Záhada vzorce X - Jiří Marold

Týden se chýlil ke konci.

Nic zvlátního se celkem nedělo.

Major Frantiek Doubrava se chystal na chatu. Má rád václavky. Jetě rostly.

Adéla Soukupová nikam přes víkend nepojede. Má slubu. V samoobsluze sl nechala umlít sáček vonné EXTRA SPECIÁL. V neděli večer v něm nebude u ani na jednu porci.

Ludvík Taner bude mít také napilno. V divadle ho čeká slavnostní premiéra. Předtím jetě generálka. A také musí zajet do Blatňan. Na letitě.

Olga Kostrounová má rovně před premiérou. Je nezvykle nervózní. To je asi tréma. Zdravá horečka nedočkavosti. Z té pak vyroste na jeviti vrcholný výkon.

Reisér Ale Dolinek má také plnou hlavu starosti. Nedivíme se mu. Který reisér je před premiérou klidný?

Architekt Uhlík Je na chatě. Právě si zatopil v krbu. Zapálil si dýmku.

Viktor Lázinkat redaktor ilustrovaného týdeníku VÝHLED, vypadl z místnosti éfredaktora s příkazem, aby do pondělí sehnal atraktivní materiál na stranu čtyři. Spěně se oblékl a vyel z redakce.

Jetě mnoho jiných lidí se chystá trávit konec týdne po svém.

Ale nikdo z nich netuí jak tento víkend skončí.

1

Budova Umělecké scény nevyhlíela onoho podzimního pátku příli utěeně. Spí Jako opotřebovaná sexbomba, která ráno vstane s postele a k poličce s mejkapem má zatraceně daleko. To jen večer dům omládne. V re-5

nesančně vyklenutých oknech se zhlíejí odlesky křiálových lustrů a k chodníkům se lísají auta se svátečně nastrojenými osádkami. Kolem sedmé začne vechno dýchat slavnostní atmosférou, těko popsatelnou a přece tak důvěrně známou. Začíná divadlo …

Teď odpoledne si málokdo vímal masivních dubových dveří, vedoucích do foyeru Umělecké scény. Jen odbarvená blondýna v předprodejní pokladně lenivě odbavovala ountělého studentíka, který ebronil jednu lacinou galerii na nedělní premiéru.

Lidé na ulici spěchali. Odpočinout si po týdenní rachotě. Vyrazit z dusivého města za posledními a chabými příděly slunce.

Taky na václavky,** uvědomil si teskně Viktor Lázinka a s povzdechem vzal za kliku divadelních dveří. Nebýt toho, e se éfovi znelíbil materiál jednoho externisty, u u zařazený do nového čísla, mohl teď být u Franty Doubravy na chatě.

Viktore,** pravil sladce éfredaktor, do pondělka a Je tady pořádný report. Ale aby to zvonilo, jasný? A ty vae externisty si strčte za klobouk. Odchodí **

Reportér s povzdechem přijal* svůj úděl, prohrábl si beztak neupravený chomáč světlých vlasů, na jeho třicítku u poválivě prořídlých, a kdy odcházel, vrazil nosem do dveří, protoe se mu za tu chvíli notně zapotily brýle. Měl tři dioptrie.

Zkouka u skončila, do hleditě nemůete, nikdo tam není, oznamovala pokladní stroze a těila se, a bude moci stáhnout okénko a jít po svých.

Viktor obeel budovu. Vrátný u sluebního vchodu v zadním traktu se na příchozího přívětivě zaklebil.

Pan Taner dozkouel, teď bude asi nahoře v klubu.**

Kývl, e rozumí a odevzdaně stoupal do prvního patra.

Neel tudy poprvé.

Zdolal třicet schodů a ocitl se v dlouhé chodbě. Byla tak úzká, e Josef Pivoda, divadelní komik, hrající ve známé pohádce o Dlouhém, irokém a Bystrozrakém dobromyslného tloutíka, mohl touto chodbou posunovat své tělo jen bočním způsobem. Pivodovo obsazení do pohádkové role si vydupal rekvizitář. Na jeho argument  uetříme na vycpávce břicha  nenalezl reisér nikdy protiargument. Po stranách byly miniaturní atničky. Kdy se divadlo stavělo, etřili zřejmě materiálem. Na konci chodby se stavitel dal zřejmě na pokání a připlácl

ke stísněnému Interiéru dalích pár schůdků. Vedly tlolů, do místnosti, připomínající svými rozměry solidní obývací pokoj. Na dveřích se marně smail problesknout oprýskaný a nadnesený nápis KLUB.

Uvnitř sedělo u malých stolků asi pět herců, několik chlapíků z jevitní techniky a letargicky vyhlíející mu kolem padesátky. Za hrubě sbitým pultem čepoval kofo-ly, praský výběr a sem tam něco ostřejího.

Mu, kterého Viktor Lázinka hledal a Jen, ačkoliv o tom dosud nevěděl, měl být spásou přítího čísla VÝHLEDU, si zrovna u stolku zapaloval cigaretu. Ruka, snaící se udusit plamen zápalky v popelníku, přetrhla pohyb v půli cesty.

Vítej, sedmá velmoci! zvolal Ludvík Taner.

Viktor Lázinka objednal u pultu dvakrát dvě deci výběru a přisedl ke stolku.

2.

K seznámení krátkozrakého reportéra s členem Umělecké scény dolo vlastně tím, e Lázinka vyrobil jeden ze svých proslulých trapasů Asi před rokem mu pota doručila na redakční stůl pozvánku z Aeroklubu. Zrovna v den, kdy renomovaný kritik paříského urnálu CINÉ-MA Jaques Marchal ve svém listě napsal* V Cannes jsme dlouho čekali, a nám některý z tvůrců dá svým dílem vymanit se ze ztrnulé letargie, provázené přesycením a únavou z promítaných filmů, které se chtějí tvářit umě-lecky, ani by tento pseudokleb stačil k tomu, aby byt Jen náhodný laik uvěřil, e celuloidový materiál nebyl zbůhdarma promrhán. A přiel československý večer a s ním soutění dílo TOUEBNÝ DEN. Kdyby pak ani tento křehký příběh ztracené a znovunacházené lásky

člověka naí doby nenael odezvu, pak zatleskám ales poň hereckému výkonu Ludvíka Tanera. To bude také letos v Cannes můj jediný projev uznání.

Pozvánka lákala na první celostátní Aerorallye. Měl to být jakýsi sraz sportovních letců z celé republiky. Kromě vlastních letových produkcí s přistáním na cíl měli dokázat svou dovednost a smysl pro humor umným zhotovením a vrháním papírových vlatovek. Navíc měl kadý z pilotů za povinnost dopravit ve svém letounu na místo srazu některou z význačných osobností kulturního ivota.

Na letiti se Lázinka dopídil, e Karel Kroupa, pilot z Blatftan, má přiharcovat na rallye se známým hercem Ludvíkem Tanerem. Jene tehdy na hvězdu divadelní oblohy vichni čekali marně. Kroupa přiletěl sám. A Viktor ve svém článku o rallye udělal botu. Napsal: Diváci 1 novináři marně čekali, a z kabiny Moravy,-která přiletěla z Blatňan, vystoupí nám vem tak dobře známá postava herce Tanera. Zdá se, e prkna, znamenající svět, jsou mu přece jen blií a bezpečnějí půdou, ne nejistý prostor maličkého sportovního letounu.

Článek el bez připomínek do tiskárny. Dva dny poté, co se nový VÝHLED objevil na Stáncích, přiel Lázlnkoví dopis.

Pane!

Dříve, ne se pustíte do svých úvah, ověřte si fakta.. Pokud Vám to není známo, sděluji, e sám létám na bezmotorových letadlech u pět let a zcela nedávno Jsem sloil instruktorské zkouky. Kdy budete mít chu, mohu Vás někdy svézt. Ovem, není-li Vám redakční stůl jistějí a bezpečnějí půdou, ne nejistý prostor letadla. Rallye jsem se nezúčastnil pouze z toho důvodu, e jsem ve stejném termínu byl jetě na letiti v Paříi a čekal na spoj do Prahy. Byl Jsem toti s naí delegací na festivalu v Cannes.

S pozdravem Taner/

Lázinka tehdy zamikal a zatápal po krabičce s cigaretami. Kdy se mlha na jeho dioptriích rozplynula, nael nejen cigarety, ale i telefonní přístroj. Ne vytočil, zablokoval si u éfa místo na exkluzivní dvoustranu do přítího čísla. A pak se pozval k herci a leteckému instruktorovi v Jedné osobě na návtěvu. Výsledkem byla následující aktiva:

1. zkonzumovaná láhev domácí slivovice 8

1 lyrická dvoustrana pro VÝHLED o herci, trávícím volné chvíle mezi nebem a zemí 1 smazaná nevraivost 1 navázané přátelství.

3.

Tak co tě k nám přivádí?”

Zdvořilostní otázka zanikla v rámusu, který se linul od vedlejího stolku, kde si početná skupinka odreago vávala poslední jevitní zkouku před zítřejí generálkou. Sólo měl  Jako vdy  Josef Pivoda. Pranic se neřídil nepsanou zásadou, e komik má být v soukromí muem, jemu je smích a dobrá nálada panělskou ves ničí. Sytým barytonem právě líčil své motoristické záit ky s cortinou.

… jednou vám takhle dostanu v neděli na chatu te legram OKAMITĚ PŘIJEĎTE NA BARRANDOV PRETAČÍ ME JEDNU SCÉNU. Tak nasednu do vozu, couvnu, vyje du ze zahrady, bylo zrovna po deti. Ujedu deset kiláků a motor zhasl. Dostrkal jsem auto k nejblií opravně, tam mi vypulírovali svíčky a hasil jsem si to dál. A u Poděbrad to samé, motor prskal jak vzteklá kočka, za mnou kouř Jako z krematoria. Tak jsem vydoloval zázračně dalího opraváře, zrovna el z kostela. Černé aty, bílý límeček. No Jo, povídá ml, pecka na kontaktech. Chvíli to pucoval pilníkem, obral mě o padesát kaček a poslal mě se zárukou dál ke Praze.

Hele, Ludvo, snail se Viktor překřičet profesionální baryton, musí spasit moji dui. Kdy máte tu merendu na letiti? V neděli, co? Tak se dívej Já do pondělí musím dát éfovi na stůl třístránkovou reportá nebo mě zabije.”

Pivoda Halasil dál: …a neujedu ani pět kilometrů á zase prsk, prsk. Kouř. Motor v posledním taenl.**

Teď se doví, Jak ho odtáhli do Prahy a v dílná omdlel, kdy mu řekli, co tomu chybí.** Herec se očividně bavil a Lázinkovo adonění povaoval za druhořadou věc.

Pivodova historka gradovala: …Nějaký dobrodinec mě za dvě stě odtáhl na laně do Prahy, z natáčení u nebylo nic, ale to ml bylo fuk. Ráno Jsem se s vozem do-plouil do servisu a tam mi… no hádejte, co mi na tom nail? Přiel takovej malej učedník, dvakrát obeel vůz, pak se vzadu shýbl a vytáhl z výfuku kus drnu.**

Plvoda se srdečně rozchechtal vytrénovaným hlasem a zářil těstím, kdy viděl, jak se směje i celý stůl. Poslouchá mě vůbec, člověče?

Ludvík se usmál, Samozřejmě. Řekni o co kráčí a Já ti bezbolestně vytáhnu trn z paty. V neděli Je ale premiéra. Počítej s tím, e mám taky trochu svých starostí.

Prosím tě. Strakonický dudák. Ty ses snad zbláznil. Tohle jsi hrál přece u Jako tudák v DISKU. vandu vystřihne poslepu i o půlnoci, ne?

Taner se mlčky zahleděl na meditujícího urnalistu. U tebe je vechno náramně jednoduché. Nechtěl by sis to se mnou někdy vyměnit? e bys vystřihl Hamleta a já bych ti k tomu napsal recenzi? Hamleta přece zná, ne? Tak za týden by mohla být generálka, co říká?**

Lázinka trpělivě vyslechl hercovo mentorování. Pak tie a pokorně řekl: Onehdy jsi přece povídal, e máte na letiti zase nějaký candrbál. Rozloučení se sezónou. Nedalo by se z toho něco udělat? Kdybych do článku vmontoval, e vám hrozí zruení letitě k vůli stavbě toho nového sídlitě v Blatňanech. Třeba by vám malá zmínka mezi řádky mohla pomoci. Co říká, člověče? Jo, to by lo.** Taner se chytil. Ale já sám nevím, ty blázne*, jak vechno stačím Dopoledne letitě, večer premiéra, zítra po generálce mám jetě domluvený rozhovor s nějakým rakouským novinářem.** Pokrábal se na hlavě. Pak pozvedl nedopitou sklenku. Byl typem, jakým se ve světě kumtu ne nadarmo říká první milovník. Vysoký, tíhlý, modré oči, světlá vlnitá ktice. Herec na prahu zrání, napsal by kritik.

Co mám s tebou dělat… tak přijdi**

Viktor Lázinka spokojeně zamikal.

Vřelý dík, maestro. Tak v kolik?

V devět, Kischi!**

Viktor Lázinka vstal a odporoučel se. Kdy sestupovál se schodů, uvědomil si, e v televizi dávají hokej. Spartu s Jihlavou. To si nemůe nechat ujít, ani kdyby v Dolních Bukvičkách mělo dojít k přistání Maranů. Vyhrnul si jetě vý límec plátě a odhodlaně vykročil. Právě začalo drobně pret. Kdy el kolem hlavního vchodu, nedalo mu to. Nakoukl dovnitř. Málem se srazil s Olgou Kostrounovou. V ruce třímala klíčky od auta. Přátelsky se zazubil. Líbila se mu. Komu by se nelíbilal Pilíř enské části souboru Umělecké scény. Černovlasá, bílou ple, zuby jako z reklamy na thymolin. Kdy se usmála, aby opětovala Viktorův pozdrav, udělaly se jí ve tváři důlky, e by do nich na jaře kluci mohli cvrn-kat skleněnky.

Snad nejdete do divadla? Jetě je brzy.**

Zavrtěl hlavou. Potřebuji lístek na neděli.**

Ukázala za sebe. Směrem k pokladně.

Přes kalné sklo visela naikmo výrazná cedule: NA NEDĚLI VYPRODÁNO.

Ludvík vám nedá volňasa?**

Redaktor Lázinka smutně zavrtěl hlavou. Nevím.”

4.

Na letiti bylo u od rána ivo. A také pořádná zima. Foukal vítr. Plachtaři si libovali, e chytnou poslední letoní termiku. Redakční triumvirát si příli neliboval. Řidič zůstal raději v autě s dovětkem, e na tyhle ílence není zvědav a vůbec  produkce otuilců má být podle něj a někdy v prosinci. A ve Vltavě. Ne tady a teď.

Toník Bahna, redakční fotograf, si přetáhl skotskou bekovku přes ui. Povislý knír se mu vůčihledě zjeil.

Hele, cvaknu ti Jen Jednu ilustračku a pofrčíme, ne?u Viktor dělal, e neslyí. Jetě vlastně nic nezačalo. Zahajovat měl právě Taner parádním okruhem nad letitěm a přistáním na kří. Metr víc nebo míň od středu znamenalo body dolů. Dospělí chlapi a pár amazonek, členek místního aeroklubu, připadali v té slotě zkřehlému reportérovi Jako malé děti. Těili se, a Karel Kroupa, hlava celé letitní party, dá povel k vytaení větroně, který má mít dnes slavnostní premiéru. Konečně se toti podařilo docílit schválení instalace nového fíglu. U bude zcela zbytečné, dostávat se pracně do vzduchu pomocí vlečného letadla, nebude zapotřebí ani navijákového zařízení s traktorem. Na letadlo, které se za chvíli vznese do vzduchu, byl namontován motor z vyřazeného trabanta. V nádri palivo, stačící k tomu, aby se letadlo samo dopravilo na vzdunou silnici. Pak pilot vypne motor a poslouchá Jen umění vzduchu…

Dobrý den.

Viktor se roztritě otočil. Na zaloutlé, zdusané trávě stála mladá dívka, její oči vhodně doplňovaly modř větrné oblohy. Chvíli pátral v jejím příjemném obličeji, ale za nic na světě si nemohl vzpomenout, e by se s ní u někdy setkal. Skleróza, pomyslel sl rezignovaně a pro Jistotu se vlídně usmál. Dívka pohodila blondatou záplavou vlasů.

Vy mě neznáte, Já vím … ale pan Taner mi o vás vykládal. e prý sem přijde Jeho kamarád od novin na reportá. Tak Jsem si otipla, e byste to mohl být vy. V ruce blok a tuku. Za vámi dalí muský s aparátem …

Máte výborný postřeh, slečno… Lázinka dovedl být někdy sakramentsky sarkastický.

Karla Loukotková. Můete mi říkat Karlo. V divadle mi tak říkají vichni. Dělám tam garderobiérku, víte?44

Neříkejte!*4

No, fakt. Představte si, e Jsem jako studentka měla na nočním stolku Tanerovu fotku a teď s tím mým idolem dělám v jednom divadle.

Viktor se v duchu pousmál. Tak ona s ním dělá v Jednom divadle, podívejme. Rozdíl je Jen nepatrný. On na točně Hamleta a ona mu k tomu připraví Yorickovu lebku.

Jo, Taner tady bude hned. Před chvílí volal, e se musel Jetě zastavit v divadle. Tak mi řekl, abych vám to vyřídila, a se zjevíte. Spokojen?

Měla hlásek Jako prominentní člen Kuhnova dětského sboru. Hebký. Milý. Kolem pravého nosíku jí svítily po-házené pihy. Viktor se otočil. Tonda Bahna ze zadní po-zice střílel leicou pár detailů téhle upovídané tváře.

Potřebuju do rezervy něco na titulní stránku, krčil provinile rameny.

Jen sl poslu, řekl vlídně reportér a chtěl ustoupit, aby nepřekáel. Ale Karlička u zřejmě měla Jiné záměry.

Tak zatím ahoj .

Na shle…

Páni, to Je kus, hekl Tonda.

Odliopkala kamsi k hangáru, přes rameno naditou

kabelu.

Za chvíli přiharcovala ikmo přes rozjezdovou plochu pětistovka Fiat. Lázinkovi by se do toho vozítka nestěs-naly ani nohy a Ludvík o moc mení nebyl; Jemu to ale nevadilo. Podívejte, vysvětloval, mám sestru a vilku. Obojí Jsem zdědil po rodičích. Sestra straně ráda řídí auto, ale přitom je antitalent. S embéčkem dokázala třikrát za týden rozbít při výjezdu z garáe blatník o betonové sloupky. Tak jsem udělal co? Prodal embéčko, koupil prcka. Tím se snad trefí do vrat. Uetřím za co? Za blatníky a za zedníka. Ekonomika, váení, ekono-mika.

Ted se umně vysoukal z vozítka a pokynul prokřehlému příteli.

Promiň, Jetě jsem se musel stavit v divadle. Pivoda hraje v té premiéře Vocílku a chtěl si se mnou zopako vat Jeden dialog. Zná ho. Ta jeho pamě. A Je u taky pěkně nervózní. V poslední době měl breptů víc, ne by no u sneslo.

Lázinkovi bylo zhola jedno, Jestli Pivoda zítra Vocílku zbabrá či nikoliv. Podstatné bylo, e tady u drahnou dobu mrzl a kromě dialogu s garderobiérkou nezazna menal nic, co by bylo hodno exkluzivní reportáe.

To nic, odtuil značně sue. U by to snad mohlo vypuknout, ne? Nehodlám zmrznout.

Hned, hned. Karlička tě, doufám, objevila. Jo? Tak co chce? Kdybys nebyl morous a dal se s ní pořádně do řeči, čekání by ti uteklo, ani bys nevěděl Jak.

To By mě musela pustit ke slovu, podotkl Viktor. Herec mávl rukou. Zamířil k hangáru. Za chvíli zahájí rozloučeni se sezónou. Po něm budou létat na cil ostat* ní. Pak přijde na řadu dalí disciplina. Legrace. S pilo tem odstartuje Jetě Jeden člen posádky, určený losem. Teprve ve vzduchu bude smět otevřít branu s rekvizitami a příslunými úkoly. Knírek. Buřinka. Blond paruka. Půlka startujících musí po dvouminutovém letu vylézt z letadla přemaskována v obličeji za Bardotku, druhá za věčného tuláka Charlieho. Hlavním rozhodčím druhého bodu programu Je na slovo vzatý odborník. Lázinkův přítel Ludvík Taner. Aktivně dnes účinkuje Jen při zahajovacím letu s trabantovým větroněm.

Stačil Jetě za poklusu vysvětlit Lázinkovi o co půjde. f,Dobrý, ne?*

Snad.

Tak já se jdu převléknout. Hleď sí zatím Karličky. Je to moc hodná holka. Poprosil jsem ji, aby nám pomohla s rekvizitami. Přinesla navíc i nějaké minky. Tak ahojka. Bav se.*

Zmizel v nízkém domku.

Viktor se otočil. Za oknem volhy spatřil tvář redakčního řidiče Ládi Koálka. Byla blaená a růová. A sem, skrze neprodyně uzavřené okno auta, se linuly velebné zvuky spokojeného chrápání.

5.

Budete o nás psát?*

Pilot Kroupa se přikolébal od hangáru v umatěném overalu. eny na něho musí letět, uvědomil si závistivě redaktor Lázinka, kdy viděl jeho husté černé vlasy a ostře řezanou bradu. Vypadal jak manekýn z reklam-nich fotek velkých leteckých společností. letě kdyby tuk měl naehlenou uniformu.

A co nám naservíruje éfpilot Kroupa se svým kolektivem, pokusil se o ert.

Kroupa se ani nepousmál. Viktorovi se zdálo, e nehnul ani brvou. Dokonce si vsugeroval, e si ho éfpilot změřil soucitným pohledem. Pro jistotu sňal s nosu brýle a pečlivě je přečistil úhledně sloeným, kostkovaným kapesníkem.

Účastníci chystané merendy u stáli v nepořádně rozházené řadě a čekali na Kroupovo zahájení. Viktor začal zvědavě naslouchat, ale kdy uslyel nostalgické obraty typu babí léto nás vyprovází k zimnímu spánku a  letos naposled vzhůru do oblak, nabyl rázem ztraceného sebevědomí a oplatil Kroupoví soucitný pohled.

Rozchod..

Tonda nasadil na leicu teleobjektiv. Láďa stále spo kojeně chrupal v autě. Ludvík Taner jetě vrhl na Viktora povzbudivý pohled. Zamířil k stříbrnému větroni, připravenému na ujeděné trávě. Viktor Lázinka po hlédl na hodinky. Bylo přesně půl desáté. Plexisklo kabiny přikrylo Ludvíkovu plavou ktici. Jetě zdvihl palec. Usmál se. Motor trabantu se rozkoktal. Větroň se začal kolébat po louce.

Kdo zbyl na zemi, začal se poznenáhlu přesouvat k místu předpokládaného přistání. Kroupovi pomocníci tam u předtím rozprostřeli dvě bílá prostěradla do tvaru kříe.

Myslí, e přistane přesně? Tonda měl starosti, aby před posezem nemusel dlouho svým dělem venkovat a pracně honit letadlo do hledáčku.

Tanera můe fotit se stativem. Na samospou. A jít klidně na pivo. Taner je dobrej, Tondo.

Jen aby.”

Letadlo u nabralo značnou rychlost. Trabant teď vrčel jako pila na dřevařské základně. Pár metrů a větroň se lehce vznese do vzduchu. Opíe levou zatáčku. Posadí se elegantně na křídlo. Podrí se topolů u vý padovky. Vystřihne dalí oblouk. Napikuje dolů. ádný velký kumt. Dokáe to kadý začátečník. Dnes jde pře ce jen o psinu.

Viktor Lázinka chtěl namířit napříč loukou k cíli kdy ho náhle cosi zarazilo. Zprvu si nedovedl uvědo

mít, co způsobilo Jeho nečekané znepokojení Ale rozpaky trvaly snad jen zlomek vteřiny. Bylo to ticho. Ticho, naruované jen kvílením větru. Pak uviděl hlavy ostatních, pendlíkové hlavičky u vzdáleného cíle. Podivuhodně se napřímily a ztuhle se dívaly jedním směrem. Ke konci startovací dráhy. Přesně tam, kde Ludvík Taner u notnou chvíli předtím měl přitáhnutím kniplu zdvihnout větroň se země.

Větroň, pilotovaný hercem Tanerem, se právě zastavil a za samým koncem startovací dráhy. Pár metrů před hlubokým příkopem, kde před několika dny pokládali stavbaři vodovodní potrubí pro nedaleké sídlitě.

Fotoreportér se podíval na Lázinku:

Člověče, ten tvůj Hamlet se ani nedokáe dostat do luftu..

Redaktor Lázinka mlčel. V té chvíli Jakýmsi estým smyslem vytuil, e jeho kamarád je na nehodě bez nej-mení viny. A e vechno je asi jinak. Kdyby za kniplem seděl někdo jiný, těko by ustálil letoun tak rychle a zabránil nepříjemnému seupu mezi litinové trubky.

Vichni se rozběhli tím směrem. Viktor nechal meditací a zalomcoval spícím řidičem.

Rychlel” Ukázal směrem ke konci letitě.

Ludvík u byl z větroně venku. Rukou se opíral o křídlo. Vratil nepříjemně obočí. Lázinka vyletěl z volhy jako z katapultovací idle.

Co je?”

Podívej se laskavě dovnitř. Večer jsi za mne mohl v divadle zaskakovat…

Houf v čele s Kroupou jetě nedoběhl. Volha Je rychlejí ne lidské nohy. Viktor strčil hlavu do kabiny a hledal příčinu vzniklého zádrhelu. Taner u odsunul kryt před kniplem. Věděl kam sáhnout. Redaktor Lázinka nemusel být leteckým odborníkem, aby poznal, e se Taner před několika minutami znovu narodil.

Lanko, vedoucí od řídící páky k výkovce, bylo prasklé.

V té chvíli dorazil zadýchaný Kroupa. Celý houf za ním.

Co se stalo? Proč jsi neodstartoval?”

Prasklé lanko. To řekl místo Tanera Viktor. A začal si čárat do bloku poznámky. Taner mlčel a na čele mu naskočily vrásky. Kroupa se podíval na informátora

značně nedůvěřivě. Pak strčil Hlavu do větroně Za chvíli se napřímil,

Jak je to, k čertu, moné? Jetě včera Jsem na tom letěl. Hned po montái motoru.*

V té chvíli se vichni otočili. Ludvík Taner toti skočil Kroupoví do řeči. Nezvykle tichým hlasem pronesl dvě závané váty.

To lanko neprasklo Jen tak. Někdo Je nařízl.”

6

V nedéli bývá na kriminálce tiché ráno. Ti, kteří tu musí být ve slubě, vaří si nahrubo umletého smráka. Větinou bez cukru. Čekají, a se den dovleče k soumra-ku a oni půjdou domů. Padnout do peřin.

Do vzácného ticha náhle zařinčel telefon.

Příjem.”

Tuka letí po papíru. Kříovka svátečních novin zase zůstane nedolutěna. Káva vystydne. Vidina svátečního klidu Je tatam.

Ne, major Doubrava tady není. Má volno. Jo, volno. e jste si to teď taky uvědomil? Tak proč ho hledáte tady? Poslyte, co si vlastně přejete? Coe? Na letiti?, Jaký malér? Heleďte, kdy vám praskne nějaké lanko, tak si snad zavolejte mechanikovi. Tady Je kriminálka, ne opravny. Co říkáte? Tak to máte říci hned, na začátku. Blatňany? Za půl hodinky jsme tam.”

Během pěti minut vyrazil z vrat průjezdu omelého domu na Starém Městě směrem k výpadovce vůz s dvěma uniformovanými mui plus řidičem. Vzadu se mrzutě choulil třetí člen osádky. Měl na sobě dívčí koíek.

7

Na letiti zatím zavládl zmatek. Viktor Lázinka, na slouchal se zaujetím vzrueným a nekonečným disku sím odborníků o únavě materiálu, která můe způsobit defekt na řízení. Kroupa si bral na pomoc dokonce ja kési mechanické vzorce. Zpaměti. Viktor ve zapisoval. Tonda fotil. Ludvík Taner stál pořád na svém.

Náhoda a mechanické vlivy jsou v tomto případěvý loučeny .

Jasná byla v té chvíli jen jedna věc. Plánovaná letecká takařice předčasně skončila. Zato vidina reportá ní stránky přítího čísla týdeníku VÝHLED se zdála ná bývat daleko zajímavějích forem.

Lázinka sklapl blok a usoudil, e řečněním se nic ne-docílí. Vzal stranou Kroupu a odkalal si. Teď vezme věci do svých rukou. Vysmrkal se do svého kostková ného kapesníku, který vypadal spí jako kosatka kuneru a rázně pravil: Je tady někde telefon? Musíme zavolat Bezpečnost.**

Vedle hangáru, ve vrátnici. Vy jste se snad zbláz nil..

Nezbláznil,** ubezpečil ho Viktor ledovým hlasem Dal si záleet, aby dal Kroupoví najevo, e teď přestává vechna legrace. A e přebírá velení.

Láďa nastartoval volhu. Za chvíli zabrzdil u malého domku. Viktor veel dovnitř a rovnou zamířil k tele fonu, který stál na stole. Po paměti vytočil čtyřmístné číslo.

Bezpečnost?**

Děda ve vrátnici, který seděl na úřední idli opásán

pouzdrem na pistol!, zvědavě poposedl.

Majora Doubravu,’” vyjelo z úst obrýleného reportéra zcela automaticky. Teprve pak si uvědomil, e Franta je přece na houbách. A on tam měl být s ním. Ve sluchátku klaplo. Telefonistka přepojila hovor do kanceláře. Kdosi se na druhé straně ohlásil. enský hlas. Chvíli trvalo, ne se dohodli. Zdálo se, e ta neznámá osůbka si vylévá do telefonu svůj vztek. Pokud jde o slovní souboj, pomyslel si Lázinka, mám k pouití nevraivého slovníku daleko pádnějí důvod. Ona je v teple. Já mrznu.

Čas kvapil.

Co se stalo?** vydechl zvědavě letitý stráný, kdy sluchátko zacvaklo do vidlice. Viktor s úlevou nabyl dojmu, e ta osůbka na druhém konci drátu se přece jen uvolí někoho vypravit do terénu.

Ale nic, dědo. Ve dveřích se jetě otočil a udělal několikavteřinovou dramatickou pauzu, kterou odkoukal od Tanera. Pak dodal:

Mohli jsme tady mít jeden parádní funus.**

Vyrazil ze dveří.

8.

11.

37

8.

Jetě ne přijelo auto z kriminálky, učinil Viktor Lázinka dvě věci, které pokládal za nezbytné. Poádal nesmlouvavě Kroupu, aby zvědavého dědu s pistoli dostrkal k letadlu a nařídil mu, aby do Jeho blízkosti nikoho nepoutěl. Pak  zase Kroupovým prostřednictvím  poádal vechny účastníky předčasně skončené show, aby se laskavě odebrali do klubovny a aby se nikdo odtamtud nevzdaloval.

Protestujícímu mručení nevěnoval pozornost. Ani

Kroupoví, který namítal, e se měla spí zavolat Státní letecká inspekce.

mK čemu plait kriminálku. Jetě nám vynadají, e Je sem taháme pro nic za nic.

Jediný, kdo se zdrel jakýchkoliv projevů, byla Karlička. Poděeným pohledem ulpívala na Tanerovi, který seděl sklesle na idli. Očividně byla astná, e její idol vyvázl bez úhony.

Z čekání vechny vyruil skřípot brzd.

Z vozu, ozdobeného na střee předlouhou anténou, vystoupili dva mui v uniformách s hodností nadstrá-mistrů. Jeden z nich měl přes rameno pouzdro s fotoaparátem.

Exakta, hlesl Tonda.

Mezi dvojicí křepče kráčela mladá dívka. Nejvý pětadvacet, tipl si Viktor. Víc určitě ne. Viktor vak usoudil, e by mohla být docela dobře vhodným a okrasným doplňkem kteréhokoliv náročného mue. Měla dlouhé katanové vlasy, na íji spoutané do posluného ohonu. Nohy kryly silonové kaliopky, take hodnocení této části postavy se nekonalo. Náznak pod silonem byl ale slibný. Hnědé oči nevrhaly kolem sebe příli přívětivé pohledy. Bylo to jasné i přes obroučky jejích brýlí. Vůbec ji nehyzdily. Ba, právě naopak. Byly z hnědé el-voviny. A skla straně veliká. Jako u Nadi Urbánkové. Očima trochu mourala.

