Z tajných sejfů - Václav Bernard

Rychlík z Bratislavy se vřítil pod klenbu praského hlavního nádraí. Byl opoděn téměř o celou hodinu proti Jízdnímu řádu. Dveře jednotlivých vagónů začaly chrlit lidský proud ven na nástupitě. A Udě pospíchali. Někteří, aby si rozhýbali těla strnulá dlouhou Jízdou, jiní aby včas chytili dalí přípoje do severních a západ* nich Cech.

V tomto lidském mraveniti a neorganizovaném chvatu stál mení mu. U pravé nohy měl hnědý laciný kufr, Jeho povrch dokazoval, e u si odbyl hodně trapácí v přihrádkách vagónů-i úschoven zavazadel.

Na chování mue bylo vidět, e není častým návtěvníkem Prahy. Nádraí mu bylo podle Jeho nejistých pohledů cizí. Vypadal, jako by něco hledal. Jako by se chtěl zeptat. Pravou rukou uchopil své zavazadlo a chtěl se rozejít k nádranímu zřízenci stojícímu opodál u kiosku s občerstvením. Náhle se vak zastavil. Jeho hlava se otočila ve směru nádraního tlampače, který monotónním chraplavým hlasem začal odříkávat zprávu pro cestující. Mu zbystřil pozornost. Poslouchal napjatě se snahou, aby mu neuniklo ani slovo.

enský hlas naléhavě ádal: Cestující mezinórodníxh rychlíkem směr PlzeňMariánské LázněChebSehlrn* ding urychleně nastupujte na nástupiti dvě. Odjezd ve dvou minutách.

Mu vyslechl Jetě opakovanou informaci. Jeho-tvář prozrazovala úlevu. Rozhlédl se a rychlým krokem se vydal k vlaku na druhém nástupiti. Nevybíral si vagón. Vstoupil do toho, který měl na venkovní stěně tabulku s červenými písmeny a kde Jeho zrak zaregistroval poslední slovo: SCHIRNDING.

V okamiku kdy za sebou zavřel dveře vagónu, zaslechl hvizd výpravčího a pod nohama ucítil první nesmělé údery kol. Vstoupil do osvětleného kupé. Sedě! zde pouze Jediný cestující v rohu u okna. Mu pozdravil a kdy se mu dostalo odpovědi, e kupé Je volné, vybral si místo u dveří. Uloil zavazadlo a svlékl si kabát. Pohodlně se usadil a hlavu opřel o visící svrchník.

Za okny ubíhala inkoustová tma, chvílemi protkávaná oranovými nitkami jisker. Stakato úderů kol a jemný zvuk venkovního větru vytvářely ospalou atmosféru. Nebylo proto divu, e víčka mue se za chvíli zavřela.

Probudil se zvukem brzd. Cítil, e vlak zpomaluje. Protřel si oči, rozhlédl se a teprve teď si viml, e jeho spolucestující má na sobě elezničářskou uniformu. Nezbyl mu vak čas na dlouhé rozmýlení. K jeho sluchu se donesla slova:

Spal jste tak spokojeně. Asi jste byl hodně unaven.

Muovy ruce upravovaly vázanku. Vzhlédl ke spolucestujícímu. Ano, jedu a z Bratislavy, trochu mě to zmohlo.

Co byste také jiného v noci dělal. Uběhlo nám to. Za chvíli u bude Cheb, odpověděl mu ve stejnokroji elezničáře a začal přerovnávat obsah sluební kabely.

To u bude Cheb? překvapeně opáčil mu.

Ano. Vy také vystupujete?

Po chvilce se mu dostalo odpovědi: Ne, Jetě pokračuji. Víte, jedu za matkou a bratrem do západního Německa, tak u se hrozně těím.

Tak to vám přeji astnou cestu a hezké shledání. Vystupuji tady. Pracuji zde na nádraí.

elezničář si vzal svůj vak, rozloučil se a opustil kupé. V tom okamiku se také objevila světla chebského nádraí, zazněl skřípot vlakových brzd, bouchání dveří a umot hlasů vystupujících cestujících.

Netrvalo dlouho a ve dveřích se objevily uniformy přísluníků pasové a celní kontroly. Proběhla rychle a za chvilku se vlak dal opět do pohybu. Brzy souprava opoutěla území naí republiky. Jízda netrvala dlouho. Před zraky naeho mue sedícího nyní u okna zasvítil nápis elezniční stanice: SCHIRNDING.

Na chodbě vagónu zazněla němčina. Dveře oddělení se rozevřely a v nich stál postarí mu bavorské celní kontroly. Poádal, aby si ná mu připravil cestovní pas ke kontrole a po ujitění, e veze pouze dárky příbuzným, nechal cestujícího na pokoji. Jeho společník, který mezitím přiel, si vyádal cestovní pas.

Pečlivě v něm listoval. Jako by se mu něco nelíbilo. Sledovaly ho pozorné oči mue sedícího u okna. Pasový úředník se otočil zády k cestujícímu a v jeho rukou se objevila malá černá kníečka. Rozevřel jí a náhodný pozorovatel by na jejích stránkách mohl zahlédnout seznám jmen. Prst úředníka jel po stránce označené písmenem H. Náhle se zastavil, jeho oči sklouzly pohledem na stránku cestovního pasu se jménem majitele. Černá kníečka zmizela v kapse. Úředník se otočil. Jeho tvář nic neprozrazovala.

Tak vy jste pan Franz H a g e r narozený 17. listopadu 1920? Ale to vae jméno Franz není tam na druhé straně obvyklé, e? Moment, oni mají toho Franti-k a,w řekl a pozorně sledoval tvář cestujícího.

K uím úředníka se donesla slova pronesená nejčistí němčinou bez známky jakéhokoli cizího přízvuku:

Jsem německé národnosti, i kdy mám československou státní příslunost…

Ale to vás tedy vítám v alte Heimat, jakoby s radostným tónem pronesl pasový úředník a pokračoval: Vidím, e jste u nás byl ji před třemi léty celých čtrnáct dnů. Tak a se vám tady zase líbí!

Na chvíli se odmlčel a jakoby mimochodem se zeptal:

A kde vlastně budete bydlet ve Spolkové republice? Jedu na návtěvu matky a bratra. Bydlí v Rosenheimu.

Tím rozhovor skončil a pan Hager mohl pokračovat ve spánku přerueném hraničními kontrolami.

Vlak uháněl dál temnou nocí. Československý státní přísluník Franz Hager, občan německé národnosti, ijící v Bratislavě a nyní na cestě za příbuznými v zá-padoněmeckém Rosenheimu, nemohl vůbec v sladkém podřimování tuit, e po celním a pasovém odbavení v SCHIRNDINGU se dal do pohybu sloitý aparát.

Za několik minut po odjezdu mezinárodního rychlíku z Československa odesílá velitel pasové kontroly pohraniční stanice SCHIRNDING bleskový dálnopis s určením policejnímu ředitelství v Mnichově:

Dne 23. srpna 1963 překročil hranice NSR československý státní přísluník Franz Hager nar. 17. 11. 1920 v Bratislavě, bytem Bratislava, Mikulova ulice. Jede na návtěvu matky a bratra bytem v Rosenheimu. Platné vstupní visum na jeden měsíc.

Přísluný úředník policejního ředitelství v Mnichově, který dálnopisné sdělení dostal na stůl, zdvihl překva-pěním obočí, kdy v kartotéce vyhledal příslunou registrační kartu. Měl zkuenosti. Věděl, e podobná hláení musí být vyřízena okamitě. S rukou poloenou na bílém telefonním aparátu si četl:

DR1NGEND okamitě uvědomit pana policejního ředitele nebo jeho zástupce s poukazem na kód CSN 10 333.

Tělo policejního úředníka strnulo v náboném pozoruť kdy začal vytáčet číslo domácí linky pana policejního ředitele. Uctivým hlasem předal hláení. Ani se mu nedostalo výtky, e si dovolil tak pozdě večer pana ředitele obtěovat.

Také pan policejní ředitel nenechal hláení leet. Vládní linkou poádal o bleskové spojení s jedním z nejlépe střeených míst ve Spolkové republice, leícím nedaleko obce PULLACH.

A rovně tón policejního ředitele byl značně uctivý, kdy do telefonu pronáel: Zdravím vás, plukovníku. Mám pro vás bleskovku. )e to podle vaeho poadavku. Buďte tak laskav a poznamenejte st k vaemu číslu CSN 10 333, e jmenovaný dnes překročil nae hranice v SCHIRNDINGU. Jede na návtěvu příbuzných do Ro-enheimu a má visum na jeden měsíc.

Eranz Hager byl v tomto okamiku stále jetě vŠ vlaku. Ale v úřadovně Gehlenovy pionání centrály u PULLACHU u začínalo soustřeďování materiálů k jeho osobě, k jeho poslednímu pobytu ve Spolkové republice, lidí, se kterými se seel a vůbec vech informací, které o něm Gehlenova organizace za poslední tři roky sehnala Pro Gehlenovy lidi nebyl mrtvý případ.

Ráno byly vechny dostupné materiály k osobě pana Hagera pohromadě. Právě v okamiku, kdy se Hager objímal se svou matkou a bratrem, začínala v jedné ze slueben Gehlenovy pionání organizace porada.

Za masivním hnědým stolem seděl mu s proedivělými skráněmi. Před ním leel svazek spisů. Na vrchní obálce bylo modrými písmeny napsáno označení: CSN 10 333.

Po obou stranách stolu seděli dva mui. Jednoho z nich éf, sedící v čele, oslovil při uvítání majore, druhého občanským jménem G r o t z.

Také oni měli před sebou spisy a zápisníky. Ramena se jim vojensky napřímila, kdy je éf oslovil:

Pánové, pozval jsem vás, abychom se poradili o případu s kódovým označením CSN 10 333.

éf udělal pomlku, mírně se usmál a spíe omluvným tónem pokračoval:

Jde o toho H a g e r a. Tady ho mohu nazývat pravým jménem, protoe oba ho znáte z písemností a kromě toho pan G r o t z můe podat blií vysvětlení. Zná H a-gera osobně. Pracuje na tom od začátku. Nyní jde hlavně o to, abychom urychleně provedli závěrečnou prověrku případu i samotné osoby a připravili kvalitní kontakt. Nemáme mnoho času. Jeho pobyt ve Spolkové republice je omezen na jeden měsíc. Musíme také počítat s tím, e ten člověk můe svůj pobyt zkrátit a odejet do Československa dříve. Nevíme, jak dlouho má dovolenou. Maximálně tedy můeme počítat se čtrnácti dny. Bude-li tady delí dobu, pak máme časovou rezervu. Je tedy nutné napnout vechny své síly, pracovat rychle, ale… to pánové zdůrazňuji, nikoli překotně, abychom něco nepokazili.

éf si po tomto úvodním projevu zapálil cigaretu a poádal pokynem ruky přítomného pana G r o t z e, aby podal podrobný přehled celého případu.

G r o t z rozevřel akta a začal hovořit:

Franz Hager navtívil Spolkovou republiku před třemi léty v roce 1959. Věnovali jsme mu tehdy, jako kadému návtěvníkovi z Československa, rutinní pozornost. Vyuili jsme dvou naich důvěrníků, s nimi se ná Hager tedy seznámil a později také trochu spřátelil. Navtívil zde matku a bratra. Bylo to vůbec poprvé, co se od konce války viděli. Shledání bylo dojemné. Na počátku byl dosti nedůvěřivý. Nelze se divit. Za jeho minulost by ho tam doma komunisté určitě nepochválili. Trochu jsme tedy nae důvěrníky instruovali, aby H a-g e r a častěji pozvali a pohostili v místním hostinci v Rosenheimu. Sám peníze neměl a jeho matka i bratr na tom nejsou nijak skvěle. A Hager se při těchto pohotěních rozpovídal.

K faktům, Grotzil K těm podstatným!

G r o t z kvapně éfa ujistil, e k nim právě chce přejít a pustil se do dalího líčení:

Závanou informací tehdy bylo, e Hager slouil jako dobrovolník v naí armádě … tedy za války, dodal na vysvětlenou.

I kdy se narodil v Československu, chápal, co je jeli

ho povinnost jako Němce Byl na ruské frontě a pak po vaLe v tom zmatku zůstal v Československu. Vzali jsme tedy na potaz kartotéky bývalých přísluníků Wehrmachtu. Podle jeho tvrzení měl být v Paulusově esté armádě. Ale nenali jsme nic. Hned jsme si mysleli, e byl v rozhovorech asi opatrný. Začali jsme uvaovat, proč asi nerad povídá o své válečné minulosti. Zdálo se. e něco tají. Nae etření zabralo tehdy dost času a ne jsme se nadáli, H a g e r odjel. Byl tady pouze čtrnáct dnů Zajímalo nás to dále a tak jsme si řekli, e by něco mohl vědět jeho bratr. V rodině se přece mluví otevřeně. Snad nám zahrála do ruky i náhoda. Bratr měl mení nepříjemnost s kolegy od kriminálky. Něco ukradl u zaměstnavatele a tak jsme ho trochu přitlačili. Ale to prováděl tehdy pan major, take by mohl věc objasnit sám.44

G r o t z se podíval na éfa. Dostal souhlas pokývnutím. Slova se ihned ujal major, mu robustní postavy, jeho obličej protkaný rudými ilkami, prozrazoval oblibu bavorských piv. Majorův bas zněl jako ze záhrobí.

Přesně se na to pamatuji. Není to tak dlouho. Pozval Jsem si bratra R o 1 f a do místní sluebny policie v Rosenheimu. Měl strach, e přijde o místo. To víte, kdy se v takovém hnízdě rozkřikne, e je někdo zloděj, má v okolí po zaměstnání. Nezbylo by mu nic jiného, ne se odstěhovat hodně daleko a moc prosit. Pravda, Rolf se kroutil, kdy jsem se začal vyptávat na bratra Fran-ze z Československa. Poznal jsem vak, e něco ví. Tak jsem mu pohrozil: kdy uděláte vy něco pro nás, tak my zase uděláme pro vás! Rolf tedy spustil: e prý jeho bratr F r a n z nebyl ve Wehrmachtu jako on, ale e byl dobrovolně u zbraní SS. A byli jsme doma. Proto jsem ho nemohli najít v kartotékách armádyl44

éfova hlava se zdvihla od papírů na stole.

To je velmi závaná skutečnost. Na té můeme stavět! Prověřili jste to?

Major ho ujistil, e ve souhlasí.

Nali jsme H ag e r a v kartotékách SS. Jeho sluební záznamy vak končí rokem 1943. Byl vyznamenán 4Za chrabrost4 a 4Za zranění4…<4

Je tedy pravděpodobné, e se H ag e r o v i podařilo po válce zatajit svou minulost. Otázkou je jak. Jinak by byl přinejmením z Československa odsunut,44 poznamenal éf.

Podle Jeho bratra R o 1 f a byl pry Hager zajat v uniformě pracovníka Todtovy organizace někde v Rakousku. V roce 1945 mu ve Vídni zahynula ena. Děti neměli. A v protektorátu a v Bratislavě nebyl celou válku. Nikdo ho tedy blíe neznal,14 dodal na vysvětlenou major.

éf vak byl skeptický: Víte ale, Jak v Československu li po příslunících SS. Byli přece tetováni.44

I to lze vysvětlit,44 znovu se ujal slova major. Má zranění na horní části levé pae. Údajně od střepiny granátu. Tetování SS mohlo tedy zmizet tímto způsobem.44

Do debaty se vmísil nyní i G r o t z.

Pane plukovníku, ani my jsme tři roky neprospali. Kontaktovali jsme řadu Němců ijících v Bratislavě při jejich návtěvách tady. Dozvěděli jsme se, e H a g e r je pokládán za spořádaného, nenápadného člověka. O jeho minulosti z války není v okolí bydlitě nic známo.

éf pokyvoval nespokojeně hlavou.

Nejde mi na rozum, proč zůstal v Československu.

G r o t z měl vak odpovědí připravenou. Znal éfa.

Pokud jsme zjistili, neusadil se v Československu natrvalo hned po válce. Byl například dvakrát zadren rakouskými celníky při paování zboí z Československa. V létech 1946 a 1948 bydlel také na dvou adresách ve Vídni… Pravděpodobně v tom hrála roli ena a také lepí hospodářská situace v Československu. V roce 1950 se v Československu znovu oenil a od té doby ije s manelkou v Bratislavě. Pracuje jako natěrač a lakýrník. Děti z druhého manelství nemá. Vysvětlení můe být koneckonců v tom, e se mohl do Československa vrátit i jako repatriant. Narodil se tam přece, take nemusel mít s návratem potíe.

éf se s vysvětlením svých podřízených spokojil. Dostali poehnání a zelenou pro akci. Porada skončila.

Tak byl v centrále Gehlenovy organizace u PULLACHU připraven kontakt naeho občana, který byl v té době u u matky a bratra v Rosenheimu. Měli si co vyprávět.

Páni z Gehlenovy organizace zatím promýleli, jak se k Franzi H a g e r o v i přiblíit co moná nejméně nápadně. Nakonec bylo rozhodnuto, e pan G r o t z navtíví H a g e r a u příbuzných v Rosenheimu a představí se jako pracovník úřadu sociálního zabezpečení, který má na starosti záleitosti bývalých vojáků. Pohovoří s H a gerem v tom smyslu, e i on Jako bývalý voják by měl nárok na Jistou penzi od Spolkové republiky. Při té příleitosti jej G r o t z hloubkově vytěí k jeho současnému ivotu, stykům, zaměstnání a vůbec monostem, které by mohl skýtat Gehlenově organizaci. Ve bylo pečlivě promyleno a připraveno. Hlavní zásada  aby H a-g e r nepojal podezření při prvním rozhovoru.

Za tři dny opoutěl v ranních hodinách bavorské hlavní město Mnichov edavý automobil typu Volkswagen. Propletl se předměstím a nasadil ostré tempo na silnici s označením druhé třídy. Oči řidiče kryly světlezele-né brýle. Na mávání několika stopařů nereagoval. Chtěl být sám. Potřeboval přemýlet, kombinovat a zejména být včas na místě. V posledních třech dnech dostal pořádně zabrat. Pracoval od rána do večera. Jeho ruka pohladila hnědou aktovku leíc na sedadle pro spolujezdce. Její obsah byl důleitý pro dnení den. Byla to fuka sehnat tiskopisy s označením Úřadu sociálního zabezpečení. Ale jsou zde. Tvář mue se stáhla v úklebku. Jeho rysy vak ihned ztvrdly. Začal intenzívně přemýlet. Krajinu míhající se kolem auta ani nevnímal. Za to vak soustředěně pozoroval silnici před sebou. Ručička tachometru se pohybovala větinou kolem sta kilometrů. Na způsobu jízdy bylo znát, e mu je skutečně dobrým řidičem. Neriskoval.

V půl desáté se před jeho zrakem mihla silniční tabule s nápisem ROSENHEIM. Zajel na místní náměstí, motor auta ztichl. Řidič stáhl luté jelenicové rukavice a chvíli se přehrabával v obsahu aktovky. Vyndal plánek města. Chvíli si jej prohlíel, pak vystoupil, protáhl se a vydal se na cestu s aktovkou pod paí. Zjistil, e Ro-sagasse není od náměstí daleko. Za okamik ji nael. Zvolnil chůzi. Hledal číslo 31. Měl je malý světlý baráček s nudlovitou zahrádkou před vchodem. Přistoupil k vrátkům a stiskl tlačítko. Za venkovními dveřmi baráčku se ozval chraplavý zvuk zvonku. Počkal několik vteřin, poté zvonek zazněl o něco déle.

Ve dveřích se objevila ena s bílými vlasy, spletenými do drdolu, oblečená v květovaných letních atech, které vpředu zakrývala zástěra. Jako by právě byla vyruena od práce. Její výraz prozrazoval, e návtěvník je pro ni

zcela neznámou osobou. Zavitořila s místním přízvukem:

Co si, prosím, přejete?

Mu se ozval familiérním tónem, připomínajícím podomního obchodníka:

Dobrý den, paní Hagerovál Nemýlím se, e? Dozvěděl jsem se, e máte návtěvu. .

Návtěvníkův tón stařenku uklidnil. Usmála se.

Ano, pojďte dál. Přijel syn z Československa.

Právě k vůli němu přicházím, doneslo se k ní. Neznámý návtěvník si mezitím otevřel vrátka a stál na schůdkách, vedoucích k domovním dveřím. Viděl, e stařenka čeká vysvětlení.

ádné obavy, paní Hagerová. Dovolte abych se představil. Mé jméno je A x m a n n. Jsem z Úřadu sociálního zabezpečení. Mám na starosti nae bývalé vojáky. A vá syn byl také vojákem…

Ale můj syn, jako ta návtěva, je přece z Československa. Budete asi chtít mluvit s mým druhým synem. Ten je ale v práci, vysvětlovala stařenka.

Ne, chtěl bych hovořit s vaím Franzeml Jmenuje se tak, e?

Stařenka se obrátila a zavolala dovnitř: Franzi, hledá tě tu nějaký pán.

Franz se objevil okamitě. Také na něm nebylo vidět,

e by návtěvníka znal.

Pan A x m a n n naladil tvář do roztomilého úsměvu a začal:

Dobrý den, pane H a g e r el Promiňte, e obtěuji. Jmenuji se Axmann, jsem z Úřadu sociálního zabezpečení. Mám na starosti záleitosti bývalých vojáků a proto bych si chtěl s vámi pohovořit.

Franz H a g e r nechápal a byl překvapen. Návtěvník se vnutil dovnitř. Posadil se bez okolků ke stolu, z aktovky vyndal kus papíru a začal vysvětlovat překvapenému Hagerovi:

Vím, e jste mou návtěvou jaksi překvapen, ale ve vám vysvětlím. Z naí strany máme zájem o vechny bývalé vojáky, chápete, o jejich nároky. Ne, naprosto nevadí, e teď ijete v Československu. Bylo by přece koda, kdybyste nechal leet peníze, na které máte nárok. Například i mamince by mohly přijít vhod.

Vysvětlil Franzi Hagerovi, e jako bývalý voják má ve Spolkové republice nárok na penzi a za tím účelem ho navtěvuje.

Franzi Hagerovi zasvítily oči, zvlátě kdy pan Axmann prohlásil, e by mu mohla být penze proplacena i zpětně. Viděl u před sebou balíčky stornarkovýcn bankovek a představoval si, co by si za ně mohl koupit. V hlavě se mu začalo rýsovat starí auto. Slyel od bratra, e ojeté automobily zde jsou poměrně laciné. Na rtech se mu objevil náznak úsměvu.

To neuniklo panu Axmannovi, který u nepustil počáteční úspěch z ruky. Mlčky shrnul papíry leící na stole a vloil je zpět do aktovky. Povstal. H a g e r ho nechápavě sledoval. V místnosti zavládlo ticho. A x-mrnn jakoby prověřoval správnost slov, která chtěl pronést.

Myslím, e tady bychom ruili. Maminka má jistě spoustu práce, řekl posléze ale kdybyste dovolil, pozval bych vás na skleničku. V naem povolání s tím jaksi u počítáme v rozpočtu… jak říkají obchodníci. Viděl jsem tady nedaleko hezkou hospůdku. Mohli bychom si tam sednout, popovídat. Mám rád hezké prostředí a také bych po cestě rád něco snědl. Co na to říkáte?

Franz si po jeho slovech oddychl. Měl zprvu pocit, e Axmann si ve rozmyslel a chce odejít. Pozvání s radostí přijal.

V rozhovoru v restauraci, kam se společně odebrali, ho Axmann informoval, e jako bývalý voják německé armády má Hager skutečně nárok na poměrnou penzi bez ohledu na to, kde teď ije. Potřeboval by vak, aby pan Franz vyplnil dotazníky a také napsal svůj ivotopis, zejména k období své vojenské sluby.

Úřední záleitosti jsou úřední záleitosti, zdůraznil pan Axmann s úsměvem a ujistil H a g e r a, e pak půjde ve jak na drátku. Sám se postará, aby formality netrvaly dlouho. A podotkl jetě, e například zranění v boji je okolností, která by mohla mít vliv na zvýení penze. Proto by pan Franz neměl opomenout ani tuto otázku.

Rozhovor probíhal v příjemné atmosféře. Zlepovala ji káva a víno. jaksi mimochodem padaly dotazy, jak si pan Franz nyní ije, jaký má příjem, kde pracuje, co manelka, známí, jaká je v tom Československu svoboda pro občana německé národnosti, co poměry, zda měl nějaké potíe s výjezdním povolením do Spolkové republiky.

Na oko nevinné otázky, ale pro pana A x m a n n a zásadního významu. Jeho pamě registrovala odpovědi jako pořadač.

Franz odpovídal a jak mu stoupalo silné víno do hlavy, byl stále hovornějí. Cítil se v sedmém nebi a sám se v duchu přesvědčoval, jaký by byl hlupák, kdyby se neucházel o penzi, kterou mu pan Axmann tak velkoryse nabízí i s pohotěním. Pán je přece tak hodný. Hned se pozná, e tady se o člověka opravdu starají. A to sami, ani by o něco ádal. Jen kdyby mu dali nějakou zálohu! To by bylo!

Velmi ochotně slíbil, e během dvou dnů vyplní vechny dotazníky a doloí je ivotopisem. Hodný pan A x-m a n n si s ním sjednal dalí schůzku, při čem jej upozornil, e by bylo nevhodné, kdyby o tom hovořil, a to i před bratrem a matkou. Sejdou se opět v restauraci.

Pan Axmann vyrovnal účet, rozloučil se s Franzefn kterému jetě poručil čtvrtku vína. Neměl zájem, aby ho Franz doprovázel k autu.

Franz se vrátil do domku matky a bratra v poněkud jujaré náladě. Na dotazy, co s ním onen pán vlastně projednával, odpovídal vyhýbavě. Hovořil jen o nabídce penze. Bratr pouze pokyvoval hlavou. Nelo mu na mysl, e by jejich úřady byly tak pohotové a nabízely samy penze. A to jetě člověku ze zahraničí. Měl své zkuenosti s úřady a jejich byrokratickým, zdlouhavým jednáním. Bratrovi vak neříkal nic.

Dva dny uplynuly Franzovi při vyplňování dotazníků a sepisování ivotopisu jak voda. Do restaurace na sjednanou schůzku s panem Axmannem se dostavil přesně. Kdy pohlédl k rohovému stolu, kde posledně seděli, zjistil, e jeho protějek u čeká.

A hlas pana Axmanna u hlaholil:

Dobrý den, dobrý den, prosím, posaďte se. Co si dáte? Víno? Stejné jako posledně?

Po kladné odpovědi a prvních doucích se Axmann Franze zeptal:

Přinesl jste mi ty věci?

Franz sáhl do náprsní kapsy a poloil před Axmanna poadované dotazníky.

Musíte ale omluvit pravopisné chyby. Dlouho jsem u nepsal v němčině.

Ale jistě, hned se na to podívám, řekl Axmann a začal dychtivě prohlíet papíry před sebou. U stolu se rozhostilo ticho, přeruované ]én Axmannovými poznámkami.

Ano, narozen … vojenská sluba, pak se oenil… ale to je divné, zase ta Todtova pracovní organizace. Tak ivotopis… je to stejné.

Franz poslouchal jeho poznámky s napětím. Téměř se lekl, kdy Axmann náhle vechny papíry urovnal a vloil do aktovky.

Neměl ale čas na cokoli se zeptat, protoe Axmann náhle řízným tónem vybafl:

Hovořil jste s někým, e máte se mnou schůzku?

Ne, řekl jsem, e Jdu na procházku.

Správně, Axmann se naklonil k Franzovi. A nyní k věci. Myslím, e byste mohl dostat 100 marek měsíčně. Přirozeně se zpětnou platností. Bohuel to ale nemůeme posílat do Československa. To jistě chápete. Mohli bychom vak podle vaich dispozic dávat něco tady vaí matce a ostatní by lo na konto, které bychom vám zřídili zde u nějakého bankovního ústavu nebo ve spořitelně.

Franz překvapením vydechl:

Opravdu?

Prsty pod stolem začaly počítat měsíce od konce války. Mozek registroval, e jde o tisíce. Probíhalo jím lehké chvění, cítil příjemné teplo na skráních.

Jakoby z dálky slyel, e Axmann pokračuje:

. .mohl bych vám dokonce dát zálohu hned, ale… Axmann se odmlčel.

Franz čekal. Prsty, počítajíc! slíbené stovky marek, se zastavily.

Musel byste ale trochu poopravit ten dotazník. A také ivotopis. Toti… říci věci po pravdě. Tak jak to

skutečně bylo.

Ale já uvedl vechno pravdivě. Nic Jsem nezamlčel. Přesně tak, jak jste si přál, vychrlil ze sebe překvapený Franz.

Axmann si ho chvíli mlčky prohlíel. Pak si nespokojeně povzdechl.

Ale pane H a g e r e, tak to bychom si nerozuměli. Mně se toti nelíbí ta věc s Todtovou organizací v posledních létech války. A ta sluba u Wehrmachtul To není přece pravda. Tady jste v Německu a nemusíte lhát!

Já, já … přece nelu, zmohl se na chabou odpověď Franz. Jeho hlas se chvěl nejistotou.

A x m a n n přeel do důvěrného tónu, který nepřipoutěl námitek:

Pane H a g e r e, vdy jste přece neslouil v armádě, ale u zbraní SS.

S Franzem se zatočila celá místnost. Musel se přidret stolu. U zde nebyl ten optimistický Franz, ale zděené zvíře, které neví kam v přítím okamiku skočit. Jeho pravice se chopila sklenky s červeným vínem. Na rudém pozadí se odráely křečovitě stisknuté, bílé klouby. Síla nervozity a oku se přenáela do těchto pěti prstů. Franzův dech chraplavě vyráel přes hlasivky.

Jak to víte?

A x m a n n byl ve střehu. Poloil ruku na rameno zneklidnělého Franze. Byl rozhodnut dovést věci do konce.

Jen klid, jen klid, eptal. Napijte se …

Franzova ruka mechanicky splnila výzvu. Ústa dychtivě lokala. Na dně sklenky zbylo pár kapek vína.

No vidíte, a vechno je zas v pořádku, pokračoval A x ma n n.

Ptal jste se, jak to víme. Prostě to víme. Existují přece nějaké kartotéky z války… ne nemusíte se ničeho obávat. Do světa to nebudeme vytrubovat. Nebo těch sto marek pro vás nic neznamená? Musíte být rozumný … zde je péro a prosím, dopite to podle pravdy, řekl A x-m a n n důrazně.,

Franz se rezignovaně sklonil nad archem papíru. Ruka se mu chvěla. A x m a n n mlčel. Za čtvrt hodiny mu Franz podal papír s neurovnanými řádkami.

Axmann se do něj zahloubal. Četl pečlivě. Změna v jeho obličeji potvrzovala, e nyní je spokojen.

To jsem chtěl od vás vědět: východní fronta, Itálie, hodnost scharfůhrera, vyznamenání, zranění.

Před Franzem se ocitla na stole modravá stomarková bankovka.

Tady je sto marek zálohy na vai penzi. Prosím, podepite mi tadyhle příjem… to pro pořádek.

Franz podepsal, stomarková bankovka zmizela v jeho kapse. Jeho nálada se rapidně zlepila. Přesto se vak ozval:

Můete mi ale dát záruku, e ty věci, co jsem uvedl, se někdo ..

Pane Hagere, vůbec se nemusíte obávat. Jste přece Němec. To si snad myslíte, e bychom mohli..

A po několikavteřinové pauze dodal:

A pak  vdy vy nám sám pomůete!

Franz byl překvapen.

Co byste si přál, pane A x m a n n e? Bojím se, aby

Nebuďte malé děcko. Znovu vám opakuji, e o těch věcech víme Jenom my. Dohodneme se. Nechci hrozit, ale vaí povinností jako Němce je udělat něco pro nae Německo. Potřeboval bych nějaké věci z Československa.

Vy tedy zastupujete někoho Jiného?

Odpověď pana A x m a n n a byla zcela otevřená:

Ano, ale ve ví počestnosti. Penzi máte pravou a kromě toho si můete přivydělat.

]e to přece nebezpečné, bojím se, aby mě doma nezavřeli. iji si celkem dobře, zareagoval Franz opět stísněným hlasem.

ivot je rizikol Kdy se to vezme kolem dokola, nemáte na vybranou. Ty věci z vaí válečné minulosti existují. Tedy bude lépe, kdy se dohodneme, a A x-mannova ruka se napřáhla.

Výborně, tak se mi to líbí. Uvidíte, e budete zcela bezpečný. Máme své metody a budete dělat jen to, na co stačíte, zdůraznil A x ma n n a stiskl mlčícímu Franzovi ruku.

Sklenky zazvonily.

