dítětem? Svobodná nebo třeba i vdaná?

Vstala z gauče, rozhlédla se kolem sebe, pak přela ke knihovně. Co mám proboha dělat?

Bezradně sáhla po ohmatané, častým čtením zapiněné kníce. Manon Lescaut, dramatická

báseň Vítězslava Nezvala … Ale já nejsem ádná Manon! Já jsem obyčejná, pihovatá holka, která má ráda jednoho jediného kluka. A s ním čekám dítě. Dítě, které bylo počato z lásky. Z

lásky! opakovala Zdena nahlas. A proto bude krásné, protoe jen z lásky se rodí krásné děti.

I kdyby nemělo otce, který podepsal nějaký formální papír, e si mě vzal za enu.

Ne, Michal takový není. Pochopí mě. A kdyby nepochopil, proč chci mít jeho dítě, nikam

nepůjdu! Před ádnou komisi! To dítě se musí narodit. Třeba mně jako svobodné matce.

Michalovi to řeknu. A mámě se omluvím. Byla jsem na ni sprostá, a nespravedlivá.

Mámo, odpus mi. Já jsem to tak nemyslela. A moc tě prosím, pomoz mi. Jsem tvá dcera. A

to dítě, které se narodí, je přece i kus tvé vlastní krve!

xxxx

Adresa na obálce dopisu s nálepkou Expres” byla napsána strojem, toho si Tomá s

potěením hned viml. Vechny dopisy, které mu psala Květa, byly opatřeny adresou na

stroji, aby si kamarádi, jak mu Květa jednou řekla, nedělali z Tomáe oufky, a by podle rukopisu poznali, e mu tak často píe jeho děvče.

Copak kamarádi, pomyslel si Tomá, udělají si tu a tam legraci. Ale to jen proto, e mi

trochu závidí. Ovem Bob by Květino písmo na obálce musel hned poznat,

68

a já jsem dodneka nenael odvahu říci po pravdě, jak to vypadá ve skutečnosti mezi mnou

a Květou. Proto zastrčil jako by nic obálku do kapsy a dohonil Boba, který mezitím pomalu vystupoval po schoditi do prvního poschodí.

Copak? Něco ouředního? zeptal se Bob, ale nečekal na odpověď a maíroval si to klidně dál rovnou na umývárnu. Tomá si s ulehčením oddychl, vytáhl dopis z kapsy a roztrhl obálku.

Samozřejmě mu psala Květa. Ale její písmo bylo jaksi roztřesené, jakoby psala ve velkém

spěchu. A také obsah dopisu byl tentokráte velmi stručný. Jakási informace o Zdeně, e má starosti s Michalem, s dost nesmyslnou poznámkou, zda ho zná, a pak dopis pokračoval: Moc se mi stýská, za pár dní začíná kola a Ty se do Prahy určitě nedostane, kdy máte ty oslavy, jak jsi mi psal. A tak jsem se rozhodla za Tebou do Heřmanic přijet sama. V pátek ve 23.15 hodin přistanu rychlíkovým autobusem na zastávce v Kolovorech. A kdybys náhodou nemohl přijít, přespím kde se dá, třeba pod irákem”. A budu čekat tak dlouho, dokud nepřijde … A ne aby ses nějak vymlouval, vím e ..

Co to tu Květu napadlo, byla první Tomáova mylenka, kdy dopis přelétl. Jak se dostanu

tak pozdě z kasáren a zrovna den po oslavách? A kde chce Květa přespat? lo by to v

hotelu v Kolovorech, ale tam je teď nabito. A pod irákem? Leda tady v Heřmanicích v tom

stanovém táboře, u zájezdní hospody. Ale jak se to Květa doví? A co tomu vemu řekne

Bob? Copak se dá před ním teď utajit, e za mnou přijede Květa? Co ji to vůbec napadlo? Ví přece, e jsem Bobovi jetě nic neřekl…

Tak co, blbý zprávy? Bob, který vyel z umývárny, hned postřehl, e Tomá drí v ruce dopis a je zahleděn kamsi daleko mimo kasárenský plot.

To chtěl osud, prolétlo Tomáovou myslí. Snad je tohle pravá příleitost, abych Bobovi

přiznal, co se stalo tenkrát v Praze, kdy jsem byl jetě v civilu. A co přerostlo mezi mnou a Květou v něco ohromného, co se vůbec nedá slovy vyjádřit. Snad teď najdu konečně odvahu přiznat, e jsem zradil kamaráda a přebral mu děvče. Bob je v dobré náladě, zrovna dnes ho Katiak veřejně pochválil… a na tom, e se tu objeví Květa, u nic nezměním. Lip pozdě ne nikdy. Nejse váně nějak divnej? podivil se teď upřímně Bob, kdy pozoroval, e Tomá na něho nepřítomně civí.

69

Vypadá jak ta spadlá z oblaků …

Konečně se Tomá vzpamatoval a rozhodl se: Bobe, dostal jsem dopis od děvčete. Přijede v

pátek. Na zastávku v Kolovorech.

Tak se raduj, zachechtal se Bob. A je pěkná? No ta tvá? A kde jsi k ní přiel? es mi vo tom do teďka ani nepípnul? Přijede toti Květa, trochu zadýchaně, jak mu to přiznání nelo z úst, vydychl Tomá. Kdy spatřil tázavý a trochu číhavý výraz v Bobových očích, opakoval tie: Přijede toti Květa …

Bob se nastrail, v očích mu zajiskřilo jako vdy, kdy se chystal v partě srovnat některého z kluků, kteří se mu nechtěli ve vem vudy podřídit.

Tak ty jse teda její frajer! Znatelně zbledl, uvolnil svaly, napřímil se a jako kdysi proslulý erif se zadíval shůry na Tomáe. Teď je mi to jasný. Potřebovala partii z lepí rodiny, já byl pro ni vobyčejná nula… Takhle nemluv, Bobe, přeruil ho Tomá. Květa za nic nemůe, to já… tenkrát v Praze, kdy jsi přijel pro ty peníze… já jsem ji přemluvil, aby… já ji měl přece vdycky rád… To taky vím. Byl jsi do ní vod prvního momentu zabouchnutej, uklíbl se Bob, podíval se Tomáovi do očí nečekaně klidně a prohlásil: S Květou jsme na tom na rovinu: skončili jsme, jestli ti to není známo. Volizovat po někom zbytky se mi ani nechce. Jen klid, tebe z tohohle vynechávám. Na tebe jsem vdycky drel… Mladej citlivka… Jó, ve starý partě. Stát se to tenkrát, sotva bys byl dolez domů ivej. Ale dnes… e ti to trvalo, ne ses rozhejbal a přiznal se! Bobe, prosím tě, pochop mě! Trochu pozdě jsem poznal, e přebrat holku někomu, kdo je na vojně, je velkej podraz. Dolo mi to a tady. Jene ty jse navíc kámo. Proto jsem neměl odvahu, prosím tě, odpus mi to. A můe mi klidně rozbít hubu …

Bob přimhouřil ironicky oči. A ty mně můe leda políbit

.

Tomá skoro stydlivě zakoktal: Chtěli jsme ti to říct oba dva, Bobe, a se s Květou sejdeme.

Jene to je teď úplná blbost… kdo by mě pustil v pátek ven, kdy mám ve čtvrtek

pořadatelskou slubu a více méně volno…

71

Byl bych jí to rozmluvil, kdyby mi napsala dřív, e chce přijet zrovna teď… je to ztracená věc .

Skoro ztracená věc, řekl najednou tie Bob a bylo vidět, e o něčem úporně přemýlí. Kdy se Tomá chystal v rozhovoru pokračovat, zdvihl Bob ruku, jako by chtěl zadret jeho dalí slova. To u se do prvního patra trousili dalí přísluníci roty. Zadr, kámoi, zadr! Tady se nebudeme rozkecávat. Tohle je věc jenom nás dvou, a nikomu po tom nic není. S Květou se sejde a můeme si vichni tři nalejt čistýho vína. Kdy se v první chvíli Bob Rejnoha obořil tak drsně na Tomáe, skutečně svůj vztek nehrál. Ozvala se v něm uraená jeitnost bývalého erifa. Právě nejposlunějí člen jeho party si ho dovolil takhle podrazit!

I kdy se u dávno smířil s tím, e se s ním vlastně Květa rozela sama, přesto jej nečekané Tomáovo přiznání ohromilo. Ale jen na okamik. Vdy mu to vechno vlastně nahrává jako na zavolanou do jeho plánu.

Z kasáren tě dostanu, Tome, neměj strach, ujioval Tomáe jetě tý večer, kdy seděli v

ARMĚ u limonády. Protoe přes to vechno jse můj kámo. No nezírej, vopravdu, mám

v plotě skrytej průchod. Dostane se tamtudy ven i zpátky a já tě budu mezitím krejt, kdyby něco. Ale … A jinak by to nelo? Třeba poádat velitele roty a vysvětlit mu … namítl znepokojené Tomá. Prostě mu říct o Květě, Katiak má pro tyhle věci pochopení.

Bob se uklíbl: Do smrti se nezmění, Tome! Pořád stejnej posera. Von tě poručík asi pustí kvůli tvejm krásnejm řečem, kdy se bude den předtím flákat na slavnosti! Ale jestli myslí, bě si za ním. Jene se taky můe stát, e Květa bude čekat marně.

Má pravdu, přiznal si Tomá. Květa můe na mě čekat i dva tři dny, ale kde? Nedá se

spolehnout na to, e mi dá Katiak vycházku, a vůbec …

Co kdybych poslal Květě telegram, aby nejezdila?

Telegram bych na tvým místě poslal, schválil Bob Tomáův návrh, a kdy zpozoroval, e si

jeho druh viditelně oddechl, dodal: Ale jenom, kdybys jí nesehnal nocleh. Píe, e vystoupí na zastávce? Prostě tam na ni počká a přiveze ji sem nočním courákem.

72

Ty ses zbláznil! Co by tady v Heřmanicích dělala?

Neměj starost, uklidňoval ho Bob. Seenu jí dole v chatičkách přespání. Nebo v hospodě.

Ví, e mám přece ňáký známosti.

Tomá logicky namítl: Ale to by tedy mohla rovnou přijet sem, ne? Z nádraí to je do kempu kousek.

V noci? A sama? Nemá to v hlavě trochu poahaný? V ivotě tady nebyla. Do kempu těko

trefí. A hospoda u bude zavřená.

Tomá viditelně zaváhal: na Rejnohových argumentech bylo hodně pravdy. Bobovi to

neulo, a rychle navázal: Vlak z Kolovor do Plzně jede něco po půlnoci. Za dvacet minut je v Heřmanicích. Kdy se mi podaří zajistit pro Květu ubytování, ty jí prostě doprovodí a v jednu bude zpátky na rotě. Do tý doby tě pokryju … Jasan?

A jak se já dostanu do Kolovor? To bych taky musel chytit courák do Plzně ve třičtvrtě na jedenáct…

Správně, přitakal Bob. Na ty dvě hodinky to u tady zajistím. Dostal jsem toti skvělej nápad: vzít za někoho dozorčího. Dozorčího roty? Ty myslí, e by se ti podařilo?

Tohle nech na mně, usadil ho Bob, znovu se zamyslil a pak nečekaně Tomáovi navrhl: Po

té slávě na druhej den ráno sehraje divadýlko, jako e tě bolejí zuby. Pude na oetřovnu, a kdyby se v noci něco semlelo, řeknu, e sis s tím zubem musel zase odskočit…

Tomá váhavě přikývl. Nemohl tuit, co se skrývá za Bobovou nabídkou kamarádské

pomoci.

xxxx

Co se týkalo noclehu pro Květu, bylo Bobovi jasné, kdo pomůe. Přeci Tonda Drgrele!

Udruje s vedoucím hospody, která stojí nad kempingem na druhé straně Heřmanic,

uitečné styky.

Tady má navíc dvacku, a zajistí mi na dva dny přespání, poádal Tondu Bob. A přinese

mi písemně potvrzenou objednávku, jasný?

Na tvoje jméno? chtěl vědět Tonda. Nebo na nějakou buchtu?

73

Jo, přesně tak. Přijede holka mýho kámoe. Květa Nováková. Na její jméno mi přinese

bumáku, e má kde přespat.

Potvrzení o objednávce noclehu pro Květu přinesl druhý den před obědem Bob Tomáovi.

A teď lo u jen o to, aby se mu podařilo dostat slubu dozorčího a získat tak podmínky pro uskutečnění svého vlastního plánu.

Náhoda, která hraje od nepaměti v lidském ivotě svou úlohu, nahrála tentokrát i Bobovi.

Kdy se rozhodoval, co a jak zařídit, uslyel u snídaně svobodníka Jána Kučeru, jak se

domlouvá s Pazderkou z třetí čety.

Člověče, mám mít z pátku na sobotu dozorčího, co se mně zrovna nehodí. Nevzal bys to za

mě? Mám toti u dlouho domluvený rande, co ti mám vykládat!

Bohuel, smutně se zatvářil Pazderka, to nepůjde. Dostal jsem konečně opuák a jedu

domů.

Vzal bych to za tebe, Honzo, nabídl se ochotně Bob. Ovem na revan.

Ty? překvapeně reagoval Kučera.

Já, potvrdil Bob. Hodilo by se mi to. Tak jestli bere, jdem za velitelem.

Kučera zapochyboval: Ale co mu mám říct? Vysvětlit mu to musí sám.

Ján se u nerozmýlel: Půjdem za ním. Řeknu mu na rovinu, e mi odjídí ába, co tu byla

na lesní brigádě a s kterou jsem se seznámil. On má pro to pochopení. A dozorčího přece

nebude dělat poprvé. Jde se na věc!

Poručík Andrej Katiak tentokrát příli pochopení pro Kučerovu prosbu nejevil. O důvodech velitelovy patné nálady samozřejmě nemohli jeho podřízení vědět. Andrej se vrátil z Kolovor na útvar hodně pozdě v noci a vzpomínky na to, co právě proil, mu nedaly usnout.

Nakonec vak Andrej povolil změnu v dozorčím roty. Nebude své podřízené přece přivádět

moná do podobné situace, v ní se sám kvůli děvčeti ocitl! Nařídil proto výkonnému

praporčíkovi, aby připravil změnu rozkazu.