, Dobrý den. Tak kdopak z vás je redaktor Lázinka?**

Měla hebký, sametový hlas. Viktor učinil dva kroky.

Já.”

Zatím mu nebylo zcela Jasné, co tady ta osůbka v doprovodu uniformovaných stráců pořádku vlastně pohledává. Ale pocit nejistoty ho vzápětí opustil.

Já jsem z kriminálky. Mluvil Jste přece se mnou te* lefonicky, ne?

Poslyte… toti… Já… Lázinka se přímo fenomenálně rozkoktal.

Poručice Soukupová. Chtěl jste majora Doubravu, budete se muset spokojit se mnou. Zastupuji ho dnes zrovna ve slubě/*

Lázinka se jen pomalu dával dohromady.

Promiňte, nevěděl jsem…**

Přeruila ho. Dost netrpělivě. Také jí byla zima.

Tak o co vlastně kráčí? Z toho vaeho telefonování jsem moc nezmoudřela.**

Rychle Jí popisoval ve, Co se na letiti událo. Pokyvovala hlavou a zdálo se, e myslí na něco úplně jiného. Jeden z chlapíků, kteří tvořili její svitu, vytáhl blok a cosi si do něj Čmáral. Ten druhý pomalu otvíral branu s nádobíčkem a vytáhl na denní světlo naletěnou exaktu. Tonda hádal správně.

Lázinka skončil.

Půvabná posluchačka vystrčila energickou bradičku k místu, kde stál pochroumaný větroň.

Polete sem zpátky stráného a zůstaňte u letadla!14 otočila se k mui s blokem. Nadstrámistr beze slova odkvapil. Pak se otočila zpět k prokřehlému reportérovi.

Můete ml říct, co vás vede k domněnce, e tady Jde o… o…

O vradu?

Jen vzdychla. Vy máte nějakou mrtvolu? Pokud Jsem tomu dobře rozuměla, máte na mysli pana Tanera, ne? A ten stojí tamhle a nevypadá, pokud se nemýlím, e by zrovna čekal na pohřební vůz.

Ludvík se přioural s provinilým výrazem, Jako by se chtěl omluvit, e v neděli vyruuje tolik lidí. Poručice Soukupová přeměnila tvář bleskurychle do vlídného úsměvu. Natáhla herci v ústrety pravici. Ted vypadala mnohem příjemněji ne před chvílí, kdy nasupeně vypadla z auta jako bohyně pomsty.

Těí mě, e vás poznávám. Hlavně ivého. Ani byste nevěřil, jaké o vás letí fámy. Jeden novinář vás dokonce u pohřbil.

Herec se trochu nuceně usmál. Uvědomil si, e moc nechybělo a…

Přela do sluební tóniny. Řekněte tady těm lidem, a se nikam nevzdalují. Myslím, e to nebude dlouho trvat, tak a mají chviličku strpení. Pan Taner bude tak laskav a půjde teď se mnou k tomu letadlu, ano?44

Přes rameno pohlédla na Viktora Lázinku a dodala:

A vy pojďte taky!

U zase měla nasupený výraz.

Zvedla hlavu. Tak jako před hodinou Viktor. A po něm Kroupa. Pramínek neposluných vlasů se jí smekl

po zčervenalé tvář!.

Myslela jsem, e pilot vdycky před startem kontroluje, zda je vechno v pořádku. Jak to, e jste závadu zjistil a v poslední chvíli?

Z hlasu se dalo vycítit cosi jako nedůvěra k hercovu pilotnímu umění. Hamleta prosím, ale odlepit se od ze mě, s tím to bude asi horí. Viktor s napětím čekal na Tanerovu reakci. Ale ten zachoval ledový klid.

Samozřejmě, v podstatě máte pravdu. Před startem ne musím vdycky přesvědčit, jestli řízení funguje. Myslilo, e jsem vyloený sebevrah, nebo co?

Poručice Soukupová vyčkávavě pokyvovala hlavou. Toner pokračoval.

Problém je toti v tom, e při startu bylo vechno v naprostém pořádku, rozumíte? Vechno fungovalo. Normálně.

Říkáte tedy, e lanko bylo při startu neporueno, jinak byste to při zkouce řízení před startem jistě poznal. Mám pravdu? Tak. Ale jak si tedy vysvětlíme, e zo pár vteřin je tohle perfektní lanko na dvě půlky? Kdybychom brali v úvahu mechanické vlivy, mohlo by dojít k přetrení lanka vinou únavy materiálu nebo jeho vady v tak krátkém časovém rozmezí? Co říkáte?”

Prohlédla jste si lanko? zeptal se Taner.

Samozřejmě. Chci jen znát vá názor. Mohla to být náhoda nebo ne?

Ne. Vylučuji ji na devadesát devět procent. Ludvík pak na chvíli v sobě nezapřel leteckého fanouka. Jeho krátká, zato vak výstiná přednáka, doprovázená fyzikálními a matematickými formulkami z oboru ta-nosti, napětí, vztlaku, zatíení a proudění, zanechala v pozorné posluchačce očividný dojem.

Tak vy si tedy myslíte, e …

… e lanko někdo nařízl a počítal s tím, e odpor vzduchu a dalí konstanty, které hrají při startu roli, pomohou po startu k dokonalé destrukci. A mně na tamten svět. Nebo v nejlepím případě do pitálu. Jene ..

Ted zase ona přeruila Tanera.

Jene to, co se mělo stát a ve vzduchu, se natěstí

odbylo jetě na zemi. Já vám teď něco povím Na té vaí hypotéze něco je. I kdy s hypotézami kriminalisté nepracují, víte? Na první pohled se zdá lom toho vaeho zpropadeného lanka ostrý, Čerstvý, ale na stoprocentní dobrozdání si počkáme, a co nám řekne mechanisko-pie. Dáme na vědu, ne na domněnky.*

Ale sama Jste přece teď řekla../ Taner se tvářil značně nechápavě.

Já Jsem něco řekla? Ale jděte, usmála se poručice Soukupová a popotáhla rozkoným nosíkem, nebo zima byla velká.

Kdy se vraceli k hangáru, zeptala se:

Poslyte, kdyby lanko prasklo a ve vzduchu… Přistál byste ve zdraví nebo ne? Takhle:přistál byste vůbec?*

Pokrčil rameny. Kdyby k tomu dolo těsně po startu, el bych na zem jako hruka se stromu. Z větí výky bych dolů doklouzal.*

Spokojeně kývla hlavou. Přidala do kroku. Před klubovnou se na herce roztomile usmála a řekla:

Víte, třeba někomu nelo o úplnou vradu.*

brala do vedlejího kamrlíku vrátnice a usadila se k rozpáleným kamnům. Kroupa veel, vecek podmra-čený, za ní. Nadstrámistr, který hlídal letadlo, se v té chvíli zabýval vykucháváním doličného lanka pro potřeby mechaniskopické expertizy. Druhý jetě předtím pořídil několik snímků letadla jako celku, posléze i detaily vnitřku kabiny. Teď taky přiel do vrátnice a nahříval si ruce u kamen.

Ukázala Kroupoví, aby se posadil.

Vy jste tady náčelníkem?”

Ano. Pět let.”

Tak máte zkuenosti. Řekněte mi, jaký je vá názor na celou záleitost. Vy přece asi budete vědět, kdy se na tom větroni naposled létalo, ne?”

Včera večer. Toti … odpoledne. Končili Jsme asi v pět. U se začínalo stmívat. Bylo tady asi pět nebo est lidí, jestli vás to zajímá.”

Letadlo bylo, předpokládám, ve vzduchu.”

Samozřejmě. Zkouel Jsem hlavně rozjezd pomoci motoru. Víte, s tím trabantem je to novinka. U nás, myslím.”

Kdo pilotoval?”

A po vás?”

Po mně nikdo. Dali Jsme větroň do hangáru a li domů.”

Hned?”

No, chvíli jsme jetě poseděli v klubovně a domlouvali program na dneek.”

Víte jistě, e po celou dobu toho posezení jste byli vichni pohromadě?”

Kroupa chvíli přemýlel. Pokud se pamatuji, tak ano. Ale počkejte … já byl asi deset minut tady ve vrátnici. Volal jsem Tanerovi do bytu, jestli zajistil v divadle garderobiérku s rekvizitami.”

Poručice Soukupová překvapeně nakrčila obočí: Jakou garderobiérku? Copak jsme na divadle?”

Kroupa Jí s povzdechem vysvětlil, jakou funkci tady měla dnes zastávat Karla Loukotková. Adéla chápavě kývala hlavou a Kroupu u dál nezdrovala.

Polete mi sem dalího.”

jeden po druhém potvrdili Kroupovu výpověď do nej meních detailů. I jeho telefonování. Vichni jasně sly eli i přes zeď, jak se náčelník domlouvá s Tanerem

o přísunu rekvizit. Hned potom se vrátil mezi ně.

Zavolejte mi vrátného, řekla poslednímu ze sportovních nadenců a její prosba zněla tie a unaveně. Děda vplul do místnůstky. Zřejmě se domníval, e bude poádán o dalí kriminalistické sluby, daleko důleitějí, ne bylo předchozí hlídání letadla.

Vy jste tady asi včera nebyl, viďte?, zeptala se ho ta slečinka s laskavostí mládee, která ctí ediny.

Jakpak ne. U od čtyř. Slouím čtyřiadvacítky. Dnes odpoledne končím.

Kdy tady včera volal náčelník Kroupa Tanerovi, byl jste u toho?”

Samozřejmě. Domlouvali se o nějaké slečně. Jestli prý přijde nebo ne. Ale… Děda se zarazil. Zdálo se mu, e prozrazuje víc, ne by měl.

V kolik vichni odeli?”

Asi v pět. Nebo v půl esté? Ne, dřív. V těch pět V rádiu byly zrovinka zprávy. Viděl jsem ty nae chlapy pěkně z okna, li vichni společně. Přes louku, k silnici. Tam je zastávka autobusu. Víte, letitě není oploceno, proto je tady ve dne v noci hlídač. S klíči od baráku s klubovnou a samozřejmě taky od hangáru/

Hangár zamykáte?”

Děda se podrbal rozpačitě za uchem. Někdy. Víte, tady stačí přirazit k sobě posuvná vrata a je to, Z jednoho okna vidím na letitě, z druhého na hangár.”

Tak se na ten vá hangár půjdeme podívat,” řekla poručice a vstala od kamen.

11.

jetě jednou si vyádala na pomoc Kroupu. Hopkala vedla jeho urostlé postavy a vitořila.

Potřebuji jen něco vysvětlit. Opravdu jenom maličkost.

Nazlobte se, u vás nebudu dlouho zdrovat.”

Kroupa nic neříkal, Co mu taky zbývalo. Před hangárem se oběma do cesty připletl Ludvík Taner. Zřejmě se konečně rozpomněl, e příhodou s lankem pro něj jetě neděle nekončí.

Chtěl jsem se jen zeptat, jestli mě budete jetě potře bovat. Mám toti večer představení.”

Podívala se na něho pobaveně. Proč neřeknete rovnou premiéru? Poslyte, myslíte, e to bude dobré představení? Já jsem toti viděla asi před třemi lety Fichtlo-vo nastudování a to byla taková hrůza, e se Tyl asi obracel v hrobě. vanda v texaskách, znáte to, ne?”

Taner ujistil vestranně vzdělanou kriminalistku, e v oné inscenaci tenkrát nedělal ani třetí strom v lese a za nic nemůe. Naopak, nové nastudováni bude rozhodně píetní k národním tradicím, take ona i pan Tyl mohou zůstat zcela bez obav.

To jsem ráda. A kdybych vás potřebovala, najdu vás večer v divadle, ano?

Patrně. Hraji toti hlavní roli.”

Velkoryse ho propustila a vela do hangáru. Kroupa rozhodil rukama.

Tak tady stál ten větroň, hned na kraji. Ano, tady. Vedle téhle moravy a metasokolu. Dalí dva větroně jsou a tamhle vzadu, ale dnes jsme je u ven nechtěli tahat.”

Podívala se přemítavě po hangáru. Tady nebývá teplo ani v parném létě, pomyslela si.

Poslyte, v kolik jste dnes ráno vytáhli ten větroň ven?”

Kroupa měl zřejmě fotografickou pamě. Přiel jsem na letitě s Jardou áčkem asi v osm. Pozdravili Jsme se z dědkem ve vrátnicí. Pak jsme se v klubovně převlékali Tohle vechno mohlo trvat asi dvacet minut, přesně vám to nepovím. Ale mohlo být tak kolem půl deváté, kdy Jsme tlačili větroň ven. Víc ne.”

Podívala se na Kroupu, protoe při Jeho slovech si neustále prohlíela hangár a s laskavým úsměvem, který jí vyráběl ve tvářích rozkoné dolíčky, pravila: Tak vám mockrát děkuju.”

Poté učinila dva kroky vpřed a shýbla se. Pak zvedla Kus papíru Ve dveřích se jetě otočila a dodala:

Zamete si tady občas. ena nerada vidí nepořádek.

I v hangáru.”

Viktor Lázinka, zmrzlý Jak mamut v ledové kře, byl u drahně dlouho bez svých kolegů. Tonda sbalil aparát a prohlásil, e se vichni zbláznili, protoe on viděl u dost bouraček při závodech formule 1 a nikdo z Jezdců neříkal, e jim někdo nařízl tyč volantu. Pokud ovem byli schopni Jetě něco říkat. Láďa se přidal a pravil, e se pojede domů rozmrazit. Viktor rezignoval. Zůstal sám.

Vy Jste Jetě tady? Poručice Soukupová se očividně podivovala reportérově vytrvalosti. A také krásnému hejlu na nose, který se mu za tu dobu pobytu na čerstvém vzduchu vytvořil.

Pojďte, svezeme vás dolů, do města.” Od chvíle, kdy vyla z hangáru, byla vtělená laskavost. Viktor Lázinka oil. Dopadl do modré volhy s bílým pruhem Jako pytel a prosil v duchu uniformovaného řidiče, aby začal rychle topit.

Seděla vedle něj na zadním sedadle a mlčela. Nadstrámistr s aparátem se mačkal po Lázinkově pravici, Ten, který hlídal letadlo a teď veze v igelitovém pytlíku zbytky lanka k expertíze, obsadil místo vedle řidiče.

Máte něco?” řekl ten vpředu, kdy auto sjídělo serpentinami dolů do Vysočan. Brzdy kvílely v kadé vlá-sence, řidič to bral opravdu hopem. Město se dole utápělo v kouřové cloně továrních komínů. Viktor při tom pohledu dostal vnuknutí. Vytáhl notýsek a tísněn z obou stran přísluníky Bezpečnosti, pracně si poznamenal rozházeným písmem: Přeijeme rok 2 000? (reportá o smogu.

Papír,” odpověděla, kdy u auto vjídělo do ulic města. Řekla to tie a nepřítomně. Dala si na čas. Reportér se k ní natočil Jako by patně slyel.

Papír, Jarouku, docela obyčejný papír. Lázinka kradmo koutkem oka zahlédl, e třímá v ruce cosi velmi umudlaného, pomačkaného a  zdálo se mu  i čtverečkovaného. Nadstrámistr Jaroslav Novák se na předním sedadle nikterak nevzruoval. No a co? Kus papíru Jo na něm aspoň něco napsáno? Třeba adresa vraha, nebo jeho portrét? Lidi jsou hloupí, promýlejí zločiny celý rok a pak na místě činu nechají vizitku, občanku, řidičák, pozvání na rande…

.Jarouku, u zase rejpete? kormutlivě pravila poručice.

Rozkaz, u mlčím. Nadstrámistr Bohou Huček, sedíci po Lázinkově pravici, zamyleně hleděl na branu s exaktou, kterou drel křečovitě na kolenou a převzal po umlčeném kolegovi monolog.

Z takové nepatrné stopy se člověk dostane ve své podstatě k jádru pudla, Jak nás ráčili učit ve kole. Třeba knoflík. Najdu ho u udělané káči a co vidím: pachatel je svobodný, jinak by mu knoflík drel, protoe by ho přiívala manelka. Rozvedený těko, protoe by mu u soudu dotyčná vechny konflíky u utrhala. U knoflíku kousek bílé nitě. Co vím? Pachatel je barvoslepý, protoe v bílém kabátě se nechodí na lup do temné noci a k tmavému haveloku se bílá nitka nehodí. A jsem doma Proberu sí kartotéku barvoslepých recidivistů kasař je za mříemi co by dup. Bohou Huček pronáel své sentence s kamennou tváří filosofa. Jen v koutku úst mu občas zacukalo.

Hoi, hoi, úpěla. S vámi si člověk uije. Auto zahýbalo na Příkopy. Co kdy nebyl barvoslepý? Prostě neměl vkus?

Huček sklopil hlavu do brany s exaktou.

Viktor Lázinka byl Jako na trní. Nevěděl co s očima a stejně tak mu nebylo Jasné, Jestli zrovna teď slyel váné úvahy nebo pokusy o kratochvilné takařice. Podíval se pátravě vlevo. Adéla stále drela v ruce zmíněný papír. Pečlivě jej narovnala. Koutkem oka zahlédl, e je na něm drobným, energickým písmem cosi napsáno.

Naklonil se blí a četl: IG 831 60.

Zaklonil hlavu zpět do sedadla. Dvě písmena na začátku papíru, na první pohled vytreného z poznámkového bloku formátu A 6, mu vcelku nic neříkala. Ba, vůbec nic. Ale ta následující změ pěti číslovek dávala dohromady telefonní číslo Jeho přítele Ludvíka Tanera.

Tak. a nechám si to pro sebe. usmyslil si pomstychti-vě Viktor. To děvče si hraje na Sherlocka Holmese a jeho přehlíí jako krajinu.

Pohrouen do sebe nestačil si vimnout, e po něm mrkla očkem a pak trofejní papírek spokojeně uloila db kabelky mezi pudřenku a sluební průkaz.

Praha se u vzchopila z líného nedělního dopoledne. Po chodnících promenovaly zavěené dvojice. Prohlíely se zájmem programy kin, chystaly se ne taneční čaje, zastavovaly se u naplněných výkladních skříní módních obchodů Na výlet do přírody u měli pomylení jen náruiví otuilci Na nábřeí parkovaly kolony autobusů mimopraských výletníků Muská část mířila ke Flekům, něné polovičky se prodíraly tlačenicí v Bílé labuti.

Volha zabrzdila před velkým domem, obloeným zahnědlými kachlíky Vichni vystoupili. Lázinka si narovnal hřbet a chtěl se obřadně rozloučit.

Děkuji vám za svezení a sbohem *

Taper Je Jetě dost mladý na sklerózu, co myslíte?* pronesla poručice Soukupová a upřela na novináře své dioptrie,

Prosím?* Viktor, vyvedený z míry, zjevně nechápal*

Přece sl nepotřebuje psát vlastní telefonní Číslo do blokuj pak ten papír vytrhnout a ztratit Je} v hangáru,* meditovala.

Oba nadstrámistři mezitím vyklidili pole. Znali svoji poručici.

Vy víte. e to číslo .? Novinář nevycházel z údivu.

Pap Taner mi dal vizitku Na vizitce obvykle bývá i telefon.

Poslyte,* řek) Viktor a dal sl záleet aby Jeho artikulace měla náleitě tiplavý podtón. Mně to s tím papírem připadá Jako motiv z cliftonky Pachatel vytrousí na místě činu Jízdenku z metra a ena zákona z toho pozná co měl ten den k obědu . .

Kdo ví,*4 odpověděla větecky. Ve dveřích budovy se zastavila. Jste u Jako ti nadstrámistři,” konstatovala a její hlas zněl zklamaně

Tak na shledanou!” Lázinka se u vzdal.

Správně Jste to řekl Na shledanou! Brzy se snad zase uvidíme!*4

Nebylo to řečeno tónem Jakým si dva lidé připoutějí naději na milé shledání, ale hlasem povýtce sluebním.

Lázinka kráčel ulicemi Prahy zamylen a zcela roztritý. Občas vrazil do některého chodce, ale příli to nevnímal. Tak jeho kamaráda Tanera chtěl někdo poslat na onen svět. Při nejlepím do sádrového krunýře. Ale proč, proboha? Kdo by na něčem takovém mohl mít zájmu? Obvyklá řevnivost, která má domovské právo v divadlech snad na celém světě, můe být důvodem nejvý k vylévání slovní píny, ale k vradě?

Copak klevety, na ty byl v divadle primusem starý Pivoda. To věděl Viktor od Tanera. Sebekratí roli si u stárnoucí herec těko pamatoval, ale na pomluvy mladích, schopnějích kolegů byl paák. Na tohle nikdy suflerovu boudu nepotřeboval. Ten Taner, to je vám ale prkno. Copak tohle Je nějaký Hamlet? Kdy já v sedmadvacátém .,Ale k vůli tomu, e je někdo lepím králevicem dánským ne Jiný, se proboha snad ne-vradí?

Co ten Kroupa, uvaoval reportér Ludvík jednou vyprávěl, e Jeho styky s náčelníkem letitě dostaly v poslední době ledový charakter. Kroupa se cítil dotčen v hloubi svě letecké jeitnosti. Odkudsi z Moravy přila toti do Blatňan ádost, aby tam někdo přijel přednáet o plachtařském sportu. Pro nováčky, kteří se houfně hlásí a chtějí slyet nějakého machra Kroupa jim z titulu své funkce napsal, e přijede sám Jene za tři dny byla v Blatňanech promptní odpověď, e se doslechli o Tanerovi, který prý také u nich lítá a tak aby raději přijel on a popovídal taky trochu o divadle.

Od té doby odpovídal Kroupa Ludvíkovi na pozdrav Jan jednoslabičně a tvářil se nepřístupně.

Viktor vypustil z hlavy tyto mylenky a vrátil se do přítomnosti. Snad to byla přece jen nakonec náhoda. Vadné lanko. Někdo zapomněl delí dobu překontrolovat technický stav. Nebo Ludvík příli ostře trhl kniplem.

Jen ádná čerty na zdi, reportére, pomyslel si Viktor a začal dávat pozor, aby u do nikoho nevrazil. Potřeboval bys na chvíli vysadit. Vyjet na houby.

Doubrava plácl se znenadání do čela.

14.

Viktor veel do oprýskaného čináku. Průchodem se dostal na dvůr, obtočený do čtyřpatrové výe staromódními pavlačemi. Kdy tady Neruda nedostal nápad k Týdnu v tichém domě, a visím, říkal si vdy, kdy tudy procházel. A bylo to dost často. Viktor vystoupal a nahoru. Dál to nelo. Tam vý u byla jen střecha. A nad ní nebe. Zvonek, přilípnutý vedle vizitky s nápisem DOUBRAVA 2X zvonit, řinčel sice vytrvale, zato bez odezvy.

Viktor se tedy dal na zpáteční cestu Na dvoře si hrál houfec dětí v rozvrtané hromádce protipoárního písku. Nad jejich činností bděl zarostlý stařík. V zubech drtil památeční pěnovku. Děti nevnímaly pach laciného tabáku, ale Viktor Lázinka jím byl málem knokautován.

Hledáte majora Doubravu?* Děda byl čipera. Musí mít jetě dobré oči Pozorovací talent. Pustil před sebe obláček jedu a číhal na odpověď.

Hledám, ale není doma,* řekl Viktor. Děda nasadil tajuplný výraz.

Frantiek Doubrava přijídíval z víkendu domů dřív, Jetě před soumrakem. Od těch dob, kdy mu v koloně

32

vozidel, vracejících se navečer do města, jakýsi řidičský veuměl udělal z kufru pokroucený samorost. Take podle vech logických předpokladů měl u být teď doma, sedět za stolem v kuchyňce a přemýlet nad nedořeenými případy, které čekají na uzavření. Franta sl na pomníčky nepotrpěl. Za léta sluby u kriminálky měl na kontě jen jeden nevyřeený případ a to bylo daleko míň ne únosné minimum.

Děda se důvěrně naklonil k Viktorovi.

Tak Doubravy se nedočkáte, mladý pane. Před hodinou tady byl nějaký pán, má prý chatu hned vedle něj, a e prý ho odvezl rovnou do pitálu. On sí toti major zlomil v lese nohu, vědí? A kdyby ho jako někdo hledal, tak e leí na Karlově u ňákýho profesora Horáka…

Děda doprovodil svou informaci dalím zabafáním. Sveřepě svíral pěnovku a bylo zjevné, e se chystá k delímu klábosení. Viktor Lázlnka u na nic nečekal.

15.

Major Doubrava leel s dvojitou frakturou holeně. Lázinka se k němu dostal Jen díky své příslovečné vlez-losti a výmluvné snaze přesvědčit nejdříve vrátného a pak hlavní sestru, Ze se řítí přímo od éfa kriminálky s důleitým vzkazem.

Prosím, tudy, do prvního patra! ukázal mu cestu vrátný.

Jen na chvíli, rozumíte! houkla sestra, která určitě v dávném mládí vrhala koulí. Aspoň postavu na to měla. Pacient vyhlíel dost zkroueně. Erární pyamo měl upatlané od čerstvé sádry. Místnost vypadala Jako přeplněná tělocvična. Vude hrazdičky, závěsy, závaí, kladky. A z kadé postele trčela sádrová noha nebo ruka.

No, nazdar!” řekl Viktor, aby vůbec nějak začal. “

Člověče, řekl kriminalista kysele, inu sí to lesem, najednou uvidím na svahu rodinku bedel, udělám krok a u jsem na zemi. Zapomněl jsem prostě překročit kořen stromu, no.”

ví U

Mm.

Hele, kdybys měl čas, zajeď na chatu a přivez mi auto do Prahy, jo? Dám ti klíčky a technický průkaz. Stojí tam u lesa jako vdycky* Mě sem přivezl soused.”

Viktor Lázinka se obával, e v nejbliích dnech asi Čas mít nebude, ale nehnul ani brvou.

To se zařídí, neboj. Ale já ti přiel něco říct, sháněl jsem tě u doma Chtěl bych, aby sis něco poslechl…*

Poslouchám.” Major Doubrava se chopil pomocné hrazdičky a ztěka se posadil. Ale bylo vidět, e mylenkami je u svého oputěného vozu a promrhané večeře z bedel.

Za deset minut řekl Lázinka vechno.

Doubrava pohlédl na vypravěče dost pochybovačně a pak se zahleděl na osádrovanou nohu.

Snad to nebude tak horké. Co kdy Je vechno jen pitomá klukovina, nějaký kanadský ertík. Takoví letci pro nějaké srandičky nejdou daleko. Nebo nějaký ten prýmař počítal s Ludvíkovou zkueností a myslel, e zjistí závadu u na zemí a do vzduchu nepůjde. e se prostě zahájení o něco zdrí.”

Trochu blbé vtipy, nemyslí?”

Viktore, ty čte moc detektivek, viď? Kdybys mě zastihl na tom telefonu, tak bych tě, jak jsi můj přítel, taky asi odkázal na Státní leteckou inspekci. Nebo na opravářskou dílnu”.

Říká: asi. Take taky pochybuje, co? Hele, já tomu nerozumím, ale Taner tvrdí..

Taner, Taner .., Předevím Je to herec. Se sklonem k dramatizování v kadé situaci. Jako kadý kumtýř. Vezmi to z druhé strany. Podívej* Co kdy chtěl vyuít přítomnosti novináře a zařídit si tak levnou popularitu? Něco jiného, nového, co tu Jetě nebylo. Jak tě znám, dal bys tomu titulek Známý herec uniká katastrofě”. A co to chce? Mít v kapse kombinačky, v nestřeené chvíli udělat mik a je to. Pak ohlásit atentát a udělat z toho dráma. Samozřejmě, to, co povídám, Je Jen hypotéza ..

Hypotéza není to pravé, o co by se kriminalista měl

opírat,” řekl Lázínka pevně a Jasně To ovem neříkám já, ale ta tvoje famuluska ..

Doubrava se najeil. Adélu Soukupovou nech laskavě na pokoji. Je u nás teprve rok, ale nedal bych Ji za nic na světě. Podívej, kamaráde drahej, já ti tady z tý postele moc nepomůu a z křiálové koule větit neumím. Garantuji, jestli za tou věcí je opravdu nějaká lumpárna, tak ta moje poručice na to půjde beze zbytku. Na to můe vzít jed. Já ti teďka povím, jak se u nás uvedla, chce?

Hlavní sestra u potřetí vyhroovala, e jestli ten pán s brýlemi, jo, ten, co se sem vetřel po návtěvních hodinách, u konečně nevypadne, zavolá si na pomoc přímá-‘ ře. Major Doubrava právě končil chvalozpěv na svou podřízenou.

16.

Kdy Adéla Soukupová získala svůj první nárok ná dovolenou, oznámila svému éfovi, e odjídí na čtrnáct dnů do Domu kriminalistů na černomořském pobřeí. Do Varny. Doubrava Jí popřál hodně slunce a zahloubal se zase dál do svých mordů a loupeí Jene hned druhý den po jejím příjezdu do rekreačního střediska vzruila obyvatele nedalekého přístavního městečka zpráva, e se pohřeuje devítiletá dcerka místního lodního inenýra. Bydlela s rodiči v domku no malém náměstí. Vydala se k zastávce autobusu, naproti tetě, která měla přijet na návtěvu. To bylo Jediné, co otec věděl. Jetě, ne el ráno do práce, nakázal dcerce, aby určitě nezapomněla, teta je stará, potřebuje pomoci s takou. Jene od té do-bv u nikdo tu malou nespatřil. Místní kriminálka pátrala po dítěti tři dny a stále bezvýsledně. S pomocí vojá-

ků Bezpečnost pročesala okolní lesy, prohledala dno na pobřeí. Nic. Mezi lidmi se u začaly ířit fámy o únoscích z Turecka, tak Jako to vdycky bývá. Pátrání v nemocnicích i u rozvětveného Inenýrova příbuzenstva  ve bylo marné. ádný úraz ani dobrodruný výlet k babičce. Celý případ se samozřejmě neutajil ani před hosty rekreačního střediska kriminalistů. Při večeři se Jazykovou změtí přetřásaly u stolů vechny moné a nemoné motivy záhadného zmizení. A právě tady, mezí kebabem a slzou lahodného mavrudu, utrousila Adéla ve společnosti bulharských kolegů skromnou poznámku.

Co kdyby se prohledaly vechny sklepy a podzemní prostory na náměstí… ?

Náruivá turistka věděla z propagačních brour Bal-kanturistu, e pod náměstím Jsou staré spletité chodby, které kdysi dávno slouívaly obyvatelům městečka Jako úkryt před tureckými hordami.

Přítomný poručík z městské správy vyetřování překvapeně pohlédl na opálenou rekreantku z Prahy. Zítra se do toho chceme dát. Vy něco víte?”

Ne, nevěděla. Jen Ji to napadlo. Ani neměla tuení, e se s bulharskými kolegy tak shodla v názorech.

Druhý den houf civilistů lezl do podzemí, hledal spodní vodu, závady, sesuté zdivo. Zvědaví nájemníci se dověděli, e jde o akci domovní správy. Kdy četa od komunálu vchází do jednoho z posledních domů, zdá se, e to bude zase lápnutí vedle. Průjezd do domu je proraen do bývalé chodby. Tudy měli dřívějí nájemníci přístup do sklepa. I teď je Jetě na zemí patrná díra, zakrytá prkny. Něco jako padací dveře. Jakýsi mladík ve chvíli, kdy kriminalisté v civilu se zájmem prohlíeli otvor, projevil horečný zájem.

Copak tady hledáte, pánové? 

Tady přece nic není, on to zná, dolů nemusíte ani chodit, uetříte si práci. ádná spodní voda tam není. Jeho ujiování si vcelku nikdo nevímá. Jen jeden z muů zůstane nahoře a baví se s mládencem. Ostatní sestoupili do sklepa. Kdepak, vodu nehledají. Pátrají po zcela něčem jiném. A také najdou. A vzadu, ve sklepním rohu, pod ledabyle pohozenou a práchnivějící okenicí, leí tělíčko mrtvého děvčátka.

Z úsluného mládence se vyklubal úchylný zvrhlík. Před několika dny potkal u vrat děvčátko, které spěchalo k autobusu. Autobus má zpodění, řekl a pozval

děcko k sobě do bytu. Ukáe mu krásné pohádkové kníky. A kdy se maličká začala později bránit zvrhlým choutkám majitele bytu, ten se rozčílil, vzal do ruky sekeru a zabil ji. V noci zabalil tělíčko do prostěradla a odnesl je do sklepa …

Měla jste vnuknutí?  ptali se pak Adély.