Za hodinu u pan A x m a n n uháněl svým vozem směrem k Mnichovu. Pohvizdoval si. Měl úspěch. éf ho jistě za akci pochválí.

Nebylo to tak těké. Vechno běelo podle plánu. Bylo nutné jen dobře kombinovat příslib penze s jemným nátlakem na Hagerovu příslunost ke zbraním SS za druhé světové války. Zatajil to, holomek, ale stejně mu to nepomohlo!

Axmann zapnul radiový přijímač. A při populárním lágru pomalu začal myslet na přítí dny. Musí připravit novopečeného agenta pro práci v Československu. Ha-gerův pobyt ve Spolkové republice byl omezen jeho dovolenou. Proto si musel pcin Axmann alias kapitán Grotz z Gehlenovy zprvodajské sluby pospíit, aby do Hagera nacpal ve* co měl vědět.

Tyto vyhlídky vak nemohly naruit jeho dobrou náladu. Stiskl plynový pedál, motor odpověděl vysokým tónem. Střelka rychloměru seděla na 110 kilometrech.

Následující dny byly vyplněny prací. Tvrdou prací. Pro A x m a n n a i pro Hagera. Scházeli se kadý druhý den. Někdy v Rosenheimu, jindy v blízkém okolí a také v Mnichově. Luxusnějí restaurace se střídaly se zapadáky, hospůdky s penzióny. Jídlo bylo výborné, pití také. Ale vdy jen veěer. V pracovní době pouze sklenice piva na uhaení ízně. Na to A x m a n n bedlivě dbal.

Měl systém, který Hagera od nejmení maličkosti a podrobnosti naučí kázni a současně mu vtluče do hlavy, e nespolupracuje jen tak s někým. A x m a n n měl dlouholeté zkuenosti a byl hrdý na to, e pracuje v Geth lenově organizaci. To neopomněl zdůraznit i naemu Franzovi.

Po důkladném vytěení Franze k jeho rodinným poměrům, stykům a celkovým monostem v republice, začalo kolení v metodách pionání práce.

První přilo na řadu spojení pomocí vech pionáních pomůcek: psaní zpráv za pouití karbonu, tajnými inkousty, umístění zpráv, ifry a kódy. Franz se přes počáteční obtíe ukázal učenlivým ákem. Měl výbornou pamě.

Pak se objevila v učebním programu kreslení plánků a náčrtků, orientace podle mapy, zakreslování objektů do kódovaných mapových souřadnic, rozpoznávání druhů vojsk a zbraní, způsob zjiování názorů mezí obyvatelstvem a navazování styků.

Pan Axmann působil během schůzek na Hagera také v ideologickém, nacionálním smyslu. Zdůrazňoval, e Hager jako Němec má povinnost pracovat pro Spolkovou republiku. A Hager souhlasil, snail se, jak uměl nejlépe.

Téměř třítýdenní intenzívní kolení se blíilo k závěru, a blíil se také návrat Franze do republiky. Nedělal si ádné výčitky. Styk s Axmannem se mu líbil. Viděl hezký kus krajiny, pěkná místa a byl vdy dobře pohotěn. Mení potíe měl s matkou a bratrem, kteří se vyptávali, kam neustále chodí a proč se často vrací a pozdě večer. Podle instrukce Axmanna se vymlouval na osoby, s nimi se seznámil a které ho pozvaly. V so botu a v neděli se vdy drel v matčině domku.

Pák přiel den, kdy mu Axmann na schůzce oznámil, e by jej chtěl před odjezdem poznat jeden z vyích činitelů jejich organizace. Hager se měl připravit přítí den na cestu do Mnichova.

Axmann pro Franze přijel v osm hodin ráno a hned se vydali na cestu. V Mnichově zastavili poblí hotelu EDEN. Tady měl Axmann reservovánu místnost číslo 110 ve čtvrtém patře.

Stoupali schoditěm po měkkých kobercích. Nepouili hotelového výtahu obsluhovaného liftbojem. Oba to stálo trochu námahy. Vydýchali se a přede dveřmi s číslem 110 na mosazné destičce. Axmann vstoupil první a pronesl k nerozhodně postávajícímu Franzovi:

Tak jsme tady. Odlote si, prosím. Dneska nám to potrvá trochu déle. Jídlo nám přinesou na pokoj. Teď mě na chvilku omluvte. Musím to tady prohlédnout.

Franz, který si mezitím odloil plá na nedalekou vá-lendu, se zájmem pozoroval Axmannovo počínání.

Otevřel obě skříně, které v místností byly, pečlivě je prohlédl, podíval se do nočních stolků, prohlédl prostor pod válendami, nahlédl do sousední koupelny. Pozornost věnoval také nočním lampičkám. Po deseti minutách, kdy v místnosti nepadlo ani slovo, se posadil do křesla ke konferenčnímu stolku a otevřel připravenou láhev koňaku se slovy:

Musel jsem to prohlédnout, aby tu nebyly nějaké !u nebo dokonce kamery. To víte, konkurencel Je to dobré. Tak se napijeme.

Konkurence?, zeptal se Franz se skleničkou v ruce.

Myslím Američany nebo Angličany. Také se nám to u stalo, vysvětlil Axmann, pohodlně se opřel do křesla a přehodil nohu přes nohu.

Musíme se dát do práce. Vá pobyt se chýlí ke konci. Máme zájem, abyste se předevím orientoval na vojenské objekty, kasárna, budovy ministerstva vnitra, letitě, na druhy vojsk v jednotlivých posádkách, na jejich přesuny a také mimořádná opatření, jako jsou například pohotovosti.

Axmann se napil koňaku a dolil prázdnou sklenku Hagerovi.

To je jeden úsek, pokračoval. Současně budete věnovat pozornost hospodářským podnikům jako je KAB-LO. GUMON, SLOVNAFT. Předevím výróbě a kapacitě těchto závodů. Nejraději bychom viděli, kdybyste mohl navázat v těchto podnicích osobní styky* Pak byste se dozvěděl hodně věcí.

To bude těké, přeruil jej Hager.

Nic není tak těké, aby se to nemohlo zkusit,11 řekl ostře A x m a n n. Upozorňuji vás vak výslovně, abysté dbal na pravdivost zpráv, které budete zasílat. Máme monosti si je prověřitl Hlavní je, abyste pracoval opatrně, nenápadně, neupoutával na sebe zbytečně pozornost. To musíte vědět sám. Ne aby vás napadlo si zprávy vymýletl Rozumíte?

Rozumím, odpověděl Hager, ale chcete toho na mě nějak moc. Nevím, jak to stačím. Musím také do zaměstnání.

Budete dělat věci tak, jak je stačíte. Toto jsou rámcové úkoly, lépe řečeno jejich zopakování, objasnil ihned A x m a n n námitku. A dodal: Abych nezapomněl.

Umíte fotografovat? A vyznáte se v příjmu morseovky?

Neumím ani to ani ono.

Nevadí, uvidíme, jak se osvědčíte a pak, a sem znovu přijedete na návtěvu, dáme vám speciální kurs .. ale o fotografování, myslím jako koníčka, byste se měl začít zajímat hned …

Zde Axmanna přeruilo zaklepání. Zpozorněl. Zaklepání se ozvalo znovu. Vdy dva a dva údery. Přistoupil ke dveřím, otočil klíčem, přisunul nohu k roziřující se mezeře tak, aby mohla kdykoli zasáhnout, tělo nachýlil vpřed. Celé jeho tělo se vzápětí uvolnilo a hlava sklonila k mírnému úklonu.

Vítám vás, éfe, pronesl s nádechem podřízenosti.

Hager, sedící u stolku, povstal. Viděl před sebou mue asi padesátiletého, střední postavy, irokých ramen. Na obličeji bylo na prvý pohled nápadné tmavé husté obočí spojené v přímku nad tlustým nosem, kterému kontrastovaly edivé vlasy a světle modré oči. Mezi klopami tweedového saka seděla tmavá nitka úzké kravaty. Oblečení doplňovaly edé kalhoty. Usměvavá tvář připomínala faráře z některé podhorské vesničky.

Mu přistoupil k Hagerovi. Jeho ruka se natáhla dopředu. Zasvítil na ní zlatý prsten s černou plokou. Prsty mue byly dlouhé, tíhlé, dobře pěstěné. Jaksi se nehodily k tomuto sportovnímu zjevu, který prozrazoval vzpěrače nebo zápasníka.

Vedle Hagera, který nepronesl ani slovo, se z úst A x-m a n n a ozvalo:

Dovolte, abych vám, pane Hagere, představil éfa.a

To u se ruce obou muů spojily a mu právě představený jako éf se ujal slova:

jsem rád, e vás poznávám. Tak vy jste také slouil za války. Já také, ale byl jsem ve wehrmachtu, protáhl a poloil přitom důraz na slovo wehrmacht.

To u je ale dávno, dodal, kdy jeho tělo klesalo do křesla.

A x m a n n hbitě přistavil před éfa sklenku bílého vína, kterou vyndal z ledu. Hagerovi řekl:

éf nikdy před obědem nepije tvrdé drinky. Dělá ve podle protokolárních zvyklostí.

éf pokynul Axmannovi rukou, jako by ho tato slova potěila a obrátil se na vyčkávajícího Hagera.

Nemáme moc času, pane Hagere. Take přejdeme hned k věci. Váíme si lidí, jako jste vy, ale musíte plnit pokyny přesně a důsledně. Pak se vám nemůe nic stát. Jistě budete spokojen s námi a my s vámi. A teď si probereme, co jste se s panem Axmannem naučil. Zaifrujte tuto zprávu.

éf přisunul před Hagera kousek papíru. Ten jej vzal a pomocí tabulek začal do ifrového textu převádět:

LETITĚ: 78778, SEVEROVÝCHOD: 42 231, MIG-1?;

43 591, POČET 86 359, VLASTNÍM POZOROVÁNÍM: 01 560.

Za dvě minuty podal papírek éfovi zpět. Ten se na obsah zběně podíval a podotkl:

Ovládáte to. Teď vás seznámíme s některými věcmi pro spojení z naí strany. My vás budeme informovat ponlednicemi, které budou mít podle obrázků na nich otitěných tyto významy:

LESNÍ KRAJINA: budete opakovat zprávu, kterou jste zaslal naposledy.

KVĚTY: potvrzujeme příjem vaí zprávy a čekáme na dalí.

KOČKA: okamitě zastavíte činnost a nebudete nic podnikat do dalího pokynu.

PES: znovu začnete pracovat.

Podle těchto pokynů se budete řídit, zdůraznil éf. Hager pokývnutím hlavy potvrdil, e rozumí.

Pak jsou zde tyhle dopisy. Je jich 24. Jak vidíte, na obálkách jsou u napsány adresy. Ty budete odesílat přesně v pořadí, jak budete získávat zprávy. Nesmíte je za ádnou cenu přeházet. Tady v rozích je označeno tukou pořadí. Při odesílání to vymaete gumou a přelepíte známkou, éf se napil z orosené skleničky a kdy viděl, e se Hager na nic neptá, odříkával dále:

Do dopisu napíete normální text, jako byste psal známému. Mezi řádky pak umístíte zprávu pro nás taj-nopisem, jak jste se naučil. Pokud my vám budeme chtít sdělit něco důleitého, pak odeleme dopis, který bude mít zpáteční adresu vaí matky zde v Rosenheimu. Ale namísto Rosenheim uvedeme Rosenheim am Inn. Tím budete na prvý pohled vědět, e dopis je od nás, a e si musíte vyvolat tajnou zprávu, kterou obsahuje. Nezapomeňte na to!

Ale jak dostanu vechny tyhle věci sebou do Československa? Na hranicích můe být pořádná kontrola, zeptal se Hager.

Správně, e se ptáte, uznale řekl éf. Ve je zařízeno. Dopisy budou vloeny do téhle atrapy Čokolády… pěkné, co? Na éfovi bylo vidět, e tyhle napodobeniny miluje.

Nikdo, pokud by se čokoládu nepokusil otevřít, to nepozná. Celníci vám ji určitě otevírat nebudou. Řeknete, e je to dárek pro děti. Nevědí, e ádné nemáte .. no a kódy a ifry vám dáme přímo do bot. Do vloek!

éf se rozesmál na překvapený výraz Franze Hage-ra a rychle vysvětloval:

Chtěl bych vás vidět, kdy vám tady kolega A x-m a n n bral vzorky vloek vaich bot! Jistě jste si myslel, e vás budeme mučit eleznými skřipci, které vám necháme udělat na míru, co?

Také Hager se usmál, kdy si vzpomněl na scénu před týdnem. Axmann ho v jednom penziónu náhle poádal, aby se vyzul, vyňal mu z bot vloky a pečlivě je obkreslil. Nic mu tehdy nevysvětlil. Hager tehdy myslel, e mu dají uít nové boty za ty pochůzky po lesích a v přírodě při kolení.

Smích trojice utichl. éf se podíval na hodinky. Jeho čas stanovený pro návtěvu a seznámení s novopečeným agentem uplynul.

Kdy odjídíte?

Mezi čtyřiadvacátým a estadvacátým, odpověděl Hager.

Tak si pamatujte. Zprávy pro nás budete odesílat vdy v termínu mezi dvacátým čtvrtým a dvacátým estým kadého měsíce. Nikdy jinak! Dodrujte to! Je to také jedna z pojistek naeho spojení.

Po odchodu éfa se A x m a n n s Hagerem pustili do opoděného oběda. Byla to telecí kýta s pikantní omáčkou, brusinkami a rýí. Zapíjeli ji bílým tokajským vínem.

V Mnichově se zdreli do pozdních odpoledních hodin. Pak A x m a n n předal Hagerovi zálohu ve výi 300 marek a ochotně mu pomáhal při nákupech dárků. Na cestě zpět do Rosenheimu se spolu jetě zastavili v malé hospůdce. Axmann věděl, e éf byl spokojen a proto také na nějakou tu marku nehleděl. Nely z jeho kapsy, tak proč by etřil. Stejně se v posledních třech týdnech nepracoval víc, ne byl normálně zvyklý. Ted mohl odpočívat na vavřínech.

S Hagérem se rozloučil velmi srdečně, kdy ho vysazoval na náměstí v Rosenheimu. Zdůraznil mu, e ho určitě čeká přítí rok a neopomněl zdůraznit, jaký balík peněz tu bude mít. Ovem za předpokladu, bude~li Hagor dobře v Československu pracovat.

Za dva dny nesl mezinárodní rychlík Franze Hagera zpět do republiky. Vracel se s posláním. V sejfech tam v Pullachu nedaleko Mnichova leely nyní desky s označením N33/b. To bylo Hagerovo krycí číslo u Gehlenovy organizace. Byl to čerstvý svazek, stejně jako ivý člověk, jeho tajemství skrýval.

‘ Hager seděl na měkkém poltářování vagónu. Ve vlokách jeho bot byly ukryty ifry a kódy, atrapa čokolády, ničím se neliící od pravé, skrývala čtyřiadvacet dopisů s adresami v západním Německu. V kapse měl normálně vyhlíející tuky pro tajné písmo. Byl perfektně vybaven.

Nebyl vak klidný. Stále se mu vtírala do mysli otázka: Projede přes hraniční kontrolu bez úhony?

Ve ale dopadlo k Hagerově spokojenosti. Kdo by si také viml dvou tabulek Čokolády. Hagerova ncivaha vzrostla. Dokonce se začínal těit. Páni na druhé straně hranic budou spokojeni. U se viděl s balíčky marek, které mu slíbili.

Za týden po návratu se vydal za prvním pionáním úkolem. Zkouel to. Při procházkách Bratislavou se teď díval na věci jinýma očima. Po návratu do bytu si dělal poznámky.

Vímal si vojenských vozidel, označení vojáků a jejich hodností, jednou týdně se vypravil na bratislavské letitě v Ivance. Při návtěvách restaurací byl pozornějí

k rozhovorům spolustolovníků. Zkusil to také se nenápadně vyptávat přísedících. Dozvěděl se zajímavé věci.

0 výrobě, osazenstvu, nedostatcích.

Dvacátého čtvrtého následujícího měsíce odeslal v obálce číslo jedna na adresu v západním Německu svou první pionání zprávu. Dal si záleet jak na oficiálním textu, určeném příteli, tak zejména na tajném podtextu. Začal pracovat.

Paprsky podzimního slunce kreslily na stěnu kanceláře siluetu okenních rámů. Elektrické hodiny na čelní stěně ukazovaly právě za několik minut devět dopoledne. Z ústředního topení se po místnosti linulo příjemné teplo. Ticho ruil jen vzdálený cinkot tramvají, zahučení automobilu a ustění převracených stránek spisu.

Neinformovaný pozorovatel by usuzoval na studovnu nějaké knihovny, kdyby tento dojem neruily dva pancéřové trezory s mohutnými koly uzavírajících mechanismů a zámky s číselnými kombinacemi, umístěné v rozích u čelní stěny. Jedny dveře byly pootevřeny Pohled prozrazoval, e trezor je naplněn pořadači označenými různými hesly.

K vybavení místnosti patřila rozměrná mapa světa a dlouhý stůl s radou obyčejných idlí po obou stranách. Podlahu pokrýval koberec neurčité edočerné barvy. Podráky bot na něm vyhledaly své stopy, zejména u dveří.

Interiéru dominovala postava mue za stolem. Právě vztáhl ruku po telefonu a vytočil třímístné číslo. Ozval se vyzváněcí tón a zanedlouho i chraplavý hlas volaného.

Dobré ráno, Jardo, mohl byste ke mně zajít?‘4 pronesl mu a kdy uslyel kladnou odpověď, zavěsil.

Major Kruný byl statný čtyřicátník. U několik let stál v čele jednoho oddělení kontrarozvědky na Krajské správě ministerstva vnitra v Bratislavě. Mezi přáteli

i u svých podřízených byl znám pod přezdívkou Zetor. Přezdívka ho neuráela, spíe těila. Sám přesně nevěděl, kdy vznikla. Před nástupem k Bezpečnosti jezdil s traktorem. Miloval stroje a také nikdy nevynechal příleitost, aby si na nich nezajezdil v zemědělském drustvu rodné obce na středním Slovensku. A pak vdycky známým při návtěvách vyprávěl, jak si zajezdil na ze-torku.

O přezdívce se dozvěděl náhodou. Jednou za ním při* el s nějakými spisy mladý přísluník Bezpečnosti, který právě nastoupil, a ohlásil se:

Soudruhu Zetore, posílá mě za vámi podporučík iak, abych vám tyhle věci předal.

Nad touto příhodou se usmíval, kdykoli si na ní vzpomněl. Byl rád, e tehdy zachoval klid. Zeptal se mladého adepta bezpečnostního řemesla:

Jak vám to podporučík řekl?

Dones tyhle věci Zetorovi, sedí v čísle 42, dostal bezelstnou odpověď.

Napsal tedy podporučíkovi iakovi lístek:

Děkuji za zaslané spisy  Zetor.

Za pět minut byl podporučík u ně] s omluvou a rudým obličejem. Koktavým hlasem mu vysvětlil, e přezdívku pouívají nejen vichni jeho podřízení, ale í náčelník správy.

Později nebylo při poradách zvlátností, e ho náčelník vyvolával a uděloval mu slovo pod jménem Zetor. Zvykl si na to, a také zjistil, e touhle přezdívkou mu často vyslovují uznání za dobrou práci.

Sám se snail pracovat cílevědomě, s přehledem. Měl teď dlouholeté zkuenosti z práce na kontrarozvědném úseku. Podřízeným se snail být rádcem a učitelem. Věděl, e na tomhle úseku bezpečnostní práce rozhoduje předevím dobře sehraný kolektiv, a právě z kolektivního úsilí se rodí úspěch.

Pokud to nevyadovala situace, či naléhavý případ, nikdy si nevolal podřízené před devátou ranní. Chtěl jim poskytnout čas, aby si mohli v klidu dodělat věci z předelého dne a také si případně prostudovat nové věci. Uspěchanost nebyla majorovou vlastností. V náročnosti ale neslevil nic sobě, ani podřízeným Ozvalo se zaklepání. Ve dveřích se objevil sportovní tíhlý typ asi estadvacetiletého mladého mue.

Major přeruil jeho hláení:

Pojďte sí sednout, poručíku, a ukázal mu na idli vedle sebe. Bez odkladu počal hovořit:

Chtěl bych vás seznámit s Jednou záleitostí, která můe mít velký rozsah a bude asi vyadovat hodně práce. Je to komplikované a nevíme vlastně nic, povzdechl si major a postrčil akta, která měl před sebou, před poručíka.

Asi před dvěma měsíci jsme z centrály v Praze do-stalí upozornění, e adresa Wilfried Mitterrer, Göppingen ve Spolkové republice je krycí adresou Gehlenovy nebo jiné západní pionání sluby. Centrála to zjistila svými vlastními kanály. Na celém území státu byla tedy podniknuta opatření, aby se zjistilo, zda někdo na tuto adresu nezasílá z Československa dopisy. Dopis, který máte před sebou, jsme zachytili tady u nás 24. října 1962. Byl podán na Hlavní potě v Bratislavě. Se souhlasem prokurátora byl zadren… a teď se na něj dobře podívejte!

To je ale nějaký kód nebo ifra, vyhrkl poruěík, Správně! Nai technici se na to u koukali a odhalili mezi řádky oficiálního textu, který  jak sám vidíte  je naprosto nezávadný, ifrovanou zprávu. Nepodařilo se ji dosud rozlutit. Víte, co to znamená?

Vypadá to na pěknou pioná.

Major váně pokýval hlavou.

To bych řekl! Případu se ujmete vy se svou skupinou.

A co originál dopisu? Tohle je fotokopie, zeptal se poruěík.

Ten nae technika dala zase pěkně do pořádku a u je na cestě k adresátovi. Mohli jsme si dovolit pouze den zdrení.

Proě jste ho ale dali do dopravy, kdy obsahuje ..

, . .to ifrované sdělení, doplnil major. Nedá se nic dělat, vyplaili bychom ty na druhé straně a naeho ptáčka taky. Musíme ho najít! Teď se na to podíváme spolu Není vám nic nápadného v tom textu?

Poruěík si pozorně prohlíel a pročítal fotokopii. Major mu hleděl přes rameno ^o textu.

Tady, mezi těmi čísly … slova GELD a pak FREUND. Major přitakal.

Přesně! Co to ale říká? e pisatel musí umět dobře * německy. Chtěl asi něco vyjádřit, ale v ifře mu to vycházelo moc dlouhé. Nebo je to Jetě začátečník, který si myslí, e to tak stačí, kombinoval major.

Co zpáteční adresa. Byla na obálce?

Jistě, tady je dalí fotokopie. Jakýsi Anton Minárik z Dunajské ulice.

Souhlasí tŠ?

Adresa ouhlasí, osoba souhlasí, ale jde o staříka ve věku sedmdesáti let, který téměř vůbec z bytu nevychá zí. Porovnáním písma nai experti vyloučili, e by on

psal ten pionání dopis. To je stará metoda. Tak hloupý není. Vyloučili jsme také syna, který ije se svou manelkou ve staříkově bytě. Kromě toho nikdo z nich neumí německy a nikdy nebyli v zahraničí.

Proč tedy právě tahle adresa?

Major se pousmál a sledován poručíkovým pohledem otevřel telefonní seznam na místě, opatřeném zálokou. Jeho prst ukázal na jméno podtrené červenou tukou.

Vidíte … tady. Stačí adresu opsat a je to. Jednou před léty se nám vyskytlo něco podobného. Tak jsme to zkusili znovu a vylo to.

Ačkoli poručík znal majora ze společné práce několik let, byl překvapen jeho pohotovými dedukcemi. Vdy major měl případ vehovudy v rukou pouhý den. A dokázal logikou opřenou o dlouholeté zkueností zachytit nitku klubka, jeho rozmotání bylo prvořadým úkolem pro desítky pracovníků Bezpečnosti.

Do tohohle hlavolamu se teď společně pustíme. Musíme zjistit, kdo zde pracuje a také pro koho pracuje. Osobně si myslím  podle německých výrazů v textu, e ve hře bude Gehlen. Z toho budeme vycházet. Doposud nic nenasvě5čuje, e by tomu mělo být jinak, udělal první závěr major.

To bude pořádná fuka, tie řekl poručík. Nepopírám to. Rozebereme si teď ná dalí postup: Musíme vycházet ze zkueností, které jsme s Gehleno-vou organizací u udělali. Pravděpodobně půjde o sérii dopisů, tedy o systém, který západoněmecká rozvědka v posledních létech s oblibou pouívá pro spojení s agenty. Tyto série dopisů se lií co do počtu. Někdy můe mít série deset, jindy také a třicet dopisů. Také adresy v západním Německu se budou měnit… a v naem případě nevíme, kolik dopisů ji odelo. Změní-li se adresa, pak se nedovíme nic.

Major přeruil své meditování, vyklepal cigaretu z krabičky a zapálil si. O poručíkovi věděl, e je nekuřák.

Proto musíme doufat, e zachytíme dalí dopis s touto adresou. Při pátrání po pisateli budeme vycházet z toho, e asi půjde o občana německé národnosti. ije jich tady v Bratislavě a okolí hodně. Mám toti na mysli německá slova v textu ifry … ta mě něco naeptávají. Půjde asi o začátečníka, protoe zkuený pión by nepouil otevřených slov v textu zprávy. A také by asi měl bezpečnějí systém spojení. Vyjdeme-li z těcho skutečností, pak bude nutné podívat se na okruh osob, které asi tak od května letoního roku byly ve Spolkové republice na návtěvě, popřípadě tam byly několikrát, Major viděl, jak se poručík pozvedl na idli a se ztrápeným výrazem dal jeho protestu za pravdu:

Já vím, e je to moc iroký okruh osob. Nedá se ale nic dělat. Nasadíme vechny síly. Podíváme se i na minulost těch lidí. I v té můe být klíč. Nějaký kraloup z minulosti, touha po penězích a podobné věci. Musíme také provést expertízy písma ,,. tady nám pomohou kolegové od kriminálky. Mají v tom větí zkuenosti. Major vstal. Porada skončila. Poručík sehrál akta a chystal se k odchodu. Zadrela ho majorova slova:

Jetě na jednu věc nesmíme zapomenout: datum. Dopis byl odeslán 24. října. Podle Gehlenova systému jsou dopisy tohoto typu odesílány v přesných časových intervalech. Předpokládejme, e dalí  pokud nám bude přát těstí  by mohl opět odcházet přítí měsíc kolem tohoto data.

Poručík se rozloučil a opustil náčelníkovu místnost. Ve teď záviselo na něm. Major bude ádat zprávy

0 vech opatřeních. Konkrétní činnost desítek dalích pracovníků bezpečnostního aparátu musel naplánovat on. Čas byl přesně vymezen. A závod s ním začal.

Desítky pracovníků státní bezpečnosti se daly do práce. Úmorné, vyčerpávající. Bez ohledu na čas a osobní potřeby. Tápali v temnotách. Věděli jen jedno, e zde pracuje agent rozvědky, který kodí této republice a jeho činnost je nutno rychle překazit.

Nevěděli, co obsahují zaifrovaná slova v dopise,i kdy specialisté pracovali na rozbití ifry bez oddechu. Dny a noci splývaly v jedno. Rodiny je neviděly třeba celý týden, marné byly prosby dětí: Táto, kdy si s námi zase vyjde na procházku? Pro pracovníky Bezpečnosti zapojené v případu, přestalo na čas soukromí existovat.

Pak se ze stovek zjitění, prověrek, rozborů, úvah a závěrů začala rýsovat první stopa. Zjistilo se, e od května bylo na návtěvě ve Spolkové republice kolem čtyř set osob z Bratislavy a okolí. Rozborem byly některé osoby ihned vylučovány z dalího prověřování. V celkovém počtu bylo také 55 osob německé národnosti, nebo osob, které měly v západním Německu příbuzné Experti na rozbory písma v tomto stadiu operace byli snad nejzaměstnanějími pracovníky. Stovky dálnopisných hláení, stovky telefonátů z celé republiky. Prostě mravenčí práce.

Během čtrnácti dnů se okruh osob, u nich by se dalo předpokládat, e sedli na vějičku západoněmecké zpravodajské sluby, sníil na sedm. U tří experti zjistili podobné a velmi shodné tahy písma při srovnání se zachyceným pionáním dopisem. Bylo nutné se podívat těmto lidem do minulosti.

Nicméně před pracovníky Bezpečnosti stále visela otázka: nebyla vechna ta práce zbytečná? Co kdy

agent pouije nové adresy? Byl stanovený postup správný? Nebyl u agent nějak varován? Je skutečně mezi podezřelými osobami?

Museli věřit ve vlastní síly. A pracovníci Bezpečnosti věřili, e záleitost dovedou k zdárnému závěru. To bylo také posilou v jejich práci.

Za deset dní po zahájení operace vpadl do kanceláře majora mladý poručík iak s objemným svazkem papírů pod paí:

. .chtěl bych vás informovat o postupu práce.

Major ihned poručíka přeruil:

Vím, e jste se snaili. A e byste se rád vyspal. Také na to přijde čas. Tak povídejte, vyzval poručíka, aby usedl.

Postupovali jsme přesně podle plánu, který jsme si stanovili. Pouili jsme vylučovacího systému a zbylo nám posledních sedm osob. Prověřujeme podrobně jejich minulost, zda bychom se nemohli někde zachytit. U třech nai znalci nevylučují, e dotyční mohli být pisateli dopisů. Vichni tři navtívili v posledních třech létech Spolkovou republiku dvakrát. Byli tam také letos v období, které nás zajímá. Za války slouili jako vojáci, ale je skutečně těké něco z té doby zjistit. Víte, jak se po válce nakládalo s dokumenty, jaksi omluvně dodal poručík.

U těch třech: o koho jde? chtěl vědět major.

Tak první je jakýsi Leopold Segered, edesátiletý, zaměstnán ve SLOVNAFTU jako zámečník, enatý, děti má u zaopatřené… poručík nahlédl do poznámek a pokračoval:

Manelka o pět let mladí, není zaměstnána. Za války byl Segered v německé armádě, bojoval na východní frontě jako řadový voják. V bydliti i v zaměstnáni má dobrou pověst, ochotný, spolehlivý pracovník.

Druhý je Franz Hager, narozený 17. listopadu 1920, povoláním lakýrník, enatý, bezdětný, manelka pracuje jako uklizečka. Za války … také v armádě, ale pak prý v jakýchsi pracovních kolonách Todta ..

Správně, Todtova pracovní organizace, vysvětlil major, který si dobře pamatoval pískově hnědé uniformy této sloky.

Po skončení války il nějaký čas v Rakousku a k nám sj přistěhoval definitivně v roce 1949. Navtívil příbuzné v NSR, v Rosenheimu. Má tam bratra a matku. Nejsou na něj stínosti, pracovně hodnocen dobře.

Třetí je Kurt Oswald, narozen 1922, enatý, dvě děti, naposledy ve Spolkové republice v červnu tohoto roku v Hamburku u bratra. Také slouil za války v armádě, skončil poručík a zavřel poznámkový blok.

Dobrá a ti dalí… myslím, e jste hovořil o sedmi lidech.

Tři jsou německé národnosti jako tihle předchozí, Jeden je Slovák, ale perfektně ovládá němčinu. Pracuje jako inenýr u Pozemních staveb. Matka byla Němka. V západním Německu má strýce, kterého navtívil v dubnu. Také jej nemůeme vyloučit z podezřelých.

Správně, ocenil major poručíkův závěr. Jestlie byl ná předpoklad správný, pak by zásilka měla odejít asi za čtrnáct dnů. Ode dneka chci mít vech těch sedm pod kontrolou! Ve dne v noci!

U jsem to zařídil, ujistil majora ihned poručík.

Nesmějí nic poznat, pokračoval major. Zejména nás zajímá jejich pohyb. Vycházím z toho, e ná neznámý by měl nyní spěchat. Musíme se vít do Jeho situace: má před sebou termín, který chce dodret. Proto musí sehnat informace. Za těmi vak musí chodit. A právě z pohybu bychom se mohli dostat dopředu. Mám na mysli pohyb kolem letitě, vojenských objektů.,. Kolik je nasazeno lidí?

Ode dneka osmdesát. Zítra dostaneme posily, mám J? slíbené. V akci bude pětatřicet vozů. Hláení jdou ke mně.

Chci, abyste mě informoval dvakrát denně. A nezapomeňte na fotodokumentaci, jestli to bude moné.

Také zařízeno, řekl poručík.

Dnem i nocí bylo vech sedm osob pod dohledem. Nebylo to snadné. Dny se vlekly. Rozsáhlý bezpečnostní aparát pracující na případu neměl ani na okamik klid

Spánek kradli po minutách. A stále nad nimi visel otazník, zda to vůbec k něčemu povede.