Bob vypadl z místnosti velitele a na chodbě uhodil Kučeru rozjařeně do ramene: Tohle tě

bude stát nejmíň flaku.

xxxx

74

Tak jako před rokem začínaly i letoního srpna přípravy k tradiční oslavě výročí Slovenského národního povstání. Na kulturní části se měl podílet i soubor malých divadelních forem, který získal u pod vedením poručíka Zikána motostřeleckému pluku v Heřmanicích dobrý zvuk ve svazovém kole Armádní soutěe uměleckých talentů. Po oslavě bude v kulturním domě v

Kolovorech taneční zábava.

V kasárnách probíhalo důkladné oetření vozidel, úklid ubytoven i prostranství.

Do místnosti zástupce velitele třetí roty pro technické věci vpadl podporučík Nýdrle.

Soudruhu nadpraporčíku, zařídil jste, co je třeba v souvislosti s tou oslavou?

Samozřejmě, ve je jasné, soudruhu podporučíku. Část řidičů zůstane v pohotovosti, ostatní jdou na slavnost. Na můj povel: vichni si upraví čepice a vlasy!

Nýdrle si teprve teď viml Tomáe Kratochvíla, který stál v místnosti. Víte o tom, e mi máte pomoci v kulturáku při uvádění čestných hostí? Stačíte na to sám?

Musí stačit, soudruhu četaři, odpověděl Nelibá. Kdyby nestačil, tak ho zdegraduju! dodal

obvyklým vtípkem. Tomá se usmál. Nelibový průpovídky, i kdy se často opakovaly, byly s

povděkem přijímány nejen mezi řidiči. Anebo ví co, pokračoval Nelibá, Tak tě navrhnu

povýit a pak tě teprve budu pérovat! Nýdrle mávl rukou a raději odeel.

Mně se to asi jen zdá, posteskl si poručíkovi Katiakovi. Prosím tě, Andreji, jak je moné, e ten Nelibá pořád tak kecá … proč mu nic neřekne?

Katiak mávl rukou: Co mu mám říct? Venca je chlap na svém místě. Sleduje nae bojová

vozidla? Jak jsou v pořádku? A e mu to kecá, tím přece nikomu neublíí!

Ale co si pak o něm myslí vojáci? namítl Nýdrle.

Má před odchodem do důchodu. Co můeme od něho na stará kolena chtít? Říká, e kecá.

Ale k povinnostem je nesmlouvavý. A co si o něm myslí vojáci? Proč mu kluci tolik píí z

civilu? Protoe ho mají rádi. Udělal z nich kvalifikované odborníky. Hlavně tobě aby vechno klaplo. Na té slavnosti! Nýdrle pokrčil rameny. Pak se ukl do čela: Málem bych byl zapomněl. Má v podačce telegram. Z Bratislavy.

Katiak vyskočil ze idle. Tos nemohl říct dřív? A pak se náramně nevelitelsky rozběhl na podací stanici útvaru.

75

Mária přijede dnes večer, soudruhu majore! Poprvé! oznamoval veliteli praporu o chvíli

později, kdy se mu nejdřív omluvil, e ho vyruuje mimo čas, vyhrazený denním pořádkem.

A zůstane tu celý týden!

Budi ti přáno, Andreji, poznamenal Řehák. To znamená, e bude chtít nějaké volno? Nebo

se mýlím?

Andrej poděkoval předem a vyskočil do zbylé části tohoto dne, který byl tentokrát naplněn víc ne obvyklým shonem a ruchem. Málem by byl proto zmekal odjezd do Kolovor, kde měl čekat na nádraí Márii.

Vezmi si mýho draka, nabídl mu velkomyslně poručík Vladimír Zikán. Jednak nebude

závislý na vlakovém spojení, jednak … prostě ti ho půjčím na celou dobu, co tu bude mít návtěvu. Ale bacha! ádný nehody nebo náhody!

Andrej Katiak sice přemýlel o tom, e poádá Zikána o zapůjčení jeho dvěstěpadesátky,

ale netroufl si. Věděl, e Vladimír chová motocykl jako oko v hlavě. Proto mu přila jeho nabídka vhod. Díky, Vládo! Budu s ním zacházet opatrně.

Ne poručík Katiak odjel, přichomýtl se k němu nadpraporčík Nelibá: To je mainka jedna

radost. Budete s ní v Kolovorech za pár minut. Jestli umíte jezdit. Kdyby ne, tak běte radi pěky, trvá to necelou hodinu a něco navíc.

Katiak chtěl nejdřív Nelibu něčím vtipným usadit, ale pak si to rozmyslil a raději nastartoval.

Zaslechl jetě nadpraporčíkův hlas:

A co ten klíček od garáí? Dejte si ho okamitě do kapsy a kdyby vám tam někdo sahal,

kopněte ho do hlavy, a mu ruka upadne!

Andreje sice v duchu napadlo, e si bude musit přece jen s Nelibou pohovořit, aby to s těmi průpovídkami nepřeháněl, ale tahle mylenka mu vyletěla z hlavy, jakmile se dostal na asfaltovou silnici. Přidal plyn a rozjel se naplno. Přesto dorazil na kolovorské nádraí právě ve chvíli, kdy se vlak u rozjíděl. Před východem u autobusu čekala Mária s kufírkem a příruční branou. Netrpělivě se rozhlíela.

Mária! zavolal Andrej a prudce přibrzdil, div ho to nevyhodilo ze sedla. Kdy dívka poznala Andreje, příli vesele ho neoslovila.

Jednou se sem dotřesu z takové dálky, a ty… ty mě nechá čekat? A na čem to sedí?

76

Podívej se, mám pro nás motorku! Půjčil mi ji Vládo a ten hned tak někomu svůj stroj

nesvěří, vesele hlaholil Andrej, jako by neslyel nebo nechtěl slyet roztrpčení své milé.

Vítej u nás, Mária… Seskočil, vztáhl k děvčeti pae, aby ji objal. Ale Mária se od něho odtáhla: S tímhle chce odvézt mě a zavazadla do … ani nevím kam?

Dovezu nejdřív tebe, pak skočím pro kufr, stále rozjařeně odpovídal Andrej. Bydlí ,,U tří lip”

něco prvotřídního!

Tak ti děkuju, stroze reagovala Mária. Ale já si raději vezmu taxíka.

Andrej Katiak jetě stále neztrácel dobrou náladu: Taxíka? Tady nic takového neexistuje, Mária. Jsme v Kolovorech, ne v Bratislavě. A tenhle drak…

Mária ho ani do konce nevyslechla a rozběhla se k autobusu, který pravidelně odváel

cestující od nádraí. Doufám, e jede na náměstí a e je tam i ten hotel!

A kde jinde? odsekl teď u podráděné Andrej. Tak čao! Jedu za vámi.

těstí, které mu dnes popřál major Řehák, jako by Andreje začalo opoutět a drápky

vystrkoval obyčejný lidský úděl těch, kteří někoho mají příli rádi a proto si ani nepřipoutějí nějaké zklamání. Kdy začne foukat ze strni vítr, blíí se podzim.”

Tuhle prostou oznamovací větu si opakoval v duchu Andrej, kdy Mária nastoupila do

autobusu, tváříc se jako uraené Veličenstvo.

Ale jak jí to přitom pořád sluí! Váně mi připadá jak nějaká královská dcerka. Zda tu

mylenku o strniti a nastupujícím podzimu Andrej někde vyčetl nebo si ji v téhle situaci sám vymyslil, nevěděl, a ani to pro něho nebylo v téhle chvíli nejdůleitějí.

Jenom se probůh netvařme jako kláterní schovanky, které se odnaučily dát třeba jen

pouhým mrknutím oka najevo, e v nich bouří docela obyčejná, a přece tak nádherná (ale to je jen mezi námi) enská touha po muském objetí!

77

Samozřejmě e po delím odloučení platí tenhle pocit i pro vojáka a u základní sluby

nebo mladého důstojníka z povolání, který ije odloučen několik set kilometrů od své milé.

Ani Andrej Katiak nedokázal myslet na nic jiného ne nato, e je tu s ním Mária a e

obyčejný hotelový pokoj se v nejblií době přemění ve vysněný ráj. Ne na nebi,

samozřejmě, ale na téhle vonící matičce zemi. Rozladění, které mu vyrylo po prvním

zklamání ze setkání s Marií ostrou vrásku kolem úst, se uhlazovalo do nové naděje s kadou stovkou metrů, které ho dělily od pokoje hotelu ,,U tří lip. Proto také přehlédl chmurný výraz na tváři svého děvčete, které na něho čekalo v recepci hotýlku. Ani zvenku, ani zvnitřku nemohl toti na méně náročného návtěvníka příli vábně působit.

Ale zapla pánbu i za tohle, pomyslil si Andrej. Ani Alcron, ani Grand hotel to není. Co vak dva mladí lidé po dlouhém odloučení potřebují, je samota, tedy lépe řečeno soukromí. A to jsme tady nali, i kdy to stálo dost námahy, protoe na vedoucího útočily kvůli volnému pokoji jiní autority, ne jsem já, obyčejný poručík. Ale díky tomu, e …

Nemáte to tady nějak moc nóbl? zkřivila rty Mária.

Prosím tě, Mária! přeruil její rozsudek nad úrovní zdejího ubytovacího podniku poručík

Katiak. Tady bohuel nejsme ani v Bratislavě, ani v Praze. Tady jsme úplně na hranici,

vesnice … pardón … v malém západočeském městečku, kam turisti zabloudí sotva dvakrát

do roka. Ale nám to přece můe stačit…

Mária se na oko podivila: To to tady tak dobře zná? Nebo jsi u tady měl nějakou návtěvu?

A byla aspoň spokojená …

I tohle bodnutí Andrej v dobré vůli suverénně přeel. Nač Máriu drádit vysvětlováním, e …

Prosím klíč od pokoje číslo, sedm, obrátil se Andrej k recepčnímu a současně vedoucímu

restaurace.

Vechno je přichystáno, vechno je hotovo, zanotoval faleným tónem mu, jen vypadal

spí na vrchního, který u je dávno v penzi, ne na vedoucího podniku. Přeji dobrý večer a jestli bude libo, máme tady výtečné vínečko…

Málem by byl Andrej horlivě souhlasil, ale zavčas si uvědomil, e je tu na motorce. Snad

potom…

Vedoucí chápavě přikývl: Potom, dobrá… pro vás vechno, pane poručíku …

78

Mária zrudla, odvrátila se od obou muů a na schodech vyhrkla. Co je to, potom? Snad si

ten dědek nemyslí, e… Nikdo si nic nemyslí, Mária, chlácholivé ji objal Andrej. Ani pan vedoucí. On jen ví, e tu je pár důstojníků, kteří nebydlí. A e druhá etapa výstavby bytovek skončí teprve za rok.

Mária na to neodpověděla. A kdo by byl asi z milenek nebo manelek reagoval jinak ne

mlčením na tak průhledné vysvětlení, které, a se cítí kterékoliv děvče nebo manelka sebe svobodnějí a nezávislejí stěí odpovídá tradičnímu a vitému společenskému bontonu?

Andrej odemkl v prvním poschodí pokoj a vpustil dovnitř první Máriu. V druhé ruce pevně

třímal její cestovní kufříček, a proto se mu v téhle zamotané situaci nepodařilo,

aby ji, jak měl původně v úmyslu přenesl do pokoje v náručí. Ale na takovou něnost Mária asi v téhle chvíli vůbec nepomyslila. A kdyby na ni byla předtím pomyslila, určitě si hotel i pokoj představovala spí z hlediska děvčete v pubertě, to jest v nevídaném komfortu někde na břehu moře, ne jako věkově i zkuenostmi dostatečné dospělá snoubenka. Po pravdě řečeno, ani moc příčin tady k nadení nebylo, protoe v chudě zařízeném pokoji bylo

jediným luxusem starobylé kameninové umyvadlo s malovaným dbánem na vodu.

Přezíravě, opovrlivě přelétla Mária interiér pokoje, vzdychla a ironicky poznamenala: ijete tu v úplném přepychu. A je z toho jednomu nanic…

Ani teď na její poznámku Andrej nereagoval. Postavil opatrně kufřík na primitivní, ale určitě ne sériový dřevěný stoleček, objal děvče a lehce vzrueným tónem je vybídl: Rychle si vybal, králíčku! Představ si, e nejsme v tomhle hotelovém pokoji, ale v moderním bytě. Straně jsem se na tebe těil…

Mária se mu nejdřív lehce vymkla z náruče, ale z toho, jak poté Andreje horce políbila, bylo zřejmé, e se nejen smířila s tímhle pro ni absolutně cizím prostředím, ale e se na svého milého přes vechny kritické připomínky těí. Co se také divit dvěma mladým lidem, kteří se měsíce nesetkali! To jen v cizích a víc ne podezřelých románech (kdepak jsou rytíři, kdepak jsou smutné paní s vlajícím átečkem pro tajné milence!) je líčena neměnitelná touha po splynutí dvou milujících se lidí jako něco nepřirozeného.

79

A tak se Andrej s Márií bez zbytečných rozpaků a bez nepřirozených zábran ádostivě

milovali v té vrzající staré dřevěné manelské posteli, nedbajíce lehce navlhlého loního prádla, které v minulých detivých dnech ani nemělo čas dostatečně proschnout, ale zato vonělo čerstvě usueným senem a mateřídoukou. Ani jeden, ani druhý nevnímali, z čí to

bylo iniciativy. Ale co na tom záleelo! Pestrá dívčí ulita atů byla na podlaze rozhozena jako v čerstvé trávě mezi zelení vojenské uniformy. .

Jetě provoněni jeden druhým, vdechovali oba mladí lidé zhluboka čerstvý vzduch umavské

přírody. Byli dokonale astní, jak mohou být astní jenom ti lidé, kteří se mají upřímně rádi.

Andrej se lehounce vymanil z Máriina objetí.

Pole pro to víno? Teď by opravdu sedlo. Ví, takové to vychlazené, bílé, nakyslé víno,

které jsme tenkrát pili v Kláterní, vzpomínala Mária. Kdy Andrej neodpovídal, chápavě

navrhla. Já vím, trvalo by dlouho, ne by ses navlékl do uniformy. Skočím dolů sama.

Natotata jsem zpátky …

Nikam teď neskákej, Mária. Nemohu pít, po krátkém zaváhání ji zadrel Andrej. Mám tady

motorku … Noa…? Má volno! A jako důstojník …

Právě proto, povzdechl Andrej, musím se vrátit na posádku.