Zavrtěla hlavou a nesměle pravila: Kdepak. Zdálo se mi to logické. Úraz neutrpěla, u příbuzných nebyla, kdybychom uvaovali, e se utopila, musel by ji asi někdo u moře vidět. A kdy celé pátrání bylo bez výsledku, napadlo mě, e klíč k záhadě bude právě v tom, e dítě nikdo neviděl. Take musí být buď v domě, kde bydleli, nebo v některém sousedním. Byla přece neděle, vude plno lidí, někdo by si té holčičky musel vimnout, znali ji přece. A svědek ádný. Vůbec nikdo. Suma sumárum: od jejího odchodu z domu, vyla-li z něho vůbec, a ke střetnutí s vrahem, muselo uplynout jen několik vteřin. No, a kdy jsem si přečetla v průvodci o těch chodbách ..

Omluvně se usmála.

Vůbec nevěděla, e vechno do puntíku souhlasí. Vrah se přiznal, e dítě oslovil jetě mezi vraty domu.

****

A to byla celá historie. Hlavní sestra v té chvíli měla nezvaného vetřelce právě dost. Lázinka se kvapně se svým přítelem začal loučit. Kdyby pohledy strákyně nemocniční disciplíny měly smrtonosný účinek, mohli novináře s klidem a okamitě odvézt na vedlejí oddělení. Tam se skvěla velká cedule: PATOLOGIE.

Viktor stačil jetě zajet do svého mládeneckého bytu. V rychlosti spořádal jeden pologumový párek se zatvrdlou houskou. Pak zrestauroval svůj ucouraný zevnějek do přijatelnějího stavu. Do svátečního, dalo by se říci. Spokojeně zkontroloval v zrcadle stav svého jediného, leč Zachovalého černého obleku. Dokonce si pohvizdoval. Z hlavy teď vypudil vekeré mylenky o záhadném fantomovi letitě a vyřítil se z domu.

Budova Umělecké scény neměla podobu oputěné si-roty jako před dvěma dny. Okna teď zářila do nedělní tmy a před vchodem, jemu vévodily vcelku umné napodobeniny dórského sloupoví, se začínali houfovat prv ní návtěvníci premiéry.

Okénka pokladny byle beznadějně staeno. Kasírka byla ve své kukani zhola zbytečná. Neměla ani přístavek. Pro vás tady mám obálku od pana Tanera řekla. Viktor obeel secesní budovu a proklouzl dovnitř zadním vchodem. Úzkou chodbičkou vnikl do zákulisí. Nikdo si ho nevímal. V premiérovém zmatku se vdycky nějaký zbytečný Člověk ztratí. Kadý má starosti sám se sebou, se svou prací. Nato jetě dělat hlídače. Do začátku zbývala jetě půlhodinka a tady vzadu vládlo boí doputění. Normální vyznavač Thálie, který do těchto prostor nakoukne jen občas při nedělních vycházkách vlastivědného Krouku, by asi spráskl údivem ruce. Viktorovi se zdálo, e za půlhodinky nikdo na světě nemůe ten blázinec dát do kupy. Nato aby se začalo brát. Kulisáci v dlouhých plátích a montérkách pobíhali jako zběsilí. Mezi nimi poletoval jevitní éf Sýkora a pot z něj odstřikoval na vechny strany. A to byl, prosím, člověk, který zail Vojanovy premiéry i hromování reiséra Hilara. Na kadou jízlivou poznámku ko-legů o výhodách starobního důchodu odpovídal řachta-vým smíchem: To mě budete muset nejdřív odstřelit, pánové.

Teď mu, jak se zdálo, moc do smíchu nebylo. Jako vůbec o kadé premiéře. Viktor se zájmem pozoroval, jak se snaí na potemnělém jeviti přemístit lavici před kaírovanou enkovnou blí k forbíně. Snad o pět centimetrů.

Ksakru, kolikrát Jsem vám to, chlapi, říkal. Já se tady jednou zblázním…

Viktor klopýtal pryč ze zákulisí. Zamířil ke schodům. Pletl se mezi poletujícím komparsem v koenkách, který se zdál být bledí ne při zkoukách. Ale to asi dělá líčidlo. Důchodkyně v nadýchaných krojích vypalovaly nervózními pohyby poslední cigarety a Viktor si je smutně prohlíel. Ani při sebevětí fantazii si je zrovna teď nedokázal představit jako bodré selky.

Konečně se s námahou prodral k atnám prominentů. Byly hned vedle schůdků, které vedou do divadelního klubu. Ten byl v této chvíli takřka vyprázdněn. Ti, co potřebovali spláchnout skřítka nervozity a premiérovou horečku, byli u v atnách na svých místech jako vojáci před rozhodující ztečí. U pultu, kterému se jen s notnou dávkou obrazotvornosti dalo říkat barový, seděl jen reisér Ale Dolínek. Byl to jeden z těch tvůrců, kteří neustále pokoueli výhody techniky a snaili se rozhýbat jevitě novými nápady. Přitom zachovával pietu k národním tradicím. Kdy lo o cizí autory, hlavně o lehké konverzačky, řádil na jeviti jako tajfun. Ale jak byl na pořadu Tyl nebo Stroupenický, s úctou smekl klobouk.

Petře, jetě jednu!** Připostrčil prázdnou sklenku mui za pultem a podíval se na hodinky. Stihne to. Barman Petr Lamberk měl na sobě bílé sáčko. Tahal je na světlo boí jedině při premiérách. Na počest.

Myslivce, pane reisére?** zeptal se pro jistotu, protoe Dolínek měl ve vypjatých chvílích roztodivné chutě. Myslivce prostřídal kofolou a navrch si někdy dal decku bílého.

Jo.

Lamberk postavil před reiséra čerstvé pohonné hmoty a důvěrně se naklonil přes pult. Tak a vám to dnes vyjde! Prý jsou v hlediti odborníci z ciziny, povídá se to tady na chodbách! Asi si vás chtějí omrknout. Představte si, kdyby vás tak angaovali někde venku…** Snivě se zahleděl na upatlaný pult a chvíli tak setrval.

Dolínek vypil myslivce bez váhání Na ex řekl Lamberkovi: Petře, vy jste blázen. Ausgererhnet na Tyla sem přijede celý svět, aby se poučil od nějakého Dolínka.**

Ale bylo zřejmé, e Lamberk zabral Dolínek byl polichocen.

Poslyte, pane reisére,*4 pokračoval Lamberk Kdy

jsem byl v Americe, viděl Jsem v Chicagu Strakonického dudáka No fakt. Hrál ho tam český ochotnický spolek a vim, e o tom představení psali i v Chicago Daily News? Váně.”

Dolínek zbystřil pozornost. Nepovídejte. A co?”

Ze to je krásná věc. Pohádka i pro dospělé. A e kdyby to vzal do ruky profesionální soubor a zkuený reisér, nemusela by se mistera Tyla bát ani Broadway. Takhle nějak to tam bylo, fakt.”

U tam jedu, Lamberku, u se řítím. Broadway čeká na Dolínka. Tak já snad radi půjdu, ne?”

Barman pokrčil rameny. Vzal do ruky pinavé sklínky a začal je pomalými, rozvláčnými pohyby oplachovat. Zdálo se, e ho vidina Tylovy báchorky na zahraničním Jeviti u přestala zajímat. Teď byla zase důleitějí akumulace.

Dolínek, jako by vytuil jeho mylenkové pochody, chlácholivě, u na odchodu, utrousil: Kdy to dnes

dobře dopadne, jetě se tady stavím.”

I já doufám, e to klapne,” řekl Lamberk. Prohrábl si prořídlé vlasy.

Lázinka se přicoural lenivě k pultu a dal si kofolu. Barman ho zprail ledovým pohledem. Nalil mu skle nici. Viktor nechal na pultě dvě koruny a s gestem granda, který právě utrácí výhru z kasina v Monte Car-lu, vyplul z klubu.

Vlezl do Ludvíkovy atny.

Herec seděl před velkým zrcadlem. Navyklými pohyby si Jetě naposled poopravoval minkový nános na tváři. Měl té červeně na tvářích víc ne dost. Viktor i přes nános patlátek byl schopen rozpoznat, e herec stále není ve své kůi. Dopolední příhoda mu stále jetě nedovolila převtělit se do postavy českého dudáka.

I kdy měl na sobě to, bez čeho se ádný vanda neobejde. Bílou vyívanou halenu, luté koenkové gatě ke kolenům, směně tlusté, bílé punčochy, černé la-kovky s tlustým podpatkem. Na věáku u zrcadla visela zplihlá imitace chodských dud.

Poslouchej, Ludvíku, chtěl jsem se jen zeptat…”

Vyjel podráděně. Hele, nechtěl bys přijít a po premiéře? Nevím, kde mi hlava stojí, role mi z hlavy za ten bláznivý den vypadla a ty mi sem vpadne jako k Pin-kasům na pivo. Zdruju tě snad já, kdy sedí u psacího stroje?”

Měl pravou premiérovu náladu. Dnes Jetě znásobenou.

No, no, nepla se. Chtěl Jsem ti Jen poděkovat za ten volňásek do lóe. To ví, na letiti nebyl čas…

Vůbec mu nelo o projevy díků. Chtěl Jen vědět, Jestli se herec zmátořil. A pak Jetě něco.

Taner vytřetil oči a z hrdla se mu draly sípavé zvuky. Viktor měl vycvičený sluch. Deifroval z těch skřeků rozkazovací větu a určení místa, kam by se měl okamitě odebrat. Divadelní lóe to rozhodně nebyla. Viktor vzal za kliku. Na prahu dveří se otočil.

Chtěl Jsem vlastně Jetě maličkost. Počkej, neřvi. Říká, e Jsi pozapomněl roli. To má váně sklerózu? Myslím na takovém stupni, e si potřebuje u psát do notesu vlastní telefonní číslo?

Taner zasténal, jako kdy se o něj pokouí lučníkový záchvat.

Padej, řekl sue.

Viktor se ale u Jednou rozhodl k nejhorímu.

A neví náhodou, co znamená IG? Velká písmena Jako Ivan, Gustav. Co?

Ne.

Já Jen, jestli to není třeba něco z vaí letecké hantýrky. Kódy, zkratky a tak.

Nevím.

Ludvíku, Viktor u riskoval nebezpečí úrazu. Kdo ti v posledních dnech telefonoval? Vzpomeň si. Myslím z lidí, kteří nejsou z okruhu tvých známých a neznají třeba tvé číslo nazpamě?

Nikdo, Serloku. A dej mi laskavě pokoj. Jo, počkej. A vypadne, kdy ti to řeknu, Jo? Ve čtvrtek mi k večeru volal ten rakouský novinář z Vídně. U Jsem ti to přece povídal, domluvil si se mnou na včerejek interview pro jejich Theater-Zeitung.

Je Jetě v Praze?

Co Já vím.

Tak ti děkuju.

Ven! zařval Ludvík Taner a uchopil do ruky dudy. Viktor Lázinka rychle za sebou zavřel dveře. Bylo za deset minut sedm. Nejvyí čas. Ozval se první zvonek. Kdy Viktor sestupoval se schodů, uslyel za sebou kroky. Ozývaly se z dlouhé chodby a neustále se přibliovaly.

Otočil se.

Na nejvyím schůdku, kterým začíná schodiátko ke krcálku, nazývaném hrdě DIVADELNÍ KLUB, se zjevil klidně a velmi důstojně vyhlíející mu v dokonale padnoucím smokinku.

Dobrý večer, pokynul mu nahoru Viktor. Reisér Ale Dolínek se přívětivě usmál.

18

Hleditě umělo příbojem premiérového očekávání. Vyprodaný dům hrozil prasknutím v kadičkém vu. Viktor byl realista. Byl dalek domněnky, e je to právě klasik minulého století, který přilákal takové mnoství obecenstva. Nával na premiéře byl způsoben daleko prozaičtějími aspekty. Jednak účastí reiséra Dolínka, který byl opravdu vynikajícím kumtýřem a dovedl svými inscenacemi rozjiskřit jevitě tak, e diváci přestali vnímat předěl mezi hleditěm a scénou a cítili se být přímo součástí děje. I teď lidé s důvěrou očekávali, e i z Tyla vydoluje reisér nějaké novum, o kterém se bude zase dlouho mluvit a psát. Jeho duování, e Tyl zůstane Tylem, bral kadý s reservou. Čekalo se na moment překvapení. Na bombu. A pak také táhli hlavní představitelé. Ludvík Taner, Idol mladé generace. Ta byla okouzlena hlavně jeho sportovními sklony. A Olga Kostrounová. Půvabná a vestranná herečka. Před několika lety omladila stárnoucí enskou část souboru. Byla krásná. Příjemná. V televizi a na filmovém plátně jí bylo v poslední době pořád plno. Dnes hraje Dorotku.

Inspicient potřetí stiskl tlačítko zvonku. Poslední opozdilci klopýtali naplněnými řadami. Lustry zvolna pohasínaly. Vystřídaly je dva bodové reflektory, napíchly své světelné ípy do sametové opony. Viktor Lá-

zinká jetě stačil zahlédnout, jak se pootevřely dveře reisérské lóe. Do plyového křesla klesl Ale Dolínek. Viktor se pohodlně opřel o empírovou idli. Docela se těil. Proč se jednou na dvě hodiny nevrátit do dětských let? Naposled viděl tuhle hru jako dítko kolou povinné. Usmyslel si, e se bude věnovat cele představení. A potom napne své mozkové závity a bude přemýlet, co nabídne zítra éfredaktorovi místo slibované reportáe. Dokud není případ vyetřen, kriminálka pro tisk nic neuvolní. A co by také uvolňovala? e herec Taner neodstartoval s větroněm? Jetě by si někdo řekl, co je to za packala… A snad bude po divadle jetě čas na kus řeči s Tanerem.

Z orchestřitě vylétly intrády přikomponované předehry. Jasně byly slyet skřehotavé názvuky dud.

Opona la nahoru. Před hospodou se houfuje vesnická chasa. Hledí oknem do enkovny. Je právě po tanci. Jetě je slyet výskání, dupání. Vyslouilý voják avlič-ka, hraje ho Karel Nezbeda, specialista na malé role, rozezněl jevitě prvními slovy.

I aby do toho tisíc kulí  já vím také, co je legrace; ale tohle je běhání skrze uličku.”

Dialog s rychtářem Koděrou nemá dlouhého trvání. V druhém výstupu přijde Kalafuna s houslemi v rukou. Hraje ho stařičký Emil Smékal. V roce 1928 hrál Romea …

Jevitěm po chvíli zazněla stará, známá píseň:

Peníze jsou páni světa, dukát, to Je pravý rek, a co někdy stovka umí, to by člověk sotva řek…..

Lidé se očividně bavili. Představení mělo spád.

Viktor se díval hlavně na Tanera. Zdál se mu trochu nerozehřátý, ale postupem času nabýval Jistoty. Při Čtvrtém výstupu, kdy vesnickou náves vystřídala krajina poblí lesa, v dialogu s Dorotkou, to byl zase ten starý známý Taner. Tak, jak jej vichni znali. Dal vandovi kus jadrného chlapstvi a furiantství. Olga Kostrounová byla v plné formě. Aspoň se tak Viktorovi zdálo.

vanda: Dnes se mi zajiskřilo v mozku a chytlo to jako v plném troudníku. Dorotko, za pár neděl budeme svoji!

Dorotka: Za pár neděl? I ty jemináčku  ach, ty Jsi hodný, roztomilý člověk! Mne to u beztoho vecko mrzí….

První dějství se chýlilo ke konci. vanda jde do světa. Dorotka zůstává doma. Kalafuna má starosti se svou enou Kordulou. Brzy se děj přenese do země turecké. Mozi prvním a druhým dějstvím není přestávka. Hleditě zůstane ve tmě. A na jeviti během několika vteřin vykouzlí technik pomocí točny jeskynní sídlo panovnice Rosany. Hlavní pauza má být a před třetím dějstvím.

Na řadu přiel čtrnáctý výstup. Poslední v prvním jednání. Prostranná vyhlídka na romantickou krajinu, ozářenou měsícem. Uprostřed malý pahorek. Nad ním se vznáí létající sbor zpívajících lesních panen.

Jasná je noci Nám dána moc tu noci

Libě ticho vane, síla duchů plane,

Jasná je noc, jdem na pomoci

Zvolna padá opona.

Viktor s chutí zatleskal. Viml si i v erém pablesku poárních světel, e naproti v lói Dolínek září spokojeností. U se zřejmě těil na závěrečnou děkovačku a první novinové kritiky.

Viktor pohlédl na hodinky. Zdálo se mu, e přestavba scény trvá nějak dlouho. Kulisáci zmatkují. Mistr Sýkora u zase jistě vyhrouje Infarktem. Viktor Lázinka se na své idli pohodlně opřel a usmál se. Představil si ten mumraj za oponou.

Dirigent stál v muli orchestřitě a čekal na světelný signál. Viktor si viml, e stále jetě svítí červené světýlko. Nezačínat! Dirigent poklepával nervózně taktovkou o pultík s notami. Druhou rukou si otíral čelo kapesníkem. A stále svítí červená. U uplynulo sedm minut a opona ne a ne jít nahoru.

Viktor nervózně poposedl. Co se to děje?

V hlediti to začalo umět.

Proč nerozsvítí světla, kdy je pauza? Mohli jsme se jít něčeho napít.” Ve vedlejí lói jakýsi mu sděloval nahlas celé rodině svoji nespokojenost.

Uplynuly dalí tři minuty, Zelené světélko se v orchestřiti stále neobjevovalo. Dirigent u poloil taktovku.

Ve chvíli, kdy tak učinil, se za oponou, dosud oddělující jevitě od diváků, začaly ozývat nesrozumitelné výkřiky. Byl slyet dupot. Kdosi přebíhal přes scénu. A vzápětí se odněkud z jevitě ozval vyděený výkřik.

Tak dělejte něco, proboha!”

Hleditěm projel úlek. Diváci se začali po sobě dívat, jako by jeden od druhého očekával odpovědí, co se vlastně děje.

Ted dokonce zhaslo i červené světélko.

Viktor Lázinka vystřelil ze idle jak íp. Sprinterským tempem se ocitl na chodbě a vrhl se k plechovým dveřím, oddělujícím chodbu za lóemi od zákulisí. Odstrčil stařičkou biletářku, která se hotovila bránit divadelní sakristii tělem i duí a vrazil do dveří. Ocitl se mezi provazitěm a reflektory. Vlevo od něho byl vchod na jevitě. Vude vládl nepopsatelný zmatek. Kulisáci, herci a osvětlovači pobíhali bez zjevného cíle, bez ladu a skladu. Inspicient s textovou knihou v ruce se zdál být zcela přebytečnou figurou, které není v téhle chvíli u vůbec zapotřebí. Hlouček komparsu vyhlíel z druhého rohu jevitě, co se vlastně děje.

Viktorovi připadal ten nalíčený soubor bodrých vesničanů s hrůzou v očích jako výjev z nějaké fraky.

Vyběhl nahoru po elezných schůdcích. Tam, kde je chodba se atnami herců. Nedostal se dál, ne ke dveřím místnůstky, která patřila Olze Kostrounové. Visel u nich hrozen rozčilených lidí. Vzájemně se překřikovali. Lázinka včas zabrzdil, aby někoho nepovalil.

Co se děje?” snail se přehluit okolní jekot. Marně. Nikdo si ho nevímal. Otočil se pouze starý Pivoda, který za svou éru u divadla zail u tolik zmatků, e ho zřejmě nemohlo vyvést z míry ani náhlé zemětřesení.

Kostrounové se prý udělalo oufl,” řekl s klidem a zapálil si cigaretu. Rezignovaně usedl na papundeklový palek, připravený do lesní scény jako smrkový pařez.

Lázinka se nadechl, sebral vechny sporé síly a rozrazil hermeticky těsnící dav. Ocitl se na prahu atny. Vytřetil oči. Sáhl si na brýle, aby se ujistil, e vidí dobře. Tvář mu zbělela. Bezděky chtěl ze dveří couvnout zpátky, ale za ním byl nalepen houf ostatních. Jako v mrákotách náhle za sebou uslyel enský hlas, který

rázně přehluil umící hlouček zvědavců. Zdálo se mu najednou, e ten hlas zná.

Zachovejte laskavě klid. A vichni jděte na svá mís-ta, tam kde máte teď být. A nikoho a nenapadne opustit divadlo. A ticho, prosím. Kriminálka. Tak, jak jsem řekla. Kde je reisér? A jde laslavě oznámit publiku, e se dnes u hrát nebude. A si něco vymyslí. Dovolte…”

Majitelka hlasu se ocitla na prahu. V stříbrných večerních atech, s důstojně vyčesanou hlavou do výky, upřela poručice Adéla Soukupová své hnědé, poněkud krátkozraké oči na jedno místo.

Vedle idle u stolku s líčidly a stolním zrcátkem, v jeho skle se odráela otevřená a takřka plná láhev zlatého bolsu, leela zhroucená postava Olgy Kostrounové. Ze spánku jí stékal na ountělý kovral oklivě rudý pramínek krve. Začal tvořit na podlaze kalu.

Hlouček se posluně rozestoupil.

Ve dveřích se objevil Ludvík Taner.

A Viktorovi Lázinkovi, jeho příteli, nezbylo v té chvíli nic jiného, ne k němu přistoupit a vyjádřit mu sou strast.

Olga Kostrounové byla jeho sestra.

Reisér Dolínek, kterého si předtím Viktor v tom zmatku ani nepoviml, si odkalal: Vedle je divadelní klub. Kdy dovolíte, vezmu si to na starost. Vím, z budovy ani noha … Ovem, pokud se týká diváků …

Řekl jste jim u, e se hrát nebude?”

Přikývl. Dolínek je vudypřítomný, pomyslel si Viktor.

Tak tam jděte jetě jednou a polete je domů. Počkejte! Mohl někdo z prostoru hleditě proniknout sem dozadu? Adéla etřila slovy jako lékárník se vzácným kořením.

Sem se nikdo nedostane,” řekl Dolínek. Zadním vchodem vrátný nikoho nahoru nepustí a z hleditě je to vyloučeno. U sluebních dveří sedí biletářka..

Viktor Lázinka byl sice jiného mínění ne reisér, ale mlčel.

Prosím vás, co se jí vlastně stalo?” zeptal se jetě Dolínek a Viktorovi se jeho otázka při vánosti chvíle zdála být dost pitomá.

Je mrtvá. Vím zatím tolik co vy vichni. A u běte!” řekla Adéla.

Dolínek odkvačil jetě jednou promluvit k hlediti. Prostor na chodbě se pomalu vyprázdnil. Jen Viktor zůstal před dveřmi atny, za nimi leela mrtvá. Ostatní váhavě mizeli na schodech, vedoucích do klubu.

Adéla se stroze podívala na novináře.

Vy musíte být zřejmě u kadého maléru, co?” Ani nečekala na odpověď. Pokračovala.

Předpokládám, e nejste vrahem, aspoň na to nevypadáte, tak mi udělejte jednu laskavost, ano? Běte dolů do vrátnice, a zavřou zadní vchod a nikoho nepoutějí sem ani tam A vrátný a posadí do kukaně na chvíli třeba pana reiséra nebo éfkulisáka a přijde na chvíli nahoru.”

Rozkaz!” Viktor vůbec nevtipkoval. Adéla mu začala imponovat.

Počkejte!”

Jak jste se sem vůbec dostal? Reisér přece říkal, e se sem z hleditě nikdo… 

Otočil se.

Viktor jí nedopřál dokončit větu. Právě těmi sluebními dvířky,” zaklebil se. Novinář se přece vetře vude. Kdy jsem zjistil, e v zákulisí něco neklape, tak jsem… Oplatila mu skákání do řeči: Běte u!”

vzdychla rezignovaně.

Mi

Viktor seběhl dolů a vyřídil vrátnému vzkaz. Děda zavřel vrata, ponechal v kukani poárníka, který měl ten večer slubu a supěl za Viktorem do schodů.

Adéla právě pokládala telefon, kdy přili. Přístroj stál na stolku u zdi uprostřed chodby a slouil hercům k nutným rozhovorům během představení nebo zkouek. Viktor se váhavě zastavil u atny Olgy Kostrounové. kvírou nedovřených dveří se nabízel nevábný pohled. Herečka byla mrtvá. Krev na jejím spánku i na koberci u vůčihledně tmavla. Paruka se světlými vlasy se mrtvé při pádu zřejmě poněkud svezla z hlavy a umělé lokny se pitoreskně prolínaly s kadeřemi tmavých vlasů.

Nu toaletním stolku stál těký mosazný svícen. Ten tu někdo musel zapomenout jetě za Mozartovy éry, pomyslel si Viktor. I z té dálky si viml tmavé skvrny na matovém povrchu tíhlejí, horní části svícnu. Byla nápadně podobná barvě schnoucí lidské krve.

Adéla rázně odstrčila Viktora od dveří.

Nemotejte se tady jako mastodont. Jestli na něco sáhnete, tak se tady asi stane druhá vrada. Tohle je práce pro doktora a pro technika. Za chvíli jsou tady…”

Přijede taky někdo z mordparty?”

Máte smůlu,” řekla ironicky. Právě jsem se dověděla, e případy Tanerovy rodiny mám na svých bedrech. Jinak by to, abych vás uspokojila, dělal major Doubrava. Ale ten si..

Zlomil nohu!” vyhrkl pyně Viktor.

Vy víte i tohle?

Slovní souboj byl přeruen vrátným, který stál opodál a posluně se střeil přiblíit k dveřím hereččiny atny. Teď diskrétně zakalal. Pak vykročil. Adéla včas zarazila jeho rázný pochod.

Moment, tam ne. To není nic pro vás. Popovídáme si tady. Opřela se o zeď poblí telefonu. Děda horlivě souhlasil.

K slubám, slečinko.” Byl trochu v rozpacích. Zjevně byl překvapen, e namísto detektiva s lupou ho bude vyslýchat mladé děvče ve večerních atech.

Řekněte mi, upřela na něj Adéla laskavý pohled, od kolika hodin jste měl slubu a koho jste viděl vcházet do divadla. Myslím někoho, kdo tady obvykle nemá co pohledávat. Třeba během prvního dějství. Nohu těsně před jeho koncem. Nepřiel nikdo?”

50

Děda svratil obočí. Vrásky na čele mu ryly hluboké brázdy. Já jsem střídal kolegu ve tři hodiny. A první lidi se začali trousit tak kolem páté. Kulisáci. Technika. Pak začali chodit herci. Jinak jsou tady a po estý, ale dnes je premiéra, to chodějí vdycky dřív… Ale nikdo cizí se mi tady neometal, to tedy ne.” Děda teď hájil svoji stavovskou čest. Patrně se mu zdála být ohroena. Zvýil hlas. To bych tedy musel vědět a taky bych ádného takového dovnitř… Zarazil se, protoe se podíval na Viktora Lázinku. Ten stál dva kroky za Adélou a dělal, e ho zajímá, jak vypadá te lefonní přístroj na stolku. Vrátný se pokrábal na hlavě a viditelně znejistěl.

Jo, tady pan redaktor byl za mistrem Tanerem asi v půl sedmé, ale za čtvrt hodiny zase odeel. Viděl jsem ho na vlastní oči,” duoval se.

Jo, to souhlasí,” kývl Viktor. Byl jsem Tanerovi popřát úspěch při premiéře, vypadl jsem ven, obeel budovu a hlavním vchodem el na své místo do lóe. Čas souhlasí. Biletářka v lóích to můe dotvrdit. Mám v té lói jetě kabát.”

Věnovala se u zase cele vrátnému. Kdy přiel Ta-ner a kdy Kostrounová?”

Paní Olga přila asi v půl esté. Jako jedna z prvních. Jetě jsem na ni z kukaně volal, jako e jí přeju, aby to dobře dopadlo, víme, ona byla před kadou premiérou troku nervózní a byla vděčná za kadý dobrý slůvko… no vidíte, kdo by se nadál, e se stane takováhle zpropadená věc,” meditoval děda. Vytáhl z kapsy cosi, co vyhlíelo jako čistý kapesník jen při notné dávce obrazotvornosti a vydatně do té věci za troubil. Adéla trpělivě vyčkávala. Vrátný pokračoval.

Pak jsem jetě koukal, aby nezapomněla podepsat ceduli na vývěsce vedle vrátnice. Tam se dycinky herci podepisují, kdy přijdou na představení. Aby inspicient mohl včas zkontrolovat, jestli je jako manaft kompletní, víte? Taková kontrola docházky. Místo píchaček, no.” Viditelně se potil. Výslech v blízkosti mrtvoly mu příli klidu nedodával.

A pokud jde o mistra Tanera, ten přiel..

Zase mu skočila do řeči. Poslyte, oni nepřili společně? Byli přece sourozenci a bydleli v jednom domě. Dalo by se předpokládat, e na premiéru asi pojedou z domova. Společně, ne?”

*,Jo, to obvykle tak bejvalo. Ale dneska přiel on a po estý. Tak asi pět minut po. Straně pospíchal. Zdál se mi trochu roztritý, ale to asi taky tou premiérou ..

Viktor si pomyslel, e Ludvík Taner byl nervózní ze zcela Jiného důvodu. Adéla Soukupová si myslela toté.

Jinak Jste tedy nezpozoroval nic zvlátního? Nikdo cizí u dovnitř nepřiel? Ani během představení?”

U Jsem řek. Děda se nadurdil. Proč mu ta slečinka nevěří? Adéla mu věnovala chlácholivý pohled.

Tak dobře. To mi stačí. Děkuju, moc Jste mi pomohl. A můete Jít zase dolů. Za chvíli tady budou z kriminálky, tak Je puste dovnitř. Řekněte, kde mě najdou, ano?

Děda, teď u zase polichocen, uvedl do pohybu své stařecké tělo a vzdálil se do kukaně.

20.

Lidé se u rozeli. Činili tak Jen váhavě. Bylo vidět, e reisérův nesouvislý výklad o tom, e nehoda, která postihla hlavní představitelku, nám zabraňuje, abychom dnes představení dohráli,” Je příli neuspokojil. Teprve oznámení, e vstupné se bude zítra vracet u pokladny a datum náhradního představení bude včas zveřejněno v denním tisku, trochu zklidnilo atmosféru v hlediti.

Ale Dolínek si zřejmě svůj dnení vstup na jevitě představoval docela Jinak. Květiny. Nekonečné klanění. Teď seděl schlíple v klubu mezi chumlem shromáděných herců a divadelního personálu. Čekal na dalí pokyny. Brzy se dočkal.

Před zadním vchodem zastavila sluební volba. Za chvíli se na dlouhé, úzké chodbě objevila očekávaná

skupinka. Vpředu kráčel dr. Jiří Ondrák, obrýlený, maličký muík s lékařskou branou v ruce. Proboha, to teď vichni lidé od kriminálky nosí brýle? ptal se sám se-be Viktor. Za ním dva staří známí v uniformách nadstrámistrů. Bohou Huček se svou exaktou a Jaroslav Novák.

Tak kdepak to máme? hlaholil doktor. Uvykl za léta sluby případům, které normálnímu smrtelníkovi naháněly husí kůi třeba jen při čtení detektivky.

Adéla Soukupová mlčky ukázala na dveře atny. Vichni veli dovnitř. Tým kriminalistů, vedený poručíkem ve večerních atech z brokátu, se dal do práce.

Viktor Lázinka zůstal netečně stát u zdi poblí telefonu. Přesně tam, kde před chvílí naslouchal meditacím starého vrátného. Připadal si, e spí a vechno se mu od rána jen zdá. Někdo musí teď přijít a zatřást s ním. Probudit ho. Je nejvyí čas…

Prosím?  vyhekl ulekaně.

Před Viktorem stál uniformovaný přísluník a tvářil se velmi váně. Vy tady spíte nebo co? U podruhé vám říkám, abyste el taky do divadelního klubu. Tady nemáte co dělat! Tak prosím.”

Viktor odevzdaně uposlechl. Tohohle chlapíka si předtím vůbec neviml. Vynořil se na chodbě jako duch. Reportér veel do klubu mezi čekající. Mezi podezřelé. Sel rovnou k pultu. Opřel se o zalé dřevo a objednal si ko-folu. S rumem, tentokrát. Vechno smíchal dohromady a obrátil do sebe. Nějak mu bylo oufl. Pocit, e se mu můe dívat do očí člověk, který naruuje premiéry pomocí mosazných svícnů, ho poněkud deprimoval.