Na stůl poručíka, Jako řídícího akce, přicházela hláení o pohybu střeených osob. Větinou hláení o odchodu a příchodu ze zaměstnání, nákupech, vycházce Ť dětmi… A náhle po dvou dnech přilo hláení, které poručíka zdvihlo ze idle.

Osoba číslo dvě navtívila letitě v Ivance a prohlíela si z povzdálí letadla a hangáry. Druhý den se tatá osoba objevila na letiti. Poručík vydal příkazy k intenzivnějímu střeení.

A opět byl v následujících dnech zaznamenán pohyb této osoby v prostoru letitě a okolí kasáren. Vdy odpoledne. Kladli si otázku: Proč chodí stále do stejných míst? Pak na poručíkově stole zazvonil telefon a vzruený hlas oznamoval:

Sledovaná osoba číslo 2 před několika minutami vhodila dopis do schránky na Hlavní potě.

Nebylo mono váhat. Aparát se okamitě rozběhl. Byl dán pokyn k zajitění schránky a dalímu pečlivému střeení osoby.

Po vydání pokynu se poručík rozběhl do majorovy kanceláře. Jedním dechem ze sebe ve dveřích vychrlil:

Soudruhu náčelníku, myslím, e máme úspěch. Osoba číslo dvě právě vhodila dopis do schránky na Hlavní potě.

Vzruení se přeneslo i na majora, který zcela pominul, e poručík při příchodu zapomněl pozdravit.

Hned tam Jedeme. Jen aby to bylo, na co čekáme.

Major vyzval poručíka, aby chvíli počkal a zvedl telefon.

Haló? Prokuratura? Spojte mě se éfeml Ano, Státní bezpečnost, spěchá to!

Major několik vteřin čekal, a centrála propojí rozhovor na prokurátora.

Zdravím tě, soudruhu prokurátore! Jde o tu záleitost s dopisy, jak Jsem tě minulý týden informoval. Potřebuji od tebe povolení ke kontrole schránky a vyzvednutí jednoho dopisu… ano, Je to téměř jisté. Samozřejmě, budu tě informovat a hned se u tebe stavím.

Major poloil sluchátko, sejmul z věáku plá a u s poručíkem sbíhali po schodech. Motor estsettrojky zaburácel.

Formality na prokuratuře byly vyřízeny velmi rychle.

Předepsaný zákonný postup byl zachován 1 v těchto napjatých okamicích, kdy lo zejména o rychlost.

Za necelou půlhodinu předkládal major sluební průkaz v červených deskách a povolení prokurátora trochu vyplaenému řediteli Hlavní poty se slovy:

Potřebujeme, abyste dal okamitě vybrat schránku před vchodem vaí poty a obsah dal přinést sem. Prohlédneme si jej.

Ředitel vydal potřebné příkazy a za pět minut se v jeho pracovně hlásil potovní zřízenec s pytlem. Obsah byl vysypán na stůl. Čtverý ruce probíhaly jednotlivé dopisy. Oči hledaly adresu.

Myslím, e je to ono, nesměle pronesl poručík a podal majorovi dopis. Tvář majora se rozzářila, jako by právě vyhrál v loterii sto tisíc. Něco uvnitř mu říkalo, e jeho kombinace byla správná.

Major rychle vyplňoval potvrzení pro ředitele poty o zabavení dopisu, který byl mezitím vloen do igelitového sáčku. Majora i poručíka se zmocňovala nervozita. Oba touili být u zpátky v kanceláři. Onava posledních dnů z nich zmizela. Proto rozloučení s ochotným ředitelem zkrátili na nezbytné potřesení rukou a slova díků.

Auto je zaneslo zpět k budově ministerstva vnitra. Do majorovy kanceláře li sviným krokem. Major si dokonce pohvizdoval.

Sotva zasedl za stůl, svolal major vechny pracovníky oddělení, které akci provádělo.

Tak jsme měli těstí. Chtěl bych vám vem poděkovat za dobrou a předevím kvalitní práci, řekl a na potvrzení svých slov zamával před očima vech dopisem.

Tady, vidíte? Wilfried Mitterrer, Göppingen, Bundesrepublik Deutschland. A odesilatel zase stejný.

Na vech přítomných pracovnících Bezpečnosti bylo vidět uspokojení.

Ale major pokračoval slavnostním tónem:

Chytili jsme stejnou sérii. Tomu se říká opravdové těstí. Nepochybuji o tom, e uvnitř je zase ifrovaná zpráva. Technika se na to musí hned podívat. Přivolal jednoho z přítomných, dal mu pokyn, aby dopis zanesl do laboratoře.

Ale nepokodit! zavolal jetě za odcházejícím.

Pak se opět věnoval přítomným.

Tak je to pan Franz Hager, pronesl táhle. Usuzováli Jsme dobře, a obrátil se na poručíka: Zrute vechna opatření, přirozeně kromě naeho pana Hagera. Chlapci si mohou jít odpočinout. Zaslouí si to. A pro sebe si tie říkal: Byl zatraceně přesný. Dnes máme přesně dvacátého čtvrtého.

Major dal pokyn přítomným, e sezení povauje za Skončené. Pouze poručíkovi naznačil, aby jetě zůstal.

Kdy se náčelníkova místnost vyprázdnila, zavládlo příjemné ticho. A za chvíli major poznamenal:

Dopis dejte do dopravy jetě dnes. TI na druhé straně Jistě netrpělivě čekajíl

Ale co obsah? Kdy to dostanou do ruky… namítl poručík.

Vím, co máte na mysli. Jistě je v tom státní tajemství. Ale neusuzuji na nic světoborného. Jetě počkáme. Musíme toti zjistit, jak jej druhá strana úkoluje, jaké má s ním spojení. Na pana Franze Hagera se důkladně podívámel A dlouho ho pracovat nenecháme!

Major ze zkueností věděl, jak neprozíravé by v tomto stadiu bylo zatčení Franze Hagera. piónova nepřátelská činnost by tím sice rázem skončila, ale Bezpečnost by se také nikdy nedozvěděla dalí podrobnosti. A zatím nebylo známo, zda pracuje sám, či zda má společníky, nepokouí-li se získat dalí osoby ke spolupráci, nemá-ll přístup k tajn/m výrobním plánům nebo jiným dokumentům. Dalí postup vyadoval nesmírnou obezřetnost.

Pracovníci Bezpečnosti nezapomněli ani na shromaďování důkazů o Hagerově pionání činnosti. Ze zachyceného dopisu byly sňaty otisky prstů, které se přesně shodovaly s Hagerovými. Nic nebylo ponecháno náhodě. Franz Hager byl neustále pod kvalifikovaným dohledem. Vchod i okna Jeho domku byly kadou vteřinu v okulá-rech dalekohledů sledovací skupiny.

Výhodou bylo, e Hager byl ve svém denním rozvrhu přesný jako stroj. Ráno v půl esté odcházel do zaměstnání. Vracel se pravidelně kolem půl třetí. Pak někdy vycházka za nákupem, obvykle se enou a večer jednou týdně návtěva kina. Tento reim Hager zachovával vdy a do prvního týdne následujícího měsíce.

Pak se Jeho odpolední program změnil. Začal být pro pracovníky Bezpečnosti zajímavý. Potuloval se kolem kasáren, vysedával v hospodách, do kterých docházeli důstojníci a vojáci. Kadý třetí den navtívil letitě. Obvykle zde pobyl dvě hodiny.

Nebylo vak zjitěno, e by se s někým stýkal, nebo e by je] někdo na Jeho vycházkáť b doprovázel. Chodil sám. Se enou vycházel pouze ua večerní představení kina. Nebylo u pochyb e tom, e Franz Hager opět získává vlastním pozorováním podklady pro novou pionání zprávu.

Pokud vysedával v restauracích, nikdy se s nikým nedával do řeči. Pouze poslouchal.

Zjevem a vystupováním nemohl být nikomu nápadný. Bezvýrazný, normální typ člověka v běných atech. Jeho útrata činila nanejvýe dVě piva po případě s porci guláe, který si s oblibou dával. OčiM střeící kadý Jeho krok a pohyb nezjistily, e by sl pořizoval záznamy nebo náčrtky.

Vánou nevýhodou v celém případu bylo, e se specialistům nepodařilo rozbít ifru z dopisů. Pracovníci Bezpečnosti proto neznali charakter a stupeň nebezpečnosti zpráv, které Franz Hager u odeslal nepřátelské pionání centrále.

Soudruhu majore, ná Franz se v posledních dnech aktivizuje, zahájil poručík iak svou informaci, Jetě ne dosedl na idli v majorově kanceláři.

Mohli Jsme to předpokládat. Necháme to dojet do přítího dopisu. Zjistili jste něco, pokud Jde o Jeho řízení z druhé strany? zeptal se major.

Prozatím ne. Na Hagerovu adresu dola pouze pohlednice s pozdravem ze západního Německa. Na pohlednici byly květy. Jinak nic.

Major chvíli přemýlel a pak vydal poručíkovi příkazy:

Zesílíme Jeho střeení od dvacátého. Nelze ho nechat pokračovat v činnosti. Kdybychom věděli, co ty ifry obsahují, byla by situace Jiná. Ale takhle mu musíme zabránit v dalí činnosti.

Zařídím, odpověděl poručík, Jako by u měl tentý postup naplánován.

Vyjdeme z toho, e dopis bude opět odesílat kolem čtyřiadvacátého z Hlavní poty. Má to na cestě z práce.

Dalí slova pronáel major velmi pomalu:

Přál bych si, abyste zajistili Hagerovo zatčení, dřív ne bude mít monost vhodit dopis do schránky. Pro myslete si přesně postup. Za ádnou cenu se mu nesmí podařit dopis zničit. Dejte také pozor, nemůeme vyloučit, e je ozbrojen. Nerad bych, aby tekla krev. Ihned po zatčení se podíváme do jeho bytu. Příkaz k prohlídce zajistím u prokuratury sám.

Dva dny před očekávaným 24. listopadem Franz Ha-ger nikam po příchodu z práce nevycházel. Přímo ze zaměstnání spěchal domů a u se neukázal.

A odpoledne 24. listopadu zamířily Hagerovy kroky ve směru k Hlavní potě. el pomalu s levou rukou v kapse svrchníku. Neohlíel se. Hlavu měl skloněnou, jako by přemýlel.

Neviděl mue se enou, kteří přicházeli proti němu, ani mue, který kráčel po jeho levé straně asi čtyři kroky za ním. Nevnímal sedana zelené barvy pomalu jedoucího podél chodníku.

Byl dva kroky od schránky. Levá ruka vyňala z kapsy dopis. Podíval se na adresu napsanou na obálce, kdy ho za pai s dopisem uchopily dvě ruce. Prudce zvedl hlavu. Spatřil před sebou ve vzdálenosti asi pěti metrů enu s fotoaparátem u oka. Čočka aparátu mířila do jeho tváře. V obličeji se mu objevil úas. Otočil se nalevo, trhnul rukou, ale sevření nepovolilo. Zároveň ucítil, e jej někdo drí za druhou pai a kroutí mu ji dozadu.

Co  co to děláte? zablekotal.

Ale to u se mu do uí zařízlo neúprosné:

Jménem zákona … jste zatčen. Nedělejte hlouposti. Je to zbytečné!

Jako v mlze viděl, e dopis, který drel, mu někdo odebírá. Postrčili jej k autu. Na zadní sedadlo dopadl zcela vyčerpán. Na rukou ucítil studený kov.

V hukotu rozjídějícího se automobilu matně slyel hláení:

Dvojka ve voze. Vechno v pořádku. Jedeme.

Pochopil, e hláení se týká jeho osoby. A teď mu projel celým tělem děs.

Zatímco zelený sedan se zatčeným Franzem Hagerem ujíděl na Správu ministerstva vnitra, dalí vozy Bezpečnosti zastavovaly před domkem zatčeného.

Specialisté se dali do práce. Prohlídka domku byla zevrubná a trvala a do pozdních večerních hodin. V objímce lustru byly objeveny malé lístky se iframi, v kolně mezi haraburdím obálky s napsanými adresami do západního Německa, v gauči pomůcky pro tajnopis.

Pro ifrové odborníky nebylo pak u problémem převést tajné zprávy z dopisů do normálního Jazyka. Také poslední dopis obsahoval tajnou zprávu pro Gehlenovu ústřednu.

V ranních hodinách bylo ve na majorově stole. Zatčený Franz Hager byl převeden k prvému výslechu. Na rozmylenou měl celou noc.

Pane Hagere, Jistě víte, proč Jste byl včera zadren před Hlavní potou, zahájil výslech major.

To tedy vůbec nevím a protestuji! zarputile se ozval Hager, ani pozvedl hlavu.

Chtěl Jste přece vhodit do schránky tento dopis? Major přidrel dopis před Hagerovýma očima.

Zajisté, ale byl mi odejmut, řekl Hager, který se na dopis zběně podíval.

Tak vy Jste posílal dopis panu Gebhardu Bachmaie-rovi v Esslingenu, Waldheimerstrasse ve Spolkové republice, četl pomalu major.

No a co na tom, přece si mohu posílat dopisy, kam chci. Nevím, e by to bylo zakázáno, vypravil ze sebe Ha-ger.

Jistě, ale proč Jako odesilatel nejste uveden vy, ale Jakýsi pan Karel Buchmůller z Bratislavy?

To Je můj známý. Poádal mě, abych mu dopis hodil do schránky!

Major si povzdechl, obrátil se na poručíka, který stál vedle něho a pohybem hlavy ukázal ke dveřím.

Poručík Je otevřel. Do místnosti vstoupil mu asi padesátiletý. Nervózně mačkal klobouk. Uklonil se přítomným. Majorova ruka Je] zarazila. Mu neřekl nic.

Pane Hagere, znáte toho pána? zeptal se major Ha-gera, který mue pozoroval s neklidem.

Nikdy Jsem ho neviděl!

Ale to Je přece vá přítel, pan Buchmůller, kterému Jste měl hodit do schránky dopis. Jak to, e ho neznáte? ironicky řekl major a poděkoval návtěvníkovi za ochotu, e přiel.

Po návtěvníkově odchodu se rozhostilo v místnosti napjaté ticho. Za okamik Je přeruil majorův hlas:

Pane Hagere, nebylo by lepí říci vechno podle pravdy? Pěkně od počátku. Jak to bylo?

Ale Hager se jetě nevzdával.

Nevím, o čem bych měl hovořit. Nic nevíml

Major ae opřel do křesla.

Podívejte, pane Hagere. Tady je dopis, který jste chtěl včera odeslat. Vidíte ta čísla mezi řádky? Jde o tajné písmo. A také vám řeknu, co je tam napsáno:

Devátého  letitě…, vlastní pozorování, počet MIG-17 23 strojů. Jih haly dvě MIG-19. Dále: Patnáctého  startovací plocha, MIG-17, dobré počasí. Radar na severovýchodě. Sledovaná kasárna, vlastní pozorování 3 nákladní auta 154514, dva poddůstojníci bez označení… Mám pokračovat? zeptal se major Hagera, jeho nervozita viditelně narůstala.

ifrové tabulky jsme nali v objímce lustru ve vaem obývacím pokoji. Také jsme nali předlohu poslední zprávy. Zapomněl jste ji asi zničit… A ty obálky, které jsme nali v kolně, jsou zde, dodal major a hodil svazek na stůl před Hagera. Rozletěly se do vějíře.

Nemá cenu zapírat.

Při posledních majorových slovech zmizela Hagerova tvář v dlaních. Celé tělo jako by se mu nějak pokřivilo.

Já to věděl… za nic nemohu! To oni mě tam přinutili. Já musel… Začal ze sebe nesouvisle vyráet.

Tak se uklidněte a povězte nám pravdu.

Hager zasténal. il jsem si tady tak spokojeně. Proč já tam jezdil!

Major cítil, e Hager bojuje v nitru sám se sebou. Proto nepospíchal. Věděl, e v mysli vyetřovaného se střetává zoufalství s posledními zábranami. Proil tuhle scénu u mnohokrát. A vdy cítil dokonce něco jako soucit s těmi zhroucenými postavami, které dříve či později musely poznat, e prohrály.

A pak Hager začal. O Axmannovi. Přiel s tou věcí o SS… Já toti u nich byl za války. Někde to nali v kartotéce a tak jsem na jejich nabídku řekl ano, soukal ze sebe nesouvisle.

Majorovi uniklo ze rtů hvízdnutí. Hned se vak vzpamatoval. Uvědomil si, e neměl dát najevo překvapení.

Zdálo se sice, e Hager hvízdnutí nepostřehl. Ale bylo to klamné zdání, jak se potvrdilo později.

Měl jsem strach, e by to mohli někde tady ohlásit a vy byste mě za to stíhali. Kdy jsem dostal sto marek a slíbili dalí peníze … tak jsem myslel, e bude vechno v pořádku. A pak hned začali se kolením.

V čem vás kolili?

Axmann mně dal takovou německou brouru, kde byly vyobrazeny různé typy zbraní, tanky, děla, puky, označení a čísla těchto zbraní. To jsem se musel naučit, abych mohl podávat zprávy. Hlavně ta letadla. lo mí to dost těko. Pak mě učili jak zprávy psát a ifrovat. Jak jste převezl ty ifry a sérii dopisů?

Dali mi to v tabulce čokolády. ifry jsem měl ve vloce v botách. Nikdo mě na hranicích nekontroloval. Major jen pokýval hlavou.

Také mi hrozili, e kdybych snad pro ně po návratu nechtěl pracovat, e si za mnou dojdou. Měl jsem strach, dodal spěně Hager.

Kolik jste odeslal dopisů? Major u ho nenechával dlouho přemýlet.

Tohle byl čtvrtý.

Ale proč měl jinou adresu?

Dopisy byly rozděleny do sérií. První měla tří dopisy, druhá čtyři. Kadá série měla stejnou adresu. Ty dalí přesně nevím …

To vám zase mohu říci já. Také dalí se střídaly. Od tří do esti dopisů, dodal major a pokračoval ve výslechu.

Kdy jste měl odesílat zprávy?

Mezi čtyřiadvacátým a estadvacátým kadého měsíce.

Jak jste od nich dostával pokyny?

V dopisech od matky a bratra. Aie ti, prosím, o ničem nevěděli. Kdy jsem viděl na zpáteční adrese napsáno Rosenheim am Inn, tak jsem věděl, e to není od matky ale od nich. A pak ty pohlednice. Podle obrázku jsem poznal, zda dostali můj dopis v pořádku … ale to je vechno napsáno tam… Hager ukázal na papíry před majorem.

Jak jste dopisy zajioval? Byla dohodnuta nějaká znamení. Nebo jiné zajitění?

Hager zavrtěl hlavou:

To prosím ne, řekl rozhodně.

Výslech pokračoval dlouho. Několik dní. Franz Hager vypovídal ochotně. Aspoň tak se to jevilo majorovi i dal ím přítomným pracovníkům Bezpečnosti.

Usvědčujících podkladů bylo hodně. ifrovací tabulka pro písmena byla důmyslná. Písmeno A* mohl Hagář

podle tabulek zaifrovat na tři volitelné způsoby:

09344, 60235, 21573.

Také vojenské hodnosti mély svá čísla: například generál měl číslo 80558, kapitán 72984.

Číslo 98225 znamenalo protiletadlový kanón.

Svá čísla měly Jednotlivé barvy, druhy vojsk, osobní a nákladní automobily. Ve vypracováno se známou pečlivostí. Protivník nenechával nic náhodě.

Série čtyřiadvaceti dopisů, které si Hager přivezl, byla opatřena zpátečními adresami různých občanů Bratislavy, vybranými z telefonního seznamu. Jmenovaní neměli přirozeně ani potuchy, e jejich Jména Jsou zneuívána Jako adresy odesílatelů k práci proti republice. Hager odesilatele osobně vůbec neznal. Po příjezdu ze západního Německa pouze prověřil na domovních títcích, e tito lidé skutečně bydlí na udaných adresách.

A co Franz Hager hlásil ve svých pionáních zásilkách?

Vlastní pozorování: odpoledne na kasárenském dvoře klid. Letitě  20 vojenských nákladních aut.

20. 8. kasárna, generál, dva důstojníci, uniformy khaki, ze směru LAMAČ.

V táboře XB nákladní auta, označení bíločervené.

I takové na pohled nedůleité věci měly pro Gehlenovu organizaci význam. Mohly doplňovat a potvrzovat informace získávané z Jiných pramenů.

Franz Hager vypovídal 1 o svém mládí, ivotě a slubě u zbraní SS. Ale k poslednímu bodu neřekl dohromady nic. Snad poznal, e pracovníci Bezpečnosti o Jeho čin-nostii v SS nic nevědí. Moná, e si vzpomněl na majorův překvapený hvizd z počátku vyetřování. Nebo se stala chyba v průběhu vyetřování.

Nepodařilo se zjistit, zda se Hager za své sluby u SS dopustil válečných zločinů. Nebyly důkazy. Kartotéku měla v rukou Gehlenova organizace. Podařilo se vak zjistit, e Hager byl od roku 1938 členem Karpatoně-mecké strany, která měla vysloveně nacistický program.

Hagerova pionání činnost proti republice a její vysoce nebezpečný charakter byly dokázány jednoznačně. Jetě ne rozsáhlý spis dostala prokuratura a soud, aby případ podle platných zákonů uzavřely, potvrdila druhá strana, e Franz Hager byl skutečně v jejích slubách. A e se na něj spoléhala.

Na poručíkově tváři zářil úsměv, kdy se objevil před majorem. Ozvali se, řekl mnohoznačně a poloil před majora dopis.

Kdo se ozval? Major vzhlédl.

Ti z druhé strany. Chtěli Hagera varovat, vysvětloval poručík.

Je to skutečně od Gehlena?

Ano, uvnitř je tajnopisná zpráva. Odeslaná dvacátého estého. Dal jsem ji rozlutit, výsledek máte na příloze k dopisu.

Major se pustil do čtení.

Zachovávejte nyní zvlátní opatrnost. Vyvarujte se vech nápadných kroků. Nevyhledávejte vojenské podniky. Přestávka a po dopis č. 7. Zničte pátý a estý. Ozvěte se v květnu dopisem č. 7.

Ten dopis znamená, e něco nebylo v pořádku. Myslím, e dopisy, které odesílal Hager na druhou stranu, musely přece jen být nějak zajitěny. Alarmovalo je to, pojali podezření. Hager nám o zajiování zpráv neřekl nic  a asi u nepoví. Je to pro nás poučení. Nesmíme je podceňovat. Pracují obezřetně!

Mám dopis přiloit ke spisům pro prokuraturu? otázal se poručík.

Ano. A vechny věci jetě jednou prověřit. Můe tady existovat sí. Co kdy Hager byl sám pod kontrolou, ani o tom věděl?

Gehlenova organizace varovala svého pióna. Ale bylo pozdě, díky včasnému zákroku Bezpečnostních orgánů, kterým se podařilo zachytit poslední dopis jedné série Jinak by pión Hager pokračoval dál ve své činnosti.

Klid na pracovníky Bezpečnosti vak přesto nečekal Bylo nutné vyhodnotit vechny skutečnosti, které případ pióna Hagera přinesl. Pro poučení  i pro dalí, opa tření.

Protoe boj na tajné frontě nekončí nikdy.

Ulice západního Berlína se topily v hluku aut i lidských davů. Probudily se do plného denního rytmu. Kadý spěchal, aby se dostal včas na své pracovitě.

edivá budova západoberlínského policejního komisařství, její čelní stěna nesla jetě nezahlazené stopy poslední války, vypadala, jako by jí vechen ten shon a zmatek v ulicích byl naprosto lhostejný. Svým zjevem majestátně říkala: zde je úřad, který nespěchál

Klid a pohodu vyzařovala i místnost číslo 53. Zařízení bylo skrovné: dva psací stoly, sraené k sobě u vysokého okna, nesoucího výrazné stopy dlouho nemyté venkovní píny, chladná obstaroní kamna v rohu, stolek s psacím strojem a dvě vysoké registrační skříně, které zhotovily zručné ruce řemeslníků asi tak počátkem tohoto století. Ve na svém zevnějku neslo stopy času i dějin. I dvoumetrový koberec od dveří s černými rozsetými dírkami, pozůstatky havých konců cigaret.

Za stolkem u psacího stroje seděl obtloustlý mu v policejní uniformě s rozepnutými knoflíky. Koili nazelenalé seprané barvy mu napínalo mohutné břicho. Masité prsty, ladící s pročervenaiým obličejem a holou lebkou, právě doklepaly na klávesnicích psacího stroje několik závěrečných úderů. Oči mue zběně prolétly napsaným textem a jeho ruka vytáhla dopsanou kartu zelené barvy.

Policejní úředník odsunul idli, povstal a dvěma kroky se dostal k psacímu stolu u okna. Se zafuněním usedl. Bylo na něm vidět, e je znuděn. Raději by poseděl u sklenice piva. Nasvědčovaly tomu i kapky potu na zroseném vrásčitém čele, které si utíral.

Jeho vodnaté oči se upřely na mladého mue sedícího u druhého stolu. Ten mlčel, jen napjatě sledoval policistu.

Dosavadní ticho v malé místnosti bylo přerueno slovy:

To bychom měli, Herr Hostaa.. * myslím ty karty, a jako by ze soucitu nad svým protějkem dodal:

To musí mít kadý Flüchtling. U nás jste skončil.

Zavolám ted Američanům a ti si pro vás přijedou. Jistě si vás jetě sami vyzpovídají. A jeho ruka se natáhla k telefonnímu aparátu.

Mladý mu s unaveným obličejem jen pokývl. Stejně moc nerozuměl německy. Pochopil stěí obsah řečených slov. Nerozuměl ani rozhovoru, který probíhal mezi policejním úřadníkem a někým na druhém konci vedení. Do německých výrazů se mísila i bručivá slova angličtiny.

Byl červenec roku 1955. Mladý mu na idli v místností policejního ředitelství v západním Berlíně  Neu-kělnu byl novopečený uprchlík z Československa Zdeněk Hostaa. Byl k smrti unaven. Límeček koile ho pálil pínou. Hnědé polobotky nesly stopy bláta.

Byl tady u přes padesát hodin. Dva a půl dne. A po celou dobu mu západoberlínská policie nedopřála chvilky oddechu. Jeden výslech následoval za druhým. Policisté se střídali. Jen on měl vechno vydret.

A ty otázky! Mluvte pravdu… mluvte pravdu. Popite vechno od počátku. Pak přiel nový úředník a zase stejné otázky.

Takhle si skutečně přijetí ve svobodném světě nepředstavoval. Myslel, e bude uvítán se vemi poctami politického uprchlíka. Neustále jim zdůrazňoval, e z Čes koslovenska odeel čistě z politických důvodů. A oni takhle. Jakoby je to vůbec nezajímalo. Ani pořádně vyspat jej nenechali. Včera ho dokonce fotografovali ze vech stran jako nějakého kriminálníka. Také mu vzali otisky prstů. Jetě má prsty zapiněné od barvy.

V uích mu zněla policejní němčina, vybavovaly se mu opovrlivé pohledy policejních úředníků v civilním obleku i krákoravý přízvuk četiny jejich tlumočníků.

Chvílemi v něm rostl odpor. To kdy jeho vzpomínky zaletěly do mládí, do doby nacistické okupace, kdy mu jednoho dne matka oznámila zdrceným zajíkavým hlasem, e u nemá otce. Zavradilo jej gestapo.

Ale i nyní, v této situaci, v kanceláří policejního ředitelství v něm vítězila dobrodruná povaha.

V duchu se uspokojoval. U Američanů to bude jistě lepí ne tady u těch nácků. K nim přece nepřiel. Proto neriskoval přechod přes hranici. Chce za velkou loui.

Leérně si přehodil nohu přes nohu a měl jen jediné přání: aby si ho u konečně Američané odvezli.

Zdeněk Hostaa neměl být zklamán. Američané přijeli brzo. Na zadním sedadle Chevroletu mu bylo dobře. koda, e ta cesta trvala tak krátce. Líbil se mu tichý chod motoru a jemné pohupování vozidla.

Za necelou hodinu vak poznal, e Američané ho také nenechají zahálet. A jestlie si myslel, e si u nich odpočine, pak byl velmi rychle vyveden z omylu.

V záchytné středisku pro uprchlíky na Manteufel-strasse, kam byl Hostaa z policejního ředitelství převezen, si jej pracovníci americké tajné sluby podávali půl dne. Výslechy byly velmi podrobné. Daleko podrobnějí ne na policejním ředitelství.

Druhý a třetí den Zdeněk Hostaa spal. Američané uznali, e je skutečně unaven. Nebylo nutné ho zbytečně přepínat. Základní výslechy byly hotovy.

V západním Berlíně nepobyl Hostaa dlouho. U čtvrtého dne svého pobytu u Američanů dostal letenku do západoněmeckého Frankfurtu nad Mohanem. K letadlu amerických okupačních sil ho doprovodil jeden z pracovníků berlínské sluebny CIC, jeho jméno prozrazovalo České předky: Kubitschek. Česky mluvil docela obstojně. Také jeho kulatý usměvavý obličej a klátivá chůze svědčily o tom, e mu v ilách nekoluje pravá americká krev. Vůbec se zjevem nehodil mezi ostatní pracovníky úřadovny CIC.

Na letiti ve Frankfurtu nad Mohanem Zdeňka Hosta-u ji očekával pracovník místní úřadovny CIC jakýsi Ulrich. Nasedli spolu do sluebního auta řízeného mladým vojákem americké armády a odjeli do Norimberka.

Vůz zastavil před honosnou vilou na Erlenstege-Eger-strasse obklopenou rozsáhlou zahradou. Kolem byl elezný plot prorostlý popínavými rostlinami, take dovnitř nebylo vidět.

Ulrich stiskl dvakrát tlačítko zvonku. Elektrický otvírač zabzučel. Dveře vily se otevřely a objevila se v nich silueta vyího mue. S okolním zeleným prostorem jasně kontrastovala jeho bílá koile s vyhrnutými rukávy. Obličej měl maskován stínem převislé větve katanu. Panovalo dusné a tíivé horko. Listy stromů visely ospale dolů.

Po stuce bílého chodníku se blíily ke dveřím vily dvě postavy. Stanuly pod schody. Z Ulrichových úst se ozvalo:

Halo, boss! Jsme tady. Ulrich vystoupil po schodech

k mui v bílé koili a něco mu rychlou angličtinou vysvětloval.

Hostaa mezitím Cekal. Rozhlíel se po okolí. Vytrhla Je] výzva, aby el dovnitř.

Ocitl se v prostorné hale s vysokým stropem. Pod nohama cítil měkký koberec a na sobě upřený pohled.

Tady vám představuji Mister Kollmanna, který se bude o vás starat.

Hostaa stisknul nabízenou ruku a pozdravil. Z úst mue, který mu byl představen jako Kollmann, se ozvalo nesrozumitelné zamruCení. Ale to u hovořil opět Ulrich:

Tak se tady mějte dobře, pane Hostao. Já musím jeti

Poplácal Hostau po zádech a pohybem ruky se rozloučil s Kollmannem. Mírně vrzající dveře vily se za ním zavřely. Několik vteřin bylo slyet klapající podpatky na chodníku k brance.

Hostaa s Kollmannem osaměli. Tlumeně k nim zaznělo startování auta a prudký rozjezd.

Půjdeme do mé kanceláře, vyzval Kollmann okounějícího Hostau docela přijatelnou četinou s jasným důrazem na ř, a otevřel dveře pokryté řezbářskými ornamenty. Naznačil dokonce Hostaovi, aby veel první. To mladíkovi imponovalo. Vstoupil.

Oproti ponuré vstupní hale byla Kollmannova kancelář prozářena světlem dvou velkých oken. Jasnost a určitou veselost kanceláře jetě zvyoval světlý nábytek, kterým byla vybavena. Moderní psací stůl, knihovna s hnědými hřbety knih, podlouhlý konferenční stolek doplněný rozkládacím divanem a křesly. Ve v krémové barvě. V rohu místnosti rozevřený miniaturní bar, v něm svítily lahve vinných i likérových značek, zdvojené zrcadlovou výplní.

Hostaa se zabořil do křesla, které pod ním pokleslo natolik, e mladíkovy dlouhé nohy pod úzkým stolkem zasáhly pičkami dřevěný trno. Tělem stoupal pocit jistoty a bezpečí.

Koutkem oka pozoroval Kollmanna manipulujícího sklenkami u minibaru. Slyel chřestění ledu o sklo a bublání nalévaného nápoje. Jeho rty se zachvěly touhou po ledovém doteku bílých krystalů zjemněných sladkostí alkoholu.

Hostaova ruka se bezděky posunula k obloenému

chlebíčku na podnosu u vázy s bílými květy. Neodolal. Chvatně skousl, polkl a omluvně zapátral prostorem. Nezjistil ádný náznak odporu, naopak. Úsměv Kollmanna, který právě stavěl na skleněný stolek dvě orosené sklenky, jej uklidnil.