Mária jako postřelená laň, bojující o svůj ivot, se prudce vztyčila. Z ramen jí sklouzla péřová pokrývka, take s odkrytými, pevnými, ostře zahrocenými ňadry vypadala jako obraz rozněvané starověké bohyně.

Jó tak, pan poručík se pomiloval, a teď musí plnit sluební povinnosti! konstatovala zdánlivě klidným tónem. Pak se neudrela a zaútočila. Pán musí odejít! Jako na divadle, kdy

skončila komedie … Neskákej mi do řeči, prosím tě, tady nejsi mezi podřízenými! Přiel, viděl, zvítězil. Vytáhl jsi mě sem, abys měl po ruce pohodlnou matraci…Já to nevymyslila, to říkají nae holky, promiňte, soudruhu …

Přitom se jí zatřásl hlas, snad trochu studem, e pouívá tak vulgárního přirovnání, snad z poznání, e svůj výbuch přece jen přehnala. Snad její rozpaky Andrej pochopil, protoe se pokusil znovu o smířlivý tón.

Mária prosím tě … co to povídá? Chci si tě vzít! Chci se s tebou oenit!

Hluboký dík za oficální nabídku k sňatku, moc děkuji, soudruhu poručíku! vybuchla Mária.

80

Jsem celá vedle samou radostí, úplně jsem vedle. Taková čest…

Kdy Andrej, zaskočený tímhle nečekaným postojem svého děvčete, nenael odvahu

vypravit ze sebe jedinou hlásku, Mária pokračovala:

Taková čest pro holku, která se vyspala s důstojníkem, který ovem za chvíli vypadne a

nechá ji samotnou v téhle díře…

Konečně se Andrej vzchopil. Ale já tě přece tady nechám samotnou jen na pár hodin! A

bude mou enou, bude si muset zvyknout, e bude doma často sama! Povinnosti

důstojníka…

Povinnosti, jen samé povinnosti… začala Mária opět vykřikovat. Samozřejmě povinnosti pro mě! Zahrabat se tady jako sysel, rodit pravidelně děti, ít ze dne na den bez naděje, e se odtud vyhrabu …

Andrej, který se začal oblékat, mlčel jako zařezaný. Ale tím jen docílil, e jeho tichý protest vyvolal pokračování výstupu.

Co tedy ode mne vlastně chce? obořila se na něho Mária. Dělat ti celý ivot holku pro

vechno? Tady v tom pokoji? V tomhle zapadákově? Jako právnička tu do smrti nenajdu

pořádné místo. Kdy ty dostane byt, to ví jen pánbu. A já mám u zajitěné místo v

Bratislavě, jen dokončit studia. A není to jen nějaké to místo! Moji rodiče u nám koupili parcelu, postavíme si rodinný domek …

Mária chrlila ze sebe slova výhrůek i slibů tak rychle, e se nakonec musila odmlčet, aby nabrala dech. Toho vyuil Andrej a klidně, věcně, snad a příli střízlivě prohlásil: - Já tě mám rád, Mária. A vechno budeme mít. I bez rodičů. I byt, tady mi ho slíbili, jen co se oením, i práci najde, nejdřív třeba na okrese, bude ze začátku dojídět, mezitím si

uetříme na auto…

Z čeho? Z čeho si uetříme? Snad ne z tvého platu? Protoe já nějakou pitomou referentku

se svým vzděláním dělat nemíním! A s tím bytem tady, sliby jsou chyby! A je to přitom tak prosté: stačí poádat si o přeloení, vystavíme si v Bratislavě vilku, budeme ve svém. Doma.

Andrej zaváhal s odpovědí, jako by hledal správné slovo, ale pak rozhodně prohlásil: Doma je člověk tam, kde pracuje. Já jsem voják a doma jsem tady. Na svazku Slovenského národního povstání. V tom povstání bojoval můj táta…

81

Chce mě kolit? Můj otec taky bojoval…

V tom povstání bojovali i Čei, a my jsme na západní hranici naí republiky, nedal se vyruit ze svého trochu pateticky znějícího vyznání Andrej. Tady jsem doma, rozumí? Nebo jsi zapomněla, e jsem komunista? Tady jsem mezi svými chlapci. Tady zítra oslavíme nae,

rozumí, nae jubileum! My, my vichni, kteří tady slouíme. A já se dnes prostě musím

vrátit, protoe osobně ručím za celou organizaci téhle akce … Chápe?

Mária se trpce usmála. Co bych nechápala? Tak si bě! Má sluební povinnosti a já …

počkám. Pořád čekám.

Budu mít pak nejmíň tři dny volna, Mária. Ty tři dny budeme spolu. Vechno si vysvětlíme a..

… a ty si v té době promyslí, co jsem ti řekla, u zcela klidně poznamenala Mária. Nechci být nějaká čekanka… nebo holka do postele. Andrej si přestal vázat kravatu.

To bych se s tebou takhle nevybavoval. A pozná majora Řeháka nebo Černého a ostatní

přátele, určitě pochopí, e nejde jen o jednoho z nás, Mária. e nejde o to, kde vychází slunce. Protoe slunce vychází vdycky jen na východě, i kdy někdy z mraků a někdy z moře, a někdy z bouřky a větinou z modrého nebe. To záleí jen od nás, Mária!

xxxx

Smím prosit, slečno?

Promiňte, jsem zadána, odmítla Mária ji třetího tanečníka od chvíle, kdy byl Andrej náhle odvolán. První dva byli mládenci v civilu, asi tak čtyřiadvacetiletí, s vlasy značně delími, ne se u nosily ve velkých městech. Odmítnutí spolkli takřka bez poznámky.

Třetím odmítnutým tanečníkem byl voják základní sluby. Mária si uvědomila, e si ho

během večera několikrát vimla. Teď se srazil s jejím pohledem, V rozpacích si uhladil

světlé, sluncem do bělá vypálené vlasy.

Netančíte s vojáky, chtěla jste asi říci, poznamenal klidně chlapec. Jene tady jste na

vojenské taneční zábavě. V kadém případě promiňte!

82

Mária uraeně vyskočila ze idle. Měla na jazyku peprnou poznámku, ale ne otevřela ústa, voják zmizel v hustém tanečním chumlu. Kdyby tu byl Andrua, ukázal by mu, pomyslila si Mária. Co by mu vlastně ukázal? A chtěla by vůbec, aby mu něco ukazoval? Kradmo se

podívala na hodinky. Bylo před půl desátou, hudba právě končila a tanečníci doprovázeli své partnerky ke stolům.

Půjdu raděj do hotelu, rozhodla se. Andrej se sotva vrátí, a i kdyby, snad za mnou ke Třem lípám trefí. Tady to nemá smysl dál zůstávat, řekla si a cítila roztrpčení, hněv i lítost. Tolik si od dnení zábavy slibovali oba dva. A místo toho přila spojka. Andreje odvolali v půlce večera do kasáren.

Mária si přehodila přes ruku lehkou vestičku, kterou měla zavěenou přes opěradlo idle a nerozhlíejíc se kolem sebe, vyla na ulici. Byla vlahá noc, bez mráčků, srpek měsíce se jen lehounce odráel v třpytkách topolových lístků, říční proud jemně eptal, přehoupávaje se měkce přes kameny v polovyschlém řečiti. Několik dvojic právě mizelo přes elezný most směrem k sídliti. Na levé straně nábřeí, nad ním se zdvíhal strmý svah se starými olemi, místy rozloenými korunami a nad řeku, nebylo iváčka. V dálce zářila jediná pouliční zářivka, a pak a několik okének ze začínající fronty moderních, větinou jetě

nedostavěných vilek.

Po nepatrném zaváhání si zvolila Mária cestu po nábřeí. Znovu pocítila lítost, e sotva

započatý večer musil náhle skončit, protoe Andreje kamsi odvezli. Útěchou jí zůstala jistota, e mají před sebou jetě čtyři pět společných dnů a stejně tolik nocí, e odtud z města jsou na útvar sotva čtyři kilometry a e Andrua si na tento týden půjčil kvůli jejímu příjezdu od kolegy motocykl, aby nebyl vázán na patné dopravní spojení.

Do jejího návratu domů do Bratislavy si budou muset vyřeit svou budoucnost. A ona musí

Andreje přemluvit, aby poádal o přeloení nebo aby rezignoval na svou vojenskou kariéru.

Protoe vidět se po dalí roky třikrát čtyřikrát do roka … A co by mu scházelo v civilu? Určitě by mu pomohl jeho táta i její rodiče, technikům odborníkům jsou přece otevřeny vechny dveře, stačí jen zavčas na ty správné zaklepat… Co je to?

Mária se zastavila pod obloukovkou, pohlédla koutkem oka za sebe, ale nikde nikdo. Sotva

udělala deset dvanáct kroků a začala se nořit do temného stínu stromů, uslyela znovu

jakýsi klapot, jako by se o kamenitou cestu dřely podráky bot.

83

Na víc u nečekala a ani se ohlédla, rozběhla se vpřed.

Neblázni, Marienko, co by ses bála, uklidňovalo se děvče a zvolnilo krok. Ale v té chvíli jasně uslyela za sebou zrychlené kroky. Ne, tohle nemohla být mýlka. Znovu se rozběhla, ale vtom jí na rameno dopadla těká ruka, která ji hrubě strhla zpět. Mária sice ucítila, e jí praskla látka atů, ale jak byla strena z rozběhu, zakopla a upadla. Stisk ruky se přitom uvolnil.

Pomóóc, pomóc! rozkřičela se zoufale. Stačila zahlédnout, e muský stín se v miku ztratil ve tmě a e v první vilce u cesty dokořán otevřeli okno. Někdo z něho vyhlédl. Mária se vrávoravě zdvihla ze země, udělala několik kroků vpřed a znovu vylekaně vykřikla.

Jen klid! Nebojte se! volal z vily muský hlas. A pak se objevil člověk, oblečený pouze v trenýrkách a světlém tílku. Hned jsem u vás!

Teprve teď si Mária úlevně vydychla. Robustní proedivělý mu ji vzal za chvějící se ramena a rozsvícenou baterkou obkrouil okolí. Kdy světlo sklouzlo na roztrené aty děvčete, zeptal se neznámý člověk: Co se stalo?

Nevím, vzlykla Mária. Přepadl mě … a kdoví co by se bylo stalo, kdybyste tu nebyl. Chci odtud pryč! Bojím se …

Vzpamatujte se, slečno! Podívám se kolem, a vy se ničeho nebojte. Jděte klidně k naemu

domku, vybídl ji chlácholivě, protoe z tónu dívčina hlasu pochopil, e utrpěla ok a e si potřebuje vydýchnout. Pak směrem k otevřenému oknu zavolal: Dáo, zazvoň na VéBé. A

sem hned přijedou! A vy … jen klid, slečno. Vechno je v pořádku.

Mária se váhavě přiourala k vile, neustále se kolem sebe rozhlíejíc. Zanedlouho prořízl vzduch kvílivý hlas sirény a v ulici se objevil vůz s blikajícím modrým světlem. Ta paní musila informovat SNB hned, jak její manel vyskočil na zahradu, uvědomila si Mária. Jinak by tu tak rychle nebyli… A pak ji oslnily reflektory vozu, který nedaleko ní zastavil. Z něho vystoupili dva mui, jeden v uniformě přísluníka Veřejné bezpečnosti, druhý v civilu.

Uniformovaný přísluník přiskočil k roztřesenému děvčeti.

Co se tu stalo? Přepadli mě, zmohla se Mária na odpověď. Kdyby mi nepřiel na pomoc

tamhle ten pán …

84

Čest práci, soudruhu majore! uslyela hlas druhého mue, který byl v civilu. Vae paní k nám zavolala, skočili jsme do vozu … Nestalo se vám něco?

Mně se nestalo nic, soudruhu Jíro, odpověděl mu v trenýrkách a ukázal směrem k děvčeti.

A doufám, e ani téhle slečně. Márii neuniklo, jak mue v trenýrkách tituloval přísluník Bezpečnosti. Udiveně se ho zeptala: Vy jste… důstojník? Major Frantiek Černý, představil se zachránce. Neznáte Andreje, soudruhu? Tedy poručíka Katiaka? Ano, znám.

Mária andorová, představila se teď i ona trochu plačtivým hlasem. Přijela jsem za

Andrejem, pak ho odvolali ze slavnosti a já se musila sama vrátit do hotelu. Kdyby nebylo vás…

Hlavně e vechno dobře dopadlo, stiskl jí podávanou ruku major. Měla jste smůlu, poprvé u nás a hned tahle nepříjemná věc… Ale to se můe stát kdekoliv, slečno. Vechno bude v pořádku, uvidíte! Zůstanete tu jistě několik dní?

Chtěla jsem tu zůstat celý týden, ale … Chtěla? A teď u nechcete?

… Teď bych se nejradi sebrala a utekla zpět domů, roztrpčeně se přiznala Mária. Včera

večer jsem přijela, a Andrej měl své povinnosti, prý se musel jetě v noci vrátit do kasáren.

Dnes mi ho zase někam odvezli, co mohu čekat zítra?

Na vojně to jinak nechodí. Ale kadý den je přece jen tolik naděje. Koneckonců, na vechno se časem zvykne, začal ji chlácholit major Černý, ale hysterický smích děvčete ho vyvedl z přesvědčení, e se mu podařilo přivést ji na jiné mylenky. Proto rychle pokračoval. Hodím si něco na sebe a pojedu s vámi na oddělení.

Tak já si zvyknu… A na co? e mě obden někdo přepadne? e si mě zase někdo vybere,

aby si nael povyraení? Nebo utěení?

Uvaříme vám kávu, vy nám řeknete o tom chuligánovi, přeruil její lamentace záměrně

Černý. Jistě si vzpomenete aspoň na to, jak vypadal…

xxxx

85

Andrej Katiak se neudrel a vybuchl na podporučíka, který měl slubu pomocníka

dozorčího útvaru: Kdybych věděl, který inteligent tohle zavinil, roztrhl bych ho vejpůl!

Podporučíka tahle hrozba nevyvedla z klidu: Těko někoho obviňovat, soudruhu poručíku.

Mohla to zavinit patná slyitelnost v telefonu. Jasně jsme hledali poručíka Koála, ale spojce nahlásili vae jméno. Prostě omyl.

Tímhle vysvětlením mně nepomůete. Je jedenáct hodin, a já…

Omlouvám se, soudruhu poručíku. Kam vás máme odvézt? Na útvar?