Půl hodiny se nic nedělo. Lidé seděli. Klábosili. Náhle na vechny dolehla únava. Někteří poklimbávali. U se vzpamatovali z děsivého pocitu, který zaili před krátkou chvílí. Zdálo se, e některým jde u jen o to, aby byli doma v posteli.

Jetě jednu?” Barman Lamberk stál za svým pultem s ledovým klidem a prohlíel si své okolí s pocitem lovce, který číhá na vysokou. Odhadoval, kdo z nucených hostů vypadá na myslivce, kdo na brandy, pro koho jetě víno. Lázinku mezi lukrativní hosty počítat nemohl. Ten pil alkohol, jen kdy se potřeboval vetřít někomu do přízně. Nebo kdy byl úplně vedle. Teď to byl ten druhý případ. Vlastně, pomyslel si s námahou Viktor, ten barman by měl taky sedět na idli a nic nedělat. Patří mezi

nás Mezi potencionální vrahy Vichni seděli a čekali. Uplynulo jetě pár minut a ani Lamberk u neměl ádné kefty. Vichni tupě zírali. Vzduch se koupal v dýmu.

21.

Doktor u byl na odchodu. Kvapil k východu. Bohou Muček s aparátem přes rameno a branou v ruce mu byl těsně v patách. Za nimi se pozvolna klátil Jaroslav Novák a zdálo se, e úporně přemýlí. Děda ve vrátnici vem zasalutoval; málem se postavil do pozoru. Ti tři si toho ani nepovimli. Ve dveřích se srazili s dvěma zřízenci z ústavu soudního lékařství. Nesli nahoru obyčejnou dřevěnou rakev. U schodů se začali dohadovat, jak ji mají natočit, aby neodřeli zeď. Dole zaklaply dveře za lékařem a dvěma nadstrámistry.

Na prahu divadelního klubu stanula Adéla Soukupová. Rozhlédla se kolem sebe. Moc toho neviděla. Dým visel i na lustru, na záclonách, snail se prorazit okno. Adéla zamourala a s nevolí potřásla hlavou. Oči vech se setkaly s Jejími.

__

Ale Dolínek povstal: Vím, co bude následovat. Snad bych vám mohl k výslechům nabídnout svoji kancelář. Budete tam mít naprostý klid.

Bez kouře, myslela si v duchu. S povděkem návrh přijala.

Jetě chvíli strpení. Za chvíli budete vichni volní a můete jít domů Musím mít pohromadě vae výpovědi, Jinak to nejde. Máte toho vichni za dneek dost, chápu to, ale bez vaí pomoci se neobejdu. Jinak by se pátrání nepohnulo z místa.

Od rohového stolku se ozval Pivodův baryton: Pátrání po kom? Copak to nemohla být neastná náhoda?

Vdy Olga mohla třeba upadnout, udělalo se Jí nevolno, takové věci se přece stávají, račte uznat…

Starý herec se rozpomněl na lepí léta, kdy na této scéně exceloval v roli protestantského pastora Leggata, kterého autor J. S. Fletcher obdařil detektivními sklony. Mohla se zranit na hlavě třeba úderem o hranu stolku…

Vy víte, e Kostrounová byla zraněna na hlavě? zeptala se břitce.

Pivoda viditelně znejistěl. Vdy jsem to viděl. Vichni jsme to viděli. Stáli jsme přece ve dveřích… Rozhlíel se po sousedech jako by hledal oporu.

Vichni souhlasně zahučeli. Znělo to jako sbor vězňů z Fidelia, pomyslel si Viktor. Začala ho bolet hlava. Sáhl do kapsy a vzal si algenu. Zapil ji zvětralou směsí kofoly a rumu, která mu zbyla na dně sklínky. Adéla se na něho soucitně zahleděla. Viktor najednou s údivem zjistil, e vichni, dočista vichni, civějí právě na něj, na to, jak vkládá práek do úst.

Pivoda napřáhl třesoucí se ukazovák: Podívejte se, on se chce otrá ..

Viktor se křečovitě zachechtal. To není cyankáli, pane Pivoda, nebojte se. Já mám svědomí čisté řekl ponuře a významně upřel zrak na starého tragéda. Ten zmlkl.

V místnosti neplul jen kouř. Byla tam i hysterie.

22.

Dolínek si sedl způsobně na idli pro návtěvníky, poručice za jeho psací stůl. Do křesla u konferenčního stolku klesl uniformovaný přísluník, který předtím tak vyděsil Lázinku.

55

Adéla vyňala z kabelky pudřenku a se zaujetím si poupravila konec nosíku. Strámistr si na koleně pohrával s blokem a tukou. Pudřenka zmizela zpět v kabelce.

Pane reisére, v kolik hodin Jste dnes přiel do divadla?”

Asi v pět. Něco po páté.” Dolínek sl přehodil nohu přes nohu a pečlivě povytáhl nohavici smokingu.

Chodíte vdy na premiéry tak brzo?”

Přijít do divadla, na to není nikdy dost brzo.” Pateticky při tom výroku rozhodil rukama. Zapomněl na chvíli, e mluví s poručíkem kriminálky a ne se sboris-tou, který se opozdil na zkouku.

Byla u Kostrounová v divadle, kdy Jste přiel?”

Ne. Přila asi dvacet minut po mně. Na ni to bylo a moc brzo. Byla trochu nervózní. V poslední době příli.”

Jak to myslíte? Nervozita před premiérou Je snad obvyklá věc, ne?”

Jak bych vám to řekl… Byla taková roztěkaná, někdy i popudlivá. Dřív taková nebyla, naopak. Vdycky Jsem Ji ostatním členům souboru dával za vzor soustředěnosti a kamarádské povahy. A najednou Jsem na ní začal pozorovat, e potřebuje u při zkoukách tvrdou ruku, ba i zvýený hlas. Někdy se mi zdálo, e myslí na něco úplně Jiného, e odříkává text jako ve snách.”

Jak dlouho jste pozoroval v jejím chování změnu?”

Pár měsíců.”

Znáte příčinu?”

Nemám ponětí. Nepletu se do soukromých věcí souboru. Chci jen, aby mí lidi odvedli na scéně perfektní výkon. Bohuel, musei jsem jí v poslední době dát několikrát najevo, e s ní nejsem spokojen. Samozřejmě, mezi čtyřma očima. Ani Tanerovi Jsem o tom nic neříkal.” Zarazil se. Promiňte, Já tady takhle mluvím a ona chudák…”

Potřásla hlavou. Kdy jste Ji viděl naposled?”

No, přece tady vedle, v atně, na zemi…

ivou.”

Na jeviti. Seděl jsem celou dobu v lói. Přiběhl jsem dozadu, a kdy dlouho nela opona.”

Před začátkem jste s ní nemluvil? Poslední pokyny a tak?”

To ano. Byl jsem dokonce u ní v atně. Půl hodiny před začátkem. Upřesnil jsem jí jetě některé detaily,

na kterých mi záleelo, aby vyzněly. Pak Jsme si Jetě připili…’ Dolínek náhle ztratil profesionální jistotu. Nervózně sahal po kapsách. Hledal cigaretu.

Tím bolsem? Ona pila? Pane reisére, před premiérou? A vy to nejen trpíte, ale Jetě Jste s ní taky pil?

To je tak. Ona nepila. Myslím v tom pravém slova smyslu. Dala si malou skleničku na kurá. Aby spláchla nervozitu. To bylo vechno.

Divný zvyk.

Záleí na tom, co povaujete za divné, oponoval reisér.

Tak pokračujte.

Sám jsem nalil do dvou skleniček a vypili jsme Je naráz. Víte, udělal Jsem to taky proto, nebo Jsem se domníval, e snad u Olga půjde konečně do sebe. Chtěl jsem jí dát najevo dobrou vůli. Pak Jsem el do hleditě. 

Pak Jste el do hleditě. Řekněte mi, proč přiel Taner do divadla tak pozdě. A kolem esté.

esté? Dolínek byl viditelně zaskočen. Jste lépe informována ne já. Viděl Jsem Tanera v atně pár minut před půl sedmou a to u byl v kostýmu a nalíčený. Opravdu nemám potuchy, e se zpozdil.

To by bylo vechno. Děkuji vám. Taky za propůjčení kanceláře. Kdybych potřebovala od vás jetě nějakou informaci …

Uklonil se Obřadně Jako gentleman z anglické konverzačky. Jsem vám k dispozici, samozřejmě. S největí radostí.” Znělo to trochu kysele.

Vzal za kliku.

Okamik!.

Otočil se na prahu.

Měla hodně nepřátel? U populární herečky taková věc není nic neobvyklého…

Uklíbl se Pokrčil rameny. Mohlo to znamenat cokoli . Co jsou to nepřátelé? V herecké brani? Máte pravdu Závist, pomluvy. árlení na lepí roli, kterou Jsem Čekal a nedostal, větí keft v televizi, výhodná a dobrá role na Barrandově. Ale kvůli tomu se snad, propána, nevradí Nebo Jo?

Teď zas Adéla pokrčila rameny a její pohyb naznačoval ten samý, mlhavý a neurčitý výraz jako předtím u Holínka,

Jetě tie řekla Ona byla u vdaná, e?

Jo, ale byla vdova. Manela měla pilotem u aerolinek. Před dvěma roky se zabil. Při havárii?

S embéčkem.*

23.

Já vám to Jetě Jednou klidně zopakuju. U Jsem to vykládal vedle aspoň desetkrát.

Adéla měla před sebou nevrlého muíka v umudlaném pláti, který ani teď neodloil z ruky knihu s textem, je byla Jeho denním chlebem.

Adéla ho hned na začátku zpraila. Byla bych raději, kdybyste si to povídání nechal a pro mne. Tak pojedeme, pane…

Josef Simon. Inspicient. Teď se tomu říká vedoucí představení. Tak, podívejte se. Vezmu to stručně. Byla pauza, Jenom Jsme potřebovali hnout s točnou, přestavba scény byla u přichystaná. S předehrou to bylo spočtený na tři minuty. Maximálně. Plus půl minuty tolerance. Já jsem si oddechl, e vechno klape jako na drátku, ani Pivoda neměl ádný brept a to u Je co říct. Kdy se otočila scéna, el jsem rychle do svýho kamrlíku. byl tam se mnou jetě éfkulisák Sýkora. Víte, měli Jsme tam lahvičku plzně ..

Ty lahvičky byly ale dvě, ne? Se Sýkorou jsem u toti mluvila, víte?

To souhlasí. Druhou jsme ale nedopili. Bylo mi divné, e neslyím orchestr, u dávno měl začít, tak jsem vyel na chodbu, e zajdu dolů k Jeviti, abych se podíval, kde to vázne. Sýkora el se mnou. Musel Jsem jít kolem aten a jen tak ze zvyku Jsem zahlaholil  panstvo, Jedeme, připravit sel Samozřejmě, tohle se u nás dělá mi-krofonem do reproduktorů v atnách, ale já na ty technický hejblátka moc nevěřím, Ono také u Kostrounové to nefungovalo, dva dny byla v reproduktoru nějaká porucha, zkrátka, zaklepal jsem na dveře, pro jistotu. Ona toti mezi krátkými pauzami nikdy nechodila do atny, zůstala za jevitěm a memorovala si roli, ale říkal jsem si  pro vechny případy.**

A dál?

Právě e nic. Nikdo se neozval. Vůbec mě nenapadlo, e by se mohlo něco stát. Myslel jsem prostě, e je dole. Ale sichr je sichr, tak jsem vzal za kliku …**

Upovídaný inspicient náhle zbledl. Odmlčel se. Před očima se mu zřejmě znovu vybavil hrůzný pohled. Ne pokračoval, dvakrát naprázdno polkl.

Leela tam na podlaze. V tom kostýmu a paruce to vypadalo na první pohled dost komicky… Myslel jsem nejdřív, e se jí udělalo zle, sekla sebou a bouchla se, ale pak jsem uviděl tu krev na hlavě… Bylo to příerné, já opravdu nevím, co jsem v tom okamiku dělal. Ne, dovnitř jsem nevlezl, to ne, já dám toti na takovou zvlátní intuici. Něco mí naeptávalo, e Olga je dočista mrtvá a e to není jen samo sebou. A taky, to je zvlátní, napadlo mě, e pro dneek je s divadlem dočista u konec.

A pak jste zavolal ostatní?**

Tak nějak. Začal jsem křičet. Pak přiběhli dalí.** Kdo?*4

No, vichni. Herci. Kulisáci. Technici. Taky Sýkora, on zůstal dole na jeviti.**

Dávejte dobrý pozor, odměřovala Adéla slova důrazným tónem. Viděl vás někdo, kdy jste otevřel dveře u Kostrounové?**

To nevím,** řekl bezmocně.

Nevíte?**

Ne.**

Byl někdo v té chvíli v klubu?**

Co já vím. Snad pan Lamberk, barman. Opravdu ne mám tuení.**

Vy do klubu nechodíte, co? Zásobujete se sám,** uala Adéla výslech a pokynula Simonovi, e můe jít.

59

24.

i

Karla Loukotková se tvářila přesně tak, Jak se můe tvářit mladá dívka, která poprvé zaměnila hrůzné příhody z detektivek za syrovou skutečnost. Byla pobledlá a oči Jí vyplaeně těkaly po místnosti. Pak utkvěly na Adéle a mlčky kemraly  prosím vás, pospěte si Já u to tady nevydrím. Ani nemusela mluvit.

Hned budeme hotovi,” chlácholila ji Adéla, která měla oči od toho, aby se dívala. Vy Jste tedy garderobiér ka, ano? Viděla jsem vás přece ráno na letiti, pamatujete se?”

Ano,” pípla Karla. Je to hrozné. Celý ivot Jsem takový malér nezaila, jen jednou se se mnou vykolejila tramvaj a dnes se u takových věcí namanu hned dvakrát. To asi musím být pěkně podezřelá, co?”

Adéla se pousmála nad dívčí naivitou, pak si ale uvě-domila, e to děvče mluví zcela logicky.

Vy Jste byla u Kostrounové v atně? Před představením? Předpokládám aspoň, e byste tam měla být, ne?

Byla Jsem tam, Jistě.” Karle Loukotkové se třásl hlas.

Přila Jsem se zeptat, jestli něco nepotřebuje. Třeba přečesat paruku a tak. Ona toti byla zvyklá líčit se a oblékat dočista sama. Samozřejmě, pokud nelo o nějaký sloitý historický kostým. Do takové Marie Antoi-netty jsme Ji musely oblékat dvě. Dnes jsem Jí pomohla Jen stáhnout ivůtek na zádech a zase Jsem la.

Kolik bylo?”

Pár minut před prvním zvoněním. Na chodbě Jsem potkala reiséra Dolínka.

Pozorovala jste na ní něco neobvyklého? Třeba nervozitu, neobvyklé chování, mluvu? Nesvěřila se vám

s něčím? Třeba i dřív? ena k eně bývá přede obvykle sdílnějí, ne? Chtěla Loukotkovou sugestivně přinutit, aby se rozpomněla na sebemení drobnost.

Ne. Garderobiérka rozhodně zavrtěla hlavou. Nic zvlátního jsem na ní nepozorovala. Víte, nic, co by stálo za zmínku. Trochu snad byla nervózní, ale kdo před premiérou není…

Přiel za ní někdo?

Nevíra.*

Kde Jste byla, kdy běelo představení?”

Dole, za scénou. Kde jinde. Kdy je premiéra, tak celý ansámbl, který není zrovna zapřaen, kouká na jevitě. Sledovala jsem děj.

Kde Jste přesně stála? Na které straně jevitě?

Nalevo. U schodů. Co vedou nahoru k atnám. Jedny schody Jsou ale také na druhé straně jevitě. Sela jsem dolů při předehře a nehnula Jsem se odtamtud a do chvíle, kdy mělo začít druhé dějství. Povídala jsem si tam s kulisáky. Jene to druhé dějství u nezačalo… Karlička posmrkla a chvějícími se prsty lovila z tatičky beztak u promáčený kapesník.

Adéla vzdychla, protoe sentimentalita, i kdy na pravém místě, byla v jejím povolání vlastností, bez které se musela obejít. Aspoň navenek.

Kdo tam stál s vámi? Myslím  těsně ve vaí blízkosti, koho si pamatujete?

Inspicient Simon. Ale ten pořád odbíhal a hlídal si nástupy herců A taky plzeňskou dvanáctku, vzpomněla si Adéla. Pak jetě Sýkora, Jevitní mistr. Těch pár kulisáků, to jsem u říkala, asi tři komparsisté a to je asi tak vechno. Jo, jetě Lamberk, ten stál za mnou. Jen si vylezl na spodní stupně schoditě, aby lip viděl. A pak?”

Pak nic, Začal ten zmatek. Simon el o přestávce nahoru. Měl ízeň, opakovala si unaveně Adéla pro sebe. Hlídal si nástupy herců do dalího jednání. Jene větina herců zůstala dole, take se mi to nějak zdálo zbytečné. Já zůstala taky u schodů, nikam jsem nela, ale pak začal Simon nahoře řvát a bylo to.

Chvíli bylo ticho. Pak Adéla nezvykle ostře pravila: Jak víte, e to křičel zrovna Simon?

Karla Loukotková sebou trhla. Trochu rozpačitě hledala slova. No, přece… byl to Jeho hlas… a pak to přece sám povídal.

Adéla vstala Temně vzala garderobiérku za ruku Vypadalo to, jako kdy jí chce změřit puls Ale spí to byl přátelský pohyb, který měl dívku trochu uklidnit. Tak vám děkuji. Běte si hned lehnout Můete Jít domů Tak na co čekáte, běte Kdybych si náhodou usmyslela, e jste tím pachatelem vy, tak sí vás najdu, nemějte strach. Dívka vstala a váhavě, Jako by chtěla Jetě něco dodat, se pomalu ourala ke dveřím. Pak se náhle rozmyslela. pevně sevřela titěrnou kabelku a rázně vyla ven. Adéla se za ní dlouze a přemýlivě dívala.

25

Josef Pivoda se obřadně uklonil Mít tak v ruce irák, připomínal by letitému pamětníku svého dávného Cyrana Pěstěným barytonem zanesl do stísněného ovzduí reisérovy pracovny záchvěv určité pohody. Pivoda byl herec staré koly. I mime scénu si stále ověřoval, e jetě nepatří do starého eleza Vyuíval k tomu kadé příleitosti. I této.

Posadil se a spustil. Musím prohlásit, e Jsem doslova zdeptán truchlivou událostí, která nás vechny postihla. Paní Kostrounová byla nadmíru nadanou herečkou. Málokdy jsem měl monost spatřit takový talent. Byla navíc i mou dobrou přítelkyní… Tak častokrát jsme spolu hráli… snail jsem se jí být dobrým rádcem …

Stařík byl opravdu výjimečně dojat. To jen léta ruti-nérství mu vkládala do úst tragédskou dikci, která působila trochu nepřirozeně. O vradě toho moc nevěděl. Vlastně vůbec nic. V prvním dějství neměl jetě na scéně co dělat, jeho vstup do děje začíná a třetím výstupem druhého jednání. Zahajuje písničkou: Celý svět je jako koule…

Celou dobu seděl v atně a memoroval si text. Těsně před pauzou seel dolů, zrovna, kdy se Olga Kostrounová v desátém výstupu snaí přemluvit vandu, aby neodcházel do světa.

Dorotka: A co Já si tady zatím počnu, na to se neptá?

Budu-li se trápit a souit, na to nemyslí?

Kdybys měl Jen polovičku lásky Jako já, ani by ses odtud nehnul.

vanda: To bych tomu dal! To bych mohl za tebou chodit, a by na mně výrost mech  a ty bys celá zples-nivěla. Já mám lásky, e nevím kam s ní, a proto Jdu do

světa.

Poté přijde dalí výstup. Dorotka, vanda, Kalafuna.

Jetě Jsem prosil pana Lamberka, aby mi trochu uhnul, abych mohl sejít ze schodů. On stál na posledním stupínku a Já nemohl dolů. Můe mi dosvědčit, e ta nebohá ena byla Jetě na ivu, kdy Jsem přiel,u pravil kupodivu věcně a bez Jakéhokoliv patosu.

Adéla hleděla na Pivodu s nelíčeným zájmem. Chodila na Jeho filmy Jetě Jako malé dítě. Teď sedí naproti němu a Je na ní, aby udávala tón.

S Kostrounovou Jste ten večer vůbec nemluvil, Mistře?

Nikoliv. Cítil se polichocen. Při premiéře se vdy soustřeďuji, abych odvedl dobrou prácí. Nemohu se rozptylovat. Postěoval si: To není jako ti noví. Sotva přičichnou k divadlu a hned si kadý z nich myslí, e Je Vojan. Přijdou si do domu deset minut před začátkem, kostým si div nepřehodí přes civilní aty a utíkají na jevitě, aby vůbec stihli výstup. Pak má to dnení umění k něčemu vypadat. Jo, to kdy já …

Rychle ho přeruila. Nasadila vlídný úsměv. Nemůete si vzpomenout na něco neobvyklého? Na něco, co nebývá v divadle běným Jevem? Při vaí zkuenosti by vás přece kadé vybočení ze zavedeného divadelního koloběhu Jistě upoutalo, nemám pravdu?

Přemýlel. Marně. Učinil bych tak s největím potěením. Rád bych vám pomohl, ale lituji. O ničem nevím.

Adéla vystřelila těkou nálo: Taner a Kostrounová byli přece sourozenci. Nebyly mezi nimi nějaké spory? Pivoda se pátravě podíval na enu, která seděla v Dolínkově křesle a pohrávala si s uzávěrem večerní kabelky. Zbystřil pozornost.

Nevímám si soukromých věcí svých kolegů. To není můj obor.” Poslední větou přeel opět do patosu.

Nic ve zlém. Vyetřuji přece zločin. Drby mě nezajímají. Kdy se vás teď zeptám, jestli Kostrounová  byla přece vdova, tak na tom není nic zlého  jestli tedy neměla nějakého přítele …?

Nedalo se u nic zachránit, stařík byl na nejvyí míru dotčen. Co je v domě, není pro mne. A tady u nás se toho přísloví kadý drel. Tady jsme na prácí. A co je za vraty divadla, to mě nezajímá. Můj obor jsou charakterní role. To jste si snad ráčila vimnout..

25.

Vy jste Petr Lamberk?”

Barman v bílém, umudlaném sáčku, které bylo vlastně archívem zbytků vemoných destilátů a laciných vín, blahosklonně kývl hlavou. Jeho zeedlá tvář s vějířky vrásek kolem napuchlých víček nesvědčily o příli střídmém ivotě. Játra jako kámen, usoudila Adéla.

Obávám se, e vám nebudu moci poslouit nějakým pozoruhodným zjitěním,” řekl unaveně sípavým hlasem a odevzdaně čekal na otázky. Víčka mu při těch slovech docela bezostyně klesala. Zdálo se, e kadou chvíli usne.

Budu vám vděčná, kdy mi řeknete, co jste dělal do začátku představení, co během prvního dějství a hlavně o přestávce. Tak spuste.”

Lamberk se najeil. Co to znamená  hlavně o přestávce? Chcete snad říci, e…” Ospalost z něj vyprchala.

Vůbec nic nechci říci. Jen se ptám. Tak, prosím.”

Před začátkem jsem byl v klubu. Napájel jsem íz—

nivce. Hrdlo toti herci vysychá hlavně těsně před premiérou, to u mám odzkoueno, víte? Dají si tamprle na kurá. Prcka. No, a pak Jsem nedělal nic. Začalo se, já seel dolů po schodech a díval Jsem se na hru. Keft by se začal hýbat a o hlavní pauze. A pak po konci. To je přece jasný, ne?

Kde jste stál?-

Přece dole u schodů. Stála tam se mnou slečna Loukotková, pak taky Sýkora a jetě pár lidí. Můete se Jich zeptat.

A potom?

Kdy byla pauza, nikam jsem neel. Moná, e jsem nestál pořád na jednom místě, ale byl Jsem pořád za jevitěm. Dole. Ta pauza byla přece kratičká, co bych dělal v klubu? Toti, chci říci, měla být kratičká…

Musel jste tedy vidět Kostrounovou, kdy la z Jevitě, ne?

Neviděl. Nestarám se, kam kdo chodí, kdy vypadne ze scény. Víte, co Je v zákulisí za frmol? Zvlá o premiéře?

Pivodu jste potkal, ne?

Jo, ten el ke konci jednání dolů po schodech a div mě neporazil. No, vidíte, aspoň někdo, kdo mi to potvrdí, zasmál se Lamberk. Ale musíte se ho zeptat rychle, má toti sklerózu.

Adéla potřásla s nevolí hlavou. U se stalo. Neměl byste se tak o Pivodovi vyjadřovat. Je to velký herec.

To je věc diskuse. Já mám svůj názor. To snad mohu, ne?

Lamberk měl bojovnou náladu. Adéla si chvíli hrála s mramorovým těítkem na stole o pak řekla:

Víte co?

Zavrtěl hlavou.

Trochu mi vyschlo v krku. Byl byste tak hodný a přinesl mi láhev kofoly?

Unavení lidé se střídali v Dolínkově kanceláři jako pacienti na zubařově křesle Pár kulisáku v čele se Sýkorou potvrdilo výpověď Karly Loukotkové. Věděli i o Lamberkovi. Stál u schodů a díval se se zaujetím na Tylovu báchorku. Zbývající herci byli také kdekomu na očích. Buď se motali na jeviti, nebo postávali v zákulisí-Kompars si dosvědčoval bezúhonnost navzájem, Zdálo se, e vichni lidé v kritickém okamiku měli co dělat na scéně nebo aspoň v provaziti. Ale  kdy vlastně nastal kritický okamik? atny byly prázdné. Na poslední chvíli ji opustil i Pivoda. Herci měli atny po dvou, jen Taner a Kostrounová měli výsady samostatných místnůstek, spojených dveřmi uprostřed dělící zdi.

jene Taner nebyl schopen výslechu. Prostě se sesypal. Sestřina smrt jím otřásla, Adéla souhlasila a respektovala vyjádření lékaře, který dokonce musel vpravit Ludvíkovi do íly povzbuzující injekci. Pak skálopevně prohlásil, e tenhle člověk patří do postele, vecpal mu jetě práek na spaní a hnal ho domů. Vrátný zavolal Tanerovi taxíka.

Zdálo se, e nej podezřelejí osobou v divadle zůstává redaktor týdeníku Výhled Viktor Lázinka.

Poslyte, reportére,” uvítala Adéla posledního hosta v reisérově pracovně. Od vás bych straně ráda slyela něco o Tanerovi a Kostrounové. Mám toti takový dojem, e dokud se nepřeneseme někam mimo zdi tohohle divadla, daleko se nedostaneme. Aspoň ne do doby, ne budou známy výsledky expertízy.”

Expertízy čeho? zeptal se Viktor nejapně. Zpraila ho bodavým pohledem.

Otisky. Stopy. Síla úderu. Pitva. Mechanoskopie. Zámek spojovacích dveří. Atakdále. Vy asi nečtete detektivky, co? Ale jestli si myslíte, e vám budu dávat instruktá, tak se moc mýlíte. Na to já nemám čas a vy placet.” Stejně věděla předem, e se stopami v atně a hlavně na chodbě a klice dveří to bude prachmizerné. Motala se tam spousta lidí a nadělala svým zájmem víc kody ne uitku.

Co ty dveře mezi atnami Tanera a Kostrounové?” Lázinka byl neodbytný. Přímo vetečný.

Ty prý byly stále zavřené. Dlouho je nikdo neotvíral. Klíč nikdo neměl. Poslyte, kdo tady koho vlastně vyslýchá?” Trochu se rozdurdila. Vypadá roztomile, usoudil Viktor.

Mnula si rukou bradu. Motiv. Potřebuji motiv. Proč vzal vrah do ruky ten svícen a zabil. Rozumíte?”

Motiv … Jaké mohou být pohnutky vrad? Viktor si vzpomněl, jak mu o tom jednou vyprávěl major Dou-orava.

Pamatuj si hochu, vrady rozeznáváme ponejvíce loupené nebo sexuální. Pak jetě vradí cvoci. Maniaci. Bez motivu. Rupne jim v bedně. Takový se hledá nejhůř. Nemá z čeho vyjít. Do podskupiny těchto kategorií patří jetě vrady z afektu, ale s motivem. Stressy, nevěry. Ale takové máme hned. Zkus utajit rodinné neváry nebo zálety před sousedy nebo v práci..

Podíval se pozorně na Adélu. Zdálo se mu, e je na pokraji sil. Ale pořád byla hezká. Mám smůlu, meditoval, jen smolař jako já se musí jednou v ivotě seznámit s hezkou dívkou zrovna kdy praskají lanka a někdo vradí herečky. Vzdychl.

Já o nich moc nevím. U nich doma jsem byl jen párkrát. Káva. Pár úsměvů paní Olgy, povídání s Ludvíkem o letadlech a Shakespearovi, návtěvy v divadle, na letiti. Taner je svobodný, pomalu by se u dalo říci, e Je starý mládenec. O ádné známosti nevím. Kostrounová byla vdova. e by se chystala k novým vdavkám nebo s někým váně chodila, tak takové věci opravdu neznám. Aspoň se mi s tím ani jeden ani druhý nesvěřoval.”

Uvaoval, zda ta dívka naproti němu zná v této chvílí víc ne on. Vsadil by se, e jsou na tom stejně. Zdálo se, e jedinou skutečností, známou a nevyvratitelnou, je znalost doby, kdy byla vrada spáchána. To věděl Viktor Lázinka zcela určitě. Mezi prvním a druhým jednáním.

Myslíte, e patřím mezi podezřelé?  zeptal se.

Máte těstí. Seděl jste v lói. Zdálo se mu, e v její odpovědi je upřímná lítost.

27.

Pondělí. Mačkání v ranní tramvaji. Hádky s průvodčím. Nevrlé pohledy cestujících. Lidé u v novinách četli zarámované jednosloupky o tragické a nenadálé smrti mladé, oblíbené umělkyně. ádné podrobnosti. Noční redaktoři natáhli strohou zprávu, dodanou kriminálkou, o výčet jejích rolí a úspěchů. Svět se točil dál. Nikdo nevěděl, e byla zavraděna. Noviny pouze ohlaovaly, e uprostřed plodné práce, při premiéře Tylovy báchorky, nás náhle a nečekaně opustila … Nikdo se nevzruoval. Ale  kdyby věděli, vzruili by se snad o něco víc? Viktor Lázinka nechal svého obvyklého meditování a vystoupil. V redakci čekali na slíbenou stránku. Tonda Bahna stál ve svém kamrlíku s prázdnýma rukama a vítal kolegu vyčítavým pohledem. Jako by to byl zrovna on, kdo můe za to, e se včera děly takovéhle věci. Viktor mávl rukou.

Neboj se, Tondo. Slunce a noviny vdycky vyjdou. Kdybych si měl do té stránky sám lehnout, aby byla nějak zaplněná. Ani mu neříkal, e byl večer v divadle. Neměl chu znovu si připomínat to hrůzné ponocování.

Udělal krátký proces. éf u četl noviny. Vysypal mu v rychlosti historku z letitě, dodal, e se jaksi o tom zatím nemá psát a čekal, a se éf nasupí. Kdy se tak stalo a nastala dramatická pauza, větící bouři, Viktor jí umně vyuil a nabídl náhradní materiál. Za půl hodi-ky byl hotov s nekrologem za Olgu Kostrounovou, který na rozdíl od deníků mohl pojmout poněkud osobněji. éf souhlasil. Tonda rychle vylovil z archívu dvě fotky. Na jedné byla herečka zachycena v roli Kateřiny ze Zkrocení zlé eny. Druhá byla civilka. Viktor promnul fotografie mezi prsty a nechal je dopadnout na éfův stůl jako prchavou vzpomínku.

Hm, zaslechl od svého představeného.

Pak způsobně pozdravil a vystřelil z redakce.

28.

Z konečné stanice je to k vilce jetě pěkný kousek. Cesta připomínala formanské stezky. S betonem a asfaltem se jetě nepotkala. Viktor opatrně nalapoval mezi mazlavými ostrůvky hlíny. Zbytečně. Za chvíli měl boty docela sluně nabaleny nepříjemnou zátěí. Po několika minutách zazvonil u vrátek. Na betonových sloupcích vedlejího vjezdu pro auto si jetě poviml stop nevalného řidičského umění Olgy Kostrounové. Domovní dveře skříply. Na prahu se objevil nadstrámistr Bohumil Hu-ček. Zahleděl se přes zahradu k vrátkům a kdy identifikoval návtěvníka, stroze se zeptal:

Co si přejete?