Vděčně přijal Kollmannovu výzvu, aby se napili. Přiukli si. Skleničky vydaly výkově odliné tóny. Hostau típl do jazyku chlad i ostrost skotské whisky. Nebral vak na nic ohled. Obsah sklenky mu zmizel naráz v íznivých ústech. Chybu si uvědomil, kdy zachytil Koll-mannův překvapený pohled. Hostitel mu sice dolil, ale krátká siesta tím zřejmě skončila.

A dáme se do práce, řekl Kollmann. Popite přesně vá útěk z Československa. Vím, e jste u o tom hovořil na policii, ale já bych chtěl slyet vechny podrobnosti!

Teprve teď si Hostaa viml dvou otáčejících se cívek magnetofonu na konci stolu. Ani nezaregistroval, kdy Jej Kollmann spustil. Začal tedy posluně vyprávět:

S kamarády jsem se připravoval na útěk v roce 1953. Ale nevylo nám to. Pokusili jsme se přejít hranice u Dačic, ale v poslední chvíli jsme si to rozmysleli. Neznali jsme dobře terén a měli jsme strach, e by nás mohli chytit.

Kollmann, pohrávající si sklenkou v ruce, ho přeruil:

Dobře, ale mě zajímá vá nynějí přechod. O tom povídejte!

Domluvil Jsem se s kamarádem Janem. Pracovali Jsme spolu v Jáchymově. Nelíbilo se nám to. Vzali jsme si dovolenou, jako e Jedeme na Spartakiádu do Prahy. Nebylo v tom nic nápadného, protoe tam jezdilo hodně lidí z celé republiky. Kadý z nás měl sportovní vak, abychom nebyli nápadní a vypadali jako turisté. V Praze Jsme se dlouho nezdreli. Odjeli jsme 2. července do Děčína a hned jsme se pěky vydali směrem na Hřensko.

Hostaa se napil ze skleničky.

Asi kolem půl osmé večer jsme přeli hranice kolem řeky do východního Německa. Nikdo si nás neviml, i kdy bylo jetě světlo. Pak jsme pořád pěky pokračovali na Bad Schandau. Znal jsem tady krajinu jetě z doby, kdy jsem jezdil Jako plavčík na lodi. Víte, u plavby na Labi, dodal na vysvětlení. Já se toti začal učit lodníkem. Ale jednou, to bylo v Magdeburku,

kde Jsme právě kotvili, mě přepadl náhle stesk a ]á se vydal bez dovolení domů. A oni mě za to vyhodili. Bylo to v roce 1952, tehdy ml bylo estnáct let. Pokouel Jsem se pak znovu dostat místo u plavby, protoe má to bavilo, ale u mě nevzali.

Kollmann rozbalil balíček cigaret a nabídl HostaovL MCo po přechodu hranic?

S ádnými potíemi Jsme se nesetkali. Pozdě večer Jsme dorazili do Wehlenu, kde Jsme se zastavili v takové malé hospodě. Jak se ta hospoda Jmenovala, u sl nepamatuji. Protoe Jsme neměli peníze a padali hlady, prodal můj kamarád číníkovi hodinky za edesát marek. Zdreli Jsme se něco přes hodinu. Pak Jsme si na místním nádraí koupili Jízdenky do Drádan. Tam Jsme ráno chytili rychlík do Berlína a na cestě se to pak stalo. Myslím, ta nehoda .,.

Jaká nehoda? zeptal se s Jistým napětím Kollmann, V předměstí Berlína byla ve vlaku ára. Volkspoli-zei. Můj kamarád Jan Jim padl do rukou. Zahlédl Jsem ho, kdy jej policisté odváděli. Od té chvíle jsem ho u nespatřil. Já měl těstí… kdy Volkspollzei přicházela k vagónu, ve kterém Jsme Jeli, vlezl Jsem si na záchod a postavil se za dveře. Nechal Jsem Je pootevřené …

Hostaův hlas se chvěl, Jako by znovu proíval napjaté okamiky.

Jeden policista stál po celou dobu prohlídky nedaleko. Slyel jsem ho přecházet. Asi hlídal dveře, aby nikdo nevystoupil. Vechno trvalo kolem dvaceti minut. Pak se vlak dal do pohybu a já u věděl, e Je to dobré. Tak Jsem se dostal do východního Berlína. Na západ Jsem přeel nedaleko Brandenburské brány. Ta byla mým orientačním bodem. A dalí u víte. Sel Jsem na západoberlínskou policii. Po výslechu mě předali Američanům… jako vám, tomu Kubitschkovi na Pod-bielsky-Allee.

Velmi nesměle, téměř eptem Hostaa dodal:

Nabízeli mi nějakou spolupráci v boji proti komunismu. Říkali, e je to moje povinnost. Já to ale nepřijal. Chtěl bych někam za vodu, do Ameriky nebo do Austrálie. Tak jsem si řekl, e nemá cenu něco slibovat, co bych nemohl splnit…

Hostaa si myslel, e ted bude mít na chvíli pokoj. Srovnával si v hlavě mylenky. Ale náhle jej ze idle

zvedlo zařvání. Mimoděk zvedl ruce k obraně. Vůbec svého milého hostitele nepoznával.

Tak dosti Jak dlouho budete jetě kecat a vymýlet si pohádky? To vám mám snad věřit? řval Kollmann.

Hostaa začal bojácně ujiovat:

Já ale mluvím pravdu, čistou pravdu. Nic Jsem nezamlčel.

Hlas se mu třásl vzruením a obavou, e ten druhý mu neuvěří.

A Jako blesk přiel úder:

Já vám dám politické důvodyl Jste Jetě cucák. Je vám dvacet let. Kdo by vás tam v Československu pronásledoval? Nechtělo se vám makat a tak Jste přistoupil na jejich nabídku …

Co  na Jakou nabídku? O ničem nevím, zoufale drmolil Hostaa.

Tak já vám to řeknul Vy Jste toti agent Československé zpravodajské sluby, která vás sem vyslala!

S Hostaou se začala místnost točit. Cítil svíravý pocit v aludku. Jehu ústa zimničně blekotala, e Je politickým uprchlíkem a nikdy neměl nic společného s Československou zpravodajskou slubou. Naděje v Američany se hroutily.

Z místnosti se téměř vypotácel. Ani pořádně nevnímal, co jedl k pozdnímu obědu. Ačkoliv byl unaven, strávil celou noc v Jakémsi polospánku, přeruovaném neodbytnými mylenkami.

Netuil, e Mister Kollmann si svůj úder přesně vypočetl. Novopečený uprchlík se mu z dosavadních výslechových protokolů i z osobního poznání docela zamlouval. Ale Kollmann věděl, e Hostau musí zastrait, vzít mu vechny naděje, rozbourat jeho vzduné zámky a naděje na pohodlný ivot. Mohl čekat. Měl času dost A věděl, kdy dostane Člověka do neřeitelné situace, můe s ním pak dělat, co chce. A Mister Kollmann i jeho bossové v CIC měli s mladým Zdeňkem Hostaou dalekosáhlé plány.

Věděli, e mají před sebou mladíka, touícího po dobrodruství, s vidinami a iluzemi o západním způsobu ivota. A také člověka, který v Československu ve SVA-ZARMU prodělal výsadkářský výcvik.

Z americké vily na Erlenstege byl Hostaa za několik dní převezen k sérii dalích výslechů do Justičního paláce v Norimberku. Tváře výslechových pracovníků americké CIC se před ním střídaly Jako v kaleidoskopu. A neustále ste]ný kolotoč otázek:

 osobní data, zaměstnání, poměry v něm, příbuzní, známí, vojenské posádky, umístění a výroba závodů, jejich produkce, funkcionáři lidosprávy a KSČ, jaké sovětské vojáky viděl ve východním pásmu, zda se stýkal s československými funkcionáři, důstojníky, koho zná z Bezpečnosti.

Nekonečný proud otázek, často záludně opakovaných.

V rámci spolupráce mezi členskými zeměmi Severoatlantického gaktu předali Američané k dalím výslechům Hostau v Justičním paláci do rukou Francouzů. Ti měli zájem zejména o letitě, počet a typy strojů. Umístění leti, která znal, musel ihned vyznačit na mapě.

Po Francouzích nastoupili odborníci z anglické Intelligence Service. Jejich zájem se koncentroval na průmyslové objekty, výrobu, hospodářské pracovníky, inenýry a na ve, co souviselo s politickou situací a náladami obyvatel v Československu.

S Angličany byl Hostaa celkem spokojen. Nikdy nekřičeli jako ostatní a výslechy probíhaly spíe formou přátelského pohovoru.

Hostaa zde poznal pracovníky IS Tony Lakomého, původem odněkud z Moravy a pana George. Také mu nabídli spolupráci s jejich organizací. Nepřijal. Neměli mu to za zlé. Kdy se s ním Tony Lakomý loučil v Justičním paláci, ujistil ho, e změní-li své rozhodnutí, můe za ním kdykoli přijít. Jaksi mimochodem Hosta-ovi naznačil, e by se mohl přimluvit při projednávání formalit spojených s výjezdem do zámoří…

Výslechový kolotoč výzvědných slueb NATO kolem Hostai trval plných čtyřiadvacet dnů. A kdy z Hostai dostali poslední informaci a on si připadal jako vysátý citrón, vykopli ho do tábora VALKA u Norimberka.

Vstupoval tam se strachem. Slyel o VÁLCE nepěkné věci. A byl teď sám a docela bez prostředků. Ustaly almuny po pěti markách a dávky amerických cigaret, které dostával během výslechů. Také strava byla nesrovnatelně horí. Kolem samé cizí tváře. Denně musel bo-povat o holou existenci.

Zoufale se snail opatřit si rychle nějaké zaměstnání, aby mohl z těch denních rvaček a zlodějen uprchlickéno tábora odejít. Ale byl bez dokladů. Měl pouze průkaz nocleníka ve VÁLCE. A ten nikdo neuznával.

Podal sl ádost o přijetí do americká armády. Byl porván k psychotechnickým zkoukám, které úspěně sloil. Pak mu ale bylo s politováním oznámeno, e čekací doba činí Jeden rok.

Poádal Svaz politických uprchlíků4* v Norimberku, aby mu sprostředkoval přijetí do stráních oddílů okupačních armád v západním Německu. Opět ve zkrachovalo. Neměl doklady a proto ho nemohli přijmout.

Pak přila nabídka od úřednice mezinárodní organizace pro uprchlíky IRO, jakési paní Jiráskové. Mohl by si prý vydělat pár marek příspěvkem pro rozhlasovou stanici Svobodná Evropa.

Souhlasil. Byl bez marky v kapse. Zaplatili mu cestu vlakem do Mnichova. Namluvil zde tvavou relaci o podniku SIGMA. Odměnou byl zklamán. Dostal dvacet marek a opět se vrátil do tábora VALKA.

Do píny, nevázané prostituce a beznaděje. Odměna ze Svobodné Evropy byla za týden pryč. Zase byl bez peněz.

Nemohl tuit, e ve Je součástí plánu americké tajné sluby CIC. její pracovníci dobře věděli, v jaké se nalézá situaci. Zbavovali ho iluzí. Systematicky a bezohledně.

Hostaa byl pod neustálým dohledem. CIC neuel Jeho Jediný pohyb. Vechny informace se sbíhaly do rukou usměvavého mistra Kollmanna. Ten věděl své.

Plánoval Hostaovo vyuití. Potřeboval Jej pro práci za umavskými hvozdy.

Byl to docela obyčejný den. Jen slunce nevědělo, zda přidat hřejivých paprsků krajině, která uívala poslední douky zimního spánku. Přes mírný mrazík vechno nasvědčovalo tomu, e Jarní probuzení u není daleko. Ve větříku bylo něco zvlátního. Rozruovalo to chřípí, i kdy to bylo neurčité, bez vůně či náznaku.

Změ baráků v táboře VALKA působila ospalým dojmem. Prostranství zelo téměř prázdnotou. Jako by zde byl jiný svět, Jeho se příroda vůbec nedotýkala. Jen komíny vyfukovaly pravidelné kotoučky dýmu.

Mezi Jednotlivými baráky bloumal mu. Bez cíle. Jednou vedly jeho kroky napravo, podruhé nalevo. Nevěnoval pozornost svému okolí. Jeho hlava byla skloněna, snad aby se včas mohl vyhnout nesčetným kaluím s vráskami ledu na okrajích. Boty měl pocákané blátem. Vyhrnutý límec otřelého kabátu pískově hnědé barvy óbepínal ui a tváře. Vyčnívala z něho pouze ktice rozházených vlasů. Ruce měl zabořeny do kapes. Právě chtěl zahnout k hlavní bráně, kdy za sebou zaslechl skřípavé kroky a volání s ikovským přízvukem:

Tak ]ak se vede, Hostao? Jste nějak pobledlý. Vám se v naem penzionátu nelíbí?

Hostaa se prudce otočil a spatřil před sebou mue, kterého znal pod jménem Lesný. Věděl, e je to také uprchlík z Československa, a e je tady ve Válce delí dobu. Přiel před ním. Několikrát se potkali v restauraci u piva, ale blíe ho neznal. Proto mu také nakvaeně odsekl:

Dej mě pokoj, vidí sám! O práci nezavadím a kouřil bych, a bych plakal. Zkusil jsem u vechno a pořád to jde dokola: máte doklady? Ne? Tak poklona. Stojí to za starou bélu. Takhle jsem si to nepředstavoval, vylil si chmurné mylenky a závistivě pohlédl na vihácké oblečení Lesného.

Ten se usmál, vyndal krabičku a nabídl Hostaovi: Tak si zakuřte, kdy máte takovou chu.

Hostaa lačně sáhl po cigaretě. Byla to Camelka. Nedočkavostí zlomil první sirku. Lesný pohotově cvakl zapalovačem. Hostaa zahuhlal slova díků a rozkalal se. Poslední nedopalek, který vytrachal v kapsách, vykouřil včera večer. Pocítil dva údery do zad.

Jen se mi neudus, smál se Lesný. Pojď se trochu projít. Popovídáme si. Vidím, e jsi na tom nějak patně. A Lesný vzal Hostau pod paí.

Hostaa neodporoval. Jen si Lesného při chůzi koutkem oka prohlíel. Byl starí asi o pět let, tíhlý, vysoký Trochu zvlátní byly jeho nazelenalé oči Jako oči kočky připravené ke skoku. Také pohyby jeho těla připomínaly něco z dravčí nátury. Úzký knírek pod nosem naznačoval bohémské sklony. Zjevem musel mít Lesný určitě úspěch u děvčat, zejména kdy i oblečení nasvědčovalo, e majitel na tom není tak patně. Hostaa sjel pohledem na své téměř prolapané boty a otřepané nohavice. Pak si teprve uvědomil, e Lesný se ho na něco ptal.

Flákám se tady pěkných pár týdnů a vyhlídky jsou pramizerné. Do veho bych kopl!

Je ne tak zhurta, řekl Lesný a odcvrnkl ledabyle prostředníkem dlouhý nedopalek cigarety. Podívej se na mě! Vypadám snad patně? To <*e jeden musí chopit příleitosti, kdy se mu naskytne.

Ty má jistě práci, zabručel Hostaa.

Lesný se zastavil, chvílí si Hostau prohlíel a pak se ho zeptal:

Tys nemluvil s Američany nebo Angličany?

Ale ]ó, mluvil..Hostau trochu překvapila tak přímá otázka. Něco mu říkalo, e nebyla poloena jen tak do větru. V mysli mu ale probleskla vzpomínka, Jak skončily rajské hostiny z doby jeho výslechů a tak popuzeně dodal:

Ti by chtěli Jen vědět a kdy člověk u nic neví, tak do ně] kopnou. Jako do mne…

Já myslím, e na své lidi nezapomínají! opáčil Lesný. Jene to se člověk musí patřičně chovat, ví, Jaksi se nestavět moc na zadní. Jó, ty ideály o slunných pláích a hromadách peněz! Tady ti nikdo nic zadarmo nedá! Napřed se musí ukázat a pak teprve bude mít naději!

Hostau přestaly bavit Lesného náznaky a proto se zeptal přímo:

A ty? Jsi s nimi v nějakém styku? Já je viděl naposledy, ani nevím kdy. Kdy jsem byl u toho Kollmanna …

Při vyslovení Kollmannova jména se zarazil. Nebyl sl jist, zda je měl vůbec vyslovit.

Lesný ho uklidnil:

Jen mluv dál!

Taky mně nabízel, abych pro něj dělal. Stejně jako ti v západním Berlíně. Já ale chci ven… mimo Evropu

Lesný se zasmál.

Myslí, e bez jejich pomoci se dostane za moře? Blázne! To si v penziónu VALKA pobude hodně dlouho. A podívej se na sebe, jak vypadá. Znám to tu moc dobře!

Po kratím odmlčení Lesný dodal:

Co bych ti tajil? Já s nimi dělám!

Hostaa nebyl ani příli překvapen. Slyel o těch věcech v táboře víc ne dost. Lidé, kteří dělali, co byl výraz kadému srozumitelný, se od ostatních odliovali na prvý pohled. Čisté obleky, marky v kapse a cigarety, ty byly poznávacím znamením téhle sorty. Některý z nich náhle zmizel z tábora, pak se někdy objevil a opět zmizel, převáně natrvalo. Vyprávěly se o nich různé zkazky, ale nikdo nevěděl nic určitého. Jen sorta tzv. verbířů sídlila v táboře trvale.

Lesný se naklonil k Hostaovi:

Kdy jsme tehdy byli spolu ve Svobodné Evropě, to nebylo jen tak. Byla to zkouka, jak se tomu říká: loyality. Chtějí, abys byl doma zkompromitován. Ted u nemůe zpátky. Obstál jsi dobře. Kadému takovou příleitost nedávajíl

Lesný se nadechl.

Náhodou vím, e Kollmann, kterého jsi jmenoval, na tebe nezapomněl. Čekají. Mají času dost. Kdybys ale náhodou chtěl, mohl bych ti to zprostředkovat.

To byla konkrétní nabídka. A Hostaa ji bez váháni přijal. Jen se zeptal, zda s Kollmannem přímo.

Lesný zavrtěl hlavou.

Ne, myslím s Američany. Vyplní dotazníky, bude dostávat prachy a cigarety. Není to patné: na počátku pět marek a pak se to zvýí na pětadvacet marek týdně. A asi stovku cigaret. Mohl by sis polepit. Oni ti pak také píchnou. Mám to tedy domluvit?**

Ano, jistě, řekl Hostaa.

Tak se mi líbí, chlapče. Podívej… přítí úterý počká támhle u lesíka na cestě, a Lesného ruka ukázala směr. Hostaa ji sledoval.

Tam nad táborem, přesně ve tři odpoledne. A poleze z tábora, tak dej pozor. Nikdo tě nemusí vidět. Jinak jazyk za zuby. Nikomu ani slovol Lesný měl náhle naspěch.

Hostaa ho sledoval pohledem, a mu zmizel za vlnou terénu. Povzdechl si a vydal se k barákům. Musel do fronty na jídlo. Vytrávilo mu. A přece jen měl lepí náladu: nezapomněli na něj ..

Mister Kollmann spokojeně pokýval hlavou, kdy mu agent Lesný ohlásil výsledek svého setkání s Hostaou. Takhle nějak si to představoval, kdy se s tím mladým muem zabýval. Měl svá zkuenosti a znal psychologii. Nepřipravoval lidi na nějakou bezstarostnou procházku nebo výlet. I pobyt v táboře VALKA byl součástí přípravy. Vybraná osoba musela klesnout do bezvýchodných poměrů, aby si pak váila dobrodiní, které jí nabídli. Málokdy se stalo, e postup nevyel. Stávalo se to jen u slabých lidí, bez vůle rvát se o holý ivot. Výjimkou nebyly i občasné sebevrady. Přísun dalího lidského materiálu vak pokračoval Bylo vdy kam sáhnout. Přednost měli mladí lidé se sklonem k dobrodruství. Kollmann věděl, e kdyby Hostaa i tentokráte odmítl

nabídku, pak by jistě přiel za měsíc či dva. A sám. Po odchodu agenta Lesného vydal telefonicky příkazy.

Hostaa byl přítí úterý u od rána nesvůj. Pečlivě si vykartáčoval obnoený svrchník, vyčistil boty, načesal vlasy, aby na odpolední schůzce udělal dojem. Do řady na oběd se postavil u v půl dvanácté. Před druhou hodinou opustil tábor ve VÁLCE. Kráčel pomalu, ale přesto u po půl třetí byl na místě u lesíka. Uprchlický tábor s ohraením leel před ním jako na dlani. Takhle jej jetě neviděl.

Posadil se na pařez mezi stromy asi deset metrů od pokraje lesa. Měl dobrý výhled na cestu a sám byl dostatečně kryt před nepovolanýma očima. Zapálil si zbytek cigarety a čekal. Naslouchal klidnému, vyrovnanému umění lesa. Cítil vůni jehličí.

Pak zaslechl hučení motoru. Po polní cestě se blíil světlý automobil. Vířil mračna prachu. Vůz přejel asi o padesát metrů dále a zmizel z Hostaova zorného pole za stromy. Mladík vstal a vydal se směrem, kde předpokládal, e vůz zastavil. Prodral se nízkým mlázím a uviděl před sebou světle zelený Volkswagen a u něho tři mue. Doel k nim. Poznal Lesného, který ho uvítal a představil oběma muům. Prohlásil o nich, e jsou to jeho američtí přátelé.

Hostaa neznal ani jednoho. Nikdy se s nimi nesetkal.

Jeden Američan asi třicetiletý s krátce sestřienými vlasy. Obličej mu kryly velké tmavé brýle se silnými obrubami. Hostau napadlo přirovnání: profesor. Svět-lounce bílou koili doplňoval lehký plá, který měl Američan přehozen přes ruku. Pozdravil Hostau plynnou četinou s anglickým přízvukem.

Také druhý mu pozdravil Česky. Byl mladí. Asi estadvacet let. I jeho obličej lemovaly tmavé brýle. Osta obou pracovala bez ustání s chuchvalci výkačky.

Lesný se od trojice vzdálil. Prohlásil, e se jde podívat po lese. Jeho nepřítomnost byla zřejmě předem domluvena.

Zpravodajtí pracovníci CIC přeli bez okolků k věci: zda je Hostaa ochoten spolupracovat a docházet do Československa, přirozeně tajně. Slíbili mu, e bude pro tyto úkoly náleitě vykolen a zabezpečen, take jakékoli obavy jsou zbytečné. Po splnění úkolů mu pak zajistí vycestování do zámoří podle jeho přání. Neopomněli zdůraznit finanční efekt spolupráce.

Po mírném zdráhání Hostaa přistoupil na vechny poadavky Američanů a přislíbil spolupráci. Byl poučen o tom, aby nikde a před nikým nevykládal, co bylo dojednáno.

Setkání skončilo za dvacet minut. Na rozloučenou dostal Hostaa pět marek a 40 amerických cigaret s příkazem, aby se dostavil na stejné místo ve stejný čas za týden.

Týden mu utekl jako voda. Peníze byly utraceny a cigarety vykouřeny. Na schůzku se dostavil přesně. Lesného si tentokrát Američané s sebou nepřivezli.

Ve mělo rychlý spád. V autě byl s ním sepsán obsáhlý dotazník, zejména ke známým v Československu. Na zvlátním formuláři pak svým podpisem potvrdil spolupráci s CIC. Do jeho kapsy putovalo pět marek a edesát cigaret.

Dojednali s ním systém pravidelných týdenních schůzek a slíbili pravidelnou odměnu od doby, ne bude definitivně rozhodnuto o jeho spoluprácí. CIC Hostau jetě prověřovala.

Po třech týdnech pocítil Hostaa první zásah CIC. Byl přemístěn z tábora ve VÁLCE do uprchlického tábora ZINDORF. Američanům toto místo lépe vyhovovalo. Hostaa zde vůbec nebyl znám a schůzku se mohly konat V místních hostincích. Do tábora ZINDORF přiel Hostaa pod Jiným jménem. CIC ho vybavila faleným průkazem na Jméno Josef Kovář.

Hostaa byl navýsost spokojen. Dostával od Američanů deset marek a sto cigaret týdně. Jídlo měl v táboře zadarmo. Mohl si nyní také Jednou týdně vyjít a dopřát si zábavu se sklenkou vína nebo piva. O své budoucnosti příli neuvaoval. Přemýleli vak o ní pracovníci CIC…

Jednoho dne Hostaův pohodlný ivot skončil. Američané uzavřeli prověrky a milému Hostaovl oznámili, e je přijat na základě své ádosti do Jejich slueb. Trochu se divil té formulaci, ale raději mlčel, aby si něco nepokazil.

Byl převezen do americké konspirativní vily na LUDWIGHOHE. Před odchodem z lágru ZINDORF pečlivě vyplnil odhláku, kde podle instrukce uvedl, e odchází na dovolenou. Spolubydlícím řekl, e dostal konečně práci ve Frankfurtu.

Konspirativní vila, jednopatrová zděná budova s dvakrát lomenou střechou byla obklopena rozsáhlou zahradou s bazénem. Ihned po příchodu byl Hostaa poučen, e do vily si nesmí vodit ádné návtěvy, ani o ní někde vykládat.

Setkal se zde s Lesným. Ani ho to moc nepřekvapilo. Dostal pokojík v prvém patře s postelí, stolkem a skříní.

Druhý den se setkal se starými známými: pracovníky CIC Ulrichem a Kollmannem.

Setkání s Kollmannem bylo přátelské. Kollmann byl jako med. Ujistil Hostau, e v něj věřil, těí ho, e se scházejí na společné frontě. Po úvodních formalitách dostal Hostaa krycí jméno JOSEF. Od té chvíle ho nikdo jinak ve vile nepojmenoval.

Kollmann ho také upozornil, aby nehovořil před kuchařkou ve vile Idou Telemarkovou a topičem Pohlan dem. Oba byli Němci v amerických slubách

Hostaa brzy poznal, e Telemarková je velmi zvídavá a upovídaná ena, asi padesátiletá. Pohland byl naproti ní mlčenlivý stařík s věčnou dýmkou v ústech.

Nejpříjemnějí pro Hostau bylo Kollmannovo sdělení, e od nynějka bude dostávat týdně 25 marek a 200 cigaret. Po dlouhých týdnech odříkání v uprchlickém táboře to znělo jako pohádka Byl na své poměry zámoným člověkem.

To byla příjemná stránka jeho bytí. Ale pohodlný ivot definitivně skončil. Nastávala práce, jestlie si Hostaa myslel, e kolení bude pro něj zábavou, pak u po týdnu ho Kollmann vyvedl z omylu. Vynadal mu, e věci se musí učit nazpamě, a nebrat je na lehkou váhu. A hned Hostau pořádně skřípl. Zarazil mu na čtrnáct dní vycházky. Hostaa se musel učit 1 o nedělích.

Vtěpoval si do hlavy označení hodností, druhů vojsk, poznávání jednotlivých zbraní, letadel, munice. Učil se zacházet s různými typy fotoaparátů, kreslit plánky objektů.

K praktickému výcviku patřilo překonávání drátěných zátarasů na hranicích, práce s isolačními kletěmi, zahlazování stop. Pak přistoupila orientace v terénu podle kompasu i hvězd, sebeobrana a střelba.

Po dvou měsících intenzivního kolení dolo na praktickou prověrku znalostí. Hostaa dostal za úkol vniknout nepozorovaně do amerických kasáren ve FUrthu a Ďutzenreichu. Měl pořídit popis veho, co viděl a nákresy vnitřního rozloení kasáren.

Ke Kollmannově spokojenosti splnil úkoly na výtečnou. Pomohla mu vrozená drzost a schopnost kombinovat.

V obou případech vyuil nepozornosti řidičů amerických nákladních aut, kteří ho nevědomky provezli přes stráe u vchodů kasáren. Zpět se dostal stejným způsobem. Kollmannovi se to líbilo.

Týden za týdnem utíkaly. Z Hostai se stával kvalifikovaný agent schopný plnit úkoly CIC za zelenou hranicí.

A tak si jednoho dne Kollmann zavolal Hostau do kanceláře, pohostil jej koňakem a bez úvodu začal:

Josef, vechno jste absolvoval dobře, jsem s vámi spokojen. Podíváte se na druhou stranu.

Hostau trochu zamrazilo, i kdy to čekal kadým dnem. Zeptal se:

Kdy mám jít?

To uvidíme. Ale chci si teď s vámi pohovořit o úkolech, které budete plnit. Máme předevím zájem o nový občanský průkaz  ten byste měl získat za vech okolností. Za kadý získaný kus vám po návratu vyplatím pět set marek. Za přechod tam a zpět dostanete také pět set marek … pěkné peníze, co?

Hostaa souhlasně přikývl.

Ale potřebujeme také průkazy branců, vojenské kníky, osobní doklady, různá potvrzení ze zaměstnání s razítky podniků, pokračoval Kollmann. Jak je získáte, je mi jedno. Byl jste k tomu kolen. Věřím, e úkol splníte stejně dobře, jako jste se dostal do kasáren.

Při zmínce o kasárnách se Kollmann usmál. Také Ho-staovi zajiskřilo v očích.

Kollmann se věnoval Hostaovi celý týden. Agent dostal seznam vojenských objektů v různých částech republiky, kterému se učil nazpamě. Měl objekty podle moností vyfotografovat a popsat. Podle Hostaova návrhu pak společně probírali osoby, které by měl v Československu vyhledat a poádat o pomoc.

Pobyt Hostai v Československu byl stanoven na dobu jednoho měsíce. Kollmann Hostaovi slíbil, e při úspěném splnění úkolů za zelenou hranicí ho pole do speciální koly, aby si dokončil parautistický výcvik. Z rozsahu a zaměření úkolů bylo zřejmé, e Hostaova cesta do Československa je předevím jeho závěrečnou prověrkou.

Na konci týdne mu Kollmann předal nové osobní doklady: občanskou legitimaci na jméno Pavel NOVÁK, číslo 37 06 15/021 vydanou Veřejnou bezpečností v Teplicích; osobní průkaz NDR na Jméno Paul KRAUSE; osvěd-čení o zaměstnání na stavbě a potvrzení o pojitění. Dokumenty byly k nerozeznání od pravých.

Byla mu stanovena trasa přechodu přes západní Berlín, území Německé demokratické republiky k československým státním hranicím v prostoru Labe. Pracovníci CIC vycházeli z toho, e Hostaa tento prostor hranic znal.

A tak agent Hostaa, nyní u Pavel Novák nebo Paul Krause si cpal ve zbývajících dnech do hlavy poslední detaily svého poslání.

Současně s Kollmannovým sdělením, e jeho odchod je stanoven na 29. dubna, dostal Hostaa buzolu, gumové rukavice a kletě na překonávání drátěných zátarasů.

Dne 27. dubna duněly motory amerického vojenského letounu směrem k západnímu Berlínu. Americká pionání sluba CIC zahajovala akci: vysazení agenta do Československa. Dobře vykoleného a vybaveného falenými průkazy i penězi.

Zelený čtyřmotorový vzduný obr s označením UNITED STATES AIR FORCEw a bílými hvězdami na bocích vstoupil do vymezeného leteckého koridoru ve směru na západní Berlín nad územím Německé demokratické republiky. V 15.10 hod. pilot mírně potlačil stroj do předepsané letové výky. Počasí vyhovovalo. Bylo mírně zataeno. Viditelnost přeruovaly jen malé, nízko letící mráčky, které mizely jako mávnutí proutku za ocasními plochami letadla Let probíhal podle plánu. Spojení s leteckým kontrolním střediskem čtyř mocností v Berlíně bylo navázáno. Letadlo bylo pod jeho kontrolou.

Vzduný kolos amerických okupačních sil v západním Německu měl pouze dva pasaéry a vezl několik beden letecké zásilky. Pouze pilot jako jediný člen posádky věděl, e dva mui vzadu, které naloili na frankfurtském letiti, jsou mister Kollmann a jeho společník Tak alespoň stálo v letovém příkazu, který dostal před startem. Jméno společníka neznal a také se o ně nezajímal. Letí dnes zvlátní sortu pro CIC. Poznal to podle poznámky na příkazu: v případě nepříznivého počasí nebo potíí v letovém koridoru Ihned změnit kurs na Frankfurt.

Vezl u hodně takových tajemných pasaérů. Není jeho byznysem, aby se blíe zajímal o cestující. Jeho povinností je, aby lidský a zboní náklad dopravil bezpečně do západního Berlína.