Andrej bez rozmýlení odpověděl: Hoďte mě zpět do kulturáku. Mám v městě motorku,

musím ji odvézt.

Podporučík zasalutoval, gazík s řidičem u byl připraven. Vyrazili po vymleté, dvacet pět let neopravované cestě, která asi po dvou stech metrech obloukem splynula s dobrou okresní silnicí. Po celou půlhodinku, kterou trvala cesta zpět do Kolovor, se neozvalo v gazíku ani slovo. Řidič poručíka Katiaka pořádně neznal, byl sem převelen teprve před několika týdny, a tak si netroufl sám začít rozhovor. A Andrej myslel na Máriu, zda zůstala na zábavě nebo la do hotelu. Je to prostě osud, e má zkaený večer kvůli nějakému omylu.

Gazík se konečně vytáhl nahoru do kopce, odkud byla vidět přímá linie moderního

pouličního osvětlení okresního města. Pak u rychle sjíděl prázdnými ulicemi, lemovanými moderními, nedávno dostavěnými bytovkami jednoho z nových sídli.

Co by nám tady s Márií chybělo? prolétlo Andrejovi hlavou. Řeka, lesy, hory … A by

dostudovala, i práci by tu nala. Zastavte u kulturního domu, vrátil se Andrej do skutečnosti.

Zaskočím nahoru a kdyby… hodíte mě do hotelu U tří lip. Mám tam uloenou motorku.

Provedu, odpověděl předpisově řidič, nejraději by ovem lápl na plyn a mazal zpět na útvar.

Měl toho za dneek právě dost. Ale s tímhle poručíkem, jak se zdá, by bylo dnes těké

pořízení a člověk se mu ani nemůe divit. O jeho náladě se brzy nato řidič znovu přesvědčil, kdy Andrej seběhl se schodů kulturního domu, ukázal směrem na most a zaklel: Kdyby mi přiel ten spojař do ruky, roztrhnu ho…Řidič se o zmýlené ve jménech útvaru dověděl od

dozorčího, kdy tam čekal.

86

A tak bez řečí přidal plyn a za několik minut zastavil před hotelem. Andrej se mezitím natolik vzpamatoval, e vyskočil rázně z gazíka a chlapci za volantem dokonce poděkoval. A pak, současné jak vyrazil gazík na zpáteční cestu, vběhl Andrej do hotelu. Málem přitom porazil vrchního, který se kolem něho mihl s tácem piv.

Pane poručíku, vykřikl vrchní. Víte u o tom? Hledali vás tady z VéBé. Vlastně nehledali, ale nechali tady vzkaz, e slečna Mária ándorová je u nich na stanici. Máte tam zajít.

Co se jí stalo? zvolal překvapený Andrej.

To nevím, kdybyste si tam chtěl zavolat, je to linka pět set deset. Můete tady rovnou od recepčního.

Kdy vytáčel poručík udané číslo, třásla se mu ruka. Ohlásil se a slyel, e někdo řekl mimo sluchátko. U ho máte tady, slečno! a někdo jiný poručil: Dejte mi ho!

Haló, uslyel pak Andrej povědomý hlas, jsi tam jetě? A kde vůbec jsi?

Poručík Katiak, ohlásil se Andrej. Jsem v hotelu ,,U tří lip, teď jsem se vrátil. Co se Márii stalo?

Tady major Černý, řekl mu na druhé straně telefonní linky a Andrejovi se ulevilo. Mária je u nás, stala se jí mení nehoda. Nepla se, vechno je v pořádku. Ale bude lépe, kdy sem hned přijede. V sluchátku zachrčelo, pak se ozval znovu major: Kapitán Jíra ti posílá vůz.

Čekej před hotelem, hoi tam budou za minutku!

Pak zavěsil, ani čekal na odpověď. Andrej pomalu poloil sluchátko do vidlice a loudal se k východu. U jste s nimi mluvil? volal z restaurace vrchní.

Mluvil, odpověděl Andrej. To ji přibrzdil před hotelem hlídkový vůz Veřejné bezpečnosti.

Andrej se s vrchním rozloučil. Tak na shledanou, pane Řádek! Musím letět!

Za chvíli vůz VéBé zastavil před budovou oddělení, Andrej z něho vyskočil a vletěl dovnitř.

Svítila jen dvě okna v přízemí, jak si stačil vimnout, take se uvnitř budovy příli

nerozmýlel, kam zamířit. Ne vak stačil sáhnout na kliku, dveře se otevřely a v nich se objevila mohutná postava majora Černého.

Co Mária, udýchaně ze sebe vyrazil poručík, ani si ve svém rozčilení uvědomil, e existují jisté předpisy ve styku s hodnostně vyím důstojníkem.

Major Černý, náčelník kontrarozvědky, neodpověděl. Místo toho vtáhl poručíka dovnitř,

87

kde seděl za stolem kapitán VB Jíra a u konferenčního stolku si utírala uslzené oči Mária. U

dveří místnosti stál nadstrámistr v uniformě a dalí přísluník právě přináel z vedlejí místnosti několik álků vonící kávy.

Andrej se vrhl k děvčeti: Mária, stalo se ti něco?

Pln strachu ji uchopil do náručí a stáhl jí dlaně, jimi si zakrývala obličej. S tváří se jí koulely slzy. Ne vak mohla Mária otevřít ústa, sjel Andrejův pohled na její potrhané aty, na zádech a na prsou provizorně sependlené.

Kdo ti to udělal? vykřikl a rozhlédl se po místnosti, jako by tu hledal viníka.

Kapitán Jíra poloil konejivě Andrejovi na rameno ruku: Uklidněte se, soudruhu poručíku!

Vai slečnu se pokusil někdo přepadnout. Utekl, protoe včas přiběhl na pomoc soudruh

major Černý. Zahájíme pátrání, jakmile bude slečna ándorová schopná se soustředit a

vzpomenout si aspoň na nějaké podrobnosti…

Vechno jsem vám u řekla, konečně se ozvala Mária. Byl světlovlasý. Asi nějaký voják z té vaí tancovačky.

Proč voják? přeruil ji Andrej, dotčený jejím obviněním. Nikdo z naich kluků by toho nebyl schopen! Poručík ze sebe vychrlil obhajobu chlapců ve stejnokroji, jako by nelo o někoho neznámého, ale o něho samého. A jako by chtěl ze sebe vylít nastřádaný vztek. Sotva nechá na hodinku svou milou samotnou, a navíc ho odveleli omylem, hned se musí přihodit něco mimořádného, a právě Márii. A jsou obviňováni vojáci. Bez důkazů.

Chápe vůbec, co říká? pokračoval Andrej takřka útočně. Kdo to kdy slyel, aby se

manelka důstojníka strefovala do vojáků!

Nejsem ádná tvoje manelka a do nikoho se nestrefuju! Snad se můe vyjadřovat aspoň

trochu civilizovaně, kdy se mnou mluví. Jenome pro tebe jsou a vdycky byli ti tvoji vojáci samozřejmé vechno. Oni ne já. A nepřeruuj mě, mně nemá co rozkazovat! Řekla jsem tady soudruhům z Bezpečnosti vechno po pravdě! Na nic víc si nevzpomínám! prohlásila

podráděně kategoricky Mária.

Ale najednou se zarazila, jako by si právě na něco vzpomněla, co dosud nikomu neřekla.

Andrej, který se při Mariině útoku zarputile díval po majoru Černém, jako by u něho hledal ochranu pro přísluníky armády, si proto nemohl vimnout, 88

jak se Mária zatvářila, a u jí chtěl vskočit znovu do řeči, kdy ho major umlčel otázkou, adresovanou děvčeti.

Ty lesklé knoflíky, kterých jste si údajně vimla, to je taky jeden z důvodů, proč jsem tady, Mária … Nevadí vám e jsem si dovolil vás nazvat křestním jménem?

Děvče zakroutilo hlavou. Major pokračoval.

Jsem jediným svědkem celé té události… Pochop, Andreji, e musíme prověřit, co Mária

řekla. Musíme zjistit, kdo z vojáků měl včera opuák nebo vycházku …

Kapitán Jíra, který dosud mlčky přihlíel rozhovoru a jemu neulo jak se Mária před chvílí z ničeho nic zarazila, s omluvou skočil majorovi do řeči: Promiňte, ale vás před chvílí něco napadlo, viďte, slečno? Na něco jste si vzpomněla. Na

něco, co jste nám dosud neřekla…

Mária se rozpačitě usmála: Ano … vlastně ne… Jenom e na té taneční zábavě … kdy

Andrej odejel… prostě … jak to mám říct.

Někdo pro vás přiel, abyste si s ním zatancovala?, přeruil její rozpaky Jíra. Taková hezká dívka, na zábavě sedí sama u stolu, to přece musí mládenci zaregistrovat!

Přili pro mne. Dva v civilu. A pak jeden voják, soukalo ze sebe děvče. Takový hezký,

světlovlasý kluk, docela sympaák. Nikdy bych nevěřila, e …

Mária se znovu odmlčela. Jíra jí okamitě napovídal: A tenhle sympatický chlapec s vámi

tančil?

Odmítla jsem ho jako ty dva předtím, prohlásila Mária. Ale ten kluk se pak choval jako … jako

… prostě jako hulvát. e prý jsem na vojenské zábavě. A jetě něco řekl, ale já ho u

neposlouchala. Stejně mě to tam bez Andreje moc nebavilo. To je vechno?

Mária znovu zaváhala, ale pak se přiznala: Zdálo se mi, e ten voják byl na zábavě od

samého začátku, tedy od chvíle, kdy jsme tam přili s Andrejem. A e musí Andreje dobře

znát, protoe se po nás pořád tak divně díval…

Asi ses mu líbila, ohradil se Andrej. Snad bys ho nepodezírala…?

Kapitán Jíra navrhl: Sepíeme protokol. A pak uváíme, soudruhu majore, (Jíra se přitom

tázavě obrátil na Frantika Černého, který pokýval hlavou na souhlas), vechny okolnosti.

89

Ve spolupráci s vámi prověříme i přísluníky útvaru. Paklie by byl pachatelem voják, byl by určitě ze zdejí posádky. Jak by se octl zrovna u nás? Můeme tedy začít?

Bylo kolem jedné hodiny v noci, kdy Andrej s Márií konečně vyli z místnosti SNB. Odmítli jak nabídku kapitána Jíry, e je do hotelu dopraví pohotovostní vůz, tak doprovod majora Černého. Andrej se chtěl zavěsit do Márie, ale ta se mu vyvlékla a plačtivě zavyčítala: Tady bych teda měla ít? Kde přepadávají lidi? Poprvé přijedu a …

V Bratislavě nechodí v noci sama domů na sídlitě? Tam se jetě nikdy něco podobného

nepřihodilo? namítl Andrej. Darebáky najde přece vude …

Mária se zastavila, obrátila k Andrejovi a pomalu, kladouc důraz na kadé slovo, postavila ho před rozhodnutí: Buď mě má rád a bude stále u mne, třeba jako důstojník, ale v Bratislavě, nebo se vrátí do civilu. Pak se můeme vzít. Ale sem, sem mě nikdo nedostane. Určitě mě přepadl ten voják! Momentálně uniformu nechci ani vidět!

Andrej pozdvihl k sobě dívčinu tvář a zadíval se jí do očí: Tak ty nechce uniformu ani vidět?

Kvůli tomu přepadení? A i kdyby byl tím pachatelem voják, není mezi civilisty taky dost

výtrníků? A nejsem snad také já voják?

Mária pokrčila rameny: Na tom nesejde. Ty jsi můj. A já bych ti byla stejně řekla, e tě chci mít u sebe, i kdyby nebylo dolo k té nechutné věci. Mám tady veho po krk. Zítra mi řekne, jak ses rozhodl. Buď zůstane tady, ale beze mne, nebo se vrátí domů. A nahoru mě nedoprovázej, nemám na to náladu!

xxxx

Náčelník vojenské kontrarozvědky major Černý prohlíel seznam vojáků, kteří včera měli

vycházku. Přesvečerku do půlnoci dostalo jen pět přísluníků heřmanického útvaru, ostatní pouze do večerky.

Nepřehnala to trochu ta Andrejova slečna, kdy tvrdila, e zahlédla knoflíky od uniformy?

napadlo majora. Asi dělá poručíkovi dost často těkou hlavu. Poprvé za celou dobu, co sem Katiak nastoupil, se uráčila za ním přijet.

90

A Andrej taky zrovna astně nevypadá. U bychom měli pohnout s těmi bytovkami pro

mladé důstojníky. V Heřmanicích ijí celý rok na ubytovně v kasárnách, nemají soukromí,

aspoň jeden barák pro ty mladé by se měl urychleně dokončit.

Major otevřel trezor. Zalistoval v seznamu vojáků, kteří narukovali z civilu s trestními

rejstříky. ádné jméno těch, kdo měli včera vycházku, mezi nimi nebylo.

Ovem, mohl to být někdo jiný z jiné posádky anebo třeba voják odjinud, na dovolené,

vechno je moné, uvaoval Černý, zavíraje sloku se seznamem. A na těch pět, co měli

přesvečerku, se jetě podívám. Člověk nikdy neví, kterému blonďákovi rupne v bedně”, kdy uvidí v noci pěknou holku a osamělou… co chtěl dodat, na to u nedolo. Zazvonil telefon. Volal kapitán Jíra z Bezpečnosti. A u po prvních větách se majorova tvář rozjasnila.

Soudruzi z VéBé toho výtrníka mají. Přiznal se. Nějaký kluk z té party, co kempuje u

Kolovor a která si plete tremping mimo domov s nevázaností klondajských zlatokopů.

Děkuji ti, soudruhu Jíro. Spad mi kámen ze srdce, dodal major upřímně. Jo, samozřejmě, na náhradě kody bude pokozená trvat.

Major poloil sluchátko a oddechl si. Teď zavolám poručíka Katiaka, aby uklidnil tu svoji křehotinku a dostal pocit zadostučinění.

Kdy poádal o spojení s útvarem, zaváhal. Raději mu to řeknu osobně. Současně, jak major zdvihl telefon, aby hovor odvolal, ozval se ve sluchátku dozorčí pluku: Soudruh poručík Katiak odjel do Kolovor. Mám mu tu nechat nějaký vzkaz?

Major řekl: Ne, ádné vzkazy.