Viktorovi se zdálo, e jeho humor je vecek pryč. Pak usoudil, e je to vlastně pochopitelné a kajícně odpověděl, e by chtěl dovnitř.

Ludvík Taner vypadal přesně, tak jak očekával. Seděl dole v hale ve starodávném uáku. Hleděl strnule do prázdna. Viktorovi se zdálo, e ani nezaznamenal jeho příchod. Posaď se. Omluv mě, jsem jako mátoha. Doktor do mne před chvílí vecpal nějaké práky. Prý na uklidnění. Spí mám dojem, e mi dal kilo drog.**

Levá tvář mu neposluně zakubala. Tak tohle viděl Viktor poprvé. Nervy. Není divu.

Prý dva dny v absolutním klidu, povídal doktor. Nikam nechodit. Leet. Taner mluvil monotónním a znaveným hlasem.

Viktor účastně mlčel.

Ve dveřích stanul neslyně nadstrámlstr Huček. Taktně a zcela civilně pravil: Právě dorazili.”

Taner kývl. Vteřinu poté se na prahu objevila poručice Soukupová. Za ní jako duch nadstrámlstr Novák.

Dobrý den, řekla Adéla a vůbec nedala znát sebemení údiv nad tím, e se zase setkává s vetečkou od novin. Patrně ji u nemohl ničím překvapit. Taner se snail povstat, ale Adéla jen mávla rukou. V místnosti byla jen dvě křesla. Viktor Lázinka vstal.

Nevnímala ho. Hovořila k Tanerovi. Rozhodla se ignorovat příkazy lékaře. Nic jiného se nedalo dělat. Časové prodlevy si nemůe dnes dovolit nikdo. Kriminalista nejméně ze vech.

Dovolte, abych vám vyjádřila soustrast. A zároveň se omlouvám. Ale kdy u jsem pochopitelně včera respektovala vá stav, byla bych ráda, kdybyste dnes měl pochopení vy pro mne. Jste schopen odpovědět na několik otázek?

Vynasnaím se.

Teprve teď dosedla na kraj uáku. A vy byste nám zatím mohl uvařit kávu, co říkáte? obrátila se na reportéra s jemnou pobídkou, aby se laskavě vzdálil.

Poslechl. Do kuchyně ho doprovodil Bohou Huček, mlčky mu podal zápalky a ukázal na sáček jemně mleté kolumbie. Byl pohozen na neuklizeném stole. Pak začal dolovat v kapse saka a vytasil se s krabičkou spart. Nabídl. Oba kouřili. Viktor si pomyslel, proč musí být u té kávy dva, ale raději mlčel. Oba mlčeli.

29.

Na Tanerově pozdním příchodu před premiérou nebylo nic zvlátního ani neobvyklého. Odpoledne ho Jetě unesli televizáci do studia, dotočit jeden záběr pro připravovaný silvestrovský program, jen přijel domů z letitě a stačil si po obědě trochu zchrupnout, aby se trochu zklidnil, u tam byli ti piráti z produkce a snaili se mu vnutit názor, e není příjemnějí zábavy ne v neděli odpoledne Jet do studia. Před večerní premiérou.

.A ve studiu byl samozřejmě zmatek, nic nebylo připraveno, vysadila kamera, pak Jsem já dvakrát vyel z obrazu, protoe jsem se nemohl soustředit… prostě rovnou ze studia Jsem el do divadla. A Jetě jsem vlastně musel pospíchat, abych představení neprovihl.”

Adéla se zájmem naslouchala. Věděla vae sestra o té nehodě na letiti?”

Slabě oponoval. Neříkejte tomu nehoda. Vy opravdu nevěříte, e… I po tom, co se stalo včera večer?”

Proč myslíte, e ty dvě věci mají nějakou souvislost?”

Já u nějak nevím.” Taner byl opravdu úplně na dně. Třásly se mu ruce.

Člověka v takových situacích napadne velicos.”

Ptala jsem se vás…”

Ach, ano. Promiňte. Ne, Olga nic nevěděla, nic Jsem jí doma neříkal. Nechtěl jsem Ji před premiérou rozčilovat. Stačil jeden nervózní vanda. K čemu jetě Dorotka. Dolínek by se zbláznil. Jen Jsem Jí odpoledne oznámil, e jedu do televize a uvidíme se večer v divadle. To je vechno.”

V divadle máte atnu vedle sebe, viďte “

Ano. Lépe řečeno, měli …”

Promiňte. Kde Jste byl o přestávce? Dole? Nebo snad v atně? Kde?”

Najednou zněl její hlas ostřeji. Taner měl pořád stejný výraz. Jako kdy ho někdo natáhne na klíček

Chvíli se rozmýlel Pak si unaveně přejel rukou po čele. Mohu vám to říci přesně. V prvním dějství končím v desátém výstupu. Celé dějství má čtrnáct výstupů, je to vlastně Jenom dialog s Dorotkou Chci Jít do světa, ona mě přemlouvá. Říkám poslední větu: Já mám lásky e nevím kam s ní, a proto jdu do světa. A pak jsem na place a po pauze v estém výstupu. Kratičký monolog

a pak seznámení s Vocílkou. Take mám v tom mezidobí dost času.”

Take skončil desátý výstup a vy jste se vydal do světa. Kam ale ve skutečnosti?” Za normálních okolností by to znělo jako vtip, ale Adéla Soukupová hovořila zce la váně, nebo i okolnosti byly váné.

Ve skutečnosti jsem neel nikam. Zůstal jsem dolé za jevitěm. V zákulisí.”

Viděl vás tam někdo?”

Ani nevím. Stál jsem trochu stranou …”

Na které straně?”

Na levé. A úplně u východu ze zákulisí od zádního traktu. Dal jsem si tam toti jednu cigaretu. Tajně Ale počkejte… viděl mě tam Sýkora jevitní mistr. Jetě ří kal, e kdyby měl hasičskou uniformu, tak mě zastřelí.”

Adéla se rozpomínala na podrobnosti Sýkorová výsle chu, ale nebylo jí známo, e by se Sýkora o Tanerovi zmiňoval.

Tam jste stál pořád?”

Ne, kdy skončilo dějství, el jsem nahoru.”

Do atny?” Adéla zpozorněla.

Do atny. Vyel jsem po schodech, dole stálo dost lidí, byla tam, pokud si vzpomínám dokonce i Karla Lou kotková, taky imon se tam motal, zahlédl jsem i Lamberka. Protáhl jsem se mezi nimi a el nahoru. V atně jsem měl limonádu a hlavně klid.”

Adéla se chvíli dívala Tanerovi zvědavě do očí a pak zvolna a zřetelně pravila: Přepáka mezi atnami není moc silná. Neslyel jste z vedlejí místnosti nějaké zvu ky. Něco, co se vám muselo zdát divné? Hlasy? Výkřik? ramot? Kroky?” Vystřelovala své otázky jako ípy.

Beznadějně zavrtěl hlavou. Ne.”

Adéla pokračovala. Obě atny jsou přece propojeny dveřmi. Z jedné do druhé se dá projít, ani by člověk musel vyjít na chodbu. Nemám pravdu?”

Teoreticky máte pravdu,” řekl Taner. Jene dveře Jsou zavřeny. A klíče nikdo nemá. Aspoň herci ne To si můete lehce ověřit. Dříve to vlastně byla jedna velká místnost. Rekvizitárna nebo co. Pak z toho udělali dvě atny.”

Ale pro trochu zručného člověka by asi nebyl problém odsunout skříň, otevřít dveře kusem drátu nebo snad i klíčem, který by si dal lehce zhotovit, a projít do vedlejí atny ..

Herec se na Adélu pochybovačně podíval. Samozřejmě, dveře by se daly nějakým způsobem otevřít. Třeba vyrazit. Ale proč by vrah volil tak sloitou cestu? Mohl přece vejít pohodlně rovnou z chodby. Dveře aten se přece při představení nezamykají.**

Podíval se na poručici. Mně vůbec nejde do hlavy, proč musela Olga zemřít! Rozumíte, proč? Kuřeti by neublíila, s kadým byla zadobře, ádný konflikt. Opravdu nechápu, rozumíte, nechápu!

Byla bych vám jetě vděčna, kdybyste mi něco řekl o vaich rodinných poměrech. Jak jste spolu vycházeli?* Taner sáhl po cigaretě. Počkala, a si zapálí. ili jsme tak, e jsme si nepřekáeli a nehádali se. Abyste rozuměla, při naem povolání se člověk nevyhne styku s nejrůznějími lidmi. Ale vy máte asi na mysli vztahy patrně srdečního rázu, ne? Olga ovdověla a od té doby nevím, e by měla nějakou známost. Aspoň jsme o takových věcech nikdy nehovořili.*

Adéla zase chvíli mlčela. Pak řekla: Chtěla bych si prohlédnout pokoj vaí sestry. Nemáte nic proti tomu? Vstala.

Doprovodím vás, pravil rezignovaně Taner a ukázal jí, e má jít po schodech do prvního patra a e má jít první.

30.

Viktor Lázinka se rozhlédl po kuchyni. Kávu, kterou se mu podařilo s námahou vykouzlit, odnesl jeho samozvaný a nemluvný společník nahoru. Viktorovi se podařilo ukudlit Jeden álek. Na chvíli osaměl. Rozpačitě míchal ličkou a pomalu docházel k názoru, e dnes u se mu těko podaří s Ludvíkem hovořit. Adéla je jeho stín.

Nechtěl si připustit mylenku, e by tomu mohlo být právě naopak. Naklonil se k oknu. Na malém stolku pod okenním rámem stála majoliková cukřenka. Teprve teď zjistil, e míchá tekutinu, ani by do ní předem vloil cukr. Ruka, nataená po sladké kostce, znenadání zůstala trčet v půli cesty. Vedle cukřenky stál stolní kalendář. Na fotografii byly holé stromy a spadané listí v parku. Podzim, Kdosi zapomněl jetě obrátit list minulého týdne. Viktorovo obrýlené oko spočinulo na sobotním datu. Vedle velké vytitěné číslice, v kolonce pro poznámky, bylo připsáno strohým a energickým písmem Ludvíka Tanera:

Dieter Koch. 16 hod. Interview. Doma!

Viktor se plácl do čela. Za okamik u uháněl ke konečné stanici tramvaje. S přítomnými se ani nerozloučil, jen u vrátek vrazil do nadstrámistra Nováka.

Mu v uniformě zakroutil hlavou a zhluboka se nadýchl čerstvého vzduchu.

31.

Adéla Soukupová se rozhlíela po pokoji. Typicky enské soukromí. Jednopatrová vilka, postavená jetě ve střídmém slohu konce třicátých let, s rovnou střechou, byla řeena s maximálním vkusem a smyslem pro pohodli. Na válendě byl jetě rozhozen domácí kalhotový kostým z potitěného hedvábí. Tak jej tam včera herečka nechala, kdy se převlékala a odjela k svému poslednímu představení. Rozevřená dvoukřídlová skříň prozrazovala, e rozhodně nouzí o garderobu netrpěla. Řada atů a kostýmů tam visela zplihle na ramínkách, jako by čekala, a po nich opět sáhne vybíravá enská ruka. U okna stál empírový stolek s proutěnými křesílky.

Benátské zrcadlo u stěny odráelo zpět do pokoje postavy návtěvníků.

Prosím, můete si tady prohlédnout, co chcete. Ta-ner přistoupil k oknu a otevřel je dokořán. V pokoji byl jetě cítit jemný pach parfémů. Chanel pětka, bleskurychle odhadla Adéla.

Dostávala vae sestra hodně dopisů?

Větinou od fanouků. Směná vyznání lásky od studentíků z bidýlka. Pár anonymů.

Jakých anonymů?

Přesně takových, co čas od času herci dostávají. Jděte dělat něco uitečnějího, atakdále. Prostě dopisy od lidí, kteří sami nikdy nic pořádného nedělali a tak aspoň otravují druhé. Taner se pohrdavě uklíbl.

Nevíte, jestli nedostala v poslední době nějaký neob vyklý dopis? Něco, co ji třeba mohlo rozruit. Vyvést z míry. Nesvěřila se vám s něčím?

Taner s nevolí odmítl tuto domněnku. Neměli jsme ve zvyku navzájem si kontrolovat korespondenci. Ani jsme se nesvěřovali s jejím obsahem. Jen z těch anonymů jsme si dělali legraci. Ale spí jsme měli vztek. Výjimka byla, kdy se nějaký dopis týkal nás obou.

Například?

Pozvání ke zkoukám na Barrandov. Nebo do televize. Na věci, které jsme měli dělat společně. Ale soukromými dopisy jsme jeden druhého nezatěovali.

Adéla upřeně pohlíela na stolek u okna. Pár lahviček s parfémy, krabička s pudrem, hrst hřebenů. Dvě paruky na plastických hlavách. Přes krabici s flakóny paříských parfémů leel tlustý scénář. Na něm bylo jetě pohozeno pár natáček, minek, umělé řasy.

Adéla vzala do ruky lahvičky s voňavkami, odzátkovala a letmo ke kadé přičichla. Toté učinila s pudřenkou. Práek navíc promnula mezi prsty a vdechla, a se jí růový pudr usadil na konečku nosu. Pak vzala do ruky scénář. Byl to zárodek filmové podoby Bassova věčného románu Cirkus Humberto. Reisér teď u jistě hledá jinou představitelku hlavní role…

Chvíli drela cyklostylovaný tlustopis v ruce. Pak bezmylenkovitě, snad jen proto, aby prsty měly co dělat, přejela palcem vějíř stránek.

Uprostřed se její ruka zastavila. Ve scénáři byla vloena obálka s adresou Olgy Kostrounové. Na hřbetě pečlivě rozříznutá perořízkem. Uvnitř sloený list papí-

ru. Adéla se dlouze zadívala na dopis a pak si Jetě jednou prohlédla obálku. Razítko na známce bylo kupodivu zřetelně čitelné. Kromě odeslání i čtvrteční datum. Z minulého týdne.

Nála jste něco? Taner projevil horlivý zájem. Chvíli váhala s odpovědí. Pak zvolna řekla: Nic zvlátního. Nevíte náhodou, jestli někdo z divadla nejezdí do Letenic? Nebo někdo z vaich známých?

Herec nechápavě vytřetil zarudlé oči. Coe?* Byl zřejmě připraven na cokoliv, ne vak na dotaz o rekreačních sídlech jeho známých. To slyím poprvé.

Tam je náhodou hezky, odtuila rezervovaně a přikročila ke dveřím. Tak to by bylo vechno. U vás opravdu nebudu unavovat. Potřebujete jistě klid. A tohle si vezmu s sebou, zamávala obálkou, kterou před chvílí nala ve scénáři. Vůbec ji nenapadlo počkat na souhlas. Rozloučila se s Tanerem povzbudivým úsměvem.

Nadstrámistr Bohou Huček obřadně dole v hale otevřel dveře a dal své představené přednost. Taner se vrátil nahoru pro álek kávy. U vystydla. Porce pro Adélu zůstala netknuta.

32.

V klubu novinářů byl obvyklý ruch. Vrchní číník poletoval svině mezi kuchyní a zadním salónkem, kde se odbývala nějaká tisková konference.

Viktor Lázinka křepče vyběhl do prvního patra a veel do kanceláře, kde kraloval Zdeněk Kraus, pověřený stykem se zahraničními urnalisty. Znali se spolu jetě z dob studií.

Ale, to jsou k nám hosti, zahlaholil Zdeněk a vystr-

čil ustaranou hlavu nad horu papírů Určitě ses nepřiel zeptat, jak se mi daří, co? Tak rychle vysyp, co potřebuje, nemám čas.”

Viktor počkal, a se Kraus uklidní a pak mu zjevil své přání. Kadý zahraniční novinář, který přijede sluebně do Československa, se po příjezdu do Prahy obvykle ohlásí na Svazu novinářů. Přímo u Zdeňka. Ten mu nabídne kafe, věnuje mu maximální pozornost i ochotu, Vyslechne jeho přání, zařídí, co je potřeba a za patřičný poplatek vystaví akreditační kartu.

Dieter Koch, říká?” Zdeněk sáhl do příruční kartotéky, chvíli přejíděl tuhé karty navyklými pohyby. Za chvilku nael, co hledal. Tak si pi. Dieter Koch, narozen 4. 5. 1920 ve Vídni, bytem tamté. Redaktor kulturního týdeníku Theater Zeitung. Vízum na sedm dní. Účel návtěvy: články o naem divadelnictví.”

Dík, Potřebuju vědět, kde ho teď najdu.

Tak to řekni hned. Hotel Terminus. Zdeněk věděl vechno.

Jetě otevřel ústa, aby se zeptal, jak se Viktorovi daří, ale to u byla zhola zbytečná činnost. Viktor se vypařil z kanceláře sprinterským tempem.

33.

Pojďte dál, doktore!” Adéla vzhlédla od svého stolu a pokynula návtěvníkovi, aby si sedl. Doktor Jiří Ondrák dopadl ztěka do idle a chvíli supěl, ne zkrotil zlobivé astma Brýle se zlatou obroučkou mu poskakovaly po nose s komickou nepravidelností. Kdy doka lal, zcela nepřípadně si zapálil virinko. Pach karbolu z lékařových rukou se rázem vytratil.

,.Nu?” Adéla se zakuckala Písemně dostanete zprávu za chvíli. Zatím jen ústně, kdy jste tak kvaltovala.”

Doktor bezohledně zamloval vzduný prostor. Vezmu to od začátku Jetě jednou. Kostrounová byla zasaena do levého spánku těkým, tupým předmětem. Konkrétně tím mosazným svícnem. Krevní skvrny na předmětu Jsou stejné skupiny Jako krev zavraděné. Vrah byl podle mého názoru mu. S devadesátiprocentní pravděpodobností. Rána byla toti vedena značnou silou. Výsledek: proraení spánkové kosti. Následné krvácení do mozku. Řekl bych, e neměla čas ani vykřiknout. Smrt musela nastat takřka okamitě.”

Zavrtěla se nervózně na idli a promnula si uní lalůček. Dál, doktore, to u vím.” Odněkud z neproniknutelné mlhy k ní opět dolehl Ondrákův bručavý hlas.

Pitvou jsem nezjistil nic zvlátního. V aludku zbytky jídla, poitého tak asi čtyři a pět hodin před smrtí…

Co takhle jed, doktore?” utrousila jen tak mimochodem.

Coe? Proč se ptáte?”

Já jen, e před chvílí volali chemici z laboratoře. V atně na stole přece leely dvě nedopité sklenky a láhev zlatého bolsu. Vzpomínáte si, ne?

Samozřejmě. A co má být? Dostala přece svícnem přes hlavu, ne? Tak jaképak Jedy?”

Doktore,” řekla trpělivě Adéla. Dávejte chvíli pozor. V těch sklenicích nebylo nic. Zbytky bolsu byly čisté jako lilium. Kvalitní bols. Dvě stovky láhev.”

Nechápu tedy …”

Hned pochopíte. Ve sklenicích nebylo nic. Ale v té láhvi ano.” Podívala se do papíru na stole. Octan olovnatý. Rozpustný jed v krystalech, sladký jako cukr. Vzala tuku a načmárala na čistý list papíru chemický vzorec.

fCH3 COO)2 . Pb . 3 H20

Doktor zpozorněl. Adéla pokračovala.

Tenhle jed uívali traviči ve středověku. Nezávadná chu, zaručený účinek. Pětadvacet a padesát gramů vás se zárukou pole na onen svět. Středověcí lučebníci poznali jed v tekutině také. Hodili do ní kus zinku a kdy se potáhl krystaly olova, věděli, na čem jsou. Chemici nám to tady odzkoueli na spektrografu, pro jistotu jetě chromatograficky. Analyzovali pět mililitrů bolsu, objevili olovo a lehce propočetli, kolik jedu bylo v celé láhvi.”

Kolik tam bylo?”

To je právě to. Vůbec ne smrtelná dávka. Byla tam jedna kávová lička, kdy to mám říci laicky.

To znamená,” uvaoval Ondrák, e by jí bylo akorát patně. Pořádně, ale na umření by to nebylo. Pokud si pamatuji, příznaky takové lehčí otravy spočívají ve zpomaleném pulsu, někdy se projeví u postieného i kolika. Jene, znovu opakuji, pitvou jsem ádný Jed nezjistil. Patologické změny vekeré ádné .

Take se nestačila napít, řekla Adéla A vrah buď neznal účinky jedu nebo záměrně chtěl Kostrounovou jen přiotrávit.” Hlavou jí problesklo nedělní dopoledne na letiti.

Otisky? hlesl doktor.

Nic. Na sklenkách Dolínkovy a Kostrounové. Láhev toté. Jene Dolínek pil společně s ní. Těko mohl provádět nějaké eskamotérské kousky.44

Morbidní, otřásl se doktor. Ale s tímhle rébusem vám já těko pomohu. S tím si asi budete muset lámat hlavinku sama, váená. Ale já mám pro vás taky jednu novinku. MUDr. Ondrák vstal a mlhovým závojem kouře tápal ke dveřím.

Adéla zvedla překvapeně hlavu od chemického vzorce octanu olovnatého, zvaného té olověný cukr.

Copak, doktore?

Kostrounová byla v třetím měsíci těhotenství, řekl doktor Ondrák a zavřel za sebou zvenčí dveře.

34.

Vstupní dvorana hotelu Terminus, zhutnělá několika mramorovými sloupy, byla utopena v intimním erosvitu tlumených zářivek. V rozích palmy v květináčích. Kdesi

ve stropě nevtíravě brumlal ventilátor. Na stoličkách u denního baru seděly v tuhle dobu Jen dvě dívky. Uhodnout jejich zájmy nebylo těkó. Občas znuděně pohlédly ke vchodu. Cucaly cinzano. Lázinkovi, který veel rozpačitě do dvorany, věnovaly Jen prchavý pohled. Pak se s nevolí obrátily.

Viktor přistoupil k recepci. Uhlazený mu za pultem vypálil úsměv: Račte si přát? Bez váhání nasadil na Viktora četinu. Také profesionál s odhadem.

Mám tady schůzku s panem Kochem. Nevíte, jestli je na pokoji?” lhal Viktor bezostyně.

Pan Koch? Tamhle právě jde… lhostejně pravil mu za pultem. Rakouský novinář zrovna vystoupil z výtahu a zamířil k idličkám u baru. Vypadal přesně na svůj věk. Abrahám a nějaké drobné k tomu. Dobře krmený, býčí zátylek, řídká ktice u poznenáhlu vzdávala nerovný souboj s expanzivní pleí. Koch sí byl zřejmě vědom svého nedostatku a snail se zachránit co se dalo alespoň pěstěným plnovousem. Dole byl zastřien do pičky.

Ne usedl na barovou idli, nadzvedl si ůsky freskového saka. Viktor by se vsadil, e na rubu pod límcem září viněta drahého vídeňského krejčího.

Martini! Trochu víc ledu.

Mu za barem s nehybnou tváři hleděl splnit hostovo přání.

Viktor se zarazil. Kochova stručná objednávka byla vyslovena obstojnou četinou. Zřejmě pravý Vídeňák. Pak s uspokojením konstatoval, e nebude muset zápolit se zatrolenými německými předlokami, jejich zákonitosti se mu vůčihledě vypařovaly z hlavy. Přistoupil k baru.

Pan Koch?”

Rakouský novinář se otočil a tázavě nakrčil vrásky na čele. Kývl. Viktor přisedl neomaleně nu vedlejí idli a podal Kochovi svou navtívenku.

Co si přejete?” zeptal se Koch.

Jsem přítelem Ludvíka Tanera. Říkal mi, e Jste…..

Ach, ano, pan Taner.” Viktorovi se zdálo, e jeho protějek zneklidněl. Přijel jsem do Prahy právě kvůli němu. Vae divadelnictví má toti u nás dobrý zvuk a Taner je jedním z plejády nové generace, která má před sebou velkou budoucnost. Zrovna jsem teď na něho myslel. Chtěl jsem s ním jetě něco dohovořit, ale četl jsem

ráno v novinách, e jeho sestra náhle zemřela. Strané, není-li pravda?

Jistě. Ale vy jste přece u s Tanerem hovořil. V sobotu, ne? Říkal mi, e jste měli spolu dohodnutý rozhovor. U něj doma, odpoledne.

Souhlasí. Seděli jsme spolu asi tři hodiny. Mluvili jsme německy. Sám mě o to poádal. Měl toti za půl roku vystupovat v Burgtheateru v Othellovi, tak si chtěl tu svoji němčinu trochu procvičit. U proto jsem ho Chtěl v reportái představit naí veřejnosti. Seznámil mě také s paní Kostrounovou. Velmi příjemná ena. Kdy si vzpomenu, e..Viktor se Kochovi hloubavě zahleděl clo očí. Nechápu ale, proč se mne na tohle ptáte, zarazil se host z Vídně.

Chtěl bych jako novinář vědět jen maličkost. Samozřejmě, můete říci, abych vás neotravoval. Ale jste také novinář, víte sám, e v naí profesi musí člověk hovořit s mnoha lidmi a ptát se jich na věci, které se druhým zdají být přinejmením zbytečné. Nebo i vtíravé..

Co chcete vědět? Koch zvýil nepatrně hlas.

Kde jste vzal telefonní číslo na Tanera? Není přece v seznamu.

To je snad vedlejí, pane kolego, ne? Sám jste mi tady vysvětloval, e pro lidi naí brane neexistují překáky.

Podle toho jaké, řekl mnohoznačně Viktor Lázinka a naklonil se blí ke Kochovi. Vrátný v divadle mi před malou chvílí řekl, e tam byl ve čtvrtek pán s bradkou do pičky, mluvil s viditelně cizím akcentem a hledal Ludvíka Tanera. V divadle Taner nebyl, proto ten pán poádal vrátného, aby mu dal telefon k Tanerovi do bytu. Je to tak?

Je,, A co má být? Koch se napil.

Číslo jste si zapsal do notýsku!

To se u vás nesmí?

Viktor se nadechl a zřetelně řekl: Kdy jste sí tedy ve čtvrtek zapsal Tanerovo číslo, proč jste dnes ráno znovu volal vrátnému do divadla a ádal, aby vám je jetě jednou zopakoval?

Vousatý novinář vzdychl a soucitně si změřil Viktora od hlavy a k patě.

Protoe jsem Tanerovo číslo telefonu někde ztratil. Prostě nemám je. Dnes ráno jsem chtěl panu Tanerovi znovu volat, jednak abych mu kondoloval, jednak domluvit s ním schůzku, abychom konzultovali nástin reportáe. Ale vzhledem k té tragické události bych se ho asi spí zeptal, zda schůzku můeme odloit na pozdějí dobu. Trochu taktu toti nikdy nekodí. Viktor dělal, jako kdy poslední větu neslyel.

Pane Kochu, nepíete náhodou do notesu jména osob obráceně? Nejdřív příjmení a pak Jméno? Za ně pak telefonní číslo?

Jak to víte? řekl Koch uasle.

Mohl byste mi ukázat vá blok?

Kochovi se vlila červeň do tváře. Vztek s ním přímo lomcoval.

Nezbláznil jste se?

A kdy vás poádám já? ozval se za oběma mui příjemný hlas, který byl Viktorovi víc ne povědomý. Otočil se. Adéla měla na sobě krátký semiový koíek s bílým beránkem a povzbudivě hleděla na Kocha. V ruce drela průkaz v Červených destičkách. Při jeho spatření se novinář z Vídně pokorně posadil zpět na barovou idli.

Promiňte, ale opravdu ničemu nerozumím.

Hned pochopíte.

Jestli mě chcete spojovat s tím malérem v divadle …

Copak o tom víte? V novinách o ádném maléru nic nebylo, řekla Adéla s nebezpečnou vlídností.

Pověděl mi to vrátný v divadle. Sháněl jsem tam telefon na pana Tanera. Říkal mi, e Jde o .. o .. nevzpomenu si na český výraz ., prostě, e se stal mord.

Ukáete mi laskavě ten zápisník? Vae poznámky mě nezajímají. Jde jen o jednu jedinou stránku. Tu s telefo-ním číslem na pana Tanera. Znělo to jako prosba, ale Koch správně vytuil, e je to zdání. Rezignovaně vyndal z kapsy saka útlý seitek v hnědých safiánových deskách, rozevřel jej a poloil vedle sklínky s martinim. Viktor Lázinka nahlédl Adéle přes rameno. Polovina čtverečkovaného listu chyběla. Byla po délce vytrena. Na zbylém útrku, který vězel v bloku, bylo napsáno:

TANER LUDW

To bylo ve. Písmeno W končilo těsně u kraje papíru.

Zbytek je bůhvíkde, pokrčil Koch rameny.

Adéla sáhla do kabelky a vyndala kousek papíru. Přiloila ho ke zbytku listu v zápisníku.

Zajímavé, řekla a omluvně se usmála. Zdá se, e ty dva kousky patří dohromady.

Vy máte ve zvyku trhat ze zápisníku listy s poznámkami a ztrácet je?”

Ne,” řekl Koch. Nebudete mi věřit, ale Já vůbec nevím, jak se mi ten papír mohl ztratit. Blok mám stále u sebe. A e by mi někdo sáhl do kapsy, vytrhl půlku papíru a pak mi zase blok vloil zpátky, to se mi zdá trochu nepravděpodobné.”

Budete mi muset povědět, kde jste byl v sobotu večer a pak celou noc,” naléhala Adéla.

Koch vyprávěl. V sobotu byl u Tanera a navečer seděl v hotelovém pokoji a psal. Od devíti hodin byl v hotelovém baru s praským korespondentem vídeňského vládního listu. Z baru odcházeli společně a o půl třetí ráno. Jeli ke korespondentovi do bytu. S nimi jetě dr. Pátek, ředitel Divadelní agentury, který byl také s nimi v baru. Koch odjel z bytu v pět třicet taxíkem do hotelu. Tam byl kolem esté.

Znáte letitě v Blatňanech?”

Ne. Zamyslel se. Poslyte, měl jsem v sobotu v noci trochu v hlavě. Vlastně vichni. Je docela moné, e jsem si ten kus papíru vytrhl sám a nevím o tom. Ale proč bych to dělal, to mě nenapadá …”

Adéla zřejmě tuhle hypotézu přeslechla. Byl jste v neděli večer v divadle?”

Ano. A kdy bylo představení přerueno, el jsem domů. Jako ostatní. Co mi jiného zbývalo?”

Vás nezajímalo, co se Kostrounové stalo?”

Nejsem kriminální reportér.” Změřil si Viktora po-hrdlivým pohledem. Jsem divadelní kritik.”

Kdy hodláte cestovat zpět do Vídně?”

Za dva, tři dny.”

Vzdychla, Budu vás muset poádat, abyste svůj odjezd trochu pozdrel. Patrně vás budeme Jetě potřebovat. Prodlouení víza vám obstaráme.”

Prosím.” Povstal.

Adéla mu podala ruku a mile se usmála Dieter Koch se prkenně uklonil, zaplatil martini a odjel výtahem do svého pokoje.

Počkejte chvíli,” řekla poručice Viktorovi. A objednejte mi dus!” Odebrala se do telefonní kabiny, která byla vedle recepce.

Jednou becherovku! A dus!” poručil Viktor. Barman pracoval rychle a spolehlivě. Bez úsměvu. Zdálo se, e vůbec nemá tvář. Plnil jen přání hostů. Od toho tady byl. Adéla se za dlouhou chvíli vrátila.

Koch nelhal,” řekla. A Viktor pochopil, e telefonovala akreditovanému korespondentovi vídeňského deníku a řediteli Divadelní sluby, aby se Jich poptala, jak trávili sobotní večer.

Adéla rychle vypila svůj dus. Viktor zaplatil.

36

Doprovodil poručici Soukupovou přes Národní třídu do malé uličky. K sídlu Federální kriminální ústředny. Byl příjemný den. Lidé zase na chvíli s radosti odloili ály. S povděkem kvitovali poslední podzimní slunce.

Je hezky,” vyjevila Adéla. U stála u vchodu do budovy.

Tak já jdu,” pravil Viktor. Musím se jetě stavit v redakci.” Chtěl ji uchlácholit. Aby věděla, e se bude zdrovat na svém pracoviti a v nejblií době ji nikde nezkříí cestu.