Oba mui seděli v potemnělé kabině letounu. Pouze vpředu nade dveřmi pilotního prostoru svítilo malé zelené světélko. Sedadla byla tvrdá. Nebyl to stroj zařízený na přepravu civilních pasaérů. Oba mui mlčeli. Podřimovali. Mladí z nich je Zdeněk Hostaa, nyní Pavel Novák nebo Paul Krause. Letí plnit svůj první úkol. Z příkazu CIC. Za dva dny … tedy 29. dubna 1956 by měl vidět opět Prahu. Jeho mylenky zaletěly zpět, vzpomíná na ten necelý rok ve svobodném světě:

Počátky byly patné, ale tak to asi muselo být. Zavinil si to taky sám. Kdy potkal poprvé Kollmanna, měl přijmout jeho nabídku hned. Vyslouil si tu pínu a neřádstvo ve VÁLCE. Kdy se s Kollmannem dohodl, měl peníze ihned a mohl si i vyrazit. Nebyl u tím pinavým Flůchtlingem, na které se Němci dívají jako na nevítanou přítě. A kdy měl peníze, byla i děvčata hned přítulně jí. Jako ta Pinnie Ziegenbaldová, kterou poznal v zinsdorfském lágru. A pak ta hezká čínice v BAY-RISCH ZELL… malém příjemném zapadlém pajzlíku. Ano Hilda, Hilda Schornbaumová se jmenuje. A má ho ráda. Viděl se, jak ji objímá a tiskne. A se vrátí, tak se spolu zase pořádně rozoupnou! Ta bude koukat, co dokáe! Nedá si u nadávat, e si ji tajně vodil do kon-spirační vily na LUDWIGHOHE … A také Kollmann bude valit oči, a se Josef vrátí. On těm komunistům ukáe … úkoly nejsou přece tak těké … nějaké ty občanské průkazy, fotografie, nákresy …

Ze snění a polospánku, do kterého nevědomky v uspávajícím hučení motorů upadl, vyruilo Hostau cloumání Jako z dálky slyel hlas:

No, tak se probuďte, člověče! U jsme tady. Přistávámel

Protřel si oči a oběma rukama upravil vlasy. To u ale cítil charakteristické zhoupnutí a tvrdé, rychlé nárazy podvozku o betonovou přistávací dráhu Okénkem viděl míhající se siluety letadel na letové ploe.

Motory nebylo téměř slyet. Stroj zabočil prudce doprava a stanul.

U vysunovacích schůdků z letadla zastavil vzápětí černý mercedes se zelenou poznávací tabulkou US FORCES.

Jeho nitro rychle pohltilo oba pasaéry v civilním obleku. Bez jakékoli kontroly vyrazil vůz z letitě

jízda netrvala dlouho. Řidič, mladý americký voják, se na nic neptal. Oba pasaéry vyloil před penziónem WELSING v západoberlínské čtvrti Dahlen V hale uviděl Hostaa povědomou tvář. Rychle sl vzpomněl: mister Kubitschek. Tentokrát on oba pozdravil, zavedl Hostau do Jeho pokoje a úsluně se ptal, zda má nějaká přání. Pak nechal agenta o samotě

Hostaa se oholil, osprchoval a zalehl do bělostné postele. Spal do esti večer. Kollmanna zastihl v hale Odjeli spolu na večeři a pak se vydali po západoberlín-ských nočních podnicích.

Kollmann uměl působit na lidi. Věděl, e Hostaa miluje noční ivot. Proč mu tedy nedopřát trochu zábavy, při ní si můe také sám uít za sluební peníze? Kdo ví, zda se Hostaa vrátí Kollmann si nedělal iluze. Peníze tekly proudem stejně Jako víno. Tvrdý alkohol Koll mann nepřipustil Myslel dopředu Kdy údery hodin ozná milý dvanáctou, přes agentovy protesty objednal taxi a odjeli zpět do penziónu Zítra Je čekala práce, oba museli mít jasnou hlavu

Kdy se ráno Hostaa objevil vyspalý a odpočinuty kolem deváté hodiny v Kollmannově pokoji, uvítal ho společník slovy:

Asi Jste na mě natvaný, e jsem vám včera v baru přeruil epizodku s tou blondýnkou Ale udělal jsem to abyste měl dnes čistou hlavu Nemůeme akci odkládat Vynahradíte si to, a budete zpátky z akce. Nebude to tak dlouho trvat. .

Hostaa se Kollmannovi omluvil Nemyslel prý to zle Předpokládal prostě, e to potáhnou a do rána Bylo to tam pěkné, dodal Udělal jste mi radost Řekl to spíe proto, aby Kollmanna naladil Ten se usmál, urovnal si kravatu a rychle dopil álek Černé kávy na nočním stolku Pokynul Hostaovi:

Tak do prácel

Oba seli do přízemí penziónu V hale nebyl nikdo Odebrali se do kuřáckého salónku Byli zde dva mui Při jejich příchodu povstali.

Kollmann zahlaholil:

Mister Kubitschka u znáte Tak ho ani nebudu před stavovat. Tady v Berlíně zařizuje vechno on Můeme se na něj spolehnout.44

Kollmann se posadil do křesla a současně vybídl Ho-stau. Vichni usedli. Druhého mue sedícího v křesle u okna Kollmann Hostaoyi nepředstavil. Přehlíel ho. Jako by zde nebyl.

Kollmannovy oči se zúily, kdy na Hostau vystřelil:

Vyrazíte Jetě dneska. Ve ]e připravenol

Hostaa překvapením vyhrkl:

Jak to, dneska? Přece jste říkal, e mám Jít devětadvacátého. To je a zítral

Souhlasí, řekl Kollmann, ale devětadvacátého musíte být v Československu. Z Berlína to trvá nějakou dobu. Nejdříve vás musíme dostat do východního pásma a pak k hranicím.

Rozumím, vyhrkl Hostaa, kterému se po těle rozlévalo nezvyklé teplo a napětí.

Kollmann pokračoval:

Průkazy jste ji dostal. Tady jsou peníze. Rozevřel dvě obálky.,. Čtyři tisíce československých korun, a tady sto padesát východních marek. Po téhle stránce jste vybaven dostatečně. A teď dejte vechno, co máte v kapsách, sem na stůl, vyzval Hostau. Bylo by hloupé, kdybyste měl po kapsách nějaké papíry, dodal na vysvětlenou.

Hostaa povstal a začal vyprazdňoval kapsy. Nebylo v nich téměř nic. Pak mu Kollmann podrobně prohlédl celý oděv. Uvnitř Hostaova saka nael firemní títek: SCHWARZ SALON  FRANKFURT. Osobně Jej odpáral kapesním noíkem:

Nikde nesmí být ádná značka výrobce. Někdo by to mohl vidět a těko byste vysvětloval, kde jste k těm atům přiel. Vyzkouejte si tyhle boty..Vyndal z krabice na stolku hnědé polobotky.

Hostaa uposlechl a proel se v nových botách po místnosti. Zdálo se, e mu padnou. Kollmann spokojeně kývl:

Tyhle boty po přechodu hranic sundáte a vezmete si druhé, úplně stejné. Jsou také od vás, z Československa. Nechtěl bych, abyste byl nápadný pinavými botami hned někde na prvním nádraí.

Kollmann vstal a ukázal na mue sedícího v křesle u okna:

Ted k vaemu přechodul Tady je Herr. #. jeho jméno nemusíte znát. Říkejte mu Franzi. Převede vás přes východní pásmo k hranicím. Budete se řídit přesně jeho

pokyny. Vdy a za kadé situace. Je za vás odpovědný. V jeho rukou jste naprosto bezpečný. Ve východním Berlíně se v podzemní dráze chovejte docela normálně. ádné velké nebezpečí tu nehrozí. Kdy se budete řídit podle Franziho, tak to půjde jako po másle. Má zkuenosti a vechno vám vysvětlí, hned jak tady skončíme. Kollmann se na chvíli odmlčel a pak zvýeným hlasem pronesl:

Oba si zapamatujte: návrat z Československa se uskuteční 13. nebo 14. května ve večerních hodinách. Tady Franzi bude čekat v rozmezí dvou hodin, mezi devátou a jedenáctou. Déle se v blízkosti hranic nemůe zdrovat. Mohl by být podezřelý.

A vy, Josef, obrátil se na Hostau, se podle toho musíte zařídit! Jakmile budete zpět ve východním pásmu, o vechno se zase stará Franzi. Jasné?

Naklonil se k Hostaovi a zaeptal:

Hlavně ty průkazy a zlomte vaz:

Kollmann podal Hostaovi ruku a zmizel ze scény. Jeho role skončila.

Slova se ujal převaděč Franzi. Mluvil klokotavou hrdelní němčinou, mister Kubitschek překládal. Hostaa dostal jízdenky na podzemní dráhu s přesným popisem, kdy je má pouít a jak se má chovat. V několikametrové vzdálenosti musí sledovat Franziho. A po celou cestu se k němu nesmí hlásit. Pak je Kubitschek oba vysadil nedaleko stanice podzemní dráhy v západním Berlíně.

Hostaa pozorně sledoval převaděče v zeleném hubertusu a ooupaném tyroláckém kloboučku. Odhadoval věk Franziho asi na pětapadesát. Chlap trochu napadal na levou nohu. Zdálo se, e nemůe plně ohýbat koleno. Při chůzi se Franziho levé rameno sniovalo víc ne pravé. Jeho chůze připomínala kachnu.

Cesta podzemkou proběhla dobře. Vystoupili po dvojím přesedání na okraji velkého Berlína. Proli kolonií malých domků a vilek. Pak Franzi zabočil do lesíka po pravé straně polní cesty, na ní se dostali. Nalevo byla jakási stodola a pole. Hostaa viděl, e Franzi se zastavil za stromem a kývá na něj. Z opatrnosti se ohlédl, ale neviděl nikoho. Přidal do kroku a na pokraji lesa se připojil k Franzimu. Opustili lesní pěinu a li asi deset minut mezi stromy. Vysoký les skončil. Prodírali se hustým porostem dvoumetrových stromků.

Náhle se Franzi zastavil a tlumeně zapískal. Jednou, podruhé. Zepředu se jim dostalo odpovědi. Po třiceti metrech dorazili k úzké lesní cestě. Stálo tam auto. Hostaa ihned poznal kodovku1200. Vedle ní stál asi dvacetiletý mladík, podle podoby pravděpodobně převaděčův syn. Jakmile je spatřil, vsedl do vozu a ihned se ozvalo hučení motoru.

Hostaa se podle pokynu usadil na zadní sedadlo. Franzi prohodil několik slov s řidičem, který pokýval hlavou. Vyjeli. Po několika stech metrech se dostali na běnou okresní silnici, po ní jeli s různými oklikami půl hodiny. Pak se kola auta usadila na betonu dálnice a ručička tachometru na číslici 100. Vůz uháněl směrem k jihu.

Hostaa se pohodlně natáhl napříč sedadla. Ve voze bylo ticho. Jeho dva partneři si občas vyměnili kusé poznámky. Hostaa jim nerozuměl. O úkolu, který teď osádka vozu plnila, nepadlo ani slovo. Provoz na dálnici nebyl velký. Jen občas předjíděli nákladní vůz nebo kamión. Hostaa chvílemi klimbal, nebo sledoval krajinu ubíhající dozadu ve svistu větru.

Před Dráďany natankovali plnou nádr. Zanedlouho jim orientační tabule zvěstovala, e vjídějí do městečka Sebnitz. Zastavili na náměstíčku a zali do restaurace, aby se po cestě posilnili a osvěili. Dali si večeři a pivo. Ve objednával Franzi. Nespěchali. Čekali, a se setmí. Seděli přes hodinu, ne Franzi uznal, e je čas jít.

Nasedli do auta a odjeli do blízkosti československých hranic. Franzi odeel s Hostaou na mírný, křovinami porostlý kopeček a ukázal mu směr k hranici. Jednoduchými slovy, aby Hostaa rozuměl, mu vysvětlil, e hranice probíhá asi ve vzdálenosti dvou kilometrů od místa, kde stojí Pak mu podal ruku a řekl:

Also am 13. oder am 14. Mai auf Wiederseheni*

Hostaa osaměl. V ruce drel aktovku. Jetě chvíli viděl sehnutou postavu vzdalujícího se Franziho. Pak jeho oči zabloudily na opačnou stranu. Zdáli k němu zazněj zvuk odjídějícího auta.

Vykročil studenou orosenou travou směrem ke státní hranici. Postupoval obezřetně. Naslouchal Řídil se střelkou kompasu svítící nazelenalým světlem. Vude bylo majestátní ticho. Nehnul se ani lísteček. Absolutní bezvětří. Náhle proti němu vyrostla hradba vysokého lesa. Dal se opatrně po jeho okraji východním směrem. Často

se zastavoval, naslouchal. Pafi se černá hradba lesa protrhla, měl před sebou otevřený terén. Hladký koberec nízké trávy světélkoval. Kdesi v dálce, snad na druhé straně hranice, zatěkal pes. Les za Hostaovými zády vrátil těkot ozvěnou.

Vykročil v sehnutém postoji. Minul osamělý tmavý statek. Zastavil se. Zaslechl zurčení potůčku. V botách ucítil chladné vlhko. Stál v mokřině.

Potůček překonal skokem. Po stu metrech narazil na drátěné zátarasy. Byl na československém území. Jeho srdce bilo Jako zvon. V horečném napětí se pokusil zátarasy podlézt, ale bez úspěchu. Bolestně se pobodal o ostnatý drát. Měl strach ze zabezpečovacího zařízeni. Poloil tedy na dráty aktovku a přelezl je.

Kdy seskočil, chvíli pozorně naslouchal. Nikde ani hlásku. Rychle se vzdaloval. Chtěl být co nejdříve pryč od nejnebezpečnějího místa celého přechodu. V botách mu Čvachtala voda. Ruce měl odřené a zapiněné mazlavým blátem. V dálce viděl Jiskřičky světel Dolní Poustevny. Bez ohledu na únavu el dále. Proel Velkým enovem a za třicet minut se dostal na osamělou elezniční zastávku.

Zablácené ruce si otřel o mokrou trávu a vytřel kapesníkem. Přezul si boty a ponoky. S vděčností si vzpomněl na Kollmanna a jeho prozíravost, e mu dal druhý pár bot a ponoek. V matném světle nádraní lucerny si očistil kalhoty a kabát. Nebylo to tak hrozné.

Na elezniční zastávce čekal a do půl čtvrté ráno. Pak nasedl do dělnické lokálky s ospalými tvářemi. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Na nádraí ve luknově se nasnídal a zběně se v ulicích zkontroloval. Tého dne se dostal vlakem do Prahy. Proel se hlavním městem, které neviděl téměř rok. Poseděl na nábřeí, pokochal se plzeňským pivem. Byl spokojen. Přechod státní hranice se mu podařil. První část úkolu byla splněna.

S nastávajícím soumrakem klesajícím nad Prahou se Hostaa rozejel na Kladno. Nechtělo se mu jít hned prvý den do hotelu, a to jetě v Praze. Nedůvěřoval vnitřně dokumentům, které měl v kapse. Po osmé hodině zazvonil u bytu svého přítele Antonína. Věděl, e se zde oenil a kromě toho Je] viděl naposledy před dvěma léty. Měl těstí. Antonín byl doma a vřele Hostau přivítal. Potěilo jej Hostaovo tvrzení, e má dovolenou a zajel se na něho podívat.

Po večeři, kterou ochotně připravila pro hosta Antonínova manelka, oba poseděli u lahve vína. Vzpomínali na klukovská léta i lumpárny, které společně provedli. Přítel Antonín neměl ani tuení, e Hostaa se vrátil přes zelenou hranici jako agent C1C.

Zato Hostaa brzy zjistil, e se tady můe hodně dozvědět. Hlavně pro svou orientaci a dalí jednání s lidmi. Za ten rok, co nebyl v republice, se mohlo hodně změnit.

Vyptával se na společné známé, kde jsou, co dělají, kolik vydělávají, jak to vypadá na dole, kde Antonín pracuje. Byl k tomu přece vykolen.

A tak se v rozhovoru dozvěděl, e jeden jeho známý slouí na Kladně jako voják základní sluby. Hostaův krajan  Mirek Jurčák. Byli dobrými kámoi, ne odeel z republiky. Hostaa v duchu zajásal. To potřeboval.

První den pobytu v Československu usínal spokojeně. Nevadil mu vzduch trochu čpící sírou, který proudil do pokoje otevřeným oknem, ani záře vysokých pecí, barvící jarní oblohu do krvava. Bělostná proívaná deka, lehká jako pírko, příjemně chladila …

Ráno zastihlo Hostau svěího. Přivstal si. Potřeboval jetě hovořit s přítelem Antonínem, ne mu odejde do práce. Při snídani se ho vyptal, kde by mohl Mirka Jurčáka zastihnout.

Proč by Antonín neřekl? Mirka můe najít po ichtě v místní restauraci. Chodí tam celkem pravidelně spláchnout uhelný prach.

Víc u Hostaa nepotřeboval. Uvaoval, e Jurčák by mu mohl hodně pomoci. Mohl by od něho získat nejen údaje o dole, kde pracuje, ale také o vojenské posádce.

Byt přítele Antonína opustil a po desáté hodině. Na stole zanechal zelenou stokorunu. Antonínova manelka se na něj stejně nedívala moc přívětivě.

Zbytek odpoledne probloumal Hostaa celkem bez cíle kladenskými ulicemi. Bylo mu jen divné, e vude kolem slyí Četinu. Jetě nepřivykl změně prostředí. Bedlivě dával pozor na případné známé. Nebylo by příjemné, kdyby ho náhle některý z nich překvapil.

Do restaurace vstoupil po půl třetí. Uvítal ho nakyslý pivní vzduch. Cigaretový kouř ho zatípal v očích. Rozhlíel se po osazenstvu jednotlivých stolů. Nikdo si ho nevímal.

Náhle se zarazil. U stolu v rohu uviděl povědomou

tvář. Nemýlí se. Mirek Jurčák, kterého hledal. Seděl ve společnosti dvou mladých muů. Chvíli Mirka pozoroval, aby se ujistil, e Je to skutečně on. Uniforma i krátce ostříhané vlasy trochu změnily Jeho vzhled.

Hostaa záhy poznal, e mladíci u stolu nejsou Mirko vými společníky. Hovořili mezi sebou a Jurčáka si nevímali. Asi k jejich stolu Jen přisedl.

Hostaa přikročil ke stolu a bez dovolení si sedl na volnou idli, kterou pootočil tak, aby seděl přímo proti Jurčákovi. Nepronesl ani slovo, Jen pozoroval JurČákův obličej. Ten jako by se protáhl. Zřítelnice se mu rozířily nesmírným překvapením. Pak se vojákova ústa začala otevírat jak ve zpomaleném filmu.

Hostaa se usmíval. Překvapení bylo dokonalé. Registroval, e Jurčák ho bezpečně poznal. Nechtěl u okamik zbytečně prodluovat. Uchopil límec Jurčókovy uniformy a malounko si ho přátelsky přitáhl.

Nazdar, ty stará vojno! To kouká, kde se tady beru, co? Nebuď tak vykulený … doufám, e má čas? Jurčák Jako by se nemohl vzpamatovat, e před sebop vidí skutečnou osobu. Překvapeně vydechl:

Člověče, kde se tady bere? Má být přece za kopeč-kama. Tady se povídalo …

Vojákova ruka křečovitě stiskla sklenici před sebou. Hostaa nepatrně kývl hlavou k oběma mladíkům j stolu:

Ti patří k tobě?

Ne, ale znám Je… Ale ty… Hostaa se rozhlédl po lokále. Uviděl volný stůl, který právě číník opraoval podpaníkem. Zvedl se. Nekoukej Jako bulík a pojď si sednout támhle! Jurčák se neochotně zvedl a následoval Hostau se sklenicí v ruce Jakmile dosedli, přispěchal číník s Jídelním lístkem Budou pánové obědvat?

Hostaa kývl a vzal si Jídelní lístek.

Dvě piva! Jurčák do ně] strčil.

Ty, Zdeňku, já ale nemám moc peněz. Beru a zítra. Nó dovol. ozval se Hostaa leérně O to se nestarej, pozval Jsem tě … A přisunul Jídelní lístek k Jurčákovi.

Na stůl bouchla dvě piva s bílými čepicemi. Číník čekal.

Dám sl vepřovou, řekl Hostaa. Jurčák se připojil. Číník oďkvapil chrastě prázdnými sklenicemi Jurčák ihned spustil:

Nelíbilo se ti tam? Ty ses vrátil? Vím, e toho tvého komplice chytli a zavřeli. Byl s ním soud. O tobě se nic ?Švědělo. Zatím ty jsi tady … Tak povídejl

Hostaa horečně přemýlel: má hrát divadlo, nebo začít s otevřenými kartami? Zelená uniforma ho přesvědčila, e bude lépe, kdy začne s druhou variantou. Jurčák je dobře informován a brzy by prohlédl, e le. Začal opatrně:

Něco ti povím, kamaráde, ale pouze mezi námi. Nebo bude v maléru!

Samo, Zdeňku, dychtivě ujistil Jurčák, kterému lezly samou zvědavostí oči z důlků.

Byli přerueni. Objevily se před nimi porce objednané vepřové s přáním dobré chuti.

Já Jsem tady jen na návtěvě, pokračoval Hostaa. Včera Jsem přeel kopečky… bylo to stejný, jako kdy jsem el ven, jen větí komfort. Mám tady něco zjistit a pak zase zpět, eptal Hostaa mezi jednotlivými sousty.

Jurčák vyhekl překvapením. Příbor zazvonil o talíř. Posly, ty pro někoho tam … na druhé straně dělá? To jako tu …?

Slovo pioná zůstalo nevyřčeno, ale zřetelně se chvělo ve vzduchu.

 Hostaa zůstal klidný. Překrojil knedlík, navril na něj zelí s kouskem masa a důkladně výkal sousto.

Jistě, ale je to seriózní organizace. Americká! Nemusí mít strach, vysvětlil, kdy polkl.

Dokud nevyprázdnili talíře, bylo u stolu ticho. Jurčák pokukoval po partnerovi. Pak řekl:

Kamaráde, to smrdí a hodně. Chytnou tě a zavřou. Neboj! A abys mi věřil, tady mám legitimaci.. Hostaa poloil před Jurčáka červenou kníečku. Jurčákovy prsty ji opatrně, jako by títivě otevřely. Jak vidí, jmenuji se teď Pavel Novák. To je po tebe. Abys mi neříkal starým jménem. Dobrý ne,…?

Je to nebezpečné, eptal Jurčák.

Potřebuje to jen trochu odvahy, odbyl ho Hostaa a pokračoval:

Ví teď, kdo jsem. Co dělá ale ty? A jak se má? Jurčák vděčně přijal změnu rozhovoru.

Dělám tady na dole. Kroutím si tak vojnu a vydělávám si jetě prachy. Potřebuju je jak sůl. Za půl roku jdu do civilu, tak abych měl něco do začátku. Peníze jsou vdycky potřeba.

Poslední větou Jurčák nevědomky nahrál Hostaovi na smeč. Ten se hned chopil příleitosti.

Myslím, e bych mohl pro tebe něco udělat. A ty pro mě. Mám se tady dívat po kasárnách, Jaké jsou tu posádky a co s tím souvisí. Také by mě zajímaly poměry na dole, kde pracuje. Zná přece, co se děje kolem: jací jsou tam funkcionáři, vedoucí, mistři, inenýři, co se povídá mezi lidmi, jaká je nálada. Mám toho moc a času je málo, povzdechl si Hostaa.

Nebylo by to zadarmo… podívej, tady mám balík. Nic zadarmo, opakoval a upřeně se zadíval na jurčáka, který seděl se skloněnou hlavou. Strčil do něj loktem.

Jurčák hleděl na hrst pomačkaných stokorunových bankovek v Hostaově dlani. Pohybem ruky stlačil balík rozcuchaných bankovek pod stůl.

Počkej… já jsem ale voják. Ví, co to znamená?

Jurčákova dlaň udělala výmluvný pohyb přes krk.

Udělej si to radi sám… na to já nejsem, řekl po chvilce.

U stolu se rozhostilo trapné ticho. Hostaa nečekal odmítnutí hned na počátku. Znervózněl. Kývl na vrchního a poručil dva velké toky. Znovu opatrně začali

Přeci mě nenechá v bryndě, kamaráde! Vechno je v absolutním pořádku. Podívej, tady mám doklady i pro východní Německo. Tam nejsem Novák, ale Paul Krause. Kdybych ti nevěřil, tak ti je neukáu Jejich marky mám také… vracím se naprosto bezpečně. Budou na mě čekat za hranicemi a pak… up do západního Berlína a letadlem dál, chrlil ze sebe Hostaa. Nedočkavě sě chopil sklenky toku, které číník přinesl a jedním lokem ji vyprázdnil. A hned poručil dalí rundu. Číníkovo pokrčení rameny nevnímal. Teplo alkoholu mu dodalo kurá, ale současně omezovalo sebekontrolu. Pořád jetě viděl před sebou laciný úspěch.

O tom, co si tady povídáme, nebudu nikde vykládat. To se neboj, ujioval Jurčáka, který nějak posmutněl,

Ví, mám taky keft na Moravě … To ale dělám pro druhou firmu, pro Angličany. Jaksi bokem… chci, aby mně pak pomohli někam za moře, třeba do Austrálie nebo na Zéland. Tuhle práci nebudu věčně dělat…

Hostaa se odmlčel a čekal. Dychtivě hleděl na Jurčáka, v Jeho tváři bylo vidět napětí. Rty se mu chvěly. Pak se Jurčák z hluboká napil piva, nadechl se a rozhodně prohlásil:

Kamaráde, dělej si co chce, ale na tohle Já nejsem. Jsem enatý, mám rodinu. Chci ít v klidu, a ne abych pořád čekal, kdy si pro mě přijdou. Jsem voják ..

Hostaa se snail zachránit, co se dá. Výsledek, ve který tak hluboce doufal, se nedostavil.

Snail se přemluvit Jurčáka jetě večer na zábavě, na kterou se společně vypravili. Nepomáhalo ani velkorysé hotění. Hovořil zcela bez zábran o svých úkolech, vychloubal se ivotem na Západě, ale Jurčák jeho nabídky tvrdoíjně odmítal, i kdy měl také pořádnou pičku. Nerozeli se v dobrém.

Se světobolem se Hostaa potácel ulicemi nočního Kladna. Jeho kroky vedly k bytu přítele Antonína, kde předpokládal, e mu opět poskytnou nocleh. Ale dveře byly zavřené a okna temná. Na zvonění se nikdo neozýval.

Vratké nohy zanesly tedy Hostau do blízkého lesíka. Natrhal si několik větví, nastlal je pod sebe a zanedlouho usnul. Bylo teplo. Spal tvrdě a do rána, kdy Jej probudil hvizd lokomotivy. U lesní kalue se oholil a umyl. Pak se vydal na kladenské nádraí a odjel do Prahy. Přítele Jurčáka u neviděl.

Listy kalendářů ukazovaly 3. května 1956. Na Hlavním nádraí v Praze si Hostaa dal v bufetu černou kávu. Z příliného pití předelého dne ho bolela hlava. Hodinu e potuloval po Václavském náměstí a najedl se v Koruně. Dal si párky a pivo. To mu trochu spravilo náladu.

Podle instrukcí americké centrály, které dostal před odjezdem, se vydal na nákupy. Koupil si fotoaparát značky VEGA II se dvěma svitky filmu, spací pytel a několik kousků osobního prádla.

S pytlem pod paí a aktovkou v ruce se celý den potuloval po Praze. Obhlíel situaci. Noc strávil v turistické noclehárně u nádraí Praha-střed. Poprvé pouil falených osobních dokladů. Úspěně Nikdo neměl podezření. Potěilo ho to a zároveň dodalo odvahy. Neustále vak přemýlel o Jurčákovi. Nechápal, proč kamarád nepřistoupil na jeho nabídky.

Následující den si Hostaa přivstal. Uvědomoval sl, e se musí dát do práce. Pěky se vydal do města. Několikrát proel kolem kasáren, ne si dodal odvahy a stiskl spou fotoaparátu. Pak se rychle vzdálil a neustále přitom kontroloval prostor za sebou.

Vrátil se do středu Prahy, na nádraí si prohlédl jízdní řády a po obědě se vypravil do N. Znal to tam dobře. Opět vyfotografoval místní kasárna a udělal si poznámky o vojenských vozidlech, která viděl. Proel několik restaurací. Měl zájem o volně visící kabáty na věácích, ale těch bylo poskrovnu. A kdy, tak visely obvykle na nápadném místě v blízkosti restauračních stolů. Hostaa jim proto nemohl prohlédnout kapsy. Chtěl tak získat občanský průkaz, případně jiné dokumenty. Ale toho dne neměl těstí.

Z N. se potom Hostaa ve večerních hodinách vydal opět na Kladno. Jurčák mu stále jetě leel v hlavě. Chtěl to s ním zkusit podruhé. Kdoví, zda si to nerozmyslel, uvaoval Hostaa. Jeho putování po restauracích nepřineslo ale ani zbla. Po Jurčákovi jako by se země slehla.

Kdy tma pokryla krajinu, odebral se Hostaa opět do lesíka, aby v něm přespal. Přiel mu vhod zakoupený spací pytel. Do hotelu nebo ubytovny se neodváil.

Následujícího dne byl Hostaa znovu v Praze. Při fotografování kasáren v městě N. toti zjistil, e zapomněl při pouití nového aparátu vysunout objektiv. Odebral se tedy ráno k praským kasárnám a pořídil nové snímky.

Večer navtívil kavárnu ALFA a zdrel se zde a do noci. V půl jedné nasedl na Hlavním nádraí do vlaku a odjel do Prostějova. Cestou se vyspal a nemusel nikde shánět ubytování.

V Prostějově vedly jeho kroky rovnou k vojenským objektům. Nejdříve si vechno dobře prohlédl a odpoledne vyfotografoval. A zároveň začal plnit úkol, který mu dala britská Intelligence Service za zády a bez vědomí Američanů  konkrétně Tony Lakomý. Při výslechu u Angličanů v Norimberku se Hostaa zmínil o svém známém, zaměstnaném v TESLE. Tona Lakomý nezapomněl. Poádal Hostau, aby se v republice na svého známého podíval.

Z poty v Prostějově volá Hostaa Lipník a shání svého známého. K velkému zklamání se dozvídá, e dotyčný

u přes rok v podniku nepracuje. Vyuívá vekerého svého řečnického umění a dovídá se jeho nové pracovitě.

Ihned volá Hrapice: ano, je tady zaměstnán, sděluji mu v podniku, ale bohuel je dnes na sluební cestě a nebude celý den k dosaení. Je mu moné nechat vzkaz? Jistě, samozřejmě. e volal Zdeněk? Vyřídím, říká příjemný enský hlas v telefonu. Oddechl si. Aspoň něco!

Hostaa nelení. Odjídí do Brna, kde se potuluje do půlnoci. Zbytek noci tráví v rychlíku do Prahy. K ránu zjiuje, e do kupé přistoupili dva vojáci základní sluby. Dává se s nimi do rozhovoru. Zajímá se o jejich puky. Pak dělá na záchodku podrobné poznámky a nákresy. Co podle názoru vojáků nebylo vůbec utajovanou skutečností, mělo pro agenta Hostau velký význam. Spokojeně se usmíval. Stačilo mu, aby na chvíli zahrál naivního Člověka a vojáci se rozpovídali. Řekli mu i jméno velitele útvaru.

V neděli 6. května si dopřává oddychu a rozptýlení. Je na taneční zábavě v Kročehlavech u Kladna. Hledal zde svou dívku, s ní před útěkem na západ chodil. Marně. Na zábavě nebyla. Je z toho smuten. Noc tráví opět v lese.

ene jej jakýsi vnitřní neklid. Uvědomuje si, e před Jurčákem neměl hovořit tak otevřeně a ukazovat mu doklady. Příli mnoho tehdy pil. Při vzpomínce na své nerozváné jednání cítí mrazení v zádech. Co kdyby Jurčák někde vanil. Zná přece i jeho nové jméno! Je tady u týden a prakticky nesplnil ádný z úkolů, které mu Američané dali.

V pondělí dopoledne Je Hostaa v Praze. V telefonní budce na Hlavní potě. Volá Hranice. Přítele.

Nazdar, kamaráde, ano, to Jsem já, Zdeněk, osobně. Jsem rád, e ti vyřídili mů] vzkaz … nevěděl jsem, e jsi změnil zaměstnání. Potřeboval bych s tebou nutně mluvit. Coe… e má málo času? Kde? No tady, v Praze. Nemohl bys za mnou přijet? … Nerad bych se u vás objevoval… ale ano, vechno ti vysvětlím, a se sejdeme. Do telefonu to nejde … hlavně nikomu nic neříkej. Myslím to, e jsme spolu mluvili. Tak přijede? Dobrá, čekám tě 9. května před Hlavním nádraím. Peníze na vlak ti posílám telegraficky. Moc se těím na nae shledání…

Hostaa se při telefonickém rozhovoru hodně zapotil. Jeho přítel nechtěl uvěřit, e hovoří skutečně s ním. Byl zvědavý. A moc zvědavý, dost nebezpečně do telefonu. Jinak byl ale spokojen. Podařilo se mu konečně navázat kontakt. Alespoň něco vychází, říkal si v duchu.