Zamkl trezor a chystal se odejít. Taky mě mohlo napadnout, e má od velitele volno a jel za svojí vyvolenou, vyčítal si v duchu.

xxxx

Jak ses rozhodl? zeptala se Andreje právě v této chvíli Mária a upila ze skleničky limonádu.

Jídelna hotelu U tří lip” byla jako obvykle u plná, kolem to umělo a hlučelo.

91

Kdy napíe tu ádost? Co si dáme k obědu? odpověděl Andrej s úsměvem, který mu vak

rychle zmizel z tváře, kdy uviděl Máriin zakaboněný obličej.

Nemám náladu na legrácky, Andreji. Ptám se tě: kdy napíe tu ádost?

Andrejovi dolo, e jde to tuhého, a proto začal ze iroka:

U jsem ti to vysvětloval. Jsem přece voják z povolání. V civilu se dává výpověď. Ale na

vojně bych musel podat ádost přes velitele praporu, u nás to jinak nejde ne sluební

cestou… Mária vpadla rozlobeně do řeči: Bych! Bych! Co mi je po sluební cestě? Kdy tu ádost pole?

Mária… pochop mě, snail se ji Andrej uklidnit. Mně se do té ádosti nechce. Říkal jsem ti, e do roka tu budou byty… Prosím tě, Marienko…

S tímhle na mě nechoď! U jsem ti jednou řekla, e mě sem nedostane. Kdy se ti odtud

nechce, najdi si jinou, co bude věčně sedět doma a čekat, a se vrátí ze sluby. Já jedu zítra pryč, Andreji. A ty má monost. Venkovskejch buchet, co se chytějí na uniformu, jsem viděla včera na té vaí zábavě dost.

Děvče se nadzvedlo ze idle, jako by pro ni rozhovor končil. Andrej bohuel jetě neměl tolik ivotních zkueností, aby pochopil, e Mária vyhrotila úmyslně situaci na ostří noe, spoléhajíc na to, e ultimátem zamilovaného mládence poloí na lopatky. Ale v tomhle

případě se přepočetla. Andrej nebyl natolik zamilovaný, aby v sobě zapřel vojáka. Proto ji jeho reakce překvapila tak, e si sedla zpět na idli.

Taková venkovská buchta, jak říká, můe být lepí kamarádkou pro ivot, ne slečinka,

která si o sobě myslí, e se bez ní zboří svět. A kde ses vůbec narodila? Odkud jsou tvoji rodiče? Copak ta tvoje rodná Horná Březová je nějaké velkoměsto? Nebo se za ni stydí?

Mária se z Andrejova výbuchu musila chvíli vzpamatovávat, ne se zmohla na ironickou

odpověď: Snad sis u nějakou tady nenael, kdy se jich najednou tak zastává? Jen si za

ní klidně jdi! Andrej s lítostí pozoroval, jak se Márii zkřivily koutky úst, kdy vynáela nespravedlivá slova. Pokusil se jetě jednou roztrku urovnat.

92

Já tě mám rád, Mária! Musíme se vzájemně chápat! Zapomeňme na to, co jsme si dnes

řekli, a začněme od začátku …

Doufal, kdy nabízí ruku ke smíru, e, jako přejde rychle prudká bouřka, provázená hřměním a lijáky, rozplyne se do zapomnění i jejich dnení, elektřinou nabité setkání. Neměl tolik zkueností, aby pochopil, e Mária u nechce ustoupit. Nedolo mu, e árlí předevím na jeho práci. e si uvědomila, kdo je jeho první láskou a e ona, Mária, bude vdycky stát na druhém místě. Pane vrchní, platím, dolehl k Andrejovi jako z dálky Máriin hlas.

Tak takhle skončila má první veliká láska? trpce si pomyslil Andrej. Měl na jazyku prosebná i omluvná slova, ale vrchní mezitím přikvačil k jejich stolu a Katiakovi nezbylo, ne mlčky zaplatit. Děvče vstalo, odstrčilo idli, a kdy číník odeel, napřáhlo k Andrejovi ruku: Čao, Andruo. A nedoprovázej mě! A přijede na návtěvu k rodičům, můe se ozvat nebo zapomeň. Jak chce. Sbohem!

Na shledanou, Mária, hlesl Andrej. koda, e jsi mě nepochopila. Rozhodla ses … Já budu jetě čekat. Já umím čekat. Teď záleí opravdu jen na tobě …

Andrej podrel dívčinu ruku o chvíli déle, ne kdy se člověk loučí s cizím člověkem. Mária ji vak sama vymkla ze sevření jeho horké dlaně, odvrátila se a beze slova, krokem děvčete, vědomého své krásy, prola jídelnou směrem k recepci.

Tak tedy opravdu konec, prolétlo bolestně Andrejovi hlavou. Vdy se teď navdy loučil se svou milou. Opravdu navdy? Vrávoravě vyel z hotelu, aby si vyzvedl motocykl. Ne

nastartoval, pohlédl ze zvyku na oblohu. Byla zataená. Mrákotné dusno se válelo nad

náměstím. Musím si pospíit, ne se rozprí, střízlivě zauvaoval Andrej a pak se skoro

zastyděl, e najednou myslí na obyčejné, denní problémy. Rozelo se se mnou děvče, a

mně má vadit dé? Copak není kadý lidský ivot častěji plný mraků ne prosvícený

sluncem? Bezděčně se ohlédl k hotelovým oknům. Mária jede domů, uvědomil si Andrej. A

já? Kde já jsem doma? V Bratislavě, kde bydlí moji rodiče? Jenom proto, e tam bydlí mí

nejblií? Ne, můj domov je teď tady. A tohle Mária asi nemůe pochopit.

Za necelých patnáct minut byl Andrej zpět na posádce. Kdy postavil motocykl na vidlice

před ubytovnou,

93

v ní bydleli svobodní důstojníci, ucítil na tváři první kapky detě. U doma? zavolal na něho z chodby poručík Vláďa Zikán a kádlivě dodal: To tě tak brzy vyhnala?

Vyhnala, odpověděl Andrej smrtelně váně, e se Vladimír zarazil. Snad si jeho

překvapeného výrazu Andrej viml, protoe honem dodával: Kvůli deti, ví?

Má o tebe péči, usmál se Vladimír.

xxxx

Několik minut po desáté vyel z lonice Tomá. Rejnoha seděl u stolku dozorčího roty a

ujistil Tomáe, e je ve v pořádku a aby si pospíil. Kdyby ho někdo zastavil, a řekne, e jde se zubem znovu na oetřovnu. Tomá se netvářil příli odhodlaně, kdy mířil k místu, které mu Bob odpoledne ukázal. V jedné části plotu bylo mono na jistém místě pouhým

odsunutím spodní části drátěného plotu proklouznout nepozorovaně ven.

Bob mezitím sledoval, jak ubíhá na ciferníku jeho náramkových hodinek čas: kdyby toti

Tomá nestihl vlak a vrátil se, ztroskotal by celý plán. Tomá se vak nevracel. Bob se zvedl a zamířil do skladitě zbraní, odemkl a vzal si ze stojanu svůj samopal, zabalil zbraň do deky spolu se zásobníkem v igelitovém sáčku, který si před nástupem do sluby vybral ze skrýe u popelnic. Opět skladitě zamkl. Klíč vloil do stolu dozorčího.

Kdy se ujistil, e vude panuje klid, zapsal do knihy dozorčího, e před půlnocí vzbudil Kulíka, který jako pomocník od něho od půlnoci přebírá slubu. Potom vzal v dece zabalený samopal. Opatrně opustil budovu. Kráčel podél zdi, kryt jejím stínem. Podobně jako předtím Tomá se proplíil otvorem v plotu. Kdy měl kasárna za sebou, kryt nízkými křovinami zamířil k parkoviti aut u kempingu.

V této variantě jeho plánu hrálo toti velkou úlohu vozidlo. Bez něho by se nemohl dostat včas za Tomáem a Květou, které musil stihnout v Kolovorech.

I teď mu těstí přálo: parkovitě bylo pusté, a hned na jeho kraji stála kodovka, která byla předkem zaparkována směrem z kopce.

94

Stačilo vymáčknout větrací okénko, otevřít dveře, uvolnit brzdy a bez motoru sjet potichu dolů z kopce. Potom utrhnout kabely startéru a znovu je propojit, aby mohl bez zapalovacího klíčku nastartovat. Vechno mu vylo koneckonců to nebylo v Bobově ivotě poprvé, kdy se mu podobný kousek beztrestně podařil. Mrknutím na hodinky se znovu přesvědčil, e i s časem je na tom dobře. I kdy přijede autobus z Prahy na minutu přesně, bude v Kolovorech včas, dřív ne Tomá nastoupí s Květou do nočního couráku zpátky na Heřmanice. Na zadním sedadle auta leel v dece zabalený samopal se zásobníkem.

xxxx

Tráva ostře voněla, země byla prohřátá sluncem a jetě více sálalo teplem i báječnou vůní dívčí tělo, zahalené jen průsvitnou koilkou. Andrej zabořil obličej do dlouhých černých vlasů a prudce se nadýchl. Jeho ruce začaly bloudit kolem dívčiných ramen pozvolna k drobným, vyhroceným ňadrům a k pevným oblým bokům, které se pod tímto dotykem jakoby

zelektrizovaly. Maria! Mária! chtělo se Andrejovi vykřiknout, ale v tom odkudsi dolehl strohý hlas: soudruhu poručíku, rota nastoupila podle vaeho rozkazu! Podle jakého rozkazu? Mám přece volno po slubě, leím na louce se svou dívkou, nikomu jsem nedával ádný rozkaz.

Andrej pustil z náručí dívčinu postavu, která se vzápětí jakoby do sebe schoulila a postupně se začala rozplývat v lehké, bílé mlze. Jako straidelná maska se vyloupl z tohoto oparu obličej vojína Rejnohy, významně se uklebující. Jeho úzké rty se němě pohybovaly, ale

Andrej z nich mohl jako hluchoněmý číst… podle vaeho rozkazu …

Vztyčil se, nasadil si čepici a vykročil. V tichém erosvitu se před ním pohupoval Rejnohův stín. A za ním Andrej rázoval předpisovým krokem k rotě, která se objevila v pevné, nepohnutelné frontě, z ní vystupovaly jen obličeje vojáků, které Andrej tak dobře znal:

Kulíek, Sýkora, opálený blonďák Kratochvíl. Jejich oči se na něho upřely, najednou je viděl Andrej před sebou jako ivé terče, které mu přiblíili dalekohledem.

95

Co se vlastně děje? Pozorovali mě, jak se laskám s Márií? Nebo…

Poručík Katiak slyel teď jiný, stejně povědomý hlas. Ohlédl se: major Řehák! Co ten tady chce? Major udělal krok vpřed a napřáhl k němu pai s nataeným ukazováčkem: Takhle se chodí do sluby?

Andrej mechanicky sjel pohledem dolů a div neomdlel: měl na sobě jen trenýrky, spodní

tričko a čepici, kterou si před chvílí nasadil. Ta ostuda! Takhle stát před celou rotou! prolétlo mu hlavou. Ucítil, jak mu stéká pot čůrkem ze spánků po tváři a k ramenním kloubům a jak se mu tričko lepí na záda.

Já jsem přece na dovolené, chtěl vykřiknout, ale z úst mu nevyla ani hláska. Jen jeho rty se němě pohybovaly. Já tu mám děvče!

Major Řehák k němu přistoupil a strhnul mu z hlavy čepici: Degraduji vás …

Ne! Ne! Nemáte právo! Andrej po něm skočil, ucítil náraz, prudce ho zabolelo v rameni. V té chvíli se probudil. Leel na podlaze vedle postele ve svém pokoji, v poloeru, jak prosvítala do místnosti venkovní árovka před svobodárnou.

Na nočním stolku světélkoval ciferník budíku. e jsem ho zapomněl natáhnout, napadlo v

této chvíli trochu nesmyslně Andreje. Takhle vyvádět proto, e mě opustila holka? Budík byl vak nataený, a dokonce i na zvonění na půl estou.

Andrej se vzpřímil, pohlédl k oknu a pak se svalil zpět na lůko. Takové blbé sny, jako bych byl puberák, začal se rozpomínat Andrej na obsah příhody, která se mu zdála. Říká se ovem, e sny jsou jakýmsi odrazem skutečnosti. Asi souvisí s tím,e…Včera ten případ s Márií vlastně to bylo u předevčírem, dnes vlastně včera, pak hádka v hotelu, rozchod a nakonec to dopadne tak, e se objevím před rotou v trenýrkách. Ve snu, samozřejmě.

Ale jeden obraz utkvěl Andrejovi v podvědomí i potom, kdy u celý ten bláznivý sen začal

ustupovat. Jak to jen bylo? Hláení Rejnohy, rozzlobený Řehák, rozesmáté obličeje

přísluníků roty … U to mám! Světlovlasý Kratochvíl. A byl jako pořadatel na zábavě!

Jsou v ivotě chvíle, kdy člověk podvědomě, nikoliv z rozumových důvodů, učiní něco, co by ho jinak ani nenapadlo. Něco podobného se přihodilo Andrejovi, kdy se rozhodl, e jetě teď v noci zajde za dozorčím roty a zjistí si,

96

jak to bylo s Kratochvílovým návratem po tom večírku.

Bez prodlení se oblékl a vyel. Svítilny zářily po celém prostranství kasárenského prostoru, ale jejich světlo působilo v lehounké mlze nějak neskutečně, téměř pohádkové.

Vude panovalo ticho, tak neobvyklé v těchto místech, kde jinak od rána a do podvečera

hlaholí mladé hlasy, hučí motory bojových vozidel, létají sem a tam povely a desítky nohou vydupávají rytmus vojenského vedního dne.

Andrej se bezděčně zastavil uprostřed cesty, upoután znovu tím velkolepým, i kdy tak

známým prostorem umavské přírody, v jejím náručí teď dřímal jejich pluk. V takové chvíli jsou náhle zapomenuta vechna trápení, problémy, osobní bolesti. Copak bych mohl ít bez veho toho kolem dokola, kam pevně zarůstám jako dub svými kořeny, kde stojím na strái hranic naí země? Sem, právě sem tak za letní noci přivést Máriu a ve jí ukázat, pak by

musila jinak mluvit a jinak se dívat na ivot vojáka!

Ráznými kroky doel Andrej k budově své roty. V temné chodbě svítila jediná árovka u stolu dozorčího. Při hluku jeho kroků vak nikdo nevyskočil, aby se hlásil. V podvědomí si znovu Andrej vzpomněl, e slubu dozorčího měl dnes v noci mít Rejnoha, podepisoval přece sám včera v denním rozkaze, e si ji vyměnil… Dozorčí! vykřikl Andrej.