Dám vám návrh, řekla sladce. Jestli vás redakce tak nutně teď nepotřebuje, zvu vás na malý výlet. Za půl hodiny si vás vyzvednu. Platí?

Nu mohl Viktor něco vykoktat, zmizela v budově, Chvíli překvapeně zíral a pak nabyl jistoty, e Adélino chování postrádalo jakékoliv soukromé zázemí.

37

Uháněli po výpadovce devadesátkou. Směrem na jiho-vychod. Silnice byla v těchto chvílích k motoristům vlídná jen pár náklaďáků, něco sluebních vozů. ádný dem, který je tady k vidění na sklonku týdne, kdy město táhne k Sázavě.

Adéla řídila dobře. etřila v zatáčkách brzdy, brzdila motorem. Embéčko posluně poslouchalo.

Toho Kocha jste mi děsit nemusel. Stačilo počkat u Tanera a nevylítnout od něj jako z holubníku. Bez pozdravu, pokárala spolujezdce.

U taky přiel na to, e nesmí poručici podceňovat. Taner jí také vyprávěl o Kochovi a to, co napadlo Viktora, jistě přilo na mysl i jí. A e by si neprohlédla ku-chyň nevimla si stolního kalendáře…?

Tak Koch to asi nebude, pravila.

Pozor, tady v zatáčce jsou kostky. Máte dobré gumy?**

Úplně sjeté, odsekla. Kochóvi ten papír někdo ukradl. Kdo? A proč?44

Koch byl přece v divadle, řekl Viktor tie a váil slova, aby neřekl nějakou nejapnost. Ty dvě věci asi spolu souvisí. Letitě a divadlo. Taner a Kostrounová. Co vy na to?

Vsadila bych se, e kdy jste pronásledoval toho Rakuana, u jste v duchu viděl senzační titulek v časopise: Divadelní kritik z Vídně fantomem Umělecké scény !”

Dělal, e neslyí. Co takhle erotický motiv? Sexuální vrada?”

Coe?”

Erotický motiv je u vrad jedním z nejhlavnějích snail se tvrdoíjně obhájit svou verzi.

To máte od soudruha Doubravy, e?”

Přikývl.

Přeřadila ze čtyřky na trojku. Projíděli Stříbrnou Skalicí. Pečlivě dodrovala padesátku. Kdyby kadá sexuální nebo erotická nesrovnalost měla končit vradou, nestačily by nám věznice ani hřbitovy.”

Viktor u byl raději zticha. Přemýlel, kam ho vlastně poručice Soukupová veze. Zatím se to nedověděl. Po čtvrthodině mlčení zastavila na návsi malé, titěrné vesnice. Na jediném jednopatrovém domku, který zde byl k vidění, visela pyná tabule: MNV LETĚNICE. Ze dveří zrovna vycházel podsaditý chlapík v placaté čepici a vysokých holínkách.

Adéla křepce vyskočila z auta. Dobrý den.”

Copak slečinko, hledáte něco?”

Nasadila kouzelný úsměv. Nevíte náhodou, jestli tady nemá chatu někdo z praské Umělecké scény?”

Viktor zůstal ve voze a se zájmem sledoval počínání své spolujezdkyně. Neslyel, co si ti dva na návsi povídají. Ale po chvíli uviděl, jak mu v čepici ukazuje rukou někam dolů do údolí po levé straně cesty. Tam tekla říčka, byly tam rozeklané skály a hustý, prudce se svaující les.

Tak vám moc děkuju!”

Není zač.” Mu cvrnkl rukou o títek čepice a el po svých. Adéla pobídla Viktora, aby vylezl.

Jdeme.”

Vedla ho dolů úzkou pěinkou kolem několika oputěných chat se zabedněnými okenicemi, jejich majitelé teď někde uprostřed začouzeného města vzpomínají na blahé dny víkendů. Na skalním ostrohu, a docela dole nad řekou, uviděli zálesácký srub, natřený tmavým mo-řidlem. Před vchodem stál indiánský totem. Z komínu se valil hustý dým. Na verandičce seděl asi pětačtyřicetile-tý mu v koené bundě. Na nohou se mu plandaly otřepané manestráky. Na hlavě trůnil iroký zálesácký klobouk.

S údivem se zadíval na nenadálé příchozí. Adéla zase nasadila sladký a miloučký úsměv, který Viktor u důvěrně znal. Tak tohle nevětí nic dobrého, usoudil. Samozřejmě, na houby mě sem nezvala. Ale kdo je ten chlapík, propána?

Dobrý den.”

Mu jen pokývl a vyčkával.

Promiňte, přijeli jsme za vámi z Prahy. Tohle Je redaktor Lázinka z VÝHLEDU. Seznamte se. Architekt Uhlík, nemýlím-li se.”

Chatař vytřetil na Adélu oči.

Soukupová. Z kriminálky,” pitla.

38.

enským okem ohodnotila vkusně zařízený interiér.

Takhle bych sí jednou představovala svou chatu.”

Nejen Viktor nechápal, proč tahle návtěva. Hostitel na tom nebyl lip.

Řekněte mí prosím, vy jste zaměstnancem Umělecké scény?”

Architekt si zapálil lulku Chatou zavoněla amfora.

Ne, Já jsem na volné noze. S divadlem, konkrétně s Uměleckou scénou, pracuji jen příleitostně, Dvě, tři výpravy do roka. Víc bych nestačil. Mám spoustu jiné práce.”

Ale lidé ve vsi říkali, e jste z divadla,” oponovala.

Četli asi někde na plakátech nebo v novinách mé jméno a tak si myslí, e patřím k ansámblu. Nechám je při tom, aspoň tady nebude nikomu vadit, e nemám v občance razítko o trvalém pracovním poměru, Znáte lidi..

Na kamnech zabublala voda. Doufám, e nezhrdnete trochou kávy?”

Mně čaj, prosím,” řekla Adéla.

Chvíli zavládlo ticho.

Do Strakonického dudáka Jste ale navrhoval výpravu vy,” pravila Adéla.

Ano. Patrně vás překvapí, e Jsem byl tady na chatě a ne na premiéře. Viděl jsem několik zkouek, kdy u byly dekorace v kupě. Vechno bylo v pořádku a tak Jsem jel na pár dní sem. Nemám rád premiéry. A báchorky u vůbec ne.”

Říkáte, e Jste v sobotu i v neděli, prakticky a do dneka, stále tady, ano?”

Jistě,” řekl architekt Uhlík. Dokonce u od čtvrtka. A hodlám tady zůstat Jak dlouho se ml zlíbí. Kdy dovolíte, ovem.” Adéla si toho nevímala. Jistě vám někdo ze sousedů či z vesničanů můe dosvědčit, e jste byl celou sobotu a neděli tady. I v noci?”

Velice lehce. Chcete snad adresy?” usmál se povýeně. Ale to sí přece u zjistíte sama ..

Adéla byla stále ztělesněná laskavost. Máte na chatě rádio?”

Ne”.

Dostáváte sem noviny?”

Kdy jsem na chatě, odpoutám se od civilizace a chci být jen sám se sebou. A s přírodou. To Je pro mne nejlepí inspirace.”

Adéla počkala, a architekt přestane horovat pro krásy samoty uprostřed sázavských hvozdů. Kdy skončil, podstrčila mu pod oči obálku s dopisem. Nález ze scénáře Cirku Humberto. Psal jste to?”

Uhlíka opustilo sebevědomí. Zapomněl zabafat z dýmky. Kde jste to vzala?” vykoktal.

Polohlasem začala předčítat text dopisu:

Olgo Jsem na chatě. Přijeď v pondělí. V klidu vechno vyřídíme.

Adéla poloila dopis na stolek a způsobně usrkla čaj. Pak se tie zeptala: Vy jste byl jejím přítelem? Chci říci  víc ne přítelem?”

Jak to myslíte… byl?” Architekt se podráděně nadzvedl ve vyřezávaném křesle. Olga má přijet dnes večer.”

Noviny nečtete, rádio neposloucháte.” Adéla se na něj vyčítavě podívala. Olga Kostrounová byla včera večer zavraděna.”

39.

Padal soumrak. Jen řeka dole hučela. Podzimní detíky jí dodaly ramena. V kamnech pratěla vysmolená polena Architekt Uhlík vyprávěl. Chvíli mu trvalo, ne se vzpamatoval z nenadálé novinky. Mezi větami dělal delí přestávky. Těce nabíral dech.

Nikdo o tom nevěděl. Drby se v divadle íří rychlostí zvuku. Před dvěma lety jsem začal spolupracovat s Uměleckou scénou. Výpravu do jedné konverzačky. Seznámili jsme se při zkoukách Líbila se mi. Komu by se nelíbila. Krátce před tím ovdověla.44

Přihodil poleno do ohně.

Jednou jsem ji pozval na oběd. Na tom ve světě kumtu nic není. Běná, samozřejmá věc. Druhý den přila za mnou do ateliéru Byl jsem na vrcholu blaha. Ona zářící hvězda, já stárnoucí morous. Druhý den přila za mnou do

atelieru a odela a ráno. Podrobnosti vás, doufám, nezajímají, Myslím, e mě milovala. Jene já nejsem člověk na enění. Mně stačí tahle chata a příroda. Potí byla v tom, e Olga brala ná vztah straně váně. V poslední době mi u volala kadý den. Bylo mi to u nepříjemné. Tak jsem si řekl, e vechno ukončím. Ale minulý týden mi při zkouce, bylo to ve středu, řekla, e je v jiném stavu. Zděsil Jsem se. Ve zmatku jsem druhý den odjel na chatu a napsal Jí dopis, aby po premiéře přijela. e celou věc vyřídíme. Čekal jsem ji a místo ní jste tady vy. To je vechno.44

Viktor tlumeně zakalal. Adéla chvíli pozorovala plameny. Pak se zeptala. Jak jste chtěli tu věc řeit?44

Chtěl jsem jí navrhnout potrat. Kdyby ovem nesouhlasila, vzal bych si ji.

Jste trochu svérázný gentleman, řekla ostře. Budu

nucena vás poádat, abyste přeruil své rozjímání s přírodou a vrátil se do Prahy. Stačí, kdy tam budete zítra. A kdybyste pak potřeboval zase nékam Jet, dáte mi vědět, ano?

Prosím, hlesl.

li s námahou do kopce. Architekt stál dole a svítil jim na cestu petrolejkou.

Proč jste mě tahala s sebou?** vyhekl udýchaně Viktor, kdy se s obtíemi dodrápali k autu.

Chtěla jsem mít neohroený muský doprovod, kdy se vypravuji sama do lesů, řekla snivě.

Viktor Lázinka stál pod hvězdami letenické oblohy s otevřenými ústy.

Adéla zasedla k volantu a zahřívala motor. Víte co je zajímavé?** řekla posléze. Ze ten architekt měl na poličce krabičku s octanem. Asi si někde podvrkl nohu.

Viktor zaúpěl. Jeímarjá, to se zakazuje?

Jak známo, pravila Adéla, tento přípravek obsahuje tabletky dvojího druhu. Síran hlinitodraselný a octan olovnatý.

Pak zasunula jedničku a vyrazila k Praze.

40.

Na divadle visel černý prapor. Ve vývěsní skříňce bylo smuteční oznámení. Pár opozdilých chodců Četlo parte bez valného vzruení. Ve foyeru postávali lidé a kouřili. Právě byla přestávka. Divadlo drí nad svými mrtvými smutek jen černým flórem zvenku, nikoliv tichem na jeviti. Divadlo je ivot. Nezastaví se pro jednu smrt. Jde dál.

Na programu pondělního večera byl Dilrenmattův Play Strindberg. V podtitulu hry se praví: Tanec o ivotě a smrti. Na půl ucha zaslechl Viktor útrky rozhovorů

Ten Pivoda je ale báječný, co? … v jeho věku takový parádní výkon … co říkáte výpravě? … ten Uhlík by se měl věnovat jen divadlu ..

Zase Uhlík. Zdá se, e dělal pro Uměleckou scénu víc výprav, ne sdělil v chatě.

Adéla vysadila Viktora na Národní třídě. la jetě do kanceláře. Neohrabané pozvání na večeři do Vysočiny lítostivě odmítla. Čekají tam na mne zajímavé zprávy; aspoň doufám,” řekla. A někdy jindy.”

Mohu vám zítra zavolat?”

Blahosklonně kývla.

Viktor vyel z foyeru a zamířil k zadnímu vchodu. Ledabyle pozdravil vrátného. Zdolal schoditě a zaklepal na dveře, které mu vrátný označil jako sídlo Karly Loukotkové. Nikdo se neozýval. Viktor sí zapálil cigaretu. Bylo něco po deváté hodině. Kdy manipuloval se zápalkou, viml si třesoucích se prstů. Potřebuje klid, hochu. Vyspat se. Jet na dovolenou. Na hory. Vechno hodit za hlavu. Uplynulo právě Čtyřiadvacet hodin od smrti Olgy Kostrounové.

Dveře se konečně zdráhavě otevřely.

Proč nejdete dál? Tady není zvykem klepat a čekat na vyzvání,” řekla překvapeně Karla Loukotková. To jste vy?” V ruce drela álek kávy, Volnou rukou pokynula, aby veel. Tak u se ví, kdo to udělal?” zeptala se lhostejně. Jako by se ptala, jestli venku prí. Včera večer vyhlíela rozhodně Jinak Hysterie a panika vzaly během dne zá své.

Viktor leérně odtuil: Od toho je snad kriminálka, aby nala vraha.”

To já jen tak.” Dokonce se chichotala. Jestli náhodou něco nevíte… chcete kafe?”

Děkuji. Dám sí potom u vás v klubu.”

Tak to asi těko, váený. Klub dneska neprodává* Lamberk se nám vyboural. Před chvílí volali ze pitálu.

Viktor se účastně zeptal, co se mu stalo.

Co já vím. Byl tady asi v pět, říkal, e si musí jetě někam zajet vozem a vrátí se před představením. Na dveře si vyvěsil ceduli, odstartoval s fiatem od divadla a byl v trapu. Ze pitálu volali, e ho tam mají s naraenými ebry nebo co. Někde v Podolí dostal smyk, napíchl se do kandelábru, ale prý to mohlo dopadnout hůř.”

Komu to volali?”

Teď večer nikdo na ústředně není, hovory jdou do vrátnice. Ten doktor, co volal, asi neměl moc času, vysypal vzkaz vrátnému. Ten u ho dal dál.

Lamberk bydlí v Podolí?” zeptal se ledabyle Viktor.

Ale kde … v Kobylisích. Bůhví, kam se hnal.”

Plácla se do čela. Málem jsem se vás zapomněla zeptat, čemu vděčím za návtěvu?” Viktor se posadil.

Chtěl jsem se jen zeptat, jestli jste věděla, e Kostrounová a architekt Uhlík měli k sobě trochu blií vztah?

Nelíčeně se podivila. Coe? Tak přece, já si to myslela, viděla jsem je spolu několikrát na večeři v Grandu.

Na tom nic není, namítl Viktor.

To ne. Ale oni se k sobě měli trochu jinak, ne by se dalo Čekat od schůzky hlavní představitelky s autorem výpravy.”

Hm,” řekl Viktor, protoe ho prostá enská logika odzbrojovala. Věděl to jetě někdo?”

Ale houby. Nejsem drbna. Nic mi do toho nebylo a koneckonců, bůhví, jestli začal mezi nimi románek. Třeba jen povídka. Nebo novela.” Karla se samolibě usmála své duchaplnosti.

Vám se líbí Taner?” utrousil Viktor a prohlíel si nedopitý koflík kávy.

Vykulila oči. Prosím vás. Taner je pěkný chlap, rozhodně bych se nezlobila, kdyby o mne zavadil. Ale musím vás zklamat. Bohuel. Nic. On zůstane starý mládenec a do smrti. Morous,” nasupila se sličná gardero-biérka.

Tak vám teda pěkně děkuju,” hlesl Viktor.

Vstala. Z hleditě náhle dolehl do atny gejzír potlesku. Představení skončilo. Promiňte. Spěchám. Mám jetě schůzku,” řekla.

Vrátný dole Viktorovi uctivě zasalutoval.

Prelo. Na rohu se Viktor otočil. Za ním zaskřípaly brzdy. U vchodu zastavil Wartburg. Řidič z něho vystoupil a pečlivě se zadíval na hodinky. Mihotavé světlo pouliční lampy mu na chvíli osvětlilo tvář.

Byl to Kroupa, náčelník blatňanskóho letitě.

Viktor se u chtěl odstrojit, kdy zavadil pohledem o telefon. Rozhodl se, e jetě zavolá Tanerovi, Jen tak. Ze slunosti. Jestli se u dal trochu dohromady. Vytočil číslo.

Viktor. Ahoj. Chtěl jsem Jenom ..

Hercův hlas na druhém konci drátu zněl apaticky a hlue, zato obsah jeho slov Viktora přímo zarazil.

Nemám čas! Je tady kriminálka. Někdo se ke mně vloupal.’

Ve sluchátku hlue klaplo. Viktor Lázinka vrhl lítostivý pohled na rozesílanou postel u rychle si oblékl kabát.

42.

V břečanem porostlé vilce na kraji městečka nedaleko naich západních hranic bylo večer neobvykle ivo. Místnostmi pobíhalo několik muů, Neustále gestikulovali. V jednom pokoji seděly dvě mladé dívky a buily do psacích strojů, V rohu vedlejího pokoje stál dálnopisný přístroj. Na stole několik telefonů.

Doktore. řekl starý, svratělý mu za psacím stolem, Jetě nic?**

Osloveným byl mu kolem padesátky, slámových vlasů a mdlého, rybího pohledu. Trochu se obávám, pane plukovníku. Nesmíme Prahu podceňovat. Myslíte, e tam máme vhodného člověka?” Jeho hlas přeskakoval nervozitou do pisklavé fistule.

Mu za stolem chvíli přemýlel. Posléze řekl: Na krycí adresu má dojít zpráva… myslím e je jetě čas. Jake má znít text?”

Brouená váza pro tetu k narozeninám je koupena.

Tak. Počkáme…”

Blonďák potřásl hlavou. Obávám se, pane plukovníku, e se něco děje. Zpráva toti u dola.” Z kapsy vytáhl kus papíru a mlčky jej poloil na těký dubový stůl.

Mu, který za ním seděl, si nasadil brýle. Pak sotva slyitelně hvízdl. Na papíru stálo:

Na brouené zboí jsou fronty. K nákupu Jsem se jetě nedostal!

Oba mui na sebe hleděli Jako by chtěli něco říci, ale neřekli vůbec nic.

43.

Taxíkář umně vytočil pravoúhlou zatáčku a zastavil před osvětlenou vilkou. Před vrátky stála volha s otáčivým signálním světlem. Z haly a ven byla slyet změt hlasů. Kdesi v temnotě těkal pes. Viktor s povzdechem sáhl do kapsy. Třicet korun promptně změnilo majitele. Vystoupil a zazvonil. Kdosi kráčel k brance. Pojďte dál,” udeřil do noci enský hlas Zdálo se, e Adéla vůbec není Viktorovým opětným vpádem překvapena Byla zvyklá na nejhorí. Taner seděl v kuchyni a pil kávu. Nepřítomně pohleděl na Viktora a zabručel: Tys ml

tady jetě chyběl, člověče. Já se z toho u zblázním!”

U okna, vedoucího z haly do zahrady stál nadstrá-mistr Jaroslav Novák a se zaujetím se zajímal o okolní prostor. V okně toti chyběla podstatná část skleněné výplně. Někdo ji odborně vyřízl.

Promiň,” řekl Viktor zmoenému herci, ale já za nic nemůu. Lepí odpověď ho nenapadla.

Adéla se rozhlíela po hale.

Co se tady, proboha, dělo?” zeptal se Viktor, kdy usoudil, e se u herec smířil s jeho přítomností.

Adéla se vrátila do kuchyně. Technik Novák přesunul svůj zájem k zablácené půdě pod vyříznutým oknem. Řidič volhy mu dálkovými světly poskytl bizarní iluminaci. Taner vyprávěl. Adéla se zájmem poslouchala mezi dveřmi. Dnes u podruhé.

Odpoledne se mi udělalo trochu lip. Tak jsem se vypravil do města. Zařídit různé formality s pohřbem. Vyjel jsem po třetí, za hodinu jsem vyřídil pohřební záleitostí a pak jsem se jetě stavil v televizi. Potřeboval jsem se domluvit s reisérem a s produkčním, jestli mi mohou o pár dní odloit dotáčky do jedné rozdělané inscenace. V tomhle stavu vylézt před kameru by bylo asi ílenství.”

To jsi nemohl do televize zavolat z domova?”

Herec si Viktora soucitně poměřil. To se ví, e mohl. Potřeboval jsem mezi lidi. Chápe?”

Viktor trochu zrudl. Přímo cítil, jak Adéla nad ním vzadu u dveří kroutí hlavou.

A kdy jsem se vracel domů, asi po osmé hodině, mohl mě trefit lak Koupil jsem si večerník. Viděl jsem na titulní stránce sestřin portrét s nekrologem. Jene na konci jsem si přečetl, e,” Taner vzal ze stolu pomuchla-né noviny a citoval: Ludvík Taner se nervově zhroutil a podle informací z hodnověrných pramenů byl dopraven na neurologickou kliniku profesora Dobříského, kde byl hospitalizován. Přejeme oblíbenému herci, aby… Dál nečetl.

Přiel jsem domů kolem půl deváté, vude tma jako v ranci, navíc jetě prelo. Vylezl jsem z vozu, odemkl vrata, zajel Jsem s autem ke garái a kdy jsem chtěl gará otevřít, najednou někdo vyrazil od domu jako ílenec. Hnal si to napříč zahradou a ne jsem se stačil vzpamatovat, proletěl ten přízrak otevřenými vraty a byl v trapu.”

Pronásledoval jsi ho? vyzvídal dychtivě Viktor.

Na honičky nemám teď formu. A křičet nemělo smysl. Lilo a na ulici nebyla ivá due. Prostě jsem se na to vykalal a vrátil se k domu, abych se podíval, co se vlastně stalo.

Ztratilo se něco?

Vůbec nic. Ten dobrák stačil jen vyříznout okno a asi chtěl zrovna lézt dovnitř, kdy jsem se vracel. Tak Jsem zvedl telefon a zavolal kriminálku. To je vechno. Veel Jaroslav Novák. Byl mezi touto noční selostí jediným, kdo si viditelně mnul ruce a zářil radostí. Tak Jsem hotovi. Znělo to Jako: nael Jsem zlatý poklad.

Podepsal se na záhon Jako na směnku. Krásná vizitka. Muská bota, ikmé rýhování podeve. U Je to odlito, Pojedeme?

Otisky?** řekla poručice.

Novák posmutněl. Nic. Rukavičkář.

Co pes?

Ztratil stopu u tramvaje. Začal krouit dokolečka. Konec. Psovod Je u ve voze.**

Hned Jsme hotovi, odtuila a obrátila se zpátky k Tanerovi. Opravdu vás nenapadlo, co by tady ten vetřelec mohl pohledávat?

Viktor si vzpomněl na Uhlíka. Ale ten by tady měl co na práci, kdyby se byl nenael Jeho dopis. Hrome, nebo snad existují jetě dalí písemnosti? Jene dalím zjevováním na scéně by na sebe Jen zbytečně upozorňoval. A ta jeho známost u stejně prasklo. Takové věci přece nejsou trestné. Zase se zbytečně plaí, hochu, vyčinil sám sobě.

Kdyby Jetě il otec, přemítal Tanor, tak by snad nějaký důvod k vloupání mohl být, ale takhle… Opravdu nevím.

Adéla nastraila ui. Co teď bude Ludvík vyprávět, u Viktor dávno zná. Příběh Jeho otce zná celý. Takřka celý. A na ten závěr. Ten nezná nikdo. Ani jeho syn.

Dobrou noc, řekl Viktor a povstal.

Adéla s porozuměním přijala Jeho odchod.

Viktora to trochu, zato vak v hloubl due, zamrzelo.

Ráno se město povléklo mlhou. Redakční auto se loudalo přímo hanebně na kraj města. Trvalo to notně dlouho, ne se vůz dovlekl za nové sídlitě a zastavil před areálem nízkých pavilónů. Před závorou u vchodu majestátně kralovala uniforma závodní stráe.

Kampak?”

Do Ústavu experimentální biologie a genetiky československé akademie věd. Viktor Lázinka přeříkal dlouhatánský název bez jediného kobrtnutí.

Aha, na myárnuí” odtuil chápavě mu u závory a zvedl ji.

Doktorka Daniela Kuncová u čekala. Naposled jí Viktor viděl před léty na maturitním večírku. Tajně ji miloval Byla nejhezčí abee ze třídy. Jene  raději leela v knihách, ne by randila po Petřině. Velká láska skončila, ani by začala. Po létech pak četl v novinách články o mladé a nadějné vědecké pracovnici, její práce je předmětem zájmu i cizích odborníků.

Ahoj, Danielo!” Konstatoval, e zůstala stále pohledná.

Zdravím tě, mistře pera.”

Kolik má dětí?”

Uchichtla se. Pořád svobodná, drahouku. Jetě se nenael obětavec, který by líbal ruku, v ní se přes den nacházej! pokusné myi.”

Má čas?” zeptal se Viktor se zájmem.

Pro tebe vdy. Posaď se, Kolik sladí? Dvě? Fajn. Tak co jsi vlastně chtěl? Pozvat mě na Petřín? Pořád na to nejsem, nemarni čas.”

Daninko, zlato moje, u dávno jsem se vzdal vekerých nadějí. Přiel jsem zcela prozaicky. Musí mi pomoci. Je to straně důleité.”

Pootevřela zvědavě ústa. No ne, snad nevyetřuje nějaký morbidní zločin? Onehdy jsem četla Perry Masona, jak ..

Nemilosrdně ji přeruil Skoro. Dávej pozor. Soustřeď se a pověz mi, co ví o profesoru Josefu Tanerovi!”

Její napětí zjevně opadlo. Přijede nejdřív s dramatickým úvodem a pak se dá na vědu. Odkdy, propána? A starý pán je přece dávno po smrti.

Právě proto.

Chvíli pátrala v jeho tváři. Myslel to váně. Přehodila si nohu přes nohu. Sáhla po cigaretě. Rozhovořila se.

Profesor Taner se u dávno před válkou zabýval věcmi, nad kterými si my tady jetě dnes marně lámeme hlavy. Barnard jetě nebyl na světě a Taner se u zabýval otázkou transplantací lidských orgánů. Rozebíral tenhle problém tak, aby to jednou byla stejně běná záleitost jako transfúze krve. Taner mohl udělat víc, kdyby nepřila válka. Problém transplantací je toti v tom, e tady nejde jako u krve o pár uplíčků s RH plus a mínus, nulkou, atakdále. Kadý člověk na světě je, můj milý, jiný, absolutně nestejný.

Otisky prstů, utrousil vědoucně Viktor.

Nejen to. Jako nenajde na světě svého dvojníka s identickými otisky prstů, stejně marně bys hledal své dvojče se stejnou buněčnou tkání. V Grónsku, na Tahiti nebo v Bukvičkách. Ani s laserem ho nenajde. Není.

Chtěl jsem vědět něco o Tanerovi.. vrtěl se Viktor nepokojně.

Daniela se podmračila. O ničem jiném celou dobu nemluvím. Dávej pozor, musím ti to servírovat po lopatě. Dát někomu novou lidskou součástku Jen tak, bez předchozího výzkumu, a čekat co to udělá, má asi stejnou cenu, jako namontovat do embéčka motorek z mopedu a čekat, e to pojede. Motor nechytne, e. A ten lidský jakbysmet. Tak. Jediné, co v Tanerově éře bylo známo, byl fakt, e transplantovat bez potíí můeme u jedno vaječných dvojčat. Ale to Je lidstvu houby platné. Mezi navzájem si cizími jedinci kus transplantované tkáně sice nejdřív příroste, zapojí se s okolím i cévami, ale pak větinou zahyne. Tělo příjemce marnotratně odmítne dar, který by mu třeba zachránil ivot. A tohle tedy zkoumáme. Proč tělo odmítá. Proč se k transplantátu chová tak nevraivě.

Viktor se netvářil příli duchaplně, nebo Daniela Kuncová vzdychla. Stejně Jako kdysi ve kole, kdy mu marně házela k tabuli nápovědu o vlastnostech zásaditých látek.

A teti dávej pozor. Důleité jsou geny. To jsou částečky chromozomů v těle, které určují, Jaký jednou jedinec bude. Ale genů je moc. Vznikají různé kombinace, které jdou do miliard. Čili  najít dva stejné jedince je vlastně nemoné. Vechny geny tak zvané transplan-tační snáenlivosti natěstí nejsou tak důleité a určující. Je jen jeden hlavní, rozhodující. Kdy je dárce orgánu podoben příjemci aspoň v tomhle jediném genu, dá u se s dalími genovými odlinostmi leccos podnikat. Potlačit odmítavé reakce, které nám dělají potíe. To je také základ hlavních plánů při klinických transplantacích. Jene, a to je straně důleité, my chceme zároveň přijít na to, jak naopak vyuít obranyschopnosti těla proti cizím buňkám v boji proti zhoubným nádorům, chápe? Vechno souvisí se vím. Chceme zdolat rakovinu, vyhubit ji. A tímhle se právě zabýval Taner.”

Čím?” hlesl Viktor.

Hledal lék na zhoubné nádory.” Její hlas zněl teď pokorně a uctivě.

Chce snad říci, e Taner něco takového objevil? Vdy dodnes věda na rakovinu nic nezná.”

Nic takového jsem neřekla. Taner dělal pokusy se zvířaty. Myi mají toti podobnou stavbu buněk jako lidé. Hledal, jak umořit zhoubné bujení u lidí hned v zárodku. Neříkám, e nael. Ale hodně se o tom povídalo, A já tvrdím, e není pověsti, aby na ní nebylo aspoň trochu pravdy.”

Podíval se na ni s pochybami. A kde jsou tedy jeho objevy?”

Právě e nikde. V devětatřicátém přili hitlerovci, starého pána dali do penze, prohlásil toti, e pro ně dělat nebude. Sebrali mu myičky, laboratoř a poslali ho domů. Na čas mu dali pokoj, ale starý pán kromě bádání byl jetě napojen v ilegálním hnutí na komunistické intelektuály. Faisté si nejprve vymysleli, e Taner je jen potrhlý vědátor a nic víc. Ony se jeho výzkumy toti dost tajily, válka byla na spadnutí a nikdo neměl zájem, aby se výsledky jeho bádání dostaly hitlerovcům do rukou. O bakteriologickou válku nikdo toti nestál, stál-li vůbec o nějakou.”

A dál?”

Pozitivně se ví jen jedno. Kdy Taner odcházel z ústavu do penze, byl někdo na půli cesty k cíli. Jene bez konkrétních výsledků. A v penzi mohl těko transplantovat, to uzná, jene je v tom háček. Pár jeho vrstevníků říkalo, e se Taner nevzdal a pracoval jetě do

ma, v takové miniaturní, privátní laboratořičce. V nějaké vilce, či kde. Na kraji Prahy. Doslova na koleně. Amatérsky. Nedávno zemřel jeho někdejí asistent z ústavu, doktor Dvořák. A ten se duoval, e mu Ta-ner volal zrovna v ten den, kdy ho zatklo gestapo.

A co je na tom divného, e mu telefonoval?” asl Viktor.

Daniela Kuncová zvýila hlas: Právě e moc! Řekl prý asistentovi nezvykle vzrueně, e nastal největí den jeho ivota. Přímo křičel do telefonu: Lidstvo u nebude trpět! Mám to! Drím ten vzorec v ruce!**

Třeba se mýlil. Nebo tím mínil bůhvíco, řekl Viktor pesimisticky.

Daniela ho nevnímala.

Tanera tého dne zatklo gestapo. Co po něm zůstalo, myslím vědecký materiál, knihy a tak, se stalo po válce základem pro naí dalí práci. Ale to hlavní nikdo nenael. Prostě ani stopa. A pomalu převládal názor, e si vechno Dvořák vymyslel.

V pozůstalosti se vůbec nic nenalo?

Říkám, e nic.

Co se stalo s Tanerem?

Vláčeli ho různými věznicemi a nakonec skončil v Rettenu u Hamburku. Odtamtud také přiel poslední lístek. Takové to předtitěné: Mám se dobře, nic mi nechybí, heftlink číslo to a to. Podpis. Jen ten mu dovolili napsat vlastní rukou. To bylo někdy ve čtyřiačtyřicátém. Tanerova manelka zemřela před revolucí, obě děti přečkaly nejhorí dobu na venkově u babičky.