A to vyřídí s přítelem, udělá jetě nějaké plánky a fotografie. Pak půjde zpět. Snad se mu podaří získat i občanský průkaz. Bez něho se nemůe vrátit, to by mil Kollmann neodpustil.

Den uběhl celkem rychle a večer Hostaa zavítal do známého nočního podniku 5PW na Václavském náměstí. Netrvalo dlouho a seznámil se s příjemnou společnicí. Představila se jako Jindra. Popíjeli, tančili a po půlnoci se spolu odebrali do jednoho bytu poblíe Prané brány. Strávili spolu zbytek noci. Nestálo jej to mnoho. Jindra si řekla za své milostné sluby 150 Kčs. Namluvil jí, e je zásobovačem ostravských dolů a přijel do Prahy na sluební cestu. Jindra se moc nevyptávala. Rozuměla řemeslu.

Pro Hostau bylo důleité, e měl opět jednu noc zá sebou bez přihlaování v hotelu nebo lůka pod irým nebem. Dokonce se mohl ráno vykoupat. Slíbil Jindře, ě ji zase navtíví, a bude mít cestu do Prahy.

Zbývalo mu čekat na přítele z Moravy. Byl přesvědčen, e určitě přijede.

Peníze na cestu mu poslal telegraficky pod smyleným jménem Jaroslav Houvička  Praha 10, Vrovice. Jinak neměl k tomuto jménu ádný vztah. Prostě ho napadlo. Potvrzenku o odeslání peněz z opatrnosti hned na potě roztrhal a zahodil do koe.

Do sjednaného termínu 9. května si Hostaa krátil čas potulkami po Praze a v nočních podnicích s děvčaty. Peněz měl jetě dost. V den schůzky byl ale přesný: u v sedm hodin čekal na rychlíky ze směru od Hranic. K jeho velkému zklamání přítel, na kterého tolik spoléhal, nepřijel. Pobíhal po nástupitích i ve dvoraně příjezdů jako lev. Nemohl vědět, e přítel se po telefonickém rozhovoru polekal natolik, e v panice opustil domov a začal se skrývat po lesích. Nechtěl se s Hosta-ou setkat. Měl strach.

Hostaa vyel před budovu Hlavního nádraí. Chvíli se procházel po parku. Uvaoval, co se mohlo stát, e přítel nepřijel. Přece mu to slíbil! Pak mu bleskl hlavoii nápad. Je přece 9. května, na Letenské pláni je vojenská

přehlídka! Jaká příleitost! Jeho mozek opět pracoval v linii pionáních úkolů a instruktáe.

Vyndal z aktovky fotoaparát a zkontroloval, zda je v něm dostatek filmu. Zbývalo dvacet obrázků. Přehodil si řemen brany kolem krku, vzal aktovku a vydal se pěky na Letnou. Pospíchal, za půl hodiny byl na místě. Přehlídka byla v plném proudu. Prodíral se hustými palíry lidí u pejcharu naproti zahradní restauraci. Jeho fotoaparát pracoval nepřetritě. Utěoval se: alespoň něco. Spotřeboval celý zbytek filmu.

Noc strávil v hotelu ADRIA! Přítí dopoledne čekal marně dvě hodiny na spojení s Hranicemi. Nedočkal se. Přihlásil proto výzvu na desátou hodinu přítího dne.

Vzrůstající nervozitu el večer utápět do nočních podniků. Pil hodně. Nakonec zakotvil v Bystrici, lahodila mu hudba cikánských melodií. Nebyl dlouho sám. K jeho stolu přisedla bruneta s věkem přes třicet let, narýsovaných vráskami v jejím obličeji. To ale Hostaa nevnímal. Byl rád, e má společnost, která mu pomůe zahnat chmurné mylenky. Společnice Jiřina byla milá. Postěovala si na ivot bez lásky a pochopení. Po druhé hodině ranní si objednali taxi a odjeli do jejího bytu v Suchdole. Hostaa byl pořádně zmoen. Padl na pohovku a okamitě usnul.

Probudil se s krví podlitýma očima a nepříjemnou chutí v ústech po deváté hodině. Zděeně hleděl na své náramkové hodinky  v deset má přece objednanou výzvu do Hranic.

Vzbudil Jiřinu, sladce spící ve vedlejím pokoji. Ptal se po telefonu. Dostalo se mu rozespalé odpovědi, e telefon v bytě není. Pozvala ho k sobě do postele. Chvíli váhal, ale pak vyhověl: dá si novou, výzvu do Hranic na zítřek!

Z bytu Jiřiny na Suchdole odeel po obědě. Revano-val se jí za poskytnuté sluby třemi stovkami. Pořád viděl její překvapený pohled. Tolik asi nečekala, pomyslel si.

Sedl si na autobus a jel do centra  na Hlavní potu. Spojení s Hranicemi dostal, ale jeho přítel se v podniku nehlásil. Řekli mu, e je asi nemocen, protoe nepřiel do zaměstnání. Dal si tedy výzvu na přítí den na estnáctou hodinu. Byl rozhodnut, e tohle je poslední pokus. Musí myslet na termín návratu.

V kapse ho hřála, jako největí poklad, občanská legitlmace.

Ukradl JI z kabelky Jiřině, kdy mu připravovala Jídlo. Snad na to nepřijde tak brzy. Jistě by ztropila poplach a la na SNB. To nemohl potřebovat.

Náhle strnul. Uvědomil si, e po příchodu do Jiřinina bytu padl Jako podatý. Co kdy mu prohlíela náprsní taku? Měl tam oba průkazy vedle sebe. Na Jména Novák a Krause. Vzpomínal. Sako měl ráno přehozené přes idli. To znamená, e mu Je svlékla.

Oběd  do zlatova propečená husa  mu přestal chutnat. Sousta ztěkla. Rozhodl se. Musí co nejdříve zmizet z Prahy. Vyřídí ten telefonický rozhovor a pak uvidí. Zaplatil. Nechal na stole celé nedopité pivo.

Před estnáctou hodinou se přihlásil u přepáky na Hlavní potě, e Je připraven k telefonickému rozhovoru s Hranicemi. Nepostřehl zvlátní pohled mladé potovní úřednice, která ho vyzvala, aby se posadil.

Pět minut po estnácté hodině se ozvalo:

Výzva Hranice, do dvojky!

Vstal, spokojen, e spojení přilo tak rychle. Zvedl sluchátko. Jetě Je ani nedonesl k uchu, kdy za sebou zaslechl:

Jménem zákona… a nedělejte ádné hlouposti!

Jakási ruka mu vzala sluchátko a poloila je na vidlici. Chtěl protestovat, ohradit se. Na druhé pai ucítil stisk dvou silných rukou. Teprve teď se otočil. Viděl dva mue.

Jako zdálky vnímal:

Jste zatčen… Pocítil chladný dotek kovu na zá pěstích. Jeden z muů se sehnul pro Jeho aktovku, která stála na zemi v telefonní budce.

Krev bila Hostaovi ve spáncích. Jako v mlze viděl před sebou potovní halu a udivené pohledy lidí, kolem nich kráčel se spoutanýma rukama.

Uvědomil si, co se stalo. Dostali ho, builo mu v hlavě.

Bylo 12. května. Na třináctého plánoval návrat ke svým americkým bossům, čekajícím netrpělivě v západním Berlíně. Třináctka mu nepřinesla těstí.

Místo návratu přes zelenou hranici se za ním zavřely dveře vězeňské cely.

Zdeněk Hostaa seděl na idli před vyetřovatelem a těkal pohledy z místa na místo. Jako by Jeho oči hledaly

nějaký záchytný bod a nenalézaly jej Z událostí posledních čtyřiadvaceti hodin se jetě nevzpamatoval. Přilo to tak náhle. Právě v okamiku, kdy si myslel, e ve je v naprostém pořádku.

Nemohl říci, e by se k němu chovali patně. Ptali se. A jak se dovedli ptát. Jemně, nenásilně. Byl překvapen, ^ toho vědí.

Ne, nechtěl zapírat. Na to neměl náladu ani síly. Otřes byl příli velký.

Z mylenek ho vyruilo ticho. Klapot psacího stroje ustat. Zvedl hlavu a díval se do tváře svého vyetřovatele, který jemným odzbrojujícím hlasem začal:

To bychom tedy měli… prodělal jste dost. Pěkná anabáze

Hostaa se na idli zavrtěl.

Ale musím vám upřímně říci, e vás tedy na práci moc dobře nepřipravili, pokračoval vyetřovatel. Počínal jste si jako slon v porcelánu. Chápete, e Američané vůbec neměli zájem na vaem ivotě? e jste byl jedním … promiňte mi ten výraz, ze stáda?

Teď to vidím, pomalu přisvědčil Hostaa. Ale pochopte tu situaci v lágru! Byl jsem bez prostředků. Co jsem měl dělat? Já tam nechtěl zůstat. Chtěl jsem někam vycestovat… za moře, zoufale vysvětloval Hostaa.

Vyetřovatel se usmál.

Dobrá . . ale raději se vrátíme k naí záleitosti. Vyprávěl jste, e do Československa vás poslali Američané a také vás na cestu vybavili. Jak se do té záleitosti dostali Angličané? Říkal jste, e vaeho přítele z.Hranic jste měl získat ke spolupráci s britskou Intelligence Service?

Ano To bylo toti tak … Tonyho  tedy Lakomého, jsem poznal v Norimberku. V Justičním paláci. Při výslechu. Byl velmi sluný na rozdíl od ostatních, zvlátě Francouzů Řekl mi, e také pochází z Moravy. To nás sblíilo. Víte, kdy je člověk sám… a tak jsem mu začal nějak víc věřit. Nabízel mi, abych dělal pro jejich sluby. Kdy jsem ale odmítl, choval se pořád sluně. Moc nenaléhal. A pak, kdy skončil ten kolotoč v Justičním paláci a já se dostal do lágru ve Válce, tak jsem Tonyho vídával spí jako přítele. Chodili jsme spolu na pivo Ná styk pokračoval i potom, kdy jsem přijal práci u Američanů. Tonymu jsem o tom pověděl. Nebyl

překvapen. Jenom řekl, e Jsem sl mohl vybrat lépe.

Prodělali jsme spolu několik flámů v Norimberku a okolí. Tony mě vdy pozval a vechno platil. Někdy na něm bylo vidět, e se mu stýská, zvlá kdy jsme mluvili o Moravě, známých místech a také o plzeňském ze sudu. o byl vdycky straně sentimentální…

,.Nepovídejte, e vechno platil jen ze sentimentality a nic na vás nechtěl, přeruil jeho vyprávění vyetřovatel.

Hostaa zavrtěl hlavou:

Ne, skutečně nic nechtěl. Jenom říkal, e Angličané by mě mohli být dobří později. Při vycestování za moře. Abych prý na to nezapomínal. Choval se jako přítel a já ho tak bral.

Okoly pro cestu do Československa vám ale dal. To se tedy neshoduje s tím, co jste právě tvrdil.

To přilo a potom, před mým odchodem, řekl Hostaa a dlouze se napil vody ze sklenky na stole. Měl jsem na sobě nové aty a Tony se začal vyptávat. Řekl jsem mu ve po pravdě, přestoe mi to Američané zakázali. Myslím o své cestě do Československa. Hovořili jsme o známých, které doma  jako tady  mám. Tony se ptal na mého přítele Josefa z Hranic. Mluvil jsem o Josefovi při výslechu. Tony se začal o něj zajímat podrobněji. Kde pracuje a jak se staví k zdejímu reimu. Řekl jsem mu, e to v republice nemá moc rád, a e by moná přijal nabídku ke spolupráci. Kdysi jsme toti s Josefem plánovali společný odchod za hranice. Josef si to pak rozmyslel, dnes ani nevím proč… Tony ve vyslechl a při následujícím setkání sám o Josefovi začal. Pozorně si zaznamenával do zápisníku, kdy jsem mu vyprávěl, e Josef by mohl mít jisté monosti v závodech ve Vsetíně, v MEOPTĚ Přerov a TESLE v Ronově, Kdy jsem se zmínil o TESLE, Tony úplně oil.

Hostaa se na chvíli odmlčel. Rozhodil rukama:

Pak se nic nedělo, a do doby, kdy jsem Tonyho informoval, e za několik dnů jdu sem do republiky.

Jak na to reagoval?

Pozval mě do restaurace a ptal se, zda jsem ochoten pro něj něco udělat zde doma. Zase připomínal, e bych si mohl vytvořit dobrou pozici… Poádal mne, abych se pokusil získat Josefa pro spolupráci s IS. Slíbil jsem mu to. Dal mně instruktá, jak mám postupovat. Kladl mi na srdce, abych Josefa zásadně nevyhledával v místě

bydlitě nebo na pracoviti. Ze by mne tam mohl někdo poznat. Postupoval jsem podle této instrukce a proto jsem Josefa sháněl telefonicky… to u ale víte… Co jste měl konkrétně od Josefa ádat?

Tony chtěl, aby Josef získával zprávy z průmyslových podniků, kam má přístup. Zvlátě se měl zaměřit na TESLU. Měli zájem o výrobní postup u jakési elektronky. Tony se zmínil, e o ní dostali zprávu od nějakého inenýra. A stále jen, abych byl velmi opatrný a zdůrazňoval dlouhodobé zaměření práce. Prý oni  jako Angličané  nepospíchají. Josefa jsem měl instruovat, aby si vytvořil okruh známých a od nich získával informace. Také měl sledovat osazenstvo podniků, výrobní postupy, nedostatky a pokusit se i o technické plány a popisy…

Moment… a jak měl Josef zprávy předávat a byste se vrátil do západního Německa? Dostal jste pro něj spojení?

Hostaa přijal nabízenou cigaretu a s chutí vyfoukl dým.

Těsně před odjezdem jsem obdrel od Tonyho karbonový papír pro tajnopisné spojení. Instruoval mě, jak se s ním pracuje. To jsem měl pak naučit Josefa, a by přijal spolupráci. Měl jsem také zjistit, zda Josef nemá v západním Německu nějakého známého, kterému by mohl posílat dopisy. Kdyby neměl, tak jsem mu měl dát jméno Kurt Mayer na potovní schránku 1696 ve Frankfurtu. Pokud by Josef získal nějaké plány nebo dokumenty, tak je měl ponechat u sebe a podat o tom zprávu tajným písmem v dopise. Dalí si měli zařídit u Angličané … jak, to nevím. Kromě toho jsem měl Josefa naučit, jak se zakládají mrtvé schránky a pořizuje jejich nákres. Asi je chtěli pouít pro předávání zpráv.

A co odměny … tedy peníze pro Josefa?

Měl jsem mu dát něco ze svého … co jsem dostal od Američanů, zaklebil se Hostaa. Tony mi ádné peníze na plnění jejich úkolu nedal. Říkal, e Josef by pak dostával peníze v korunách tady v republice. To by si Tony nějak zařídil. Josefovi jsem měl slíbit, e kdy budou zprávy kvalitní a bude dobře pracovat, začne dostávat balíčky s potravinami a látkami.

Vyetřovatel se zamyslil: To znamená, e Angličané  tedy ten jejich Lakomý Tony  se přiivili na akci

americké pionání sluby. Za americké peníze a riziko. Koneckonců jste měl plnit pro Lakomého větí úkol ne pro americkou CIC! Ten vá Tony opravdu nezapřel své jméno! Vyetřující se rozesmál a obrátil se na Ho-stau: No řekněte sám, není to tak?

Ano, Američané skutečně o mé dohodě s Tonym nevěděli, potvrdil Hostaa.

Tak se tedy pracovník protičeskoslovenské skupiny britské Intelligence Service Tony Lakomý s operačním územím v západním Německu pohotově přiivil na akci CIC. Nic prakticky neriskoval. Mohl jen čekat na výsledky. A kdy se něco stane? To je věc Američanůl

Zatčený Zdeněk Hostaa vypovídal několik dnů. Stránky protokolů narůstaly. Hovořil bez zábran, otevřeně. Nesnail se něco tajit nebo kličkovat.

Ke svému řídícímu orgánu CIC Kollmannovi, který ho připravil a vyslal do Československa, uvedl, e býval kapitánem v americké armádě, ne přeel do slueb CIC. Jeho rodiče prý byli Čei. Nemiloval Němce. Viděl prý po válce koncentrační tábory v Německu, a to na něj hodně zapůsobilo.

Hostaa poznal i jakéhosi Nováka, který byl u bossů, tedy ve vedení pobočky CIC v Norimberku. Nebylo to jeho pravé jméno. Vychloubal se svým přepychovým Chevroletem.

Jméno Keller nosil čtyřicetiletý pracovník CIC, který připravoval agenty pro speciální úkoly diverzního charakteru. Česky mluvil patně. Byl nervózní a neupřímný. Hostau nekolil. Jinak se ve výcvikovém středisku potulovali Američané Jack a Dárek i uprchlý Jugoslávec Tadek. Ani jedno ze jmen nebylo pravé.

Podle předloených fotografií Hostaa identifikoval i své převaděče přes území Německé demokratické republiky. Byli to jacísi Strickerové. Otec se synem. Do své péče je převzaly bezpečnostní orgány NDR, kdy čekali u československých hranic, aby převedli Hostau zpět do západního Berlína.

Zdeněk Hostaa stanul před Vyím vojenským soudem, který zhodnotil jeho činnost proti republice jako vysoce nebezpečnou. Proto byl i verdikt tvrdý: dvacet let vězení. Dlouhá doba pro mladého člověka.

Z trestu si Zdeněk Hostaa odpykal osm let. V roce 1964 byl na základě amnestie presidenta republiky z výkonu trestu podmíněně proputěn.

Mohl začít nový, spořádaný ivot. Měl vechny moností. Společnost mu dala příleitost.

Ale Hostaa nikdy nepřestal tuto zemi nenávidět. V rode 1968 se stal členem proslulého K231. Program hd vak plně neuspokojoval. Chtěl Jít dále. Veřejně vyhlauje, e doba agentů americké CIC Jetě přijde. A pak přijdou ke slovu oni, praví bojovníci za svobodu.

Nikde se u neskrýval se svým a fanatickým obdivem k bývalým americkým bossům, kteří ho vyslali před léty kodit zemi, v ní se narodil. Nepomyslel na to, e byl odepsán v okamiku, kdy se nevrátil ze své cesty.

V dubnu 1968 vedou Hostaovy kroky na americké velvyslanectví v Praze. Představuje se příslunému úředníkovi jako agent CIC s odvoláním na své bývalé řídící orgány. ádá o udělení amerického víza. Dostává přísluné formuláře a je uctivě vyprovozen z budovy. Američané si dávají na čas. Marně čeká na slíbené vízum. Američané se ke svému bývalému agentovi nepřihlásili.

Ostravské nádraí hučelo svým pravidelným rytmem i 4. září 1968. Rychlík na Brno byl připraven k odjezdu. Před hvizdem výpravčího pohltily dveře dvou vagónů ve středu soupravy tři sportovně oděné mue. Dva s batohy na zádech, třetího s příruční kabelou.

Vlak se dal do pohybu. Mui si nali místa v jednotlivých oddílech. I velmi pozorné oko by nebylo postřehlo, e vichni tři patří k sobě. Snad a na nádraí v Brně před pokladnou by mu nebyl unikl Jejich vzruený rozhovor.

Jeden ze skupiny zakoupil tři jízdenky na osobní vlak. Určení: Boice. Místa zaujali v posledním vagóně. Opět odděleně.

Vlak namáhavě supěl, tra v oněch místech prudce stoupala. Běící člověk by mu tady stačil. Přítí stanice nebyla daleko. Proto nikomu z cestujících nebylo nápadné, e u zadních dveří stojí skupina tří muů s batohy u nohou. Skutečně se chystali vystoupit. Ale ne ve stanici. Kdy kola vlaku zaskřípěla v pravotočivé zatáčce, zaduněly na náspu rychle za sebou tři údery dopadajících nohou. Vlak měl o tři cestující méně. Zůstaly pó nich otevřené dveře …

Rychle houstnoucí soumrak malou skupinu pohltil.

Tráva tlumila Její spěné kroky a keře Je kryly před náhodným pozorovatelem. Za hodinu minula trojice světla Dyjákovic. Její postup se zpomalil, stal se opatrnějí. Mui postupovali v řetězu s desetimetrovým odstupem.

Do ticha noci se vloudil umot vody. Sílil. První postava se zastavila a sklouzla na kolena. a dkamík eptala ke dvěma skloněným hlavám:

To je Dyje … tady nalevo. Ted opatrně a pak jdeme do vody.

Po stu metrech plíení vklouzla tři těla do mělkého úvozu, lemovaného hustým křovím. Nedaleko se matně rýsovaly nitky drátěných hraničních zátarasů. Co by kamenem dohodil, ne dále. Tři páry očí dychtivě hleděly udaným směrem.

Někde zapraskala větev, jednou, podruhé. Od zátarasů. A náhle odtud zaplálo ostré světlo elektrické svítilny, doprovázené řízným povelem:

Vylezte z úkrytu… tady Pohraniční strá.

Světlo bičovalo křoviska kolem úvozu. Blíilo se.

Tak rychlel zazněl dalí povel.

Tři stíny splývající s okolním terénem se zavlnily jako lehnuty bičem.

Musíme zpátky, dopředu nás nepustí, ozvalo se eptem a v zápětí bylo slyet praskot větví směrem od státní hranice do vnitrozemí. Odhozené batohy se válely po

zemi.

Zatěkal samopal. V odpověď mu třeskla puka. Honička náhle ustala. Ve vlhké trávě louky klečely dvě postavy s rukama nahoře. Dvojice pohraničníků předala zadrené na útvar Pohraniční stráe.

Teprve tam se zjistilo, e byli tři. Hlídka to ve tmě a nastalé honičce nestačila postřehnout.

Stopy na místě ukázaly, e třetí člen skupiny pronikl přes drátěné zátarasy. Vyuil vzniklého zmatku a zů stal leet na místě, zatímco hlídka pronásledovala prchající. Své zavazadlo, starí odřený sportovní vak, zanechal třetí mu na místě.

Zdeněk Hostaa podruhé ilegálně opustil svou vlát. Kamarády, které přemluvil k útěku z republiky, pone chal v rozhodujícím okamiku jejich osudu.

Ani tentokráte, po tolika letech, nezapomněl na své americké bossy a na úkoly, které mu dali. Odnesl s sebou, kromě občanského průkazu svého přítele, legitimaci z au

tokoly, rodný list a potvrzení o osvobození od vojenské sluby. Vude toti prohlaoval, e Američané mu musejí odsezená léta zaplatit a dát Jetě vysoké odkodné.

Dostal je? Splnily se jeho naděje?

Stopy Zdeňka Hostai nezmizely docela. Po přechodu hranic do Rakouska se na čas vypařil v utečeneckém táboře TRAISKIRCHEN. O jeho dalích osudech pak 26. března 1970 přinesl svědectví Jeden z buroazních chilských listů v reportái Utečenecké osudy iluzí. Napsal i o Zdeňku Hostaovi. Pracuje Jako svářeč v Chile. Vydělává 700 escudů měsíčně a z toho jen za byt platí 300 escudů.

Svědectví zcela pravdivé.

Zdá se tedy, e naděje Zdeňka Hostai vkládané do americké tajné sluby, stejně Jako sny, e dostane vysokou odměnu a bude jako váený občan ít bez práce pouze ze svých zásluh  se nesplnily. Zdeněk Hosta-a, bývalý agent CIC, zapomněl, e Američané ho dnes u nepotřebují.

Stříbřitý bod se rychle zvětoval. Také zvuk motorů mohutněl kadým okamikem. Pak se kola dotkla prvním nesmělým dotykem přistávací dráhy. A to u příjemný enský hlas v letitních ampliónech oznamoval:

.. .právě přistálo letadlo Československých aerolinií pravidelné linky OK097 z Prahy do Karlových Var. Opakuji, právě přistálo letadlo ČSA pravidelné linky OK097 z Prahy ..

Letadlo dorolovalo ke karlovarské letitní budově, a přivezli k němu schůdky. Čtyřicet cestujících vystoupilo. Někteří, aby načerpali novou sílu ze ivotodárných pramenů, Jiné přivedly sluební povinnosti. Děti objaly příbuzné nebo i rodiče, turisté nasedali do autokaru, aby se obdivovali perle naich lázní.

Posádka letadla mezitím odela na álek kávy nebo sklenici dusu. Let proběhl normálně, ke spokojenosti posádky i věčně netrpělivých a nedočkavých cestujících.

Ale nemusel… mohl skončit jinak Linka OK097 byla ohroena. Dětské oči nemusely u vidět své drahé, marně by čekaly rodiny návrat otců i matek ze sluební cesty.

Nevědí dodnes o ničem…

Černý disk gramofonové desky se roztočil Jehla dosedla do závitu a z hudební skříně zazněla první slova Cikánky. Mu, který právě nakrmil hudební automat několika mincemi, spokojeně pokýval hlavou a vrátil se ke stolu Sentimentální tóny i slova písně se nesly re staurační místností, obsazenou jen poskrovnu

Od výčepního pultu přehlíela návtěvníky ospalýma očima odkvetlá, asi čtyřicetiletá, silně nalíčená blondýna Bylo teprve deset hodin dopoledne a těch několik hostů sl sem zaskočilo jen na ranní polévku s houskou a pí vem.

Výjimkou nebyl ani stůl v prostřední řadě obsazený

dvěma mladíky Jve stáří asi kolem dvaceti let. Na bílém ubruse před nimi stály dva prázdné talíře od polévky. Také sklenice byly prázdné. A právě do těchto sklenic se vpíjely pohledy obou.

Ruka vyího z mladíků zamátrala v kapse postarího saka potřísněného skvrnami neurčitých barev a vytáhla hrst pomuchlaných bankovek. Jeho ústa něco říkala společníkovi u stolu, který přikyvoval.

Mladík se zvedl, uchopil obě sklenice a přistoupil S nimi k nálevnímu pultu.

Jetě jedno, řekl blondýně, která se neochotně při-ourala k pultu a přistrčil jí sklenice.

Mladíkův oblek nasvědčoval, e si jeho majitel odskočil do restaurace rovnou z pracovitě. Podle kapek malty na botách a ve vlasech, spadajících a na ramena, asi ze stavby. Podle pohybů to byl suverén, nadřazený celému světu. Jen oči ho zrazovaly, těkaly nejistě sem a tam a nikde se nezastavily déle ne zlomek vteřiny. Obličej zase jako by nasvědčoval, e mladík o něčem usilovně přemýlí a naprosto nic z toho, co zachycují jeho oči, nevnímá,

Druhý partner u stolu byl jeho pravý opak. Bílá koile s přesně zvolenou pruhovanou vázankou, sportovní sako a do blýskává vyčitěné hnědé polobotky dokazovaly, e asi nebyl nucen ráno jít do zaměstnání. Bez hnutí čekal u stolu a jen prsty, kterými poklepával p hranu stolu, prozrazovaly jeho netrpělivost.

Na stole se objevily dvě sklenice s pyramidami bílé pěny. Dotkly se a polovina jejich obsahu zmizela v íznivých hrdlech.

To Je lahoda, zaeptal elegantně oděný mladík spí sám pro sebe ne k společníkovi, který právě splnil roli číníka. Pak si upravil vázanku a řekl nahlas:

Má pravdu, nestojí to tady za nic.

Já u se rozhodnul, Josef. Vechno ted záleí na toběl

Josef se popuzeně ohradil: Hele, Jirko, aby bylo Jasno. Se mnou můe na beton počítat. Já tady nezůstanu. Konečně jsem to vechno navrhnul já. Ale říkám tl otevřeně, e přes ten Dunaj nepůjdu. Já se vody bojím … mohly by tam být spodní proudy nebo víry a já nejsem ádný plavec.

Jirka se uklíbl. Tak pak nekecej, e se s tebou dá počítat. Nevěděl jsem, e se bojí vodylM

Jeho společník podráděně zareagoval. Hele veterinář* skej, já se vůbec nebojím. Jsem rozhodu utej jít ven stejně jako ty. Pomyslel jsi ale na to, kde seeneme potápěčské úbory? Abych je někde kupoval, na to nejsou tyhlety … A udělal rukou známý pohyb.

Josef se na chvíli odmlčel, jako by přemýlel.

Mám něco lepího, pronesl zvolna a sledoval reakci Jiřího.

Ten upil ze sklenice piva a zeptal se:

Chce snad pěky pres kopečky?

Josefova tvář roztála v irokém úsměvu.

Lepího! Slabikoval významně. Technika! Tu musíme pouít. Od naeho posledního setkání jsem vechno promyslel. Podívej se na tohle!

Na stole před Jiřím se objevil pomačkaný výstřiek z novin, který Josef pečlivě uhlazoval.

Kdes to vystřihl? zeptal se Jiří, který vůbec nerozuměl náhlému obratu v rozhovoru.

V Ruďasu, odpověděl Josef. Cti!

Jiří se sklonil nad výstřikem a slabikoval nadpis vysázený tučnými písmeny:

JAK SLAVIT NAROZENINY… To je fór? Já ádné narozeniny nemám, obrátil se k Josefovi.

Čti, hergot!

Mladý ozbrojený mu přinutil v pátek večer posádku letadla BOEING letecké společnosti TWA k letu z USA přes oceán do Evropy ..

Jiří tie hvízdl a upřeně se zahleděl do rozklebené tváře spolustolovníka.

Snad nemyslí …

Josef horlivě přikyvoval. A z Ameriky do Itálie. A museli ho poslouchat a dělat vechno, co sí přál. A přitom muselo letadlo tankovat na jiných letitíchl Člověče, jedenáct tisíc kilometrů … a jenom s flintou v ruce!

Josefův hlas se zachvíval vzruením.

Neboj se, vechno jsem u promyslel. Musíme si najít nějaké letadlo k západním hranicím nebo do Rakouska. Z Prahy se létá do Bratislavy a taky do Karlových Varů. Kadý den. Prohlédl jsem si letové řády v Ostravě. Koupíme si letenky a ne se v Karlových Varech přistane, tak se do toho dáme … na hranice je to pár minut. Co tomu říká?

Jiří si pohrával s novinovým výstřikem. Mírně se mu v prstech chvěl. Koncentrovaný výraz v jeho obličeji nasvědčoval, e o tom, co právě slyel, usilovně přemýlí.

Proč ale nepouít letadla na Bratislavu? obrátil se na Josefa. Jeho partner mávl odmítavě rukou:

Na Bratislavu létají velká letadla, kdeto na Karlovy Vary Iljuiny, čtrnáctky. Nedalo by to velkou práci. Myslí, e bychom si na to stačili my dva? Je tam posádka a cestující. Jak je dostaneme do kabiny? To bychom museli mít zbraň! namítl Jiří.

Ale ukázalo se, e Josef má i tyhle věci do podrobností propiyleny. Jak by také ne. Před čtrnácti dny si přečetl zprávu o únosu amerického letadla do Itálie, a od té doby se tím zabývá ve dne v noci.

Hlavy obou byly tec! těsně u sebe. Jiří pozorně naslouchal.

Sami dva na to nestačíme. Nechci nechat nic náhodě, Musíme sehnat aspoň jetě dva lidi. Jedni by se postarali o piloty v kabině a druzí dva by střeili cestující. A také potřebujeme bouchačku. Mám u plán .

Josefovy oči svítily jako v transu. A zápal se přenáel i na Jiřího.

Něco jsem u připravil sám, Josef rozbalil malý balíček z hnědého papíru ovázaný silným papírovým pa-§átem. Podívej se .. ne tak okatě, pod stolem, aby to nikdo neviděl. Přelétl přitom rychle zrakem prostor restaurace.

Jiří poslechl. Naklonil se přes okraj stolu. Mezi rozhrnutým papírem na klíně jeho společníka leel asi deset centimetrů dlouhý oválný předmět zamotaný do chlupatého provázku. Na první pohled se nedalo určit, k čemu je. Jiří nechápavě zavrtěl hlavou.

To je bomba, eptal Josef a rychle zase váleček zahaloval. Udělal jsem ji, abysme mohli posádku zastrait, kdyby nám nechtěla vyhovět a změnit kurs letu. Dal Jsem do toho suchý líh, zlomky hřebenů a okrábaný vánoční prskavky. Ten pagát to jen drí pohromadě. Musí to shořet jak ďas! Nikdo přece nepozná, e to není výbunina. Určitě se toho leknou.

Snad bys to nechtěl doopravdy pouít? S námi na palubě? poskočil na idli Jiří.