Nikdo se neozval. A kde je pomocník dozorčího? Rázně otevřel dveře první lonice: vichni byli na lůku a spali hlubokým spánkem. Andrej neurvale zatřásl prvním, kterého měl po ruce nejbliího. Rozespalý, překvapený svobodník Kučera se nechápavě posadil.

Kde je dozorčí? Kdo má pomocníka?

Kučera se vzpamatoval z prvního překvapení a mrtně vyskočil. Spí ve vedlejí lonici,

soudruhu poručíku! Co má co spát, kdy má mít slubu! vykřikl Andrej nespravedlivě na

Kučeru, který stále nechápal, co se děje. Pojďte se mnou!

Také ve druhé lonici byli vichni zalehlí v spacích pytlech. Svobodník Kučera, stále jetě v pyamu, stál ji za poručíkem a upozorňoval: Kulíek má pomocníka, ten třetí zprava, soudruhu poručíku! Andrej okamitě udělal naznačeným směrem dva tři kroky.

98

Kulíek oblečen spal a jen vyzuté kanady měl leet pod kavalcem.

Co je s vámi, Kulíek, zacloumal jím Andrej. Vy nemáte slubu pomocníka dozorčího?

Kulíek z polospánku vytřetil na poručíka oči: Rejnoha mě nevzbudil? Měl jsem ho o půlnoci vystřídat… Coe? Nevzbudil? Andrej se najednou zarazil. Kde je Rejnoha? Kučera i Kulíek nechápavě hleděli jeden na druhého.Andrej se rozběhl do prvního poschodí. Cítil, jak mu po zádech stéká z rozčilení pramínek potu podobně, jak se mu to zdálo ve snu. Něco podobného se stalo za celý jeho pobyt u útvaru poprvé. Ale co se vlastně stalo?

Na lonici, kde měl lůko s jmenovkou Rejnoha, bylo právě to jeho lůko beznadějně

oputěné. Andrej se vrátil na chodbu a stejně rychle seběhl dolů.

Kulíek, obujte se a ihned nastupte! křikl a obrátil se ke Kučerovi: A vy, soudruhu

svobodníku, oběhněte ihned vechny lonice!

Vyli na chodbu, Ján Kučera se u chystal vkročit do sousední světnice. Vtom si Andrej

uvědomil, proč vlastně dnes v noci na rotu přiel: A přiveďte mi taky Kratochvíla!

Kulíek, u předpisově oblečený, dohonil poručíka na schoditi a snail se mu vysvětlit, e on opravdu za nic nemůe. Andrej ho poslouchal jen na půl ucha. Dozorčí měl vzbudit v nula nula pomocníka a předat mu slubu, uvaoval v duchu. A to Rejnoha určitě neudělal, ačkoliv to napsal do knihy dozorčího. Kulíek by jinak nespal. Je to vzorný voják. Ale proč? Co to Rejnohu napadlo? Kde je? Nestalo se mu něco?

Vtom se přiřítil ke stolku dozorčích svobodník Kučera a udýchaně hlásil:

Soudruhu poručíku, ani vojín Kratochvíl není na světnici!

xxxx

Do motoráku na Kolovory nastoupil Tomá podle Bobova doporučení raději zadem, aby

náhodou nenarazil na vojenskou hlídku. Jeho obavy byly zbytečné. Na malém nádraí

čekalo jen pár lidí a vzduch byl čistý.

99

Lip bych býval udělal, uvaoval cestou Tomá, kdybych byl Květě poslal telegram, aby

nejezdila. Jestli jsem vyvázl se zdravou kůí teď, kdo mi dá jistotu, e mě hlídka nezadrí při návratu? Bob mu důrazně kladl na srdce, aby v Kolovorech neel přímo na zastávku autobusu, ale čekal vzadu v parku. Kdy dojel motorák do Kolovor, Tomá vyskočil z vagónu a přeběhl přes kolejitě zadem tam, kde stával park. Teď je tam stavenitě bytovek.

Samozřejmě zapadl potmě a po kolena do nějaké jámy, kterou vyhloubili stavbaři. Vydrápal se nahoru, alespoň z nejhorího se očistil, a pak zael mezi poslední stromy, je zůstaly po zástavbě. Rychlíkový autobus, který spojuje Prahu s Rudnou, se od zastávky v Kolovorech mění na obyčejný, pomalý courák, protoe jinak spojení pro zdejí usedlíky je jen jednou

denně. A jetě se to ČSAD nevyplatí, protoe lidé tu obvykle nakupují jedenkrát na celý

týden. Ale tím, e i dálkový autobus staví od Kolovor na kadé zastávce, je dána jistota vem domácím, e se dostanou do města, kdykoliv by to situace vyadovala. A bez těch několika tisícovek rodin větinou lesních zaměstnanců, nadosmrti věrných umavě, a přitom

rozptýlených v malých osadách, by se asi brzy stal ze zdejích hvozdů ráj pro ničivé kůdce nebo vynucená a malý úitek přináející reservace. Člověk z města, nezvyklý tomuto prostředí, neumí slyet ticho, velebné ticho, jetě pohádkovějí v měsíční noci ne za dne.

Zdejí občan, a u v atech civilních nebo v uniformě, vnímá vak přes toto zdánlivé ticho prudký tep srdce okolní umavské přírody. Zavrkání holuba hřivňáče, vzdálené, tlumené kukaččí volání, odfrknutí vysoké. Tomá poznal tento kout Čech a zamiloval si jej u během prázdninové lesní brigády. Avak teď, jako voják, se s ním sil daleko důvěrněji a navíc mu přiblioval vidinu toho, e se mu uskuteční jeho vytouená představa stát se lesníkem. Doma u mu bránit nebudou, aby se po vojně přihlásil na studium lesního inenýrství. To mu slíbil otec, kdy se přijeli s matkou jednu neděli za Tomáem podívat a velitel praporu, s ním se náhodou setkali v návtěvní místnosti kasáren, sdělil v rozhovoru rodičům, e si syn brousí v Heřmanicích ostruhy na vzorného vojáka.Podle svítících ručiček náramkových hodinek se blíil čas, kdy se měl objevit autobus z Prahy.

100

Tomá mimoděk zaregistroval, e na silnici od Heřmanic zazářily reflektory osobního auta, které pak zaparkovalo stranou nádraí. Ale to ho teď nezajímalo. Jeho ucho zachytilo po chvíli vzdálené hučení dieselova motoru. Na silnici, která se tu odleva zatáčela do mírného kopce a nebyla kryta stromy, se vyhoupl autobus a začal se skřípěním brzd zastavovat.

Uu se chtěl k němu Tomá nedočkavě rozběhnout, kdy si uvědomil, e bude lépe počkat

a příli se na osvětlené zastávce neukazovat. Z autobusu vystoupila pouze jedna osoba,

trochu bezradně se rozhlédla kolem sebe a postavila na zem kufřík. Řidič autobusu se ji

rozjíděl směrem na Rudnou, kdy Tomá vystoupil ze stínu.

Květo! vykřikl a rozběhl se k děvčeti. Tomku, tak tě přece jen pustili! Měla jsem strach … do kdy má volno? A kam mě uloí? chrlila překotně Květa otázku za otázkou a přitom stačila několikrát Tomáe políbit. A mám tě moc pozdravovat od táty. Od táty? podivil se Tomá.

Od táty a od Zdeny. Tomá se nechápavě zahleděl na děvče: Ty jsi s nimi mluvila?

Vechno ti vysvětlím, Tomku, je toho hodně. Ale na to je čas … A kam teď půjdeme?

Tomá, který se nemohl vzpamatovat z tolika novinek, ukázal mlčky k nádraí.

To pojedeme vlakem? zeptala se udiveně Květa.K nám do Heřmanic, vysvětloval Tomá a

neviml si, e se současně vynořila ze tmy postava ve vojenském a rychle k nim kráčí. Květa v úasu rozpoznala příchozího, který u stál vedle nich: Ty, Bobe? Co ty tu dělá?

Hrozí nám pěknej průvih, chytil Bob za rameno zmateného Tomáe. Tamhle mám

vypůjčenej vůz. Ty si vleze za volant, jse lepí řidič ne já, Květa si sedne vedle tebe. Tak pohyb! A to stihneme! Bob vzal Květin kufřík a pobídl rázným gestem překvapenou dvojici ke spěchu.

xxxx

101

Kdy svobodník Ján Kučera zjistil nepřítomnost vojína Tomáe Kratochvíla, rozhodl se

poručík Katiak jetě k poslednímu kroku před tím, ne bude musit událost nahlásit

dozorčímu útvaru: Prověřit, zda se náhodou v noci Kratochvílovi s bolestí zubů nepřitíilo a zda ho Rejnoha neodvedl na oetřovnu. Otevřený stolek dozorčího se svazkem klíčů by ovem stejně znamenal mimořádně váné poruení Řádu vnitřní sluby.

Po záporné odpovědi z oetřovny si dal Andrej zavolat velitele čet, jejich přísluníky oba zmizelí vojíni byli. Chtěl si proetřit, zda se nepřihodilo minulý den něco, co by je přivedlo k svémocnému vzdálení. Ale ani od nich nezískal Andrej uspokojivé vysvětlení.

Vechny tyhle dotazy ze strany Andreje byly motivovány jeho zoufalou nadějí, e se mu

podaří předejít tomu nejhorímu: zadret oba vojáky v okruhu posádky a najít přijatelný

důvod pro jejich čin. Kdy ztratil tuto poslední naději, okamitě přistoupil k tomu, co bylo jeho sluební povinností: přikázal podporučíkovi Strakovi, aby prověřil skladitě zbraní. Během několika minut Straka se svobodníkem Kučerou zjistili odcizení samopalu. Teď u nezbylo, ne aby Andrej okamitě hlásil celou událost dozorčímu útvaru. Bylo několik minut po

půlnoci.

Soudruhu podporučíku, nařídil stroze Andrej, informujte ihned dozorčího útvaru. Soudruzi

Kučera a Kulíek budou v pohotovosti. Já jdu zatelefonovat…

Andrej se včas zarazil, ne mu mohlo uklouznout, komu jde telefonovat. Nemusí přece

vichni vědět, e chce nejdřív informovat majora Řeháka. Zmizení dvou vojáků se

samopalem, to je taková událost, e dozorčí útvaru teď určitě budí velitele pluku. Raději a se Řehák dozví vechno dříve od Andreje.

Příjem, ozvalo se poručíkovi na druhé straně aparátu. Nezdálo se, e Andrej majora probudil z hlubokého spánku, protoe hlas ve sluchátku byl čistý a jasný.

Poručík Katiak, hlásil se Andrej. Dovolte, soudruhu majore…

Co je, vskočil mu do řeči major.

Soudruhu majore, vypadá to na svémocné vzdálení dvou vojáků třetí roty … vychrlil ze sebe Andrej. Kvůli tomu mě budí v noci?

102

Odcizili samopal, doplnil Andrej jedním dechem. Jak jsi na to přiel? A kdo ti zdrhnul?

Andrej vyslovil první jméno. Take Kratochvíl. Ten sluný chlapec a druhý?

Po krátkém zaváhání Andrej přiznal: Rejnoha.

Tvůj oblíbenec Rejnoha? a tys mu tolik věřil! zavyčítal major. To je zlé. Hned budu u vás s majorem Černým!!!

xxxx

Nenadálé objevení Boba Rejnohy a jeho ustaraný výraz, kterým doprovázel pobídku, aby si

Tomá s Květou pospíili a nastoupili do vozu, překvapil oba mladé lidi tak, e se nezmohli na jediné slovo odporu. U Tomáe se mohlo předpokládat, e jako voják pochopil: dolo k nějaké mimořádné události a Bob jako obvykle nael způsob, jak se dostat z kasáren, aby

zachránil situaci.

Květa ovem poté musila reagovat tak, jak by asi reagovalo kadé děvče, kdy se na

schůzce s milým nenadále objeví její bývalý partner.

Ty u tedy ví, Bobe, e já a Tomá … e my dva …

Asi jo, jak vidí. Ale teď není čas na zbytečný frky, přeruil ji Bob a doslova dostrkal dvojici ke kodovce, její motor byl v chodu a světla rozsvícena. Tomáovi blesklo hlavou, e nějaký osobní automobil viděl před malou chvíli přijídět. Ale to ho ji Bob tlačil na sedadlo k volantu, oběhl vůz, otevřel dvířka z druhé strany, vsoukal na místo vedle řidiče Květu a současně s jejím kufříkem se posadil dozadu.

Teď na to lápni, Tome! A dej bacha, je to vypůjčený, vecko ti pak vysvětlím, dodal rázně.

Tomá okamitě uposlechl. Zařadil zpátečku, vycouval a namířil na křiovatku, odkud vedla jedna silnice přímo na Heřmanice, druhá směrem na Rudnou.

Vezmi to zkratkou, znovu přikazoval Bob, kdy dojeli na rozcestí, rovnou na Rudnou, pak tou odbočkou, zná tu okresku, přímo přes les na Heřmanice, aby nás cestou nezmerčili, kdyby náhodou …

Dobře, přikývl Tomá a s napjetím se zeptal: A co se vlastně stalo, Bobe? Kde jsi přiel k téhle kodovce? A jak ses vůbec dostal z kasáren?

103

A kdy nás chytnou, bude průvih jetě větí: řídit osobní vůz v uniformě a bez řidičáků …

erif si ví vdycky rady, odpověděl Bob.

To znám, Bobe! U jednou jsem to zaila, jak sis věděl rady, kdy jsi nás naboural s autem Tomáovýho táty.

A pak jsi vechno shodil tady na něj! vykřikla Květa a začala vzlykat. Únava z dlouhé cesty autobusem, nečekané setkání s Bobem a vůbec celá tahle nenadálá noční scéna způsobila, e jí povolily nervy.

Neplač, Květo, pohladil ji Tomá po rameni, Bob přece za nic nemůe, vdy on mně a nám

oběma chtěl pomoct. Zařídil to, abych se dostal načerno z kasáren a mohl ti přijít naproti k autobusu. Zařídil ti nocleh, za chvíli budeme v Heřmanicích, vyspí se v hotelu a ráno…

Nekecej, Tome, vpadl mu do řeči Bob. Dávej radi pozor na cestu a přidej céres, a jsme

tam co nejdřív! Já kvůli vám riskuju průser, já kvůli vám opustím slubu dozorčího, já si kvůli vám vypůjčím za pět prstů tohle fáro, jen aby se kámo nedostal před prokurátora a etě mám poslouchat.