To souhlasí. Taner mi o tom říkal. Myslím Ludvík, ten herec.

No, vidí. Tak stačí ti to? Nebo chce vědět jetě něco?

Jenom jedno, Dano. Co sí myslí o celé věci? Jestli Taner dospěl opravdu k cíli svého bádání, mohlo to být v oné době právě TO, co věda dodnes nezná? A kdy ano, existuje nějaká naděje, e by jeho zápisky, formulky, výpočty či vzorce, mohly někde být?

Bůh suď rozhodila bezmocně rukama. Třeba ano. Teoreticky. Z poznatků, které se zachovaly, je jasné, e Taner el patrně správnou cestou. Ale gestapo tehdy přehrabalo jeho byt se ví důkladností a kdyby něco náckové nali, rozhodně by se o tom něco vědělo. A v ústavu nezbyla ani my. Nato nějaký vzorec. Asi tenhle rébus zůstane na bedrech dalích vědeckých generací. Očividně zváněla.

Tak ti děkuju, řekl Viktor.

Není zač.

Danielo, podotkl jetě na odchodnou, gestapo přece nepřehrabávalo byt k vůli nijakému papíru se vzor cem. O tom přece nemělo páru. Gestapo lo asi po letácích. Po důkazech o Tanerově ilegální činnosti, ne?

Proč mi to povídá? To je jasné, divila se.

Já jen, kdy hledám zaloenou kníku, nevímám si popelníku nebo lampičky, ví! oznámil vítězoslavně a zanechal někdejí spoluačku v jejím myím království. 45.

Poručice Soukupová seděla za stolem a zarputile si podpírala bradu. Dívala se do jednoho bodu na zdi fas cinovaně tak hleděla u drahnou dobu. Vyruilo ji za klepání na dveře.

Dál.

Byl to strámistr Čepiva, podsaditý chlapík s unave nýma očima. U od neděle takřka nepřetritě sbíral střípky do mozaiky blatňanského případu. Adéla si ho váila. Byl to spolehlivý pracovník s nezvyklou vytrvalostí.

Co je, soudruhu?” zeptala se unaveně Adéla a odtrhla konečně zraky od bílé zdi.

Čepiva, nikoliv bez známky pýchy, pravil: Přivedl jsem jednoho člověka. Bydlí nedaleko od letitě u hlavní silnice. Mám dojem, e ví něco, co s tou věcí souvisí. Vzal jsem ho pro jistotu s sebou, abyste si ho vyslechla sama. Byl samá ochota, přímo se nabízel, e půjde se mnou. Otřel si zapocené čelo. Zřejmě pospíchal, aby tady byl co nejrychlejl.

A jde dál,” řekla tklivě Adéla a obdařila Cepivu děkovným úsměvem.

Do místnosti vplul uschlý stařík s rozjeenými zbytky bílých vlasů. Ale ruce měl jako důlní rypadlo. Tak copak nám nesete? Ale napřed jméno a bydlitě.**

Jaromír Bouček, Blatňany 421.

Jeho vyprávění nebylo nezajímavé. V sobotu v noci se el projít trochu na vzduch, protoe doma bylo zakouřeno. Rodina Neděla celý večer u televize. Kouř nedělá Boučkovi dobře na astma. Jak se tak procházel kolem domku, uviděl najednou za rohem, kousek od křiovatky hlavní silnice s cestou, která vede k letiti, stát nějaké auto. Nezvykle velké monstrum. Takových moc po naich silnicích neběhá. Tak se el podívat zblízka. Svítil měsíc, mraky se na chvíli roztrhaly, vcelku bylo dobře vidět.

Jaký to byl vůz? přeruila Adéla důchodce. Poznal jste typ? Neviml jste si poznávací značky? Barvy? Bylo vám něco nápadné?

Bouček se zatvářil provinile. Co to bylo zač, opravdu nevím. A po číslech já nekoukám. Bylo to dost dlouhý, nízký auto, víc vám nepovím. Jo, ta barva. Děda se plácl do čela.

To auto bylo jasně modrý, to jo, jasně modrý.

Prosím vás, řekla Adéla pochybovačně, snad mi nechcete namluvit, e jste v noci rozeznal barvu auta …

Dotčeně se napřímil v idli. Soudruko, kovář jako já musí poznat u oceli kadý odstín i potmě. Hezky od bílé, to kdy materiál taje, přes třeňovou červeň a oran a do kafový hnědi. Vědět kdy dupnout na buchar, kdy jen polechtat, pomazlit se … Bouček byl ve svém ivlu. Na barvy mám čuch, to mi věřte, trumfoval.

Dobře, kapitulovala. A na co máte jetě čich? Čeho jste si jetě viml?

e to auto nebylo nae. Myslím z naeho státu. Číslo mě sice nezajímalo, proč taky, e jo, Já spí omrkával plech, materiálek. Řeknu vám, dokonalej byl, jen co je pravda, precizně dotaenej, finiovanéj. A jak tak koukám, viml jsem si, e na zadku má to auto oválnou ceduli. My tam přece míváme CS. Ale tam bylo déčko. Velké D.

Jen dál, pokračujte.

Co dál? Pak jsem si el lehnout. Spal jsem hned jako dudek. pacír před spaním je pro mně zázráčnéj elixír”

Jděte tady vedle do kanceláře, kolega tam s vámi je-tě sepíe protokol,řekla.

46.

Viktor navtívil universitní knihovnu. Na pult si ne chal vyloit několikakilogramovou zátě odborných spi sů, týkajících se oboru profesora Tanera. Bezradně se prohraboval učenými tlustopisy, pak prosebně oslovil suchou a nevlídnou knihovnici: Chci něco o jeho ivotě, populární čtení pro laiky, rozumíte mi?

Poměřila si ho pohledem profesora, jemu medik v pátém semestru nedokáe definovat příznáky rýmy.

Tak tohle tady nebude. O Tanerovi ádné memoáry neexistují. Vědci nejsou pop zpěváčkové, pane! řekla zátiplně.

Začal jí vracet odborné balíky. Na obálce jedné z knih ho upoi tala fotografie. Byl to portrét Ludvíkova otce. Snímek, zjevně pořízený v jeho vile. Starý pán byl na fotografii usazen v secesním uáku, který dodnes stojí dole v hale. Za vědcem visel na stěně obraz. Pole. Kameničky. Slavíček. Děkuji a nezlobte se, řekl Viktor omluvně.

Novák vplul neslyně do kanceláře.

Adéla ho radostně vítala: Jarouku, hochu zlatý, máte pro mne něco spásného? U zase zírala do zdi. Ale na stole před ní přibyla halda popsaných kartiček papíru. S daktylkami u na mne nechoďte. Na skleničkách i na láhvi Jen Dolínek a Kostrounová. To nám není nic platné. Dolínek vrahem není. Seděl v lói. Vidělo ho tisíc lidí. A ten bols pil s Kostrounovou před začátkem. Jed Jetě v láhvi být nemohl.

Jak to? divil se dobromyslně Novák.

Protoe Jinak bychom měli Dolínka ve pitále. Nebo by si nechal nalít z láhve, kterou předtím otráví? Jděte, Nováku… Musel by přece před očima oběti zaměnit obsah skleničky za nezávadný obsah. Takové eskamo-téry neznám.

Novákovi nezbylo, ne souhlasit.

Tak copak řekla vae krásná stopa?** přela Adéla dychtivě na Jiné téma. Pro potřeby trasologie mají technici moc pěknou dohodu s výrobci obuvi v Gottwaldově i ve Svitu. Jakmile Jde do výroby nový druh bot, lépe řečeno  nové podeve, doručí pota promptně Jeden vzoreček i trasologům na kriminálce Maji sluný archív. Od tenisek a po těké horolezecké boty. Pátrání po původu otisku neznámé boty leckdy poposkočí kupředu právě po návtěvě archívu.

Bohuel, posmutněl Novák. Zjistili Jsme, e pan lupič asi kupuje jen zahraniční zboí a to Jetě venku. Je tedy dobře situován a nevidím důvod, proč si přivydělává loupeemi.

Nic neukradl, konstatovala Adéla.

Nebo je tu druhá monost. Pán není naím občanem. Pouze hostuje. Podráky, které nám nechal v hlíně u Ta-nera, se v naí produkci vůbec nevyskytují. To ikmé rýhování se u nás nikdy nedělalo. A pokud jsem zjistil, ani ve zboí z dovozu se na naem trhu nic takového nevyskytuje.

Jetě něco?**

Byl to chlap. Hloubka stopy, velikost, atakdále. Vdy to znáte. Čtyřiačtyřicítky, to u je nějaká tlapa. Váit mohl ten člověk asi mezi osmdesáti a devadesáti kilogramy. To je vechno.

Fajn,** pravila nadeně. Jarouku, je to vynikající. Kdyby mě někdo sháněl, jsem v hotelu Terminus. U recepce v hale nebo v hotelové garái. Navlékla se do ko-íku a zeptala se: Budete tady? Proč?

Mám takový dojem, e vám přinesu nějakou práci. S těmito slovy křepce vyla na chodbu.

48.

Dieter Koch seděl na své oblíbené barové idličce. Jakási odbarvená blondýna se Jej snaila omráčit slovanskou němčinou, ale Koch statečně odolával. Hala zela prázdnotou. Číník nepokrytě zíval. Barman měl stále svůj kamenný pohled. Nuda. Koch pil martini.

Dovolíte?** Adéla si přisedla po Kochově levici a přísně se podívala na blondýnu. Ta nějakým estým smyslem vytuila, e nejvhodnějí, co teď můe udělat, je kvapný ústup. Koch se nezdál být příli překvapen.

U se mi zdálo, e jste na mne zapomněla.

Poslyte, pravila přísně, kdy si teď jetě jednou zkusíte namáhat pamě, slibuji vám, e zítra budete moci sedět v Burgtheateru. Vrate mozek jetě jednou o pár otáček zpátky a rozjeďte to jako televizní záznam.

Koch vzal laskavý příkaz, aby se nevzdaloval z Prahy, a příli doslova. Prakticky se nehnul z barové idle. Těkou hlavu mu nedělala jen Adéla. Hlavně martini.

Vzpomeňte si, kde jste mohl přijít o kus papíru z notesu. A neříkejte mi, e jste si ho vytrhl sám, kdy

jste flámoval s vaím kolegou a s ředitelem agentury.*

Kývl hlavou. Měl ji zatraceně těkou.

Dám vám návrh. Dejte si zatím sodu s ledem a pak přemýlejte! Já se za chvíli vrátím,” řekla sue a sestoupila ze idle.

Zamířila k recepci. Mu za pultem byl ve střehu.

Čím mohu slouit?”

Obdařila ho zářivým úsměvem, opřela se jednou rukou o pult a důvěrně zamrkala. Máte tady nějaké hosty z Německé spolkové republiky? Zajímají mě jen ti, kteří jsou tady vlastními vozy.”

Recepční svratil čelo. Věděl, s kým má tu čest.

Ani se nemusel dívat do knihy hostů. Byla zrovna do-ba, kdy si zahraniční turisté myslí, e se hotely mezi zářím a prosincem uzavírají za účelem vánočního grun-tování. Kniha hostů byla pustá jako mapa Grónska. Jen tu a tam zelo jméno.

Tak to vám mohu říci zpaměti, soudruko. Jsou zde jen tři. Pan Karl Hubschmied z Hamburku, Hugo Wagner z Dortmundu a Peter Lucas z Mnichova. Víc nic. Je mrtvá sezóna.”

Vichni jsou tady vozem?”

Ano, prosím. Hubschmied s opiem GT, nízký sporák, čtyři tisíce dolarů. To u není auto, ale stíhačka.” Labunicky přivřel oči. Wagner je tu s broukem dvanáctistovkou a pan Lucas má mercedesku. Vichni tři jsou obchodníky, jestli vás to zajímá. Ale v Praze jsou na turistické vízum.”

Spí mě zajímá, jestli ti pánové tady byli u minulou sobotu a neděli…”

Moment, podívám se. Pro jistotu.” Přece jen dolo na knihu hostů. Tak prosím. Wagner přijel v sobotu odpoledne. Lucas je tady od středy a pan Hubschmied přijel včera.” Vysypal informace a tázavě vyčkával.

Adéla zvědavostí přímo překypovala. Auta mají vichni v hotelové garái?”

Samozřejmě.” Sklapl knihu a s viditelnou úlevou přivítal zvonění telefonu. Hotel Terminus, recepce ..

Adéla vyla na ulici. Nalevo, pár metrů od hotelového vchodu, se svaoval do podzemí vjezd do garáe. Sela dolů. Páchlo to tam benzínem a vyjetým olejem. Na prostranství mezi betonovými sloupy stálo pouhých est vozů. U jednoho z nich se ochomýtal muík v umatěné kombinéze. Na hlavě měl čepici se títkem, jakou nosívají američtí hráči baseballu. Umýval vnitřní část oken malého volkswagenu. Uprostřed haly byla skleněná kukaň garámistra. Dveře byly dokořán. Zevnitř vřískalo tranzistorové rádio. Chlapík u volkswagenu si nadeně pohvizdoval. Práce mu la rychle od ruky.

Dobrý den.

Otočil se a setrvačností stále dímal mokrý hadr. pinavá voda tekla čůrkem na podlahu. Zřejmě nebyl v těchto prostorách zvyklý na dialogy v mateřském jazyce. Jejich efekt se asi v jeho umatěné kapse nikterak neprojevoval.

Prosím?” řekl upjatě.

Ráda bych se vás na něco zeptala,” řekla skromně. Pak vytáhla průkaz a přidrela Jej chlapíkovi před očima.

Vyetřuji jen takovou malou nesrovnalost vedle v hotelu, pouhou maličkost,” chlácholila ho.

Mu hodil hadr do kbelíku a otřel si ruce o kombinézu. O co kráčí?” Tvářil se jako by ho bodla včela.

Měl jste slubu v sobotu na noc? A včera?”

Měl. A co má být?”

Nic. Nebojte se. Jestli si chodíte měnit do Tuzexu spropitné, spánembohem. To mě teď vůbec nezajímá.” Bylo vidět, e si s újevou oddechl. Chci jen vědět, kdo z hotelových hostů vyjel vozem z garáe v sobotu a v pondělí večer. Mám na mysli jen hosty z Německé spolkové republiky.”

Mu chvíli přemýlel. Kopal přitom monotónně do kbelíku, a pinavá voda stříkala kolem. V sobotu večer? Počkejte .. to byl pan Wagner. jel s nějakou, ehm, slečnou. Vrátil se a ráno. jo, pan Lucas byl taky v sobotu večer venku. Asi v devět si přiel pro vůz a vy-mázl.”

Kdy se vrátil?”

Asi po půlnoci. Já si na to dobře vzpomínám, protoe mi po příjezdu řekl, abych mu káru do rána umyl. Já se přitom podíval na hodinky a chtěl jsem ho poslal do háje. Jene to víte…” Pokrčil rameny.

Adéla chápavě doplnila: Prostě jste mu to auto umyl. Zaplatil aspoň sluně?”

Dělal, e neslyí. V pondělí byl taky pryč. Navečer. Ale vrátil se celkem brzy. Myslím kolem deváté.”

Adéla si mnula ruce. Kde Je Lukasovo auto? Tamhle ten mercedes?”

Jo, Vadle garámistrovy budky stálo bezvadně naletěné auto. Modrý mercedes. Nejrnodernějí typ. Dieslák. Na zadní Části karoserie svítilo velké černé D v bílém oválném poli. Adéla přistoupila blí a pohledem majitelky embéčka si prohlíela prostorný Interiér.

Tomu říkám auto! mlaskl obdivné mu v overalu.

Máte od toho klíčky?

Dveře jsou otevřeny. Chcete se snad svézt?” Řekl to tak klidně, jako by v této garái nebylo nic obvyklejího ne návtěvy lidí, kteří se chtějí provézt v cizím autě.

Ale jděte. Jetě bych to nabourala. Vzala za kliku. Těké, masivní dveře s koenkovou výplní neslyně povolily. Adéla se naklonila dovnitř. Chlapík zneklidněl. Poslouchejte, nemůu tady tak dlouho … kdyby přiel pan Lucas … mohl bych mít malér.”

Nebojte se, hned půjdu.” Sehnula se a k podlaze a chvíli tak setrvala. Rukama ohmatávala prostor pod řidičovým sedadlem. Mu v overalu se opřel o dveře kukaně a se zájmem sledoval její pěkně modelované nohy.

Adéla se po chvíli napřímila. Vimla si obdivného pohledu a na okamik zčervenala. Pak pravila: Nemusíte mít obavy, u vás nebudu zdrovat od práce Garantuji vám, e pan Lucas ádné nepříjemnosti tropit nebude. A tohle si půjčím.

Chlapík překvapeně civěl na Adélu. Třímala v ruce pár zablácených muských polobotek.

Boty byly značně velké. Asi čtyřiačtyřicítka. Na podevích, i přes nalepené chuchvalce uschlého bláta, bylo zřetelně vidět nezvyklé podélné rýhování.

49.

Adéla doručila promptně garání trofej do laboratoře. Jarouek Novák posluně čekal. Přímo zařičel, kdy uviděl, co Adéla drí v ruce. Zaslouila byste políbení,”

ohodnotil svérázně její výkon. Adéle se zdálo, e odměnu hodlá předat hned osobně a tak raději couvala ze dveří. Stačila jetě narychlo uzmout Novákovi ze stolu výsledek mechanoskopické zkouky zámku spojovacích dveří. Bylo to jasné. Dveře mezi atnami Tanera a Kostrounové nebyly přiblině tři měsíce otvírány. Rychle se vrátila do hotelu.

Koch stále seděl na barové idli. Jeho pohled u byl jasnějí ne před hodinou. Před sebou měl sklenici ledové sody. Kdy spatřil Adélu, začal nevrle brblat. To je dost, e u jdete. Myslel jsem, e uíváte rafinovaný způsob mučení. Potýrat člověka obyčejnou vodou a pak ho v tom nechat.

Promiňte, měla jsem něco s autem, pravila záhadně.

Taky mě zlobí svíčky,” mávl rukou.

To nebyly svíčky,” odtuila.

Tak máte zavolat mechanikovi a nenechat mě čekat,” rozvíjel Koch své sentence. Zdálo se, e přítomnost poručice Adély Soukupové mu poskytuje značné potěení.

U se stalo,” usmála se. Tak co, namáhal jste mozkové závity? Dala jsem vám přece dost času, ne?”

Namáhal,” zváněl Koch. Tehdy ve čtvrtek, kdy jsem si domlouval to interview s panem Tanerem, jsem se seznámil s panem ..

Petrem Lucasem!” Skočila mu do řeči a kochala se jeho vytřetěnými zraky. Tak a teď dál. Co nejpodrobněji. Nevynechejte ádnou maličkost, moc vás o to prosím .”

Koch se omlouval. Kdybych neměl posledně tak těkou hlavu, u to dávno ze mne bylo venku. Ale Já to napravím,” sliboval.

Prosím.”

Tak ten minulý týden, ve čtvrtek, zrovna kdy jsem přijel, sháněl jsem ze veho nejdřív telefon na Tanera. V seznamu není. el jsem tedy do divadla a kdy jsem tam Tanera nezastihl, uprosil jsem vrátného u slueb ního vchodu, aby mi to Číslo dal. Zapsal jsem si je do notesu. To přece víte. Pak jsem el zpátky do hotelu. Několikrát jsem zkusil Tanerovi telefonovat, ale nikdo nezvedal sluchátko.” .

Odkud jste mu volal?” přeruila ho Adéla.

Ze svého pokoje. Navečer jsem si el sednout do haly. Potřeboval jsem se trochu rozptýlit, koukat na lidi. Moc jich tam ale nebylo. Asi tak kadou půlhodinu jsem chodil telefonovat. Z kabiny vedle recepce. A v té hale si ke mně přisedl ten Němec.*

Co chtěl?*

Říkal, e právě přijel do Prahy, je tady poprvé a potřeboval by.se jít někam pobavit. Jestli prý znám Prahu a mohu mu něco doporučit. Představil se, říkal, e je obchodník. Vedli jsme jalové řeči. O ničem. Zřejmě potřeboval to, co já. Rychleji ubít čas.u

Vy jste mu patrně vyklopil, proč jste přijel do Prahy. O Tanerovi. Ano? zpytovala Adéla svůj protějek.

Jistě. Na tom není snad nic divného. Proto jsem si na ten rozhovor také nevzpomněl, kdy jste se mě poprvé ptala. Nepokládal jsem to za důleitou věc. Koneckonců, ani teď ne.

Hodnocení důleitostí bych si ráda provedla sama, řekla svým nebezpečně sladkým tónem.

Koch pokračoval. Pak jsem el zase telefonovat, blok jsem nechal leet na stole, do kabiny jsem ho s sebou nebral. Jen jsem se podíval na číslo. Měl jsem těstí. Taner byl u doma. Domluvili jsme se na sobotu. U něho v bytě.*

Co bylo pak? Kdy jste se vrátil ke stolu?*

Nic. Lucas se hned za chvíli odporoučel. Předtím se jetě ptal, zda jsem se dovolal. Říkal, e se půjde projít. Říkáte, e vám záleí na kadé maličkosti. Tak prosím. Kdy jsem el telefonovat, nechal jsem blok otevřený. Po návratu ke stolu byly desky sklapnuty. Zdálo se mi to trochu divné, ale pak jsem tomu nevěnoval pozornost. Průvan. Mohl jsem desky zavřít také sám, bezmylenkovitě, nebo číník, který nám mezitím přinesl pití. Já jsem se na to číslo u nepotřeboval dívat. S Tanerem jsem byl domluven. Na ten vytrený kus jsem přiel a v pondělí, kdy jsem chtěl Tanerovi znovu volat. Take jsem opět musel obtěovat vrátného. Ale víc vám opravdu u neřeknu. To je vechno, co vím.* Koch zvedl sklenku se sodou a se sebezapřením usrkl.

Jetě, e jste si vzpomněl. Děkuji.* Adéla soucitně pohlédla na bublinky ve skleničce a stiskla Kochovi ruku.

Recepční byl vtělená ochota. Pan Lucas bydlí na třistadvojce. Je právě nahoře.*

Adéla zamířila k výtahu.

Od rohového stolu v hale se zvedl mladý mu v bezvadně padnoucím obleku a beze slova zamířil za Adé-

lou. Od dalího stolu vstali dalí dva hosté Jeden podsaditý s růoiícím obličejem, druhý pomení stařík s rukama jak lopaty. Oba vyli na ulici. Udělali pár kroků a zamířili do podzemních prostor hotelové garáe.

50.

Peter Lucas byl statný pětapadesátník. Postavou připomínal těkou váhu na penzi. Holá hlava jen zvýraz-ňovala býčí zátylek s narůovělými zátipky. Měl husté, srostlé obočí a blízko u sebe posazené pichlavé oči. Návtěvu zjevně neočekával. Tázavě se zadíval na příchozí dvojici, nakonec jeho pohled utkvěl na mladé eně, která si ho bez obalu prohlíela přes tlustá skla.

Pan Lucas? řekla.

Jawohl Vstal. Was wtinschen Sle? Adéla ukázala průkaz. Mám na vás několik otázek, pane Lucasi,” pokračovala obstojnou němčinou. Ani by čekala na vyzvání, usadila se pohodlně do koenkového křesla u okna. Její průvodce zůstal stát mlčky u dveří.

Nerozumím,” hlesl Lucas. Z kapsy vyndal krabičku kentek. Kouříte?”

Odmítla. Pane Lucasi, musím se vás zeptat, kde jste byl v sobotu večer a včera v tuté dobu. Co jste dělal?” Lucas si zapálil. Snail se nasadit oviální výraz, ale oči ho prozrazovaly. Těkaly nervózně od Adély ke dveřím. Tam byl výhled zatarasen ramenatou postavou. Pomalu vydechl kouř. Kdy nechcete vědět nic jiného, prosím. V sobotu jsem se projíděl večer po městě.”

Sám?”

To není dovoleno?”

Ale je. Bylo by nádherné, kdyby vám mohl někdo dosvědčit, e to bylo skutečně tak, jak vyprávíte.”

Bohuel. Jsem samotář. A navíc poprvé v Praze. Chtěl jsem si prohlédnout město v noci.”

Říkáte město? Nebo snad jeho okolí?”

Nerozumím.”

Vynasnaím se, abychom se domluvili,” řekla Adéla sarkasticky. Ozvalo se zaklepání. Do pokoje vstoupil stařík s obrovitými dlaněmi. V patách za ním mu, který s dědou před chvílí seděl dole v hale. Adéla sotva znatelně nakrčila obočí. Mu ve dveřích kývl hlavou.

Lucas zmateně pohlíel na nové příchozí. Co to má znamenat? Budu si stěovat!”

Promiňte, zapomněla jsem vás představit,” omlouvala se Adéla. Pan Lucas z Mnichova. A tohle je pan Bouček z Blatňan. Něco nám poví. Tak spuste,” vybídla penzistu. Penzista dvakrát nervózně polkl. Pak si dodal kurá. Omluvně pohleděl na Lucase a řekl: Je to ten auák. Samozřejmě, nemůu se mejlit. Je to ten samý, co stál v sobotu v noci u nás za barákem.”

Lucas nervózně zamáčkl nedopalek cigarety. Klouby, jimi svíral opěradla křesla, znatelně zbělely.

Jste si tím jist?” řekla přísně Adéla.

Podle tý barvy. A tvaru.”

V Praze jezdí jenom Jeden modrý mercedes?” zeptal se tiplavě Lucas. Zdálo se, e se mu vrací půda pod nohama. Vzápětí jí ztratil. Vy rozumíte česky?” zeptala se Adéla.

Pokynula Boučkovi. Ten se uklonil a vyel ven. Jeho průvodce také.

Adéla se s úsměvem obrátila k Lucasovi. Vdy my víme, e umíte česky. Tak, teď nám to půjde aspoň rychleji. Jak to tedy bylo doopravdy s vaím nočním výletem?”

Lucas sáhl po dalí cigaretě. Prosím, umím česky. Co na tom Pocházím ze Sudet. Tam Česky uměl kadý. To mi snad slouí ke cti, e Jsem ten jazyk nezapomněl, ne?”

Adéla rozhodně proti tomu nic neměla. Jistě. Ale raději mi řekněte, jaké krásy Prahy jste si prohlíel v sobotu večer u letitě v Blatňanech. A pravdu, pane Lucasi. Protoe my jsme si, s dovolením, vzali kousky bláta ze spodku vaeho vozu a dáme je porovnat se sloením půdy kolem Boučkova dómu. Ten spěch po návratu, aby vám v garái rychle umyli vůz, byl zbytečný. Částečky prachu najde ikovný člověk na autě i po umytí. A bohatě.”

Lucas v křesle vůčihledě mizel. Přesto se stále pokou-

el o odpor. Nevěděl jsem, e je trestné opustit Prahu. K tomu je třeba zvlátního povolení?”

Spokojeně sepjala ruce. No vidíte, tak jste tam přece byl. Vdy se dostaneme o kousek dál, jen chtít. Teď byste mi také mohl povědět, jak to bylo s tím lankem. A co ta záliba v ničení cizích notesů?”

Nic vám povídat nebudu,” řekl vztekle. Nevím co chcete. Nerozumím vám.”

Zazvonil telefon. Lucas se nadzvedl, ale Adéla mu ohleduplně naznačila, e se nemusí obtěovat. Zvedla sluchátko.

Ano? To je báječné,” zaveholila. Bylo to jasné? Výborně, děkuji.” Zavěsila. Otočila se zpět k Lucasovi. Ten napjatě vyčkával.

Kde jste byl včera večer?”

Procházel jsem se. Pěky.”

Vy si tak libujete v procházkách,” řekla závistivě Adéla. Vidíte, já na ně čas nemám. Ale přesto vám dám dobrou radu. A se zase někdy budete vracet z procházek, dejte si kromě auta vyčistit i boty. A hlavně je nenechávejte povalovat v autě.”

U je toho dost!” pokusil se Lucas o výhruný tón.

Taky si myslím,” odtuila poručice Adéla Soukupová.

V pondělí večer se někdo vloupal do bytu herce Ludvíka Tanera. Moná, e vás bude zajímat, jak spolu souvisí stopa, zanechaná v zahradě Tanerovy vily, s obuví, kterou jste nechal leet v autě. Ale to si nebudeme, pane Lucasi, prohlíet tady. Musím vás poádat, abyste mě doprovodil.”

51.

Na nedaleké věi tloukly čtyři, kdy Viktor Lázinka veel do vrat kriminální ústředny a poádal slubu u vchodu o malou laskavost.

Soudruka Soukupová? Ta má teď fofr,” dozvěděl se Viktor, ale nevzdal se. Snad, e byste jí zavolal nahoru. Řekněte, e je tady Lázinka z VÝHLEDU.” Riskoval.

Mu v uniformě, konající slubu, se nechal uprosit. Zvedl sluchátko a vytočil tři čísla domácí linky. Můete jít nahoru,” řekl po chvíli a ukázal kudy.

Viktor zaklepal na dveře. Ne mohl vejít, otevřely se zevnitř a na chodbu vyli tři mui. Vichni v civilu. Ten prostřední byl středního věku, měl holou hlavu a nepříjemně srostlé obočí. Zátylek se mu vlnil v růových pře-hybech. Nezdálo se, e by o společnost zbývajících dvou muů nějak zvlá stál.

Viktor veel. Adéla dopíjela kávu a chvatně sklízela ze stolu magnetofon.

Co je?” zeptal se místo pozdravu.

Nic,” řekla sue. Případ Taner se chýlí ke konci. První i druhé dějství. Teď u bude na řadě epilog. Posaďte se, ale nemám moc Času. Jestli mě zase chcete zvát někam na oběd,” pohlédla na hodinky a poopravila se, chci říci na svačinu …

Já vím. Vy nemáte nikdy Čas. Uděláte si ho někdy?”

Soukromě?” vyděsila se.

Třeba.”

Co mi nesete?” přela jeho neohrabaný pokus.

Přeel do úřední polohy. Mluvil jsem před chvílí telefonicky s Tanerem. V sobotu navečer, kdy u Koch odeel, mu někdo volal. Představil se právě jako Koch a ptal se na název jednoho filmu, který si prý patně poznamenal. Prý ho bylo v telefonu patně slyet, říkal Taner. Jene i přesto si Ludvík uvědomil, e to vůbec není Koch, kdo mu volá. Ten člověk toti mluvil bavorskou němčinou a Koch hovoří vídeňským dialektem. Tanerovi to nějak dolo a teď.”

Co jetě víte?” Adéla si opřela lokty o stůl a dívala se Viktorovi do očí.

Pak se jetě Tanera ptal, co dělá v nedělí. e by ho rád pozval na skleničku.”

Zase ho přeruila, jak bylo jejím zvykem. A Taner mu na to řekl, e má v neděli dopoledne tu merendu na letiti, řekl mu dokonce, kde letitě je, e bude předvádět větroně s trabantovým motorem, e poletí jako první, e ten větroň je v hangáru jen jeden, atakdále, atakdále. Máte pro mne jetě nějakou novinku?”

Vytřetil oči. Chvíli nebyl schopen vydat ze sebe hlásku. Pak řekl: Ten chlapík tady, jak ho ti dva odvádě-

li… ?

Jo.

A co je s ním.

Vcelku nic. Jakýsi Lucas. Přijel do Prahy, v sobotu si večer udělal výlet k letiti, zajímal se o jednoho větroně a protoe je zřejmě milovníkem dobrodruných kratochvílí, za dva dny hodlal navtívit Tanera oknem. Pásla se pobaveně na Viktorových otevřených ústech.

To znamená, e taky zabil Kostrounovou?”

Bohuel ne. Pro něho bohudík. V neděli mezi sedmou a osmou seděl v hotelu a nehnul se pryč ani na vteřinu. Seděl v hale. Na tohle má perfektní alibi nejméně od pěti lidí z personálu. Musím se poohlédnout po jiném vrahovi/*

Kolem Tanerovy rodiny se tedy potloukali dva?

Vypadá to tak. A toho druhého bych na téhle idli, co teď sedíte, ráda viděla co nejdřív/1 Chvíli se zamyslela a pak dodala. Taky proto, abych konečně mohla vyhovět vaemu pozvání na oběd. Nebo to bylo na večeři?”

Ted dělal Viktor, e neslyí.

Adéla vstala. Jedu jetě do divadla. Nechcete se svézt se mnou? Počkáte na mne ve voze. Nezdrím se dlouho. A pak pozvu na dnení večer já vás. Výjimečně.