Josef, stále s balíčkem v ruce, řekl:

Kdy to bude zapotřebí, tak jo! Ale nevěřím, e k tomu dojde. Myslí, e se tady nechám zavřít?

Jiří neodporoval. Neměl chu bavit se dál o domácky vyráběných pumách. Proto záměrně změnil téma:

Myslel Jsi na orientaci během letu? Aby s námi pilot

třeba neuletěl zpět?

Ani tato otázka kamaráda nepřekvapila. Z náprsní kapsy vysoukal s úklebkem mapu, Její Jeden okraj naznačoval, e byla asi vytrena ze kolního atlasu. Svědčilo o tom i Její měřítko. Od velké černé skvrny s nápisem PRAHA se táhla fialová čára k bodu, označenému KARLOVY VARY. Odtud se rozdělovala do dvou směrů: k Norimberku a k Mnichovu. Státní hranice s Německou spolkovou republikou byla obtaena výrazně červeně.

Josefův ukazováček se zabodl do bodu, označeného Karlovy Vary a rozběhl se směrem na Norimberk,

Tady z Karlových Var to chce pořád na západ. A po přeletu hranice bud na Norimberk nebo Mnichov. Tam budou určitě letitě. Pokud Jde o orientaci, to bys měl vědět ty. Ses tudovanej, prohlásil Josef a zahleděl se na mladíka s vázankou.

Jiří si uvědomil, e se můe blýsknout a začal s nádechem neomylnosti:

Jistě, to znám.,. V letadle u pilotů Je kompas. Ale měli bychom mít Jetě Jeden. Stačila by obyčejná turistická buzola. Tou bychom kontrolovali, zda s námi něco nehrají a letí správným západním kursem. Po přeletu donutíme navigátora, aby se spojil s některým letitěm v západním Německu a ti nás u navedou 

To si tedy vezme na starost ty, rozhodl ihned Josef, podíval se na hodinky a dodal, e u bude muset jít, aby neměl potíe s mistrem na stavbě. Bylo půl dvanácté Restaurace se začínala plnit lidmi.

Zvedli se. Kdy Josef zaplatil útratu, zbylo mu pět korun čtyřicet. Spiklenecký rozhovor pokračoval jetě i cestou.

Jiří toti projevil obavy, aby Je neposlali upem zpátky do Československa po přeletu do NSR. Josef ho přesvědčil, e se musejí vydávat za politické uprchlíky 9 nadávat na reim. Současně slíbil, e se podívá po dalích zájemcích o cestu44 mezi známými na pracoviti. A Jiřímu dal za úkol, aby někde sehnal pistoli. Mladík tím nebyl příli naden. Večer odjídí do Koic, kde v říjnu nastoupil na vysokou kolu. A ádné známé tam Jetě nemá.

Také Josef měl starosti. Za týden ho očekávalo soudní řízení pro ublíení na těle. Doufal, e dostane Jen podmíněný trest. A tak se rozcházeli s dohodou, e dopad—

ne-li Josef o ví soud podle očekávání a seene-li dalí zájemce o cestu, pole Jiřímu do Koic telegram ZDENA ONEMOCNĚLA  PŘIJEĎ. JOSEF.

Plán na únos letadla Československých aerolinií byl na světě. Prozatím Jen ve dvou hlavách a poloutopickém stadiu.

Josef v okruhu svých známých nazývaný přezdívkou tudák  se po odjezdu komplice Jiřího do Koic dal bez odkladů do dalích příprav ilegálního oputění republiky. Podle očekávání Je] soud odsoudil jen k podmíněnému trestu. Byl na svobodě a také Ji plně vyuíval.

Měl skutečně těstí. Na pracoviti získal brzy tři zájemce, kterým se v republice nelíbilo a chtěli se podívat na Západ v přesvědčení, e je tam čekají neomezené monosti a výdělky. Z počátku naivní plán dostával konkrétní podobu.

Nově získaný člen skupiny Vladimír, jeho trvalou vlastností byla nechu k práci, prodal za několik dní vůdci skupiny tudákovi pistoli ráe 7,65 mm. Prý ji nael. Náboje neměl.

Na tudákovo naléhání vstupuje do vznikající skupiny i vojín základní sluby Rudolf. Jako zápisné slibuje, e opatří zbraně a částku 3.000 Kčs na krytí výdajů, jako je cestovné vlakem a náklady na zakoupení letenek.

Spiklenci se scházejí na pravidelných schůzkách, probírají varianty připravovaného útěku. Kadý dostává přesné místo a úkoly v letadle. Uvaují i o zakoupení přenosných radiovysílaček pro spojení v letadle. Nemají ale potřebnou finanční Částku. Proto tato část plánu padá.

Na schůzkách má hlavní slovo tudák. Přesvědčuje ostatní, e v případě odporu posádky musí skupina pouít připravené zápalné náloe, a to i za cenu havarie letadla. Vichni souhlasí. Vůbec nepřemýlejí o dosahu svého zrůdného záměru pro sebe i pro ostatní cestující v letadle.

Počátkem listopadu představuje na jednom setkání tudák nově získaného účastníka Václava. Plně souhlasí s plánem skupiny.

Vechno je připraveno a do Koic letí telegram:

ZDENA ONEMOCNĚLA, PŘIJEĎ  JOSEF.

Jiří právě leel v posteli, kdy mu potovní zřízenec doručil na studentskou kolej telegram. Textu rozuměl.

Jeho přítel Josef alias tudák dostal Jen podmíněný trest, Jiří se má tedy podle plánu dostavit do Ostravy.

Balí si nejnutnějí věci a ve 20.30 hodin sedá do rychlíku na nádraí v Koicích. Do Ostravy přijídí ve čtyři hodiny ráno. Hodinu bloumá ulicemi a pak se odebírá do bytu tudáka. Chce ho zastihnout, ne Josef odejde do zaměstnání. Je zvědav, co Je nového.

Do tudákova bytu vstupuje s jistými obavami. Od posledního setkání, kdy hovořili o cestě za hranice, neudělal pro společný plán vůbec nic. Neměl odvahu se někoho ptát na pistoli, Jak mu tudák s ostatními uloili. Také nesehnal peníze. Prakticky hodil vechno za hlavu a věnoval se studiu. Vzrůstaly v něm pochybnosti zda měl tehdy v restauraci souhlasit a přislíbit Josefovi svou účast na únosu letadla. Pouze jistý magický vliv tudákovy osobnosti a strach, aby se mu nějak nepomstil, ho přiměly, aby sedl na vlak a do Ostravy Jel.

tudák ho přivítal bouřlivě. Nabídl Jiřímu ča] a hned ho informoval o nových členech skupiny a o tom, co ve Je zařízeno. Vůbec se neptal, zda Jiří také něco podnikl, jak se domluvili. Tomu se ulevilo.

Půlhodinka v bytě uběhla velmi rychle. tudák pobíhal a sháněl jednotlivé části oděvu. Odcházel do práce. Rozeli se na ulici s tím, e Jiří přijde následující den odpoledne do Kulturního domu, kde se vichni společně dohodnou  celá skupina.

Restaurace Kulturního domu hučela plným provozem. Bylo půl třetí odpoledne, nikde volného místečka, ve plně obsazeno. Číníci a servírky nemohli při nejlepí vůli nápor zvládnout. Lidé, kteří si odbyli ranní směnu, chtěli jíst i pít. Plným právem.

Jiří se nerozhodně zastavil v uličce mezi stoly Servírka s náručí plnou talířů ho okřikla, aby nepřekáel. Provinile ustoupil. Byl Jako maják v přívalu slov a výkřiků. Rozhlíel se, hledal ten pravý stůl. Pak uviděl mávající pai.

U čekají, proběhlo mu hlavou, kdy se proplétal ke vzdálenému stolu. Chtěl se omluvit za zdrení, ale tudák mu ukázal na poslední volnou idli. Posadil se Proti němu na opačném konci stolu trůnil tudák Po stranách seděli dva mladíci, které nikdy neviděl. Prohlédl si Je letmo. Kolem dvaceti let. Jako on. Napadlo ho, e tudák mluvil včera o třech lidech, které přivede a tihle

byli Jen dva. Znovu Je přelétl pohledem Přiil asi rovnou z práce, usuzoval podle jejich obleků Kozepl si sportovní bundu a přitáhl idli ke stolu.

tudák začal:

Pánové, tak Jsme pohromadě, klape nám to v celku dobře  a představil Jiřího oběma hochům jako toho z Koic.

K Jiřímu se dvakrát líně, Jakoby bez zájmu vztáhly pravice. Stisk byl pokadé pevný a pokadé ucítil Jiří na podávaných rukou mozoly. Představili se pouze křestními Jmény.

tudák mu ruku nepodal. To Jiřího zamrzelo Asi se nechtěl natahovat přes celý stůl. Jiří se chtěl zeptat, co Je s pátým účastníkem jejich podniku, ale tudák Jako by mu četl mylenky, pokračoval:

Musím omluvit Rudolfa. Dnes odpoledne nemůe z kasáren. Mluvil Jsem s ním dopoledne, [de s námi. Sám mu řeknu dalí. Je na něj spolehnutí.

Společnost u stolu to vzala na vědomí bez připomínek. Jen mladík s poďobaným obličejem, který se představil jako Vladimír, řekl netrpělivě:

Tak u, Josef, dělej. Musím být za hodinu doma.

tudákovi, který byl trochu nervózní a pohrával si s cigaretovým pouzdrem, přilo pobídnutí vhod. Hned se ujal slova:

Chci vám říci, jak si stojíme. Jednu pistoli u opatřil tady Vladimír a druhou estpětatřicítku přinese Rudolf. Pokusí se prý získat Jetě něco dalího. Kromě toho má Vladimír monost típnout pistoli svému bráchovi, který je u milice a pistoli má doma. Musíme si ale pro ní zajet při cestě do Prahy. Vláďa mu taky sebere náboje. Tv se budou hodit do pistole, co mám já Kadý budeme mít něco v ruce …

V tom okamiku se do tudákova výkladu vmísil Jiří:

Je nás ale pět … a jsou jen tři pistole a puma?

tudák ho nevrle odbyl:

Ty se bude starat o směr … tedy navigaci! A nezdruj, musíme si to teď rozdělit. Tadyhle Véna s Vladimírem si vezmou na starost piloty Proto si sednou v letadle hned u vchodu do jejich kabiny. Udělají to před přistáním, jakmile letadlo začne klesat Namíří na ně pistole a vyzvou je ke změně letu do západního Německa. Véna bude dávat pozor na dveře, Vladimír bude neustále kontrolovat piloty. My ostatní se postaráme

o cestující, aby ti vpředu nebyli rueni. Véna a Vladimír nám také budou hlásit, jestli pilot letí dobře a my to budeme kontrolovat podle buzoly a mapy. V letadle se rozmístíme hned po nástupu, skončil tudák a zadíval se vyčkávavé na ostatní.

Ty, Pepíku, ozval se Jiří, třeba se ti v kabině neleknou a budou se bránit. Cu budeme dělat pak? To není jen tak. Mohou třeba letadlo obrátit na záda ..

Tak tam hodím tu nálo, odsekl vztekle tudák. Slova doprovodil úder do desky stolu, a sklenice poskočily. Vichni na něj překvapeně pohlédli, ale tudák se nedal zadret:

Ty má pořád něco, zbabělce, pronesl na Jirkovu adresu. Nikoho nenutím. Kadý můe odejít dokud je čas. Ale kdyby někoho napadlo kecat, tak si to s ním vyřídím! Dejte si pozor! odsekával s důrazem na kadém slově.

Z Ostravy odjedeme 14. listopadu. Musíme se zastavit pro tu pistoli. Na Vladimíra počkáme v Pardubicích. To je vechno, zakončil a zvedl se. Ostatní ho následovali. Námitky u nepadly.

Jiří byl pohrouen do sebe. Jako oheň ho uvnitř pálila uráka zbabělče, kterou ho vyčastoval tudák. Dozrávalo v něm rozhodnutí. Hodně se v posledních čtyřiadvaceti hodinách zamýlel nad podnikem, který chystali. A stále více docházel k přesvědčení, e je to podnik velice riskantní.

Matku nael včera po příchodu domů v posteli s vysokou teplotou. Zael jí pro lékaře. Ptala se, jak se dozvěděl, e je nemocná. Myslela, chudák, e přijel za ní Omlouvala se, e pro něj nemá nic připraveno, nečekala jej Vvptávala se, iak mu jde studium, zda mu něco ne chybí A jestli není také nemocný, kdy jí břitce a ne vlídně odpovídal Brzy poznala, e Jiřího něco trápí. Nir jí nevysvětlil. Slyela, jak se dlouho do noci převaloval na posteli …

Jiří se tudákem na ulici osaměli. Kráčeli vedle sebe Měli kousek společné cesty. tudák vykládal, co Jetě musí zařídit.

Jiří ho sledoval jako ve snu. Neodpovídal na nepřímě otázky Nebylo ani zapotřebí tudák byl v takovém zá palu, e si na ve odpovídal sám. U se viděl na druhé straně hranice, třebae kráčeli po ostravské ulici.

Jiří zpomalil krok a zastavil se.

Ty, Pepíku,-vysoukal ze sebe a polkl. Musel se zbavit tíivého knedlíku v hrdle. Dusí Jej strach, pocit uráky i lítost při vzpomínce na nemocnou matku.

Co má? zůstal stát Jeho partner.

já… já s várna zítra nepůjdu, dostal ze sebe namáhavě. Viděl, jak se tudákova tvář prodluuje v nečekaném údivu a oči nabírají nebezpečný lesk. Sklopil hlavu a rozhodil rukama.

Sebral vekerou odvahu.

Nemůu, máma je nemocná. Nemůu ji tady takhle nechat. A pak  ten plán je nebezpečný. Nechci uhořet!

Cítil, jak s ním tudákovy ruce třesou. Očekával ránu a nevědomky zdvihl ruku k obraně. Jako z dálky slyel nadávky: kryso, zbabělče, zrádče! Horečně přemýlel, jak se z té situace dostat. Měl hrozný strach.

Proč jsi tedy jezdil, kdy s námi nechce jít, křičel tudák, zbrunátnělý vztekem.

Nevěděl jsem, e matka je nemocná. Nemohu Ji opustit v tomto stavu. Je úplně sama, soukal ze sebe Jiří.

tudák ho pustil a pozorně si ho prohlíel.

Není v tom něco jiného? Nechce nás náhodou prásknout? zeptal se syčivě.

Ne, to ne, to si nesmí myslet, odporoval Jiří a uvědomil si, e nyní musí mluvit a mluvit. Přesvědčit tudáka; který mohl být ve vzplanutí nebezpečný.

Přiel bych za vámi jinou cestou, rychle dodal Jiří*

Jakou? zabral tudák.

Jiří vykládal: počká, a se matka uzdraví a pak si zakoupí turistický zájezd na Západ. Zpátky se u ale nevrátí a spojí se se skupinou. Od úmyslu opustit republiku a usadit se v některé západní zemi vůbec neustoupil. Nechce jen riskovat Nesnáí let v letadle Zapřísahal se e nikomu nic neřekne o plánu skupiny

Nakonec tudák Jirkovo rozhodnutí přijal Domluvili se, e zdar akce ohlásí skupina Tiřímu přes vysílač Svobodná Evropa pod heslem JOSEF VOLA RARBORU Před rozchodem poádal tudák Jiřího, aby mu vysvětlil funkci buzoly, kterou měl v sebe. Jiří mu ochotně vyhověl A pak spěchal domů Matce oznámil, e se musí vrátit na fakultu do Koic Odjel prvním vlakem …

Rychlík z Ostravy unáel 14. listopadu ku Praze tříčlennou skupinu. Čtvrtý účastník, Rudolf, na poslední

chvíli oznámil, e můe z Ostravy odjet a večerním vlakem. Dohodli se, e se sejdou v Pardubicích.

Trojlístek vystoupil v Pardubicích ve 20.15 hodin. Na tudákův příkaz dali vechny peníze do společné pokladny. Kadý si před odjezdem vybral zálohu na plat na pracoviti^ Pak se li osvěit do vinárny místního Grandhotelu.

Po deváté hodině se od skupinky odpojil Vladimír a odjel do Skalice, aby podle příslibu odcizil bratrovi  členu Lidových milicí  pistoli 7,65 mm. Cestou se zastavil u sestry. Svěřuje se jí, e odchází do zahraničí. V hodinovém rozhovoru mu sestra útěk rozmlouvá a doporučuje, aby se vrátil s ostatními domů. Poslechl ji. Za bratrem u nejel. Do Pardubic se vrátil bez pistole s výmluvou, e bratr nebyl doma.

tudák nadává vem zbabělců. Vzájemně se osočují. Nálada je na bodu mrazu a klesá pod nulu, kdy přítí dopoledne marně čekají na vojína Rudolfa. Nepřijel.

Volají do Československých aerolinií v Praze, aby si zajistili místa v letadle do Karlových Varů na 16. listopadu. Ale místa nejsou. Ve je obsazeno a do 25. listopadu, sděluje jim do telefonu enský hlas.

Diskutují, hádají se, vzájemně se napadají a svalují vinu jeden na druhého. Po zjitění, e společnou pokladnu zatíili jednodenním pobytem v pardubických hotelech a vinárnách více, ne mohla snést, rozhodují se pro návrat domů. Zpět do Ostravy. Plán násilného únosu letadla odkládají na pozdějí dobu.

Na dalí neuváené kroky vak u neměli čas. Zasáhla Bezpečnost. Skupina byla povolána k odpovědnosti.

Pětice únosců letadla měla a na jednu výjimku společný rys: vem bylo 22 let. Pouze vojínu základní sluby Rudolfovi bylo o dva roky méně. Student, dva pomocní dělníci, zedník. Do střetu se zákonem se předtím dostal jen vůdce party, Josef, zvaný tudák, jinak autor a organizátor dobrodruného plánu na ilegální oputění republiky.

Pro pracovníky Bezpečnosti, prokuratury a justice nastala úmorná práce: objasnit zamýlenou loupe civilního letadla, která přes svou zdánlivou naivitu mohla skončit otřesnou tragedií. Byla to jen nerozvánost, touha po dobrodruství, či zbrklost horkých hlav mladých lidí? Co se skrývá za jejich tvářemi? Jací skutečně jsou?

Vdy jejich podnik mohl stát desítky ivotů včetně jejich vlastních. Uvědomují si hloubku a nebezpečnost svých záměrů?

Zákon nemohl nečinně přihlíet k jejich jednání, i kdy se plánovaný čin souhrou náhod i včasným zásahem bezpečnostních pracovníků neuskutečnil.

Zákon je tvrdý, ale musí být spravedlivý podle míry provinění.

Psací stroj se rozklepal. tudák, jetě před několika dny tvrdý, arogantní a sebevědomý vůdce tlupy, seděl zkroueně na idli před vyetřovatelem. Vypovídal.

Nebyl jsem spokojen se svými výdělkovými monostmi. Vydělávám toti kolem 1100 Kčs, přičem ml zdravotní stav nedovoluje přejít do jiného zaměstnání, kde bych si vydělal více. Za vydělané peníze si nemohu koupit zdaleka ve, co bych potřeboval. Tyto okolnosti a jetě některé dalí, týkající se mého osobního ivota, mě vedly k tomu, e jsem chtěl opustit republiku… Domnívám se, e i Deklarace lidských práv má umonit, aby si člověk zvolil takovou zemi, ve které by mohl najít uplatnění.. 

V prvním rozhovoru s dozorovým prokurátorem v průběhu vyetřování tudák řekl:

Vzhledem k tomu, e jsem se v poměrně krátkém časovém období měl, alespoň podle obvinění, dopustit několika trestnýcfi činů, jako je ublíení na těle, podvodu, příívnictví a neplacení výivného … ádám o vyetření psychiatrem.

tudák manévroval. Měl přece u zkuenosti ze styku s pracovníky Bezpečnosti a prokuratury. Se zákony této republiky se dostal do střetu několikrát. Jeho manelství bylo rozhárané a po rozchodu vytrvale neplnil alimentační povinnosti dítěti Pracovní morálku měl patnou. často nebyl několik dní v práci. Podle toho přirozeně vypadal i výdělek.

tudákův trestní rejstřík vykazoval v pestrém kaleidoskopu tresty za pohlavní zneuití, za těké ublíení na těle, za podvody a také za pokus o ilegální překročení hranic, v březnu 1969. Před trestem za poslední přestupek ho zachránila květnová amnestie.

Takový byl tudák. Nevoněla mu práce, nelíbily se rau poměry a doufal, e západ přijme člověka jeho typu s otevřenou náručí…

A jeho společník Jiří? Jaké on měl představy o světě?

. .počítal jsem s tím, e odejdu do Jiní Afriky, kde bych určitou dobu pracoval Později, a bych si vydň.al nějaký peníze, mel jsem v úmyslu pokračovat ve studiu veterinářství…

Jiří se před tím nedostal do vánějího styku se zákonem. Naopak, posudky Jej charakterizovaly jako dobrého, svědomitého pracovníka, a snad někdy příli skromného. Po maturitě v roce 1965 začal dokonce studovat na právnické fakultě. Chtěl být právníkem Po roce studií měl vak smůlu. V opilosti při jedné oslavě ublíil spoluákovi. Vedení fakulty rozhodlo tehdy tvrdě: vyloučit z dalího studia.

Jiřího jeho přestupek hrozně mrzel Přísným trastem hodně zatrpkh Ale nezalekl $e práce. Začal pracovat manuálně, na stavbě, při různých pomocných pracícn Podporoval matku. ili jen sami dva

V říjnu 1969 byl přijat jako řádný student na vete-rinářskou fakultu Byl v dosavadním ivotě smolař Cas to podléhal cizím nezdravým vlivům Nebylo tomu jinak ani nyní.

Nicméně sl nemohl stěovat a dávat vinu republice, která mu podruhé umonila vysokokolské studium.

ivot Jiřího nebyl lehký: rodiče se rozvedli, neměl nad sebou pevnou ruku Odchodem za hranice se chtěl osamostatnit Ale nakonec v něm zvítězily dobré stráň ky povahy i láska k matce .,,

Se studem v hlase uvedl do protokolu:

kdy jsem pak o věci uvaoval, hlavně o únosu letadla, upustil jsem od toho předevím kvůli matce*

Také u dalích členů skupiny byla hnacím motorem vidina sladkého ivota*1 na Západě I mezi nimi byly hluboké rozdíly: zadrený Vladimír byl notorický bulgč $ vánými charakterovými nedostatky, vznětlivé a ra blácké povahy.

Naproti tomu čtvrtý člen skupiny Václav byl normální chlapec svého věku s vynikající osobní 1 pracovní pověstí.

A benjamínek party, Rudolf  vojín základní sluby? Chtěl se ukázat před ostatními, zejména před Stu dákem, který jej k účasti přemluvil.

Nikdo z nich nikdy na Západě nebyl. Představy měli jen z různých pověstí. A sklony k dobrodruství.

Snad právě touha po dobrodruství byla také příčinou, e naletěli a podlehli vlivu samozvaného vůdce skupiny

tudáka, který s arogancí jemu vlastní při výslechu prohlásil:

. .zhotovil jsem si za účelem přinucení posádky letadla ke změně směru do západního Německa dýmovni-ci. Ukázal jsem ji vem společníkům. Řekl jsem jim, e se jedná o výbuninu, a e jsem k jejímu zhotovení pouil dynamit. Později jsem řekl, e výbuninu pouiji v krajním případě proti posádce letadla s tím, e je lepí se zřítit ne se nechat zavřít.

Ano, tudák byl ochoten nechat zahynout pro své sobecké cíle celé osazenstvo letadla i vlastní kamarády. Je těko pochopitelné, e s jeho úmyslem souhlasil i student Jiří a dalí členové skupiny.

Přípravy na provedení činu byly závratně hrůzné. O tom, e tudák by byl skutečně domácky zhotovenou zápalnou nálo pouil, svědčí i jeho dalí slova:

. .kdyby posádka s pilotem nepřistoupila na změnu kursu a postavila se na odpor, měl jsem v úmyslu pouít této třaskaviny v kabině pilota …”

e nelo o nekodnou hračku nebo jen zastraovací prostředek, ale o vysoce účinnou zbraň, odhalil posudek pyrotechnického experta:

.. .s přihlédnutím k pouitým materiálům lze ji povaovat za nálo zápalnou, schopnou po záehu vytvořit účinné ohnisko poáru. Záeh hořlavých materiálů v náloi lze snadno provést plamenem zápalky, zapalovače apod. Monost rozíření poáru v kabině letadla je třeba posuzovat s ohledem na hořlavost daného prostředí.

Na otázku pyrotechnického experta odpověděl poární znalec:

, Pouití hořlaviny by mělo, pokud by byla pouita v prostoru pilotů, navigátora nebo prostoru za nimi :a následek bezprostřední vznícení jak podlahy, tak zejména čalounění stropu a obloení stěn se značným vývinem kouře, který by pravděpodobně znemonil řízení letadla. V dalí fázi, nejpozději do osmi minut, by dolo ke vznícení kabeláe v pravém i levém kanále s následným vyřazením radiolokátorů a hydraulického ovládání letadla… Pokud by poár nebyl haen, lze bezpečně předpokládat, e do patnácti minut by muselo dojít k havarii letadla ..

Pouhých patnáct minut při teplotě 1600 a 1700 stupňů. Patnáct minut nevyslovitelné hrůzy. Zrodil se tento plán v mozku mladého člověka nebo maniaka?

Bylo vyhověno tudákovu přání, aby byl prohlédnut psychiatrem. Jeho duevní obzor a stav byly zkoumáqv dlouhé dny, ne mohli odborníci dát kvalifikovanou odpověď: .

Jde o tzv. akcentovanou osobnost. Jedná se u ně] o povahovou nevyváenost, která se navenek v chová* ní projevuje jako nestálost, hysterlonství a pozérstvl  je to člověk lehkomyslný a slabé vůle, je u něj vidět vel* ký rozdíl mezi aspiracemi a ambicemi … nevydrí u ničeho začatého systematicky do koncel

A závěr lékařských expertů?

Zmíněná duevní porucha ]e takového druhu, e na kadém místě během provádění trestného činu byl ve stavu schopnosti rozeznat společenskou nebezpečnost svého jednání.

Nebezpečnost svého jednání byli plně schopni rozpoznat i dalí Členové skupiny Pro pracovníky Bezpečnosti i prokuratury bylo zřejmé, e plán na uloupení letadla jasně překročil vechny meze případné mladické nerozvánosti a nabyl formy přípravy trestného činu, který mohl mít nedozírné důsledky pro ivoty dalích občanů

Stovky stran vyetřovacích protokolů, odborných expertiz, posudků a vyjádření, za nimi stály stovky a stovky úmorných hodin práce včetně tisícových finančních nákladů, byly předány muům v soudních talárech, aby řekli závěrečné slovo

A soud váil vechny stránky případu nesmírně odpovědně s ohledem na věk jednotlivých Členů skupiny a s přihlédnutím k jejich dosavadnímu ivotu Přísně diferencoval mezi podílem kadého obalovaného.

Zdůraznil, e vichni byli shodni v jednom Kdyby se akce neměla podařit, zejména kdybv posádka letadla neuposlechla a postavila se na odpor, pouili by zápalné náloe Proto nelze jednání obalovaných povaovat za pouhé přípravné jednání, za víceméně fantastické meditování o monostech únosu.

Vechny rozsudky byly vyneseny nepodmíněně: od pěti let pro vůdce skupiny, zvaného tudáka, po patnácti měsíční a roční vazbu pro dalí obalované

Nejvysí soud ČSR zamítl odvolání odsouzených proti írestu těmito slovy:

Vdy lo o plánovaný a připravovaný gangsterský únos letadla spojený se značným nebezpečím pro ivot posádky a vech cestujících v letadle. Zůstává neuspokojivou a politováníhodnou skutečností nejen u nás, ale na celém světě, e gangsterské únosy Jsou váným nebezpečím nejen pro ivoty posádek letadel a cestujících, ale i z hlediska bezpečnosti letecké dopravy jako takové, bez ní není spojení mezi jednotlivými zeměmi světa dnes v podstatě myslitelné. Je proto v zájmu celé naí společnosti, aby se takové únosy letadel neusku-tečňovaly a uskutečňovat nemohly, aby nedocházelo k ohroení lidských ivotů, a to nejen naich občanů, ale i občanů ostatních zemí světa, kteří v důvěře v bezpečnost dopravy svěřují své ivoty leteckým dopravním spojům.

K moudrým slovům muů v soudcovských talárech není třeba cokoli jetě dodávat.

Uzavírají příběh LINKY OK097 z Prahy do Karlových Var. Posádka ani cestující letadla z onoho listopadového dne dodnes nevědí, e jejich let mohl skončit docela jinak.

Je aprílové počasí, do kterého by nikdo ani psa nevyhnal. Jen ten, kdo zná Luické hory, ví, jak se tu zima umí jetě v dubnu nepříjemně připomenout. Mokrý sníh letí vodorovně v bílé mase liduprázdnou krajinou, naplněnou jenom kvílením větru.

A přece… odněkud z hloubi mohutného vějíře sněhových vloček zaznívá výstřel. Jeden, druhý a pak celá dávka.

Sténání větru přehluuje volání:

Stůj, stůjl Vzdejte se!w

Nastává rychle soumrak. Vločky bílého sněhu se v klesající teplotě mění v ostré jehličky, tiplavě bodající do zarudlých tváří dvou mladých chlapců v uniformách Pohraniční stráe. Kdybychom mohli být očitými svědky toho, co se děje dne 24, dubna 1955 na státní hranici poblíe silnice ze Světlé na Hu, asi bychom těm dvěma chlapcům nezáviděli. V estnáct hodin a patnáct minuf narazili při pochůzce na zcela čerstvé stopy směřující od hraniční čáry směrem do vnitrozemí. Nebylo pochyb, e někdo neznámý naruil státní hranici. Náhodou či zá měrně?

Dvojice pohraničníků se vydala po stopách. Po chvílí spatřili ve sněhové vánici osamělou rozmazanou postavu mue. Zabloudil? Nebo je to paerák, vyuívající tohoto počasí ke svým obchodům?

Dvojice pohraničníků se dává do běhu. Rychle se blíí k neznámému. Rozděluje se. Velitel, desátník Koutný, volá výzvu k zastavení.

Naruitel se zastavuje, prudce se otáčí a bleskurychle se několika dlouhými skoky kryje za stromem.

Těla pokraničníků padají do rozbředlého sněhu. Jsou v otevřeném terénu, tyapjatě hledí ke stromu, za ním zmizel neznámý. A náhle vidí narudlý plamének a jetě jeden. Zvuk výstřelů doléhá k jejich uím o zlomek později. Muská postava se odpoutává od stromu. dáv& se do běhu a mizí v porostu.

Začíná pronásledování. Nebezpečné, zvlátě v takovém

počasí, kdy je stěí slyet chůzi souseda. A zrovna s se-bou nemají psa jako by se proti nim vechno spikioi

Desátník Koutný volá na vojína varce, běícího asi dvacet metrů po jeho pravém boku:

Tam, tam v pravol Nadběhni k potoku!

Vztyčená pae se samopalem odpovídá, e druhý člen hlídky rozuměl. Znovu se dávají do běhu. Pronásledování trvá u přes dvě hodiny. Neznámý se pohybuje ve zdejí poměrně členité krajině se značnou jistotou. Jako by tady znal kadý strom, keř a úvoz. Stále směřuje dd vnitrozemí a pokadé se mu podaří včas vyklouznout z obklíčení.

Z členů hlídky se jen kouří. U necítí vítr, ani mráz. Cípy rozepjatých koíků třepotavě vlají v nárazech

větru.

Sledují s obavami poslední záblesky denního světla a jsou rozhodnuti přiblíit se k nebezpečnému střelci co nejblíe. Zdá se, e teď se jim naskytla vhodná příleitost.

Postava zmizela v řadě olin lemujících oba břehy potoka plynoucího k nedaleké obci Trávník. Kolem je rozlehlá louka, neporuená jedinou stopou jako bílý ubrus.

Vojín varc v hlubokém předklonu rychle přebíhá za potok, Desátník Koutný zůstává a zaklekává za velkým balvanem. Rukávem koíku si stírá z obličeje praménky potu smíeného se sněhovými vločkami. Prudce oddechuje a bedlivě pročesává očima terén před sebou. ]e to dobré, říká sl v duchu. Kontrolují teď louku po obou stranách potoka.

Pronásledovaný má ted jedinou monost: postupovat přímo potokem To ho ale bude stát cenné vteřiny. Má vak velkou výhodu  Je u skoro tma. Je půl sedmé

večer., .