Coe, jakýho prokurátora? zvolal Tomá a hlas se mu zlomil. Tys to auto ukrad?

Jenom vypůjčil. Ale prokurátor čeká tebe, jestli neprojedeme zkratkou co nejdřív do kasáren.

Zná přece povinnosti řidiče bojovýho vozidla pěchoty při vyhláení poplachu, ne?

On je poplach … hlesl Tomá. Vostrej bojovej. A Katiak bude kmitat, jestli zjistí, e mu chybí jeden řidič. A jeden dozorčí roty. Bob Rejnoha nemohl tuit, e má tentokrát pravdu.

xxxx

Podplukovník Záruba, velitel heřmanického pluku, přijal zprávu dozorčího útvaru uprostřed noci. Pochopitelně bez nadení. Kterého velitele by také potěilo hláení o mimořádné události. A navíc u roty, která právě teď, před závěrem výcvikového roku aspirovala na titul

vzorná”. To mrzelo Zárubu dvojnásob.

104

Při praporním cvičení se osobně přesvědčil, e si Katiak i jeho rota jako celek vedli

úspěně. Střelby jim dopadly i za ztíených podmínek na výtečnou. V hodnocení bojové a

politické přípravy i v socialistickém soutěení na jednom z prvních míst v pluku. Stav kázně dosud bez přestupků, které by stály za řeč. A najednou-mimořádka? Podplukovník si zatím nepřipoutěl dalí úvahy na to oklivé slovo. Nejdřív musí zjistit na místě vechny

podrobnosti a pak neprodleně rozhodnout, přemýlel, teď u během rychlé jízdy.

Seeňte majora Řeháka a majora Černého, mají tady být. A polete je ke mně, křikl z auta

do kasárenské brány.

Provedu, u na vás čekají, soudruhu podplukovníku, hlásil dozorčí kontroly u vchodu.

Sotva stačil Záruba sundat čepici, vstoupili do místnosti velitel prvního praporu s náčelníkem vojenské kontrarozvědky. Soudruhu podplukovníku, dovolte doloit…

Posaďte se, soudruzi a zapalte si. Záhuba rozevřel kazetu s cigaretami, leící na jeho

nekuřáckém stole a připravenou jen pro výjimečné příleitosti.

Major Řehák stručně shrnul zjitěná fakta o události ve třetí rotě a pokračoval:

Motiv svémocného vzdálení zatím neznáme, ale konkrétní náznak tu je. Vyslechli jsme zatím předběně tady se soudruhem Černým vojína Havlatu. To je můj prapomí písař a dost nerad jsem viděl, e s Rejnohou důvěrně kamarádí.

Kdy nám ho před chvílí dozorčí přivedl, byl jetě napůl ochrápaný, ale sotva uslyel, co se stalo, probral se natotata. A hned kápl boskou. Obstaral Rejnohovi v hospodě nad kampingem z dneka do neděle nocleh. Pro nějakou Květu Novákovou, která měla přijet,

Řehák pohlédl na hodinky, vlastně u tu musí dávno být nočním autobusem z Prahy.

Take Rejnoha si udělal víkend s holkou, zdrhnul ze sluby … ale k čemu potřeboval

samopal a Kratochvíla? Aby mu vartoval před pokojem? To u přestává vechno, rozčílil se

podplukovník. Řeháku, a tam pole velitel stráe hotovost a a je přivedou třeba pod

bodákem!

Dovolíte, soudruhu veliteli, vstoupil do řeči major Černý. U jsem udělal opatření, po své linii.

Hlídkaři VéBé odjeli do té ubytovny a také na Rudnou. Tam obvykle přespává řidič

dálkového autobusu. Třeba si vzpomene, zda to děvče přijelo, kde vystupovalo a kdo na né

čekal.

105

Operační dozorčí z Bezpečnosti mi podá zprávu. Mohou dát z ústředny hovor sem k vám?

Záruba mlčky přikývl. Vstal ze idle a přecházel po místnosti sem a tam. Levou rukou cinkal v kapse kalhot mincemi. Na tábu pluku se říkalo, e si schválně dává drobné do kapsy, aby měl jako nekuřák čím zaměstnávat prsty ve chvílích nervozity.

Na stole se ozval bzučák dispečerského telefonu.

Podplukovník sejmul sluchátko a zavolal: Příjem.

Pak pokynul Černému, aby si vzal hovor. Napjatě sledoval jeho tvář. Vyčetl z ní, e zpráva není nijak potěitelná,

erný to záhy potvrdil.

Tak nic. V hospodě se nikdo neubytoval. ádná dívka ani ádný voják se tam neukázal.

A co ten ofér z autobusu?

Zatím se z Rudné neozvali. V kadém případě se spojí rádiem s operačním a ten mi nahlásí

vechny poznatky.

Podplukovník zavolal dozorčímu pluku. Chtěl vědět, jak bylo provedeno při denním rozkaze

bojové rozdílení u první roty třetího praporu, kterou určil na tento týden jako pohotovostní.

Pak se obrátil na Řeháka. Kde je Katiak?

Čeká na dalí rozkazy ve své kanceláři na rotě. Zabezpečil nástup nového dozorčího roty a určil náhradního řidiče za Kratochvíla.

Náčelník kontrarozvědky sklapl notes, do kterého si poznamenal čas, kdy obdrel zprávu o

výsledku etření přísluníků VB v hostinské ubytovně. Jeden z těch dvou odcizil samopal.

Vypadá to na Rejnohu, měl jako dozorčí klíče od skladitě zbraní. Truhlík s náboji vak

zůstal nedotčen. To jsem si ověřil na místě, s Katiakem a s podporučíkem Strakou.

Prohlíeli jsme i pohotovostní bednu s granáty. Vechno v pořádku. Jakou úlohu v tom

případě hraje samopal s prázdným zásobníkem? Vtom se ozvalo nesmělé zaklepání.

Vstupte, vyzval Záruba. Dveře se otevřely. Na prahu stál, předpisově ustrojen, s čepici v ruce vojín Havlata. Soudruhu podplukovníku, dovolte mi promluvit se … Pohlédl na Řeháka, na Černého a rozpačité vykoktal: S vámi.

106

Se mnou? Nebo s námi se vemi?

S várna … se vema, vydechl Havlata.

Tak si sedni a povídej! Záruba ukázal na volnou idli.

Já u jsem řek, soudruhu veliteli praporu, o tý věci s tím noclehem, jak na mně chtěl Rejnoha Ale kdy jsem se vrátil na lonici, tak jsem si jetě na něco vzpomnět… Soudruhu podplukovníku, já jdu za měsíc do civilu … chtěl bych odejít z vojny jak se má. Teda s

čistýma rukama. To mi věřte .. já nemám nic společnýho s tím, co proved Rejnoha …

opravdu mi to věřte, čestný slovo!

Dobře, Havlato, věříme ti, nebyls patný voják a práci jsi dělal beze zbytku, to můu říct, přikývl velitel praporu Řehák. Ale teď, člověče, povídal jsi, e sis na něco vzpomněl. Co to bylo? To u je dost dlouho, vlastně … no rok … tenkrát, kdy se slavila třístovka … znáte to?

Asi e jo, ujistil ho Černý. Za nás se tomu říkávalo lámání metru. Tři sta pětaedesát dní vojny za sebou, teď jsou z nás mazáci, e? Havlata si netroufl úsměv.

Zato velitel pluku se poprvé za noc pousmál.

Rejnoha se tenkrát pr… teda … opil, sedělo se na pivě U tří lip. Vedl jsem ho do kasáren, abysme stihli přesvečerku. A on mi cestou najednou začal vykládat, e prý se tady stejně na vechno vytento… e odejde za nevlastním bráchou, který je venku. Hrozně se přitom smál, e o tom jeho bráchovi nikdo neví, e to nikde do ádných papírů nenapsal, ani do civilních, ani do vojenskejch. Druhý den za mnou přiel a povídal, e si to vechno vymyslel, kdy má v kouli, tak prý si vymejlí a kecá. Rejnoha rád vaní a dost se vytahuje, i kdy je střízlivý.

Tak jsem to nebral na váhu, co mi tenkrát vyprávěl. Teprve dneska v noci jsem si na to

vzpomněl. To je správné, e jsi přiel, soudruhu Havlato, děkuji ti, řekl podplukovník Záruba.

A teď bě spát, a nezmeká budíček.

Pak stiskl velitel pluku tlačítko telefonu a nařídil: Spojte Přehradu, a okamitě zařídí na příjem funkci edesát jedna!Přehrada byl krycí znak velitelství svazku Pohraniční stráe, funkce edesát jedna znamenala, e chce Záruba hovořit s jejím velitelem.

107

Události dostávaly rychlý spád. Dalí hovor, volala ústředna.

Přepojte na dozorčího útvaru, a ho podrí. Linku s Přehradou nepřeruovat! Záruba kývl od aparátu na majora Černého: To bude tvoje, zavolej od vedle dozorčímu, a tě tam propojí…

slyím … funkce edesát jedna? Tady Záruba! Tak to je dobře, e jetě nespí. Svémocné

vzdálení dvou naich vojáků, jsou ozbrojeni samopalem a je u toho nějaké děvče. Vypadá to na pokus o proryv. Víc zatím není zjitěno. Záruba odklonil od ucha sluchátko, aby Řehák slyel otázku velitele svazku PS. A co vai? Major Černý s Řehákem jsou u mne. Dám

vykrýt celý prostor… moment… Ze sluchátka něco vzdáleně umělo a po chvíli se znovu

ozval velitel brigády: Můe pohotovostní rotu na B 4? Rozumím, bude zařízeno ihned.

Ozvi se, kdybyste zjistili dalí podrobnosti. Zatím konec. Vyhlaste poplach, dostal za několik okamiků rozkaz dozorčí útvaru. Zatím pohotovostní rota. Velitele ihned ke mně, nařídil podplukovník Záruba.Soudruhu veliteli, přistoupil ke stolu major Černý, volali z hlídkového vozu VB z Rudné. Podle sdělení řidiče dálkového autobusu vystupovalo na zastávce v Kolovorech děvče, které jelo z Prahy. Nečekal je nikdo, to tvrdil řidič určitě, alespoň ne na zastávce. Ale kdy u nastartoval, tak si viml, e stranou zastávky stála kodovka s rozsvícenými světly a u ní nějaký voják. Je moné, e právě na to děvče čekal. Ale kde by Rejnoha nebo Kratochvíl sehnali vůz? Pro kadý případ dostaly hlídky dopravní sluby VB

přísluné pokyny. Budu informovat velitele svazku. Podplukovník Záruba pohlédl na hodinky.

To by jetě tak scházelo, pomyslel si. Jestli to jsou oni, kde u je jich konec …

Následoval dalí bleskový hovor mezi Heřmanicemi a Rudnou. Co kdy jim prasklo v bedně

a pokusí se o proryv… třeba v autě, meditoval nahlas velitel svazku. Musíme počítat i s takovou eventualitou. V tom případě by mohlo jít, jestli mi rozumí, o úsek B 6. Chtělo by to okamitě jetě jednu rotu od vás. Ode mne je vzhůru, co má nohy. Před chvílí jsem zruil i hávéčka, to ví, jaká z toho bude radost… e ví? A co mám říct takovému vzorňákovi jako je desátník Mía Červenka,

108

kluci mu připravili pugét, aby moh v hraničním volnu poádat vígrfotra o ruku … take dá?

Spolehni se, jakmile se rozvinou na B 6, dám ti vědět, odpověděl podplukovník Záruba.

Poloil sluchátko. Velitel pluku má vysokou pravomoc.

Soudruhu majore, třetí rota prvního praporu, okamitě zvednout! Vykrýt prostor B 6. Poručík Katiak na styku a ve spolupráci s Vodopádem”.

Provedu, zněla stručná odpověď majora Řeháka.

Chápal, co vedlo velitele pluku k tomuto rozhodnutí.

Na velitelství svazku Pohraniční stráe v Rudné dolo v této chvíli hláení z mochtovské

roty. Podle zjitění jedné z hlídek odbočil na lesní cestu, vedoucí těsně podél hraničního pásma, civilní osobní automobil, podle odhadu kodovka. Na základě předchozího rozkazu hlídka nezasáhla. Byla pouze provedena zajiovací opatření.

Podle zakódovaných rozkazů se začala v nočním tichu zavírat i vnitřní strana pytle, v jeho středu se ocitl vůz se zhasnutými světly.

Soudruhu poručíku, zpráva z Vodopádu”, pro vás, hlásil Katiakovi spojař. Objekt se přibliuje ve směru kóta … Spojař udával číslice.

Poručík si v osvitu baterky prohlíel mapu a kdy porovnal číslice kóty, aby se zorientoval, pozbyl poslední nadějné pochybnosti, e přece jen … snad … Teď tedy je to jasné. Slova, napsaná na papíře přečte pomaleji, ne mohou letět mylenky. A tak rychle teď pádily mylenky, hořké a trpké, Katiakovou hlavou. A co jen poručíkovou hlavou! Vech vojáků

třetí roty, rychle sesednuvích z vozidel a podle bojového pořádku rozčleněných po rojích do terénu. Jejich smysly byly napjaty k prasknutí. Kolem dokola ticho a noc, znehybnělá studeným měsíčním přisvítem. O Bobovi Rejnochovi si mnozí mysleli své, zejména ti z první čety. Ale Tomá Kratochvíl, e ten by byl schopen zradit kolektiv …

Andrej Katiak znovu pohlédl do mapy a pak na blízký horizont. Ta kóta,… tam stojí osamělý strom. A tam někde by se zanedlouho měli objevit.

109

Soudruhu podporučíku, zavolal Andrej svého zástupce, velitele první čety Nýdrleho,

převezměte velení roty. Úkol znáte. Já … já si pro ně dojdu!

Soudruhu poručíku, teď nemůete opustit jednotku, ozval se klidným hlasem Nýdrle.

Jaké oputění jednotky? Andrej se zarazil, jako by hledal správný výraz pro vyjádření toho, co ho nejvíc tíilo. Jde přece o moje… o nae dva kluky, pochop to! Nemohu věřit, e by si ode mne nedali říct. A i kdyby se mi je nepodařilo přemluvit, získáme čas!