Desátník se usmál, jeho sluch zachytil plouchnutí vody A zase Neznámý se brodí potokem. Jeho předpoklad vyel. Mírně se nadzvedl, zamířil samopal do směru postavy klátící se ve středu potoka a zvolal:

Stůj! Vzdejte sel Tady pohraniční …

Slovo strá u nedořekl. Stejně by nebylo slyet v prásknutí výstřelu…

Neznámý u vědomě riskuje. Chce se za kadou cenu iostat z obklíčení. Pálí po nlasech hlídky znějících teď ^ obou stran a jako by se mohl spolehnout na kryt oloví, běí k okraji nedalekého lesa. Na jeho kraji se zastavuje, otáčí se a znovu pálí po dvojici pohraničníků

Neuvědomuje si, e záblesky výstřelu z jeiio pistole přesně určují proti tmavému pozadí jeho stanovitě. Desátník Koutný zaklel:

Nedá se nic dělat. Kdy to chce..a Jeho samopal se rozeřval v dlouhé dávce.

Od hučících kamen v rohu místnosti na oddělení Státní bezpečnosti v Děčíně se linulo příjemné teplo. Ústa náčelníka Brdy zaklapla po zívnutí a Jeho oči se upřely opět na poručíka Vrbu, který dlouze pil z plechového hrnečku. Vůně dokazovala, e nápojem Je káva. Strnitě vousů na tvářích obou muů potvrzovala, e neměli čas na ranní toaletu. A váčky pod jejich očima nesvědčily o osvěujícím spánku.

Poručík Vrba dopil a docela neformálně si otřel hřbe tem ruky ústa. Odsunul plechový hrneček a pokračoval v přerueném rozhovoru:

No, a tam mezi tím potokem a krajem lesa zůstal. Asi spoléhal na tmu.

Kapitán Brda pokýval hlavou a dodal:

A na ten les. Hlavně na ten les. Málem by se mu to bylo povedlo. Ti chlapci z hlídky říkali, e běel jako po provázku.

Ano, vypadalo to, jako by terén dobře znal. K tomu lesu se točil plné dvě hodiny. Celou dobu, co ho honili, řekl Vrba.

A neměl u sebe nic? zeptal se náčelník.

Ne, nic u něj nenali. Nepočítáme-li ovem pistoli. WALTER 7,65 mm. Leela vedle něho. V kapse měl jetě dva plné zásobníky.

Náčelník zpozorněl.

Říká  dva plné zásobníky? A kde měl prázdné?

Jak to, prázdné, nechápavě hleděl na kapitána Brdu poručík.

No, přece střílel! Tak musel vyprázdnit nějaký zásobník!

To musel, pokýval hlavou poručík. A pak je] zahodil. K čemu by potřeboval prázdný zásobník?

Náčelník se potutelně usmál.

K ničemu! Ale já bych ho potřeboval… Stálo b?

za to ho najít. Moná, e zahodil také jetě něco jinéno. A vůbec. Zavolej na brigádu a zeptej se, co tomu vemu říkají a zda se u podívali po terénu!

Poručík si přisunul aparát a poádal centrálu o bleskové spojení. Dostal je okamitě.

Tady Bezpečnost Děčín. Poručík Vrba. Brigáda Pohraniční stráe? Spojte mě se zpravodajským důstojníkem!

Ve sluchátku bylo chvíli ticho a pak se ozval hluboký hlas. Poručík Vrba začal hovořit:

Zdravím tě, Vaku … ano, to jsem já, Jarda! Ví, co nás napadlo? Jestli ten včerejí střelec něco nezahodil, kdy utíkal. Musel při té střelbě zahodit alespoň zásobník z’pistole… ten prázdný. Ted za denního světla by se něco dalo najít, sníh se nedrí… Ze mám pravdu? Vy u jste tam poslali lidi se psem? Prima! Zavolá, a bude něco vědět? Tak dobře. Končím!

Poručík se obrátil k náčelníkovi, jeho prsty netrpělivě bubnovaly na desku stolu:

Poslali tam hned ráno četu pohraničníků. Berou to v řetězu. Pročesají vechno a pak nám hned zavolají. Telefon se ozval za necelou hodinu. Poručík netrpělivě zvedl vidlici:

Ano, Státní bezpečnost… to u jsi ty, Vaku? Má něco nového. Nali jste něco?

Chvíli poručík soustředěně poslouchal a dělal si poznámky na okraj novin. Jeho hlas byl plný vzruení, kdy začal znovu hovořit:

Legitimace, nějaké filmy a mikroskop? Prosím tě, snad; to nebyl nějaký badatel? A jetě dalí věci… U s tím jede? Čekáme!

Zpravodajský důstojník z brigády Pohraniční stráe byl na oddělení Státní bezpečnosti uvítán jako osoba zvlátní důleitosti. Za chvíli byly nalezené věci na stole. Překonávaly vechna očekávání. Náčelník komentoval:

To je tedy úlovek. Občanský průkaz na jméno Val-tera z Prahy a legitimace z NDR zase na jiné jméno: Bruno Noller … Fotografie jsou ale stejné. Oba průkazy budou pravděpodobně falené, a podal je poručíkovi.

jako vějíř se rozevřela hromádka karet popsaná v hustých sloupcích čísly a písmeny.

Tady jsou ifrované tabulky, filmy. Mikroskop měl zřejmě na výrobu mikrotečky. A peníze  nae i ně-

meckél Ten chlap byl úplná pochodující pionání cem trála!

Náčelník pak dal pokyn: Dejte ty filmy vyvolat. Snad budeme pak moudřejí!

Zatímco odborníci hodnotili vyvolané filmy, aparát Státní bezpečnosti pátral po skutečné totonosti neznámého agenta. O spolupráci byly také poádány bezpečnostní orgány Německé demokratické republiky. Agent přece přiel z jejich území.

Z filmů, které obsahovaly pionání instrukce určené neznámé osobě v Československu, vyplývalo po důkladném zhodnocení obsahu jen jedno: agentem na československém území je ena, ijící pravděpodobně někde v severních Čechách. Úkoly, které měl zastřelený agent doručit, se týkaly vesměs vojenských a průmyslových objektů na severu Čech. Dalí závěry nebylo moné z nalezeného materiálu učinit.

Vyetřování vak přineslo jetě jeden poznatek. Jak se později ukázalo, rozhodující. Bezpečnostní orgány NDR sdělily, e jedna občanka původem z Varnsdorfu poznala na fotografii mue, zastřeleného na hranicích, svého bývalého spoluáka Fritze Lorenze, také původem z Varnsdorfu.

Pak u promluvily archívy Bezpečnosti. Zjistilo se, e Lorenz odeel v roce 1951 ilegálně do zahraničí, pravděpodobně do západního Německa. To bylo ale ve, co se dalo v této chvíli zjistit.

Zůstávaly vak otázky: Kdo je ona ena, pro kterou byly určeny instrukce? Je sama, nebo řídí zpravodajskou sí? Kdo jsou ti, kteří vyadují získávání takovýchto informací z Československa?

Pracovníci Bezpečnosti museli zatím ponechat tyto otázky bez odpovědi. Rozuzlení případu uvázlo na mrtvém bodě.

Dne 12. srpna 1955 nalezli přísluníci Pohraniční stráe Německé demokratické republiky před elezniční stanicí Herwigsdorf celofánový balíček. Byl pohozen vedle náspu elezniční trati z Varnsdorfu na Hrádek nad Nisou. Pozornost vyvolal nápadně červenou stuhou

v délce jednoho metru, které ostře svítila na černoedých kamenech a porostu elezničního náspu. Jako oy někdo měl zájem, aby balíček byl nalezen bez potíi.

Protoe v balíčku byly nalezeny česky psané texty, předaly jej bezpečnostní orgány NDR naí Bezpečnosti. Praská centrála dlouho neotálela a s doporučením přísluného postupu zaslala balíček na Krajskou správu ministerstva vnitra v Ostí nad Labem. A odtud se dostal dalím sluebním postupem a na stůl poručíka Vrby v Děčíně. Bylo to právě v pátek. Jeho představený kapitán Brda byl na dovolené. Měl se vrátit a v pondělí.

Poručík celou sobotu a neděli litoval, e zásilku vůbec otevíral. Raději ji měl nechat éfovi. Její obsah ho velmi vzruil. A tak celé dva dny přemýlel a kombinoval. Stále se sám sebe ptal: je to vůbec moné? Taková náhoda?

V pondělí ráno vpadl do kapitánovy kanceláře jako velká voda. Ani nevnímal náčelníkův pohled, vyjadřující nespokojenost se způsobem jeho příchodu a ihned spustil:

Soudruhu kapitáne, máme tady z NDR velmi zajímavý materiál!

Kapitána jako by strhlo nadení, které viděl v poručíkově tváři. Znal ho dobře a věděl, e musí jít o něco skutečně důleitého. Nicméně se zeptal úředním tónem:

O co jde? Je to česky?

Poručík poznal, e dostal zelenou a začal se sebe o překot chrlit:

Ano, je to česky. Právě proto nám to posílají. A tady píí: vzhledem k tomu, e informace o posádkách a průmyslových objektech jsou psány na hedvábném papíře, domníváme se, e jde o pionání zprávy, které jsou určeny neznámé centrále v zahraničí. V případě, e by se výsledky vaeho etření nějak dotýkaly zájmů Německé demokratické republiky, prosíme o jejich sdělení a tak dále …

Kolik je těch papírů? zeptal se kapitán a pozoroval poručíkovy ruce, které před ním rozkládaly obsah zásilky.

Dvanáct. A vechny hustě popsané. A tady… podívejte se, něco jako dopis: Milý pane Fritz, předpokládám, e peníze, které jsem si přála mít uloeny v bance, skutečně také v bance jsou. Jsem přesvědčena, e je budu brzy potřebovat.

Kapitán se u neudrel. Jako by Jím projela elektrická jiskra. Vzrueně přeruil poručíka, který se chystal

pokračovat:

Co říká? Jak je to tam? zeptal se a vzal z poručíkovy ruky papír.

Pane Fritz? Milý pane Fritz… tady to je a kapitánův prst se vbodl do věty v textu.

Nyní na poručíka téměř křičel.

Vzpomíná si, kdo byl Fritz? No přece Lorenz z Varnsdorful Člověče, e bychom dostali do rukou pokračování?

A spí pro sebe ne pro poručíka dodal:

Fritz Lorenz je přece mrtev! Tomu vůbec nerozumím! Tázavě se zahleděl na podřízeného.

Myslím u na to dva dny. Hned mě to napadlo, kdy Jsem tyhle lejstra dostal do ruky. Myslím, e tu skutečně bude nějaká souvislost, řekl poručík.

A tady… podívejte se, přistrčil před náčelníka znovu dopis:

.. .peníze, které jsem si přála mít… a tady dál: jsem přesvědčena.

Má pravdu. Psala to ena. A eně byly také určeny instrukce, které zahodil před svou smrtí Fritz Lorenz. Asi jde o jednu a tuté skupinu. Nebo také o sí. Lorenz byl pravděpodobně spojkou. Ale to se teprve ukáe. Musíme předevím pořádně rozebrat ty zprávy! Uka! Jednotlivé objekty jsou sice označeny nějakými značkami, moná, e právě podle nich půjde zjistit, o které podniky tady v kraji jde. Podívej… tady, to jsou jistě Teplice…

Pracovníkům Bezpečnosti připadla mravenčí práce. Rozebírali a srovnávali jednotlivé části instrukcí, které pN pronásledování odhodil agent-spojka Lorenz, se zprávami, které obsahoval balíček, nalezený u elezniční trati. Oba materiály na sebe navazovaly, zejména pokud lo o místa jednotlivých průmyslových i vojenských objektů. Samozřejmě se i částečně liily. Vdy Lorenzovy instrukce se k adresátovi nedostaly. Alespoň ne v původní formě. Ale západní pionání centrála si mohla najít jiný způsob jak instrukce doručit.

Ze zpráv byl nejprve rekonstruován okruh objektů

a pak okruh osob, které by byly schopny v takové podobě zprávy zpracovat. Mezí okruhem osob byl zjitěn i vzdálený příbuzný Lorenze, jistý Lika. Alois Lika, To pracovníky Bezpečnosti, kterých nyní na případu pracovaly desítky, utvrdilo v přesvědčení, e pátrání probíhá ve správném směru. Konečně v listopadu tého roku dospělo etření tak daleko, e mohl být dán příkaz zatýkací skupině.

Osobní sedan černé barvy projel krátkou tichou ulicí, lemovanou po obou stranách vilkami a přízemními domky, zasazenými do čtverců zahrádek. Na konci ulice se otočil, popojel asi třicet metrů zpět a předení motoru utichlo.

Vystoupili dva mui v civilních atech. Rozhlédli se a pak se pomalým, trochu ztuhlým krokem vydali k vilce s číslem dvacet devět. Vrátka ze svařených prutů mírně zavrzala. Kroky muů se zastavily před lutě natřenými domovními dveřmi. Ruka jednoho z nich stiskla zvonek. Dlouze a pak jetě dvakrát krátce.

Dveře se za okamik pootevřely a objevila se v nich tvář asi čtyřicetileté eny, se světlými dlouhými vlasy sepnutými dozadu. Měla na sobě modrý svetřík a sukni naedlé barvy.

Výraz jejího obličeje nesvědčil o tom, e by návtěvníky přede dveřmi znala. Dala to najevo i neosobním přízvukem otázky:

Co si přejete, pánové?

Starí z muů pozdravil a zeptal se:

Jste prosím paní Bencová? Paní Aloisie Bencová?

ena s otazníkem v očích přisvědčila:

Ano, to jsem já!

Jsme od Bezpečnosti, paní Bencová, řekl mu a v jeho ruce se objevil sluební průkaz. Přidrel jej chvíli překvapené eně před očima.

Musíme vám oznámit, e jste na základě příkazu

prokurátora zatčena!

Tady je příkaz, pronesl druhý z muů a rozhodným pohybem otevřel naplno dveře, v nich stála Bencová.

Zatčena? Ale proč, prosím vás? Co jsem udělala? Co proti mně máte? zajíkavě se zeptala ena. Třesoucí ruce si přitiskla na prsa v jakési zcela zbytečné obraně. .

Důkazy vám budou předloeny. Budete mít monost

se s nimi podrobně seznámit. A teď se, prosím, oblečte a pojďte s námi, uzavřel scénku rozhodnými slovy mu, který pronesl zatýkací formuli.

Tého dne Bezpečnost zatkla celou pionání skupinu, sloenou z pěti osob. Při provedených domovních prohlídkách byla u zatčených osob nalezena řada neodeslaných, ale zpracovaných pionáních materiálů, které na první pohled byly stejného původu jako zprávy, nalezené v balíčku u elezniční trati. Bencová, ani její spolupracovníci u nemohli zapírat.

Bencová, celá zlomená, byla předvedena k prvému výslechu před kapitána Brdu:

Paní Bencová, vysvětlete nám, jak jste byla do té činnosti zataena! začal kapitán výslech.

Bencová poádala o cigaretu a pak se rozhovořila. Resignovaně:

Začalo to vlastně u Liků, u naich známých. Jejich vzdáleným příbuzným byl Lorenz. U dříve převáděl lidi přes hranice, hlavně do západního Berlína. Přirozeně e za peníze. Později přiel s tím, e pracuje pro Svobodnou Evropu. Řekl nám, e ve vysílání Vzkazy domovu bude před jeho příchodem, nebo po jeho návratu z Československa vdy vysíláno heslo ORIONKA. Třeba, e Orionka se vrací, nebo Orionka se těí a tak podobně. Já sama jsem původně chtěla, aby mne s manelem převedl přes hranice do západního Německa. Kdy nám ale slíbil odměnu v markách, budeme-li pro něj a pro Svobodnou Evropu rok pracovat, tak jsem svolila. Říkal, e bude lepí začínat s nějakými markami ne nemít nic.

Bencová si zhluboka povzdechla.

A jaké odměny vám slíbil? Dostali jste je? navázal kapitán.

Dohodli jsme se, e nám ty peníze bude ukládat v Německu. Vlastně jsem ty peníze ani nikdy neviděla, s jistým podivem v hlase dodala Bencová.

A za to jste zpracovávala zprávy o vojenských posádkách a o průmyslových závodech. Jak jste zprávy měla předávat?

Z počátku si je přebíral Lorenz osobně. Pak mě ale nařídil, abych zprávy vyhazovala z vlaku při průjezdu

NDR na tra. Tam si měl pro ně chodit jeho syn nebo on sám. Jeho syn se také jmenuje Fritz.

Kapitán chvíli pozoroval enu, sedící před ním. |ejí oči těkavě přejíděly místností. Bylo mu jí trochu líto. Znal z dlouholeté praxe pocity těchto lidí, kdy byli dopadeni a poznali, e jejich ilegální kariéra definitivně skončila. Nasadil otcovský tón:

Je to jistě pro vás těké zklamání, paní Bencová, ale musím říci, e ti lidé ze Svobodné Evropy s vaí svobodou bezohledně hazardovali, včetně Lorenze. Chápete to alespoň teď?

Bencová se zachvěla.

Ano. Bylo to od nás neastné rozhodnutí. Neměli jsme to ani zapotřebí. Ale teď je na vechno pozdě. Bohuel.

Kapitán Brda povstal a se slovy paní Bencová, rád bych, abyste si něco poslechla, stlačil tlačítko magnetofonu. Dva kotouče se počaly otáčet. Tichem místnosti proletěly zvuky morseových značek, úryvky slov a hudby a pak se ozval čistý text:

Dalí vysílání rozhlasové stanice Svobodná Evropa věnujeme relaci Vzkazy naim milým doma … Orionka čeká patnáctého, Orionka čeká patnáctého, opakují Orionka….

Tlačítko pod dotekem kapitánova prstu cvaklo a hlas komentátora Svobodné Evropy zmlkl.

Poznáváte to hláení, paní Bencová? otočil se kapitán k eně.

Ano, to heslo patří mně. Podle něj bych měla dodat zprávy … ale vdy dnes je…

, Správně, dnes je patnáctého, paní Bencová. Nemýlíte se, přesně patnáctéhol

Kdo by neznal populární píseň Milana Chladila Růe bílá. Jistě se vybaví kadému, zvlátě slyíme-li slovo růe. ije vak mezi námi několik lidí, pro ně má toto poetické slovo naprosto jiný význam ne pojmenování druhu krásně kvetoucích rostlin.

Pro jeden z kolektivů pracovníků československé kontrarozvědky byl název Růe  22 krycím operativním označením velmi neobvyklé akce při zabezpečování ochrany zájmů nejen naí republiky, ale i spojenců.

Na jaře roku 1967 navtívili dva nigerijtí studenti ze Západního Berlína v krátké době několikrát nai republiku. Pravda, na tom by nebylo nic neobvyklého; vdy je přece známo, e nae země má ve světě mnono obdivovatelů, kteří se k nám rádi znovu a znovu vracejí, aby mohli poznat to nepřeberné bohatství přírodních, architektonických krás, i historických a uměleckých památek a sbírek jedinečné ceny.

V případě obou nigerijských studentů bylo vak brzy zřejmé, e jejich opakované, údajně turistické návtěvy naí republiky jsou přinejmením podivné. Vyznačovaly se toti nápadně krátkým pobytem, dokonce ve dvou případech se oba studenti zdreli na naem území pouze několik hodin.

Například 25. března vycestovali od nás do Rakouska přes pohraniční přechod v Českých Velenicích v 19,00 hodin večer, ale u o půl hodiny později, v 19,30 se vracejí a ádají o nová vstupní víza. Jako důvod uvádějí, e jedou hledat ztracený fotoaparát.

Pracovníci celní a pasové kontroly této ádosti vyhověli Proč ne. Vdy lo o studenty a fotoaparát je cen nou věcí. Zanedlouho byli ovem poněkud překvapeni tím, jak snadno a rychle studenti svůj ztracený nebo zapomenutý fotoaparát nali. Netrvalo jim to ani dvě hodiny.

Celní inspektor Dvořák obeel auto nigerijských studentů a pečlivě si je prohlíel. Pak přistoupil k nadporučíkovi Slezinovi, který právě listoval v pasech obou cestujících.

Ty, Luboi, mně se to nezdá. Ten ztracený foák, to bude nějaká bouda. Kdo ví, co vezou ..eptem sděloval svému kolegovi.

Nali to nějak moc brzo, to je fakt, a vlastně je to div, e ho vůbec nali, odpověděl nadporučík, ani vzhlédl od pasů.

Ale zase kdyby chtěli něco propaovat, tak to mohli udělat hned a nemuseli se vracet,dodal.

Inspektor Dvořák se ale nedal odbýt.

Nevím, mně se to nechce líbit. To jejich auto u by něco uvezlo, bourák jako řebřiňák. Řekni jim, aby zhasli motor, prohlídneme si to trochu podrobněji!44

Nadporučík zdvořile poádal anglicky oba studenty, aby vypnuli motor a vystoupili.

Jednalo se o velký osobní vůz značky DE SOTO, tmavězelené barvy, opatřený západoberlínským číslem B-UH-414. Výsledek pečlivé prohlídky byl vak negativní. Nebylo nalezeno nic, co by odporovalo naim zákonům nebo celním předpisům. Proto se ve 22.00 hodin zdvihla pruhovaná závora a oba nigerijtí studenti opustili se svým vozem území naí republiky  u podruhé během necelých tří hodin.

Zanedlouho na to, v srpnu tého roku, se vůz značky DE SOTO s číslem B-UH-414 objevuje na naich hranicích znovu. Přijídí opět ze sousedního Rakouska, tentokráte nikoli přes pasovou kontrolu v Českých Velenicích, ale přes hraniční přechod v Mikulově. A také v něm nesedí nigerijtí studenti, ale jen řidič, západoberlínský občan Siegfried Lonscher.

Pasové formality proběhly hladce, pracovník pohraniční kontroly poděkoval, vrátil Lonscherovi jeho doklady a s prsty u títku sluební čepice popřál astnou cestu.

Neuplynulo ale ani čtvrt hodiny a vůz, který tak elegantně odjel, se jako raněné zvíře loudal zpět k hraničnímu přechodu. Překvapeným přísluníkům pohraniční kontroly Lonscher oznámil, e se mu porouchalo řízení, jeho opravu můe provést pouze specializovaná opravářská dílna v Rakousku.

Začínalo se zdát, e tento velký vůz kadému, kdo do

něj sedne, přináí smůlu: Jednou ztracený fotoaparát, teď zase porucha na řízení  co to bude asi do třetice?

jene pracovníci pasové a celní kontroly na pověry nedají a Lonscherova porucha v nich zesílila podezření, které u před časem vyslovili kolegové na hraniční kontrole v Českých Velenicích.

Nejedná se skutečně o paerácký vůz? Neděje se snad u po několikáté, přímo pLed očima pohraniční kontroly cosi nekalého?

Odpověď na tyto otázky měla dát detailní prohlídka vozu. Během ní řidič klidně kouřil a trpělivě čekal: zosobněné čisté svědomí!

Vak také neměl důvod, aby se tvářil Jinak. Jako v Českých Velenicích i zde byl výsledek prohlídky negativní.

Pracovníci pohraniční kontroly u ale v Lonscherovu poctivost příli nevěřili. Proto během prohlídky vůz na několika místech skrytě označili, aby jej bylo mono identifikovat i v případě změny čísla, které se dalo po této  u druhé podrobné prohlídce očekávat, kdyby vůz ovem skutečně slouil nějaké nezákonné činnosti. S tímto opatřením byly ihned seznámeny vechny pohraniční kontroly na naí hranici s Rakouskem i Německou spolkovou republikou.

Jednoho listopadového dne k nám přijel na turistické vízum západoněmecký občan Horst Holler. Přijel v bé* ovém voze značky CADILLAC s číslem M-CD/611. Na nae území vstoupil přes Rozvadov ve 20 hodin 40 minut večer. Ve 22,10 hodin, tedy přesně za půldruhé hodiny, se vracel zpět k hranici a na vlečném laně táhl porouchaný osobní vůz Volkswagen s belgickým státním přísluníkem za volantem.

Nael ho prý trčet kdesi v lesích za Stříbrem a bylo mu ho, chudáka, tak líto, e nemohl odmítnout jeho prosbu o pomoc a rozhodl se tedy, e ho Jetě teď v no cl přetáhne přes hranici do západoněmeckého Watd hausu, kde mají docela sluný servis i s ubytováním.

Tedy ochota skutečně nevední: kdyby … ano, kdyby se toti pří zběné prohlídce na státní hranici nebyle ukázalo, e porucha na Volkswagenu byla uměle a zá měrně vytvořena.

Ale největí překvapení na pracovníky pohraniční kontroly teprve čekalo Kdy se pustili do prohlídky CADILLACU, nali na několika místech skryté označení, provedené v srpnu na hraničním přechodu v Mikulově: to znamenalo, e tento béový CADILLAC s číslem M-CD-611 a tmavězelený automobil značky DE SOI O s číslem B-UH-414, je ve skutečnosti jeden a tentý vůz!

Teď u nebylo nejmeních pochyb o tom, e se jedná o vůz pro Jakési speciální pouití. Ale jaké? Tyto mylenky táhly hlavami vech pracovníků na pohraniční kontrole.

Jde o paerácké účely? Ale to by znamenalo, e tedy vichni, kteří a dosud s tímto vozem přijeli do Československa, patří k Jedné paerácké organizaci!

Z tohoto důvodu byla pro budoucí pátrání okamitě pořízena fotodokumentace cestovních dokladů pana Kaaga z Belgie i Jeho přeochot ného dobrodince Horstá Hollera z Německé spolkové republiky. Avak případný úkryt ve voze se normálními prostředky nepodařilo objevit ani tentokrát a Jiných prostředků zatím nebylo mono pouít, nebo přísluníci pohraniční kontroly nechtěli skupinu předčasně varovat nebo Ji vyplait Proto zatím zůstávalo i nadále záhadou, co snad ] e, nebo co m á být v tomto automobilu paováno…

Objasněním případu byla pověřena Jedna z operativ-, nich skupin pracovníků ministerstva vnitra Dalo se předpokládat e záhadný vůz se objeví na některém pohraničním přechodu znovu  a pro tento případ bylo ve spolupráci s pracovníky pohraničních přechodů a slokami Veřejné i Státní bezpečnosti v Bratislavě, Brně, Českých Budějovicích a Plzni připraveno komplexní opatření k úspěnému zásahu Název akce zněl Růe - 22.

Cekání netrvalo dlouho. Za necelé dva dny, 18. listopadu 1967 v 9.00 hodin dopoledne, se béový CADILLAC objevil na přechodu v Hatích Vypadal stejně jako přede dvěma dny v Rozvadově. Jen číslo měl opět jiné: B-KY-968. Za jeho volantem seděl starý známý: Siegfried Lonscher, jemu v létě vypovědělo slubu řízení, take se musel vrátit z Mikulova zpět do Rakouska.

Od tohoto okamiku byl Lonscher pod nepřetritou

kontrolou. Do centrály Bezpečnosti docházela neustále hláení sledovacích skupin o jeho pohybu, průjezdech jednotlivými místy a okresy. Brzy ve nasvědčovalo, e cílem jeho cesty je Praha. A bylo tomu tak.

Ve 14.00 hodin se Lonscher setkal na Staroměstském náměstí s neznámou enou. Po krátkém rozhovoru na stoupili do Lonscherova vozu a vyjeli z Prahy směrem na Kolín a Jihlavu. Za Jihlavou byla kontrola Lonschera a jeho společnice velmi ztíena hustou mlhou. Těsně před Znojmem náhle neočekávaně odbočil do úvozu za rostlého křovinami na slepou polní cestu Tam se zdrel asi tři minuty. Kdy vycouval na silnici, aby pokračoval v původním směru na Znojmo, seděl ve voze sám.

Řidič sledovacího vozu vzrueně vykřikl na společ niky:

,,Kam se poděla ta enská? … e on ji v tom úvozu zamordoval!”

Vůz se rychle obrátil a vracel se k úvozu, kde před chvílí Lonscher zastavil. Krátkovlnná vysílačka předá vala kontrolu nad vzdalujícím se Lonscherovým autem dalí osádce sledovací skupiny

Dva mui vystupovali a spěně veli do úvozu, na Je ho blátivém dně se táhly dvě hluboké stopy pneuma tik

Pozor, opatrně na stopy… tady zastavil,” pronesl jeden z muů

No jo, ale… vdy tady kromě těch koleji není ani jediná stopal Tady nikdo z nich nemohl vystoupit… ta enská tedy musela zůstat uvnitř, v autáku!”

Má pravdu,” ozval se mu.

Je v tom auáku někde schovaná jedem. Ted u ]e to jasné: ti g§uneři vyváejí přes hraníce v tom autá ku Udil

Vysílačka se opět rozeptala. Bleskově byla uvědo měna pohraniční kontrola v Hatích. Připravit ke ko nečnému usvědčení a zjitění Lonschera i neznámou e nu, kterou chtěl tajně přepravit přes hranice! Podle po znatků z dřívějích prohlídek tajemného automobilu se dalo s jistotou usuzovat, e úkryt se můe nacházet bud v některém předním blatníku, nebo za přístrojovou des kou před řidičem

Lonscher mezitím projel bez zastávky Znojmem a po

kračoval k hraničnímu přechodu Hatě. Neměl ani tuení, e tajemství jeho vozu je odhaleno a tak se během kontroly tvářil zase naprosto klidně  a do okamiku, kdy pracovníci pohraniční kontroly ziistili, e ve spodní části přístrojové desky vykukuje nepatrný kousek kostkované tkaniny. V této chvíli Lonscher propadl panice, zaútočil na jednoho z přísluníků pohraniční kontroly a rozběhl se k nedaleké hraniční čáře.

Ale stačil jediný výstraný výstřel hlídky Pohraniční stráe a Lonscher se zastavil. Dále u nekladl odpor. Naprosto v ničem. Na výzvu pohraničníků otevřel i úkryt, nebo pro nezasvěceného bylo prakticky nemoné otevřít ho jinak ne násilím. A tomu se chtěli pracovníci pohraniční kontroly vyhnout.

Okryt za přístrojovou deskou byl proveden odborně a bez jakékoli změny vnějího vzhledu vozidla. I vekerá zařízení na přístrojové desce zůstala zachována a fungovala. Uzavření úkrytu zajiovaly nezávisle na sobě dvě mechanické západky a silný elektromagnet ovládaný knoflíkem reostatu pro osvětlení ciferníku palubních hodin. Kdy Lonscher uvolnil vechna tři zajitění, přístrojová deska se v délce dvou třetin sklopila dolů. Za ní leela ena na zádech, s hlavou v prostoru za sdrueným přístrojovým panelem pod volantem; nohy pokrčené v kolenou, měla sputěny do dutiny pravého předního blatníku.

S převáenou osobou se dalo za jízdy i hovořit; ale přesto měl tento promylený úkryt jednu nevýhodu: skrýt se v něm mohl toti člověk maximálně 177 oni vysoký. Převaděčská skupina proto musela hledat způsob, jak pomoci přes hranice i těm, kdo tuto míru přesahují. Provádělo se to takto: v osobním voze  obvykle vypůjčeném z autopůjčovny  přijeli do Československa dva členové převaděčské skupiny. Nezávisle na nich přijel i řidič s převaděčským vozem Těsně za československou státní hranicí byl spolujezdec z pronajatého vozu ukryt do vozu převaděčského a vyvezen zpět do Německé spolkové republiky nebo do Rakouska.

Proto tedy ty poruchy řízení, ztráta fotoaparátu a kdoví co jetě Řidič pronajatého vozu pokračoval pak v cestě dál a na smluvené místo, vzal člověka, kte^ý by se do úkrytu neveel a ten 9e pak prokázal při výjezdu z naeho území cestovními doklady tajně vyvezeného člena skupiny.

Tedy systém Jisté důmyslný, ale předevím výnosný. Deset tisíc západoněmeckých marek, splatných předem, to byla pevně stanovená taxa převaděčské skupiny za ilegální přepravu Jedné osoby.

Vedoucím skupiny byl majitel drogérie ze západního Berlína. Říkejme mu třeba Wolfgang Hecht, Sám seděl vdy pěkně v bezpečí. Věci pouze organizoval. Lapidárně to při výslechu vyjádřil sám Lonscher. Na otázku, Jaké dostal od Hechta instrukce pro případ, kdyby byl zadren, Lonscher odpověděl:

Mám vypovídat podle pravdy, Mně to před vaím soudem prospěje a Hechtovi se v Západním Berlíně ani v Německé spolkové republice nemůe nic stát,”

A tak skončil případ s krycím označením Růe  22. Zbývá Jen dodat, e paerácká skupina se zaměřovala zejména na občany NDR, jejich příbuzní v západním Německu mobil zaplatit desetitisícové výkupné.

Usilovná práce a zejména postřeh naich pohraničníků i bezpečnostních orgánů definitivně uzavřely i tento rafinovaný kanál.

Konec