Podporučík se zahleděl Andrejovi do tváře: Bez souhlasu velitele praporu to prostě

nepřipadá v úvahu!

Andrej připomínku uznal. Ale svého úmyslu se nemínil vzdát.

Podám zprávu veliteli!

Rádiem? A otevřenou řečí? Aby si nás odposlechli i ti na druhé straně?

Polu tedy se zprávou motospojku. A její vyslání budu avizovat rádiem. Nikdo nemůe

poznat, o co se jedná.

Velitel roty jste vy, pokusil se Nýdrle jetě naposled vyjádřit svou nedůvěru ve správnost Andrejova postupu. Ale ničeho tím nedosáhl.

Předávám velení roty a do mého návratu vám, soudruhu podporučíku, uzavřel Katiak

nesmlouvavým tónem. Provedu! odpověděl podporučík. Pohlédl znovu Katiakovi do očí,

napřáhl ruku a řekl: Spolehni se, komandýre!

xxxx

Počkej, uber plyn a zahne do prava sykl Tomáovi do ucha hlas, který zněl tak cize, jakoby ani nepatřil Bobovi. Blázní, odsekl Tomá a otřel si hřbetem ruky zpocené čelo. My musíme přece touhle zkratkou pořád rovně. Ty musí teď zahnout, ozval se opět ten cizí hlas, ale teď zněl výhrůně. Tomá chtěl otočit hlavu, ale vtom ucitíl vzadu na krku chladný dotek kovu.

Také Květa se obrátila. Spatřila ve tmě něco, co jí vyrazilo z hrdla instinktivní výkřik. Bob drel v ruce samopal, napřaený do řidičova zátylku.

110

Tak bude to? Koukej zahnout, ne to do tebe nasypu. Ví, e jsem dobrej střelec!

Co se ti stalo, Bobe? vydralo se z úst Tomáovi, jen současně lápl na brzdu, a to vemi ve voze prudce smýklo.

Takovej vzornej řidič a ztrácí nervy, bylo by koda, kdybych je náhodou měl ztratit já! Hergot zahni do prava a jeď!

Tomá neodpověděl. Se zaatými zuby odbočil na lesní cestu. Věděl, e tahle kamenitá

vozovka vede na mochtovskou rotu Pohraniční stráe. Reflektory vozu osvítily výstranou

tabuli: POZOR! HRANIČNÍ PÁSMO! VSTUP POUZE NA POVOLENÍ! Tomáovi blesklo

hlavou tohle celé divadélko zaranoval přítel Bob za to, e jsem mu přebral Květu a teď mě před ní chce zesměnit, poníit a ukázat, jak se zhrzený erif party umí pomstít. Stejná mylenka napadla i Květu. Začala se smát, hněvivě a vztekle. A pak naprosto klidně řekla: To je patná kovbojka z divokýho Západu, co nám tu předvádí, Bobe! Jse směnej!

Jestli to bude divokej Západ, záleí na vás, vytěkl Rejnoha. Zhasni světla, vzornej řidiči, dál se jede potmě!

Co tím chce dokázat? Tomá shýbl hlavu k volantu, aby se zbavil doteku zbraně na zátylek a vypnul světla. Hlídky nás zadrí i se zhasnutými světly! A dej to elezo pryč!

Vůz se pohyboval dál téměř krokem. Tomá se orientoval měsíčním svitem, který jen matně

ozařoval ztemnělou cestu.

S tím taky počítám, e nás zadrej, i kdy trochu jinak ne ty, osopil se na Tomáe Bob a přitlačil mu hlaveň samopalu na záda. A teď dávej bacha, ofírku, tam za tou cedulí odbočí na pěinu a vyjede po ní nahoru ke stránýmu smrku. K signálce, co je v ní průchod. Tam si to pamatuje, tam to přece dobře zná. A ádný hlouposti, to elezo je vodjitěný!

Tomá bez odmluvy poslechl, ale zalomcoval jím vztek. Ano, svého času vyprávěl Bobovi

příhodu, kterou zail, kdy doprovázel otce při lovu na srnce. Vyvstalo mu v paměti, e od výstrané tabule vede lesní cesta asi dva kilometry ke stránému smrku, kde měli tenkrát v pruhu vysokého lesa hřadovat tetřevi. Stranou od osamělého lesního velikána prochází signální stěna, za ní se rozprostírá horská louka a pak u jen státní hranice. Od signálky k

,,čáře je sotva sto metrů. Tohle ve mu teď ve zlomcích vteřiny prolétlo hlavou a pocítil v celém těle vlnu mrazivého zachvění tohle u není Bobovo divadýlko, tohle je krok na pokraji ivota a smrti.

111

Motor kodovky se silně zahříval, bylo třeba zařadit na dvojku, aby se vůz doplazil po lesní cestě-necestě na holou planinu, porostlou nízkými trnitými křovinami. Nejvyímu bodu kóty dominoval na nočním horizontu osamělý velikán. Stráný smrk. Za skly automobilu zavládlo napjaté mlčení. Tady zastav , nařídil hlas ze zadního sedadla.

Tomá uposlechl. Obrátil se ke Květě a pohladil ji poněkud ztuhlými prsty po rameni.

ádný mazlení, vystupovat! Rejnoha prudce otevřel zadní dvířka.

erife, pokusil se Tomá naposled o staré, kamarádské oslovení. Býval jsi dost často nad

věcí. Věděl jsi, kdy je třeba vycouvat, kdy hrozil průvih. Skrečuj to, dokud je čas. Měj rozum… Dost keců! Vylezte a honem! Bobe, snad nechce … Tomá otálel doříci.

Jo, chci. A vy dva mi při tom pomůete. Jsme přece parta, nebo u ne? Tak ven, nejdřív

Květa, pak ty. Ale mířím na oba.

e jse grázl, to jsem poznala, bohuel dost pozdě, vydralo se Květě z úst, kdy stanula

nejistýma nohama v trávě. Rejnoha vyskočil a rozkročil se před autem.

Teď je řada na tobě! Tomá spíe vnímal ne viděl ústí zbraně, mířící mu do obličeje.

Naklue tam k tomu stromu, co je signální stěna. Psohlavci nás u zmerčili, jsou bdělý a vostraitý! Rejnohův hlas přeskočil do sípavé fistule. Tak padej, slyels? U tě tady nepotřebuju. Odprejskni a vyřid péesákům, a co nejrychlejc odemknou průchod! A zmizej

vod drátů! e za tebou kráčí bejvalej kámo s tvojí holkou, má samopal s plným zásobníkem a moc důvodů k tomu udělat řeeto nejdřív z tý holky a pak ze sebe! Jestli ho nenechaj projít! Ty bys toho byl schopnej? vykřikla Květa. Ty bys mě kvůli tomu zabil? Ty zbabělče!

Zneuít děvče svýho kamaráda jako rukojmí! A k takovými svinstvu!

Jaká holka jakýho kamaráda, vybuchl Rejnoha, nebo Květa ho zasáhla na nejcitlivějím

místě. Oba jste mě podvedli, ale ty víc. Protoe ty jsi mi patřila. Celá! Jen si vzpomeň …

Take teďka půjde etě jednou se erifem. Spolu ivý k čáře, nebo spolu mrtvý do věčnejch lovi. To záleí na nich. Bob ukázal samopalem k hranici. Ataky na tomhle tvým zázrakovi, jak je přesvědčí. Dej si odchod, Tome! Moc času nemám.

112

Květa ti nikdy opravdu nepatřila a taky nikdy patřit nebude, řekl klidně Tomá. Tady u

nejse ve svý partě, bejvalej erife. Byl jsi jenom vejtaha. Proto tě parta opustila. A proto tě nechala i Květa. To tys mě první podrazil, tenkrát s bouračkou. Obelhals mě i s těma prachama. Ale to jsem se dověděl a na vojně. Ani tam jsi nebyl jinej. Kluci tě prokoukli. Jen já se tě pořád zastával. Jene tenhle poslední podraz ti nevyjde. Teď u nejde o mne a o Květu. Od týhle chvíle jse zrádce. Zrádce a nepřítel!

Rejnoha si celou dobu pohrával se samopalem, ani se pokusil Tomáe přeruit. Teprve při

poslední větě mu skočil vztekle do řeči. Etě cekni a nasypu to do tebe! Bě k drátům a

hezky rychle! Fertanden?

Německé slovo, vyřčené toporně a navíc zkomoleně, by za jiné situace působilo komicky.

Teď zařinčelo jako sklo, v jeho střepinách se náhle rozsype na tisíc kusů tvar, plocha,

rozměry. I odraz lidské tváře.

Tomá učinil krok, dva. Nikoliv směrem k signální stěně, ale přímo tváří v tvář střelci s odjitěnou zbraní. Rejnoha instinktivně couvl a obemkl spou samopalu.

Nevystřelí. Potřebuje mě ivýho, Bohuslave Rejnoho. Jene mě nedonutí ke zradě, ani

ivýho, ani mrtvýho … já přísahal jen jednou! Geroj Kratochvíl, dostane metál!

Tomá se zapotácel a chytil za břicho. Nečekaný, surový kopanec ho sloil na zem.

A teď vztyk a vpřed, třeba po čtyřech, jinak vás tu sejmu voba, slyí? Já se prostřílím klidně sám, ale ty to bude mít na svědomí, vojíne Kratochvíle … i ty péesáky, který mně vlezou do cesty! Rejnohův hlas přeskočil do hysterického chraptění. Jeho majitel ztrácel nervy.

Vtom se zpoza strmého úvozu vyhoupla postava. Ostrý kuel baterky oslnil trojici u auta.

Odhoďte zbraň! ozval se strohý rozkaz. Andrej Katiak prudce oddechoval. Kdesi pod

svahem bylo teď slyet namáhavé vytí motoru.

Bojový gaz, z něho poručík seskočil, se mezitím drápal oklikou po pláni vzhůru. Rozatá

dálková světla poskakovala nahoru a dolů, jak řidič v neuvěřitelně rychlém tempu zdolával terénní vlny. Rejnoha pootočil hlavu. Nenadálý zvrat situace ho zaskočil.

113

Stačil si uvědomit, e nad ním padá klec. V tom okamiku mu bleskl mozkem zrůdný nápad.

Vzdejte se! zařval na Tomáe a Květu. Soudruhu poručíku, ukradli auto a chtěli utýct přes hranice! Já je zadrel! Tu děvku i Kratochvíla! Odzbrojte ho, má v kapse granát!

Teď, teď, builo Rejnohovi ve spáncích. Katiak odvrátí pozornost na ty dva, stačí moment a skočí stranou, poběí, jsi dobrý běec, těch dvě stě, tři sta metrů … počítal horečně, rozhodnut dovrit zradu se zbraní v ruce.

Avak poručík nereagoval tak, jak předpokládala Rejnohova logika.

Od sekundy, kdy vystartoval na vlastní pěst z jedoucího gázu a rozběhl se k vrcholu kopce, aby včas zabránil nejhorímu, v časové ose, ohraničené minutami, v onom chronologickém zlomku, odpočítávaném pouze tlukotem jeho srdce, protrpělo Andrejovo svědomí celý kus

ivota. Ve zpětném zrcátku heřmanických dní, týdnů, a měsíců se mu promítaly tváře, znovu slyel vlastní hlas i slova jiných: O Rejnohu se s vámi vsadím, soudruhu majore. A co kdybys prohrál, Andreji… Nedělejte, e nevíte, uválivý Tomá a ukecaný Rejnoha, který ije v přesvědčení, e mu nadrujete … Soudruhu Katiaku, o koho se opírá, o vzorné vojáky či o Rejnohy… Ten ukradený samopal je Rejnohův, truhlíky s granáty zůstaly ve skladiti zbraní nedotčeny…

Poručík reagoval jinak ne předpokládal zběh, který vsadil ve na poslední kartu, oklamat jetě jednou, aspoň na okamik, velitele třetí roty.

Andrej Katiak se rozmáchl a hodil rozsvícenou baterku do Rejnohova obličeje. Současně

skočil a strhl mu hlaveň napřeeného samopalu k zemi. Rejnoha pustil zbraň a dal se na

zběsilý útěk. Byl to marný pokus. Tentokrát definitivně poslední.

Pae, je ho nehlučně sevřely do objetí, měly sílu rozzuřeného medvěda. Přestoe patřily

mírnému člověku, nadpraporčíku Neliboví.

Od chvíle, kdy vytáhl řidiče průzkumáckého gazíku od volantu a vsedl na jeho místo,

přestala s průpovídkářem jakákoliv řeč.

114

Věděl, e poručík nejede na průzkum.

Dvojnásob pochopil, e musí vyrvat z mainy, co to dá.

Poslal jsem hláku. Pod kótou zapni dálkový, podle toho nás poznají, ale u pod kótou,

opakoval poručík spí pro sebe.

Nadpraporčík otočil spínačem přesně a bezpečně podle dané orientace. Čím dál víc

zarputile mlčel. To u nebyl svérázný Nelibá, ten lamač ledů rotní patné nálady.

Teď to byl dělník vojny Nelibá, zmlklý spravedlivým hněvem. Z jeho dlaní, rozpukaných

mírem a ztvrdlých od eleza, které se nehlučné sevřely jako do svěráku, z těch rukou

nebylo úniku… Puste mne. vechno vysvětlím, sípal Rejnoha.

Nad lesní plání vylétla zelená světlice. Smluvené znamení pro pohraničníky, e třetí rota skončila akci. Andrej Katiak zasunul do brany signální pistoli.

xxxx

O dva dny později, posledního srpnového odpoledne, čekala v hloučku lidí na autobusové

zastávce v Kolovorech dvojice mladých lidí. Děvče s kufírkem a voják. Loučili se. Autobus, který se teprve od této zastávky mění v rychlíkový spoj na Prahu, měl přijet kadou minutu.

Voják objal děvče kolem krku a něco mu eptal. Oba zvedli hlavu a pohlíeli tam, kde se na obzoru zdvíhala podzimní scenérie divukrásné umavské přírody.

Tady chci zůstat, a dokončím kolu, řekl voják.

Já s tebou, Tomái, vydechlo děvče a políbilo chlapce na opálenou tvář.

V té chvíli se ozvalo vzdálené hučení dieselová motoru. Na silnici, která se tu odleva zatáčí do mírného kopce a není kryta stromy, se vyhoupl autobus a začal se skřípěním brzd zastavovat.

Konec