52.

V kanceláři osobního oddělení Umělecké scény vládla postarí úřednice. Adélu ochotně uvítala, ani by měla tuení, co si návtěvnice bude přát. Její ochota nezmizela ani poté, kdy vylo najevo, e si obrýlená osůbka nepřila pro adresu nějakého zboňovaného hereckého idolu, ale ve věci nadmíru úřední.

Samozřejmě, hned to bude, posaďte se zatím.”

Za chvíli měla Adéla před sebou hrst tuhých kartotéč-ních lístků. Tak tady to máme,” pomohla jí úřednice v orientaci. Na cestu do zahraničí, jmenovitě do Německé spolkové republiky, si v poslední době ádali čtyři lidé. Reisér Dolínek, ten má v Mannheimu inscenovat Věc Makropulos. Potom inspicient Simon, ten dostal devizový příslib na individuální turistiku. Potom Taner, má jet do Oberhausenu jako člen naí delegace na filmový festival. Pak jetě Petr Lamberk, ná barman. Chce jet s Čedokem na gastronomickou výstavu do Frankfurtu nad Mohanem. Tak, to je vechno. Abych nezapomněla, jetě chtěl jet Pivoda s Čedokem na okruní cestu Beneluxem, tranzit je přes NSR, ale lékař mu cestování nedo-poručil.

Oředníce se odmlčela. Očekávala jetě nějaké otázky.

Děkuji, to je ve, řekla Adéla a skutečně u nic nechtěla. Kdy se vrátila k autu, vyhlíela nadmíru spokojeně. Sedla za volant a ne zasunula jedničku, podívala se zkoumavě na Viktora. Vy přece umíte vařit dobrou kávu, viďte? Dnes večer se u Tanero sejde mení společnost a vypadá to, e hosté zůstanou dlouho vzhůru. Bude je potřeba udrovat ve svěím stavu. A vy to se svými smráky dokáete. Tak přijdete?

Co to na mne zase ije?  Úpěl v duchu Viktor, ale nezbylo mu ne přisvědčit.

Tak fajn,” řekla a rozjela se.

53.

Adéla drela zamyleně v ruce zelený cestovní pas se spolkovou orlicí a převracela stránky. Za chvíli veel do kanceláře mu, který při návtěvě v Lucasově hotelovém pokoji pohrdl idlí a raději zůstal stát u dveří. Teď se posadil.

Tak co?” zeptala se napjatě.

Kývl hlavou. Souhlasí. Jiný Lucas to nemůe být. Jetě jsme to jednou ověřili.”

Fajn,” řekla Adéla a stiskla tlačítko na stole. Přiveďte ho!” řekla mui, který se objevil ve dveřích.

Kdy Lucas vstoupil do místnosti, Adéla ho vybídla, aby se posadil. Nabídla mu cigaretu. Podívala se na mue, který jí před chvílí přinesl informace. Seděl u okna a zdálo se, e ho zajímá, co se děje na ulici. Nepatrně kývl hlavou.

Tak začneme,” řekla Adéla. Nejdříve se ale vrátíme do minulosti. Zajímalo by mě vyprávění o Rettenu. A taky o profesoru Tanerovi. Doufám, e nic nenamítáte, pane nadporučíku! “

Pak stiskla knoflík připraveného magnetofonu.

54.

Petr Luká il s rodiči v Chebu. Mladý chlapec se liil od svých vrstevníků jen tím, e jeho matka byla rodilá Němka a také smůlou, e jeho český otec byl nesmírný slaboch. Hlavou rodiny byla Gertruda Lukáová, okázale milující dirndl, jódlování a nade ve Konráda Henleina a Adolfa Hitlera. Kdy dolo k Mnichovu, dostoupilo Gertrudino rodinné panování vrcholu. Manel přistoupil na vechny eniny rozmary i přání, jen aby měl doma pokoj. Pojem vlastenectví a národní hrdosti z jeho sul-covité duičky za ta léta manelství dávno vymizel. A Petr byl mámin mazlíček. Kdy po záboru četí usedlíci ustupovali s nejnutnějími svrky do vnitrozemí. Lukáovi zůstali. Zato nemohli chybět v první řadě palírů při vítání wehrmachtu. Vedle Gertrudy, nyní ji Lucaso-vé, stál na chodníku i její syn. Peter Lucas. Ruku zdvi-

enu k pozdravu, oči vytřetěny v Hysterické extázi. Ein Volk, ein Reich, ein Fuhrer!

Ale říe potřebovala potravu pro děla. Panskou rasu, která ukáe Slovanům, kdo Je pánem Evropy. Mladý medik Peter Lucas oblékl vojenské sukno a pln nadení, doprovázen astným úsměvem matky, odeel do důstojnické koly. Tak dalece ale zase matčina fanatičnost nesahala, aby Jásala radostí, kdyby Jí syn padl. Na přímluvu krajského vedoucího NSDAP se Lucas brzy po vyřazení uchytil na městském velitelství v Rettenu. Kdy po Čase povýil, stal se velitelem věznice.

Jednoho dne přivezli do Rettenu profesora Tanera. Měl podlomené zdraví, zdálo se, e u Jen odevzdaně čeká na smrt. Nic Jiného mu u ivot nemohl poskytnout. Uhodit Tanera znamenalo zabít ho první ranou. Lucas něco takového povaoval za zbytečnou námahu. A si děda v klidu počká na soud a na sekyru … pár týdnů v cele smrti a hotovo. Pak tiskopis pozůstalým. Urna s hromádkou popele. Zaplate výdaje, spojené se zpopelněním …

V cele s Tanerem byl mladý Cech. Také z Prahy, Třa-sořitka, která za kus chleba či hlt tuřínové břečky byla ochotna poslouit svým věznitelům Jakoukoliv pínou. Do Rettenu se dostal za melinu s potravinovými lístky a pár měsíců u tady čekal na soud.

Jednoho dne se Lucas hrabal v Tanerově spisu, který měl připravit pro soud. Uspíit cestu za smrti.

Taner… Peter Lucas se rozpomněl na lepí léta, kdy míval před očima Jen lékařské knihy a o Mein Kampfu měl Jen mlhová tueni. Ten člověk byl přece kapacitou v oboru genetiky, povídalo se dokonce, e se zabýval monostmi transplantace lidských orgánů a léčbou zhoubných nádorů.

Lucas věděl, e válka Je prohraná. U musel pomalu pomýlet na to, co bude, a padne Berlín. Nebyl Jetě tak stár. Na nějaký čas sice svlékne uniformu, ale tu dobu vhodně doplní studiem medicíny, kterou k vůli válce přeruil. Vítězové přece budou milosrdní, rytířtí Američané Jistě uznají kvality poraeného protivníka Proč by Lucas nemohl vyuil znalostí starého profesora, jeho dny jsou beztak sečteny? Ten člověk bude mít v hlavě určitě něco, co by se dalo později dobře vyuít. A taky zpeněit.

Lucas si zavolal Tanerova spoluvězně. Du, řekl mu

oviálně, a přijde na řadu, promluvím se soudcem, aby byl mírnějí.” Vězeň se chtěl vrhnout Lucasovi k nohám. Potřebuji jen, abys v cele občas zavedl s Tanerem hovor na jeho práci. Platí?”

Lucas si byl vědom, e při přímém výslechu nedostane ze starce ani slovo. A velitel by se mohl rozčílit a jedna rána by mohla sondergerichtu uetřit práci. Ale co z toho bude mít pak Lucas za uitek?

50.

Tak povídej,” řekl Lucas a nabídl vězni cigaretu.

ifTen člověk Je génius nebo blázen,” řekl vězeň. Říkal mi, e rozřeil problém léčení rakoviny. Dělal prý na tom léta a k výsledku se dostal těsně předtím, ne pro něho přilo gestapo.”

Lucas zpozorněl. Dál!”

Celé řeení, formulky a vzorec látky, která se má vstřikovat u malým dětem Jako očkovací preparát, napsal prý na papír a pečlivě schoval. Ze se s tím musí počkat, a bude po válce, aby se objev nedostal do ruky, s prominutím, faistům.”

V tom okamiku na střee věznice zaječela siréna, ohlaující nálet spojeneckých letadel. Lucasovi ale v té chvíli bylo vechno Jedno. Mluv! Kde to ten chlap má? Nebo to z vás obou vytluču, e nevstanete!”

Vězeň bojácně vyhrkl: Povídal, e ten vzorec schoval doma v bytě do …

Nedořekl.

Vzduchem prolétl pronikavý svist! Připomínal tón chvějíc! se píaly varhan. Ve zlomku vteřiny přeel do burácivého forte. Lucas se instinktivně vrhl pod stůl. Vězeň zůstal stát uprostřed místnosti. Strach Jej tak ochromil, e nebyl schopen nej meního pohybu.

Poslední, na co se Lucas pamatoval, byl okamik, Kdy se stěny místnosti rozestoupily jako domek z karet, zničený pouhým fouknutím. Vude byla najednou tma a ohluující rachot. Vzduchem létaly kusy zdiva jako peří.

57.

Lucas poádal Jetě o cigaretu. Adéla mu nabídla. Jméno toho vězně si u nepamatuji. Kdy Jsem se probral z bezvědomí, byl pryč. Leel Jsem uprostřed trosek, měl Jsem zlámanou klíční kost n rozbitou hlavu. Postavil jsem se na nohy a uviděl celou spou. Věznice byla prakticky zničena bombami. Byl to zázrak, e moje kancelář byla demolována Jen vlivem tlakové vlny. Na dvoře byly krátery, vude mrtví strání, skoro vichni vězfil přili o ivot. Vrata a část zdi úplně zmizely. Byl to Jeden z ne]stranějích náletů, co jsem zail. Postieno bylo celé město. Z vězeňského personálu Jsme zůstali naivu len čtyři.**

Taner zahynul při náletu?’* zeptala se Adéla.

Přikývl Jeho tělo jsme bezpečně Identifikovali.**

A ten vá důvěrník? dodala pohrdlivě.

Nevím. Mrtvolu jsme nenali.*’

Pohlédla na něho úkosem. Co bylo po válce?**

Nic. Američané mě brzy propustili ze zajetí. Dostudoval jsem. U Jen farmacii. Začal Jsem prodávat aspiriny.”

Já vás doplním,** řekl zvolna mu, sedící u okna. Nebo chcete snad sám vyprávět o vaich stycích s Geh-lenovou centrálou?**

Lucas se zachvěl. To Je nějaký omyl,** řekl nepřesvědčivě.

Opravdu?” řekl civilista u okna. Tak dávejte pozor.

Lékárník a váený občan Peter Lucas si po létech začal uvědomovat, e ho Jedna bomba v nepravý čas připravila o daleko blahobytnějí časy. Vzpomínal na Tanera a hlavně na to, co mu sdělila volavka, nasazená v cele. Jednou se ve společnosti trochu napil a dal celý příběh k lepímu. A zanedlouho ho navtívil pán, který se vůbec netajil tím, e pracuje v Gehlenových slubách. Tanerova osoba ho náramně zajímala. On toti Tanerův obor úzce souvisel s bakteriemi a taková Jedna bomba nemusí obsahovat vdycky Jen třaskavou nálo. Koneckonců, tohle vám asi vysvětlovat nemusím. A zisk takového převratného objevu by toti nemusel být přínosem Jen zdravotnickému, ale také zbrojnímu průmyslu. Ani nevíme, co se z Jednoho vzorce dá vechno odvodit. A tak byl pan Lucas Jednoho dne odvezen na návtěvu do takové nenápadné vily v Jetě nenápadnějím městečku. Jistí pánové, Jeden s titulem plukovníka a druhý s doktorskou hodností, mu dali najevo, e by velmi uvítali, kdyby se vypravil do Prahy. Tak nějak to asi bylo, e?”

Lucas zesinal. Mlčel.

Mu u okna vstal a podal Adéle ruku. Ta stlačila zvonek na stole a přivolala stráného.

Odvést!” řekla tie.

56.

Viktor dorazil k Tanerově vile podle úmluvy Na město u začínala padat tma. Několik metrů od vilky stála cestářská maringotka, silnici napříč vroubil čerstvě vykopaný příkop, před opravovaným úsekem byly rozmístěny varovné dopravní značky Včera tady Jetě nic nebylo, podivil se Viktor. Jeden z dělníků seděl na schůdcích maringotky a prohlíel si ho. Kdy Viktor míjel

bachratý vůz, dělník rychle přivřel dveře, aby neviděl dovnitř. Rozbitá výplň okna, jím se Lucas pokouel o návtěvu, byla ji spravena.

Adéla otevřela. Divíte se, jak komunál pracuje rychle? Kdepak, kumtýři nemají u sklenářů protekci. To já jsem se krápet přimluvila, aby do haly netáhlo, kdy přijde návtěva.” Usmála se. Pojďte dál!” V hale se otočila a dodala. Nebojte se, ten, kterého jetě čekáme, přijde spořádaně dveřmi. Dokonce bude mít vlastní klíč.”

Vlastní klíč? Tak tedy Taner? To není moné. Ale jak v tom hraje ten Lucas a jeho vloupání?

V hale seděli staří známí. Novák a Huček, přátelsky se na Viktora zazubili. Kromě nich tam byli jetě dalí dva chlapíci, které Viktor neznal, jeden z nich drel v ruce kapesní vysílačku. Chvílemi byl slyet praskot z éteru. V křesle uprostřed haly seděl Ludvík Taner.

Viktorovi se ulevilo. Taner nevypadal na to, e by ho Adéla právě zatýkala. Spí naopak Pokynul přátelsky Viktorovi na pozdrav a bloudil očima po místnosti, aby nael pro něho jetě nějakou idli.

Adéla pohlédla na hodinky, je čas udělat si černou hodinku,” pravila záhadně a otočila vypínačem. Soumrak u venku zhoustl v noc. Tma v pokoji byla černá a neproniknutelná.

Odněkud z rohu byl jen slyet um z vysílačky.

Jak to tedy bylo s tím Lucasem?” ozvalo se ze tmy.

byl to Viktorův hlas.

Lucasovi přála v Praze náhoda,” Řekla Adéla tie. Převtělila se do podoby Dietricha Kocha. Oba měli v hotelu dlouhou chvíli a tak mu Koch začal vykládat o Tanerovi. Kdy dělal s hercem rozhovor, ptal se i na jeho soukromí, dověděl se tak i o osudu Tanerova otce. I tohle vyprávěl Koch Lucasovi a ten se rychle dovtípil. Kdy el Koch telefonovat, vytrhl mu z bloku, který nechal na stole, kus listu, na něm měl novinář poznamenáno hercovo telefonní číslo. Nemusel mít strach, e mu na to Koch přijde. Ten byl toti trochu přiopilý z martini a Lucas si byl jist, e za hodinu u nebude vědět, e s někým vůbec seděl u stolu. Proto se také hned odporoučel …”

Ale proč ten list trhal?” Opět to byl Viktor.

Počítal s tím, e při vloupání do vily ten útrek někde pohodí, aby zmátl stopy a nasměroval pátrání ke Kochovi. Jene pak Lucas přiel na to, e celá věc nebude tak Jednoduchá. Herec neije ve vile sám. A Lucas po-potřebuje mít při vloupání dost Času. Musí se po vile pořádně porozhlédnout, vdy vlastně neví, kde vědcovy zápisky mohou být. Vězeň  konfident přece nestačil Lucase informovat a do konce. Kdy Lucas v sobotu zjistil, e se u Koch vrátil z interview do hotelu, vzal telefon, představil se Kochovým Jménem a ikovně vyzvěděl, kde se bude Taner v neděli nacházet. Na letiti. Těsně poté potkal Lucas nečekaně svého někdejího vězně  konfidenta z Rettenu. A začal panikařit. Vcelku správně se domníval, e není asi sám, kdo má zálusk na vědcovo tajemství. Proto riskoval. Vydal se Jetě v noci na letitě. Stačilo Jen naříznout lanko. Lucas počítal s tím, e větroň sice havaruje, ale hned po startu. Take se vlastně moc nestane a vechno skončí několikadenním pobytem pilota v nemocnici. Pak by si vymyslel Jetě nějaký trik na Kostrounovou. Sám Jetě nevěděl Jaký. Chtěl dosáhnout toho, aby oba obyvatelé vilky na čas zmizeli. Jene  kdy se domníval, e odstranil Tanera, najednou zjistil, e u Kostrounové ho u někdo předběhl. Tuil, kdo to asi mohl být. 2e se atentát na letiti nepovedl, věděl. Taner hrál večer premiéru. Ale druhý den ho spletla mylná informace v novinách. Ta zprávička, e Taner je s nervovým otřesem v nemocnici. Vida, řekl si Lucas, jeden ve pitále, druhá mrtvá. A vypravil se s klidem v pondělí večer do vily. Jene nevěděl, e noviny se mýlily a Taner v nemocnici není. Straně se divil, e byl vyplaen zrovna, kdy se chystal vniknout oknem do haly.

Jak se dostal na letitě? zeptal se nedočkavě Viktor.

Domníval se, e má vechno dobře promyleno, ale dopustil se zásadní chyby. Vyjel vlastním vozem. Kdyby si vzal taxíka, nebo jel autobusem, nevím, kde bychom dnes s pátráním byli. Dostat se na letitě nebyl problém. Prostor není oplocen a vechno leí na starém vrátném. Jene ten se nám později přiznal, e si v noci občas schrupne. A hangár se přes noc nezavírá. Stačilo zaparkovat vůz, přejít louku k hangáru, otevřít vrata, naříznout lanko a zase klidně odejít. Jene tady se stalo malé nedopatření. Lucas vytrousil z kapsy, zřejmě kdy tahal kombinačky, list, který vytrhl z Kochova bloku. A navíc  nepočítal s nespavostí jednoho penzisty, který nesnáí kouř. Mechanoskopická expertíza nám uká-

ala, e kombinačky, které měl v braně na nářadí v autě, jsou totoné s nástrojem, kterým bylo natípnuto lanko větroně. A pak ty boty. Lucas se vloupá do vily, rozryje celý záhon podrákami s naprosto netypickým vzorkem a pak nechá boty válet v autě. Zřejmě nás podceňoval, ale přepočítal se. Opatrnějí byl jedině v maličkosti. K vile u nejel mercedeskou, ale tramvají. Na zpáteční cestě se díky Tanerově návratu pořádně zapotil. Sprint v jeho věku, to není med. U konečné si chytil taxíka a rychle zmizel. Jene my si toho taxíkáře nali. Lucas se nechal dovézt na Václavské náměstí; Aspoň é ne a k hotelu. Ale celkově to byl břídil. V hotelovém pokoji si pak celou situaci zrekapituloval a zjistil, e bude asi nejlépe, kdy se co nejrychleji vrátí domů. Zcela logicky soudil, e vila bude po pokusu vloupání asi hlídána, take .

Mu s vysílačkou přeruil Adélino vyprávění.

U jde, řekl lakonicky.

Klid, nikdo se ani nehne, rozkázala. Bohouku nahoru! Novák k vypínači!

Viktora Lázinku začalo nepříjemně mrazit v zádech. Zřetelně slyel, jak Taner nedaleko něho křečovitě polyká. Náhle se zvenku ozvaly opatrné kroky. Někdo přicházel po cestičce, vedoucí od zahradní branky ke vchodu do haly.

Bylo slyet, jak v zámku skřípe klíč. V tom tichu zněl jeho zvuk jako rachot kulometu.

Dveře se tie otevřely.

Viktor strnul. Byl si vědom, e do místnosti vstoupil vrah.

Návtěvník za sebou opatrně zavřel.

Viktor počítal v duchu kroky.

Jeden, dva, tři, čtyři, pět,..

Ticho. Jen namáhavý a supící dech. Pak se ozvalo lehké zaustění látky, jak neznámý sahal do kapsy.

V té chvíli si bezděky dal Viktor ruku před oči. Místnost zalil oslnivý záblesk ostrého světlometu. Směřoval dolů od zábradlí v prvním patře.

Kuel světla ozářil muskou postavu, stojící překvapeně uprostřed haly. Noční host drel v ruce kapesní svítilnu.

Nehýbejte se a zvedněte ruce! řekla Adéla.

Mu váhavě poslechl.

Můete rozsvítit, pravila Adéla o poznání vlídnějím

hlasem. Nadstrámistr Novák otočil vypínačem. Viktor si viml, e tak učinil levou rukou. V pravici třímal pistoli.

Otočte se,” řekla poručice Soukupová. Kdy se tak stalo, káravě dodala: Tak tenhle koktejl jste si namíchal patně!”

Petr Lamberk svěsil rezignovaně hlavu.

59.

Viktor Lázinka seděl s Adélou v příjemném prostředí útulné vinárničky. Nevtíravá hudba z magnetofonu byla vhodným doplňkem k perlivému pálavskému vínu.

Přiukli si.

Hořím zvědavostí,” řekl Viktor a poloil sklenku.

Adéla ho dlouho nenapínala.

Lamberk se stal vrahem z paniky. Nebyl připraven na to, aby zabíjel. Jedině strach ho donutil. On byl toti vdycky zbabělec. U za války. Kdy ho přivezli do Rettenu. ádný odbojář, vlastenec. Malý človíček, chtějící zbohatnout na melině s potravinovými lístky. Němci neměli pochopení ani pro tento druh podnikání a jednodue Lamberka zavřeli. A tak se řadový číník z praské hospody dostal do Rettenu, kde čekal na soud v jedné cele s profesorem Tanerem. Ten se domníval, e má před sebou čestného člověka, který má navíc anci na přeití. Proto mu svěřil své tajemství. V kostce řekl Lamberkovi asi toto: Já nepřeiji, ale ty se vrátí. Nikdo neví, kde jsou poznámky s výsledným vzorcem ukryty. Ani jsem neměl čas to nikomu sdělit. Zastrčil jsem je do výplně mezi rámem a obrazem, který visel na stěně. Po válce na to upozorní přísluné orgány, prokáe tím vědě nesmírnou slubu.”

Viktor dychtivě naslouchal. Co se stalo potom?”

Lamberk, aby si zachránil krk, chtěl vechno vysypat

Lucasovi, ale v poslední chvíli, Jetě ne mu stačil označit úkryt, přiel spojenecký nálet. Budova vzala za své a Lamberkovi se podařilo utéci. Taner zahynul v cele, Lucas byl jen zraněn. Lamberk si někde opatřil civilní aty a potloukal se Německem a do příchodu Američanů. Pak pracoval jako číník v důstojnickém kasinu, za nějaký čas se vrátil domů. Dlouho si tady nepobyl. Měl známosti, uměl řeči a tak se mu podařilo sehnat místo stewarda na zaoceánské lodi. Jezdil tak skoro patnáct let, měl se vcelku dobře, ale pak se zase dostal do maléru. Machinace s penězi. Defraudace trby. Ale Lamberk má opět těstí. Vechno se mu podařilo urovnat, za-retuovat. ádný soud se nekonal, nepoctivost zaplatil jen ztrátou místa.”

A Lamberk se vrací domů ..větil Viktor.

Zcela správně. Uchytí se v druhořadé hospodě, ale to je mu samozřejmě málo. Po nějakém čase se mu naskytne místo barmana v divadle a tok se toho chytá. Je to Jeho naděje, malý, ale odrazový můstek k lepím časům.”

A na scénu přichází Taner mladí.”

Lamberk najednou zjistí, e Jedním z herců je syn člověka, který mu ve vězeňské cele svěřil důleité tajemství. Několika nenápadnými rozhovory s Ludvíkem zjistil, e záleitost se starým Tanerem asi nebude utopie. Taner byl přece světovou kapacitou. A pravděpodobně něco skutečně objevil. To něco si Lamberk hbitě promítl do vidiny peněz, tučné provize za prodej formulky někde v zahraničí. Začne tedy plánovat. Nejdříve si musí zajistit, jak se dostat ven za hranice. Jeho někdejí hříchy jsou dávno amnestovány, na pracoviti má dobrou pověst. Přihlásí se tedy na zájezd s Čedokem do Frankfurtu nad Mohanem. Vyjde to. Teď se ale jetě zmocnit Tanerových poznámek. Jene Lamberk potřebuje toté, co Lucas. Čas. Starý Taner sice hovořil ve vězení o obraze, ale blíe jej neurčil. A za ta léta mohl mla dý Taner nebo jeho sestra pověsit obraz někam jinam. Lamberk tedy uvauje stejně jako Lucas. Potřebuje oba dva, Tanera i Kostrounovou, dostat na čas pryč. Jene vechno uspíila zase náhoda. Při náhodné návtěvě v hotelu Terminus, kam občas chodíval na skleničku k barmanovi, svému dobrému známému, najednou spatří známou tvář. Lucase. Dlouhá léta si myslel, e je mrtev a teď ho najednou potká v Praze. Lamberk rychle

zmizí, netuí, e si ho Lucas viml Jako on Jeho. Lamberk uvauje: Lucas nepřijel do Prahy na výlet, k vůli Laterně magice by tak neriskoval. Nemohl vědět, jestli je zdejím úřadům známa jeho minulost. Kdy takhle riskuje, má to jediný důvod. Lucas přijel pro Tanerův vzorec! Lamberkovl tedy hrozí nebezpečí z prodlení. Co teď? Udat Lucase? Moc by si nepomohl, Lucas by jistě nemlčel. Vybere si tedy nedělní premiéru. Při ní chce uskutečnit dalí část plánu. Spěchá. Nemůe čekat. Ví, e při premiéře vládne v divadle vdycky zmatek a to mu hraje do ruky. Obstará si olověný cukr, chci říci octan olovnatý. Zjistí, jaké mnoství je potřeba ke smrtelné dávce a podle toho měří. Chce nasypat Kostrounové do nápoje jen tolik, kolik postačí k pěkné otravě a k hospitalizaci. Ví, e Kostrounová před představením a během něj ráda konzumuje sladký bols. A octan olovnatý chutná sladce.

Jak to, proboha, provedl? přeruil Viktor Adélu.

U jsem u toho. Kdy představení začalo, seel Lamberk po schodech do zákulisí. Spolu s ostatními sleduje děj. Chytře si stoupne a docela dozadu, na jeden ze schůdků. Aby prý dobře viděl. Za ním u nikdo není. Předem si přečetl text hry. Vypůjčil si jej v knihovně.

V třináctém výstupu prvního dějství má být Dorotka stále na scéně. Ve třináctém jde o dialog s Rosavou, ve čtrnáctém je na scéně jen sbor lesních panen, které zpívají, e jasná je noc, jdem na pomoc, atakdále. Text předepisuje, e na jeviti má být i vanda, kráčející do světa a Dorotka, asnoucí nad zjevením panen. Rosava tam má stát s pravicí v dáli napnutou, mezitím padne zvolna opona.” A mezi těmito dvěma výstupy se docela setmí, točna přisune do popředí místo stavení hajného Trnky romantickou lesní krajinu a poslední obraz se odehrává také takřka ve tmě. Jen několik reflektorů ozařu-je tančící panny. Jene reisér Dolínek udělal v posledním výstupu změnu. Na scénu poslal jen ty divoenky a jejich paní. Bez vandy a bez Dorotky. Prý ty zpěvánky jsou určeny obecenstvu, ti dva zamilovaní nemusí zatím nic vědět. Vyloil si Tyla po svém.

A tohle Lamberk nevěděli podotkl Viktor.

Nevěděl. Spočítal si, e v okamiku, kdy se scéna zatmí, to znamená mezi třináctým a Čtrnáctým výstupem, klidně vyběhne nahoru, vejde do atny, nasype do láhve jed a zase se vrátí odkud přiel. Na poslední schod. Za

Jevitě. Jene Dorotka, chci říci Kostrounová, opustila jevitě ve stejném okamiku. Hraje pak a v pátém výstupu druhého dějství. la nahoru do atny a nic netuila. Tam překvapí Lamberka, který zrovna drí v ruce krabičku s jedem a odsypává do láhve potřebnou dávku. Lamberk propadl panice. Kdy Kostrounovou neuml-čí, je s ním konec. V láhvi se najde jed a on byl přistien při činu. Vezme do ruky první věc, kterou má po ruce. Shodou okolností je to právě těký mosazný svícen. Rozmáchne se. Udeří ví silou. Kostrounová padne na zem, nestačí ani vykřiknout. Lamberk poloí svícen, krabičku s jedem si dá klidně do kapsy, vyjde na chodbu a rychle seběhne zpátky do zákulisí. Tam právě končí první dějství, vechno tone ve tmě. Spadne opona, technici rozsvítí, Lamberk stojí na posledním stupni schoditě a na vechny strany-hlasitě pokřikuje, jak se mu představení líbí, zejména závěr dějství.

Co dělal pak?

Stál dole do té doby, ne byla jeho obě objevena. Nečekal dlouho. Jed měl stále při sobě, ale starosti si nedělal. Kostrounová byla zabita svícnem, kdo by se tedy pídil po jedu? Počkal a do chvíle, kdy jsem ho vyslýchala, pak se el převléknout, odeel a krabičku hodil s lehkým srdcem někam do kanálu.

A duel Lamberk kontra Lucas?

Lamberk si byl vědom, e mu Lucas stojí v cestě. Jene neplánovaná vrada trochu naruila jeho uvaovací schopnosti. Druhý den si přečetl v novinách, e Taner je v nemocnici. Rozhodne se, e bude riskovat. Je rád, e u nemusí na Tanera vymýlet nějaké nástrahy jako Lucas. Chce se vloupat do vily. Jo nejvyí čas, říká si.

Opatřil si klíč. Za tu dobu, po kterou pracoval v divadle, nebyl problém během některého představení vniknout do atny, sáhnout Tuneroví clo kapsy a otisknout klíč do mýdla nebo do vosku. Vozme v pondělí auto a jede směrem k Tenrovi. Je ale rozruený, nedává pozor, pospíchá. Na kostkách v podolské zatáčce dostane smyk a končí tam, kam chtěl dostat jiné  v nemocnici. Jinak mohlo dojít k tragikomické situaci: Lamberk a Lucas by se po letech setkali tváří v tvář u Tanera v rolích bytových lupičů.

Vy jste hned myslela na Lamberka?

Zavrtěla hlavou. Tak rychle to jde jen v detektivkách. Dlouho jsme uvaovali. Postupně bylo třeba vylou-

čit podezřelé osoby, které nebyly ničím víc ne Jenom podezřelými.

Architekta Uhlíka. Byl prokazatelně na chatě, kde čekal na Kostrounovou. Sousedé z vedlejí chaty byli u něho ve srubu na návtěvě a do osmi hodin. Pak se teprve vraceli do Prahy. To u byla Kostrounová mrtvá.

Reiséra Dolínka. Tam nebyly problémy. Seděl ve své lói. Dozadu za jevitě přiel, a kdy nastal zmatek.

Loukotkovou. Ta vradit nemohla. Není silačka a je malé postavy. Při ráně svícnem by si musela stoupnout na idli. Kroupu. Seznámil se s Loukotkovou v neděli na letiti. Večer byl s kamarády v kině. Od půl esté do osmi. U divadla se objevil a v pondělí. Měl tam rande s Karlou. Inspicienta imona jsme si nechali v rezervě. Objevil mrtvou, měl tedy teoretickou monost zločin spáchat. Ale u něho nám chyběl motiv.

Nabízela se jasná spojitost mezi letitěm a divadlem. Pomohl nám objev staříka, který viděl v sobotu v noci auto se západoněmeckou značkou u letitě.

Pak jsme měli na muce Dietera Kocha. Ale ten se ukázal jako nekodný ctitel dobrého moku. Na kritickou dobu měl alibi.

Lamberka jsme samozřejmě podezřívali také. Od chvíle, kdy jsme věděli, e na svícnu nebyly vůbec ádné otisky. Poloili jsme si otázku, kdo mohl chodit po divadle v rukavicích, ani by se to někomu zdálo divné. Nevinným dotazem u několika zaměstnanců divadla jsme zjistili, e Lamberk umývá pinavé sklenice v gumových rukavicích. Takové dostanete v kadé drogerii. Na tom by nebylo nic zvlátního. Jene, kdy mí nadstrámistři potom ty rukavice v klubu hledali, nic nenali. Odkdy si nosí číníci gumové rukavice domů? Proč? Samozřejmě, nali jsme je. U něj ve skříni. Doma. Pečlivě umyté. Jene Lamberk zapomněl, e existují přístroje, které objeví sebenepatrnějí mikroskopickou částečku krve i na umytých gumových rukavicích. Také ji objevily. Na rukavicích byla krev stejné skupiny jako měla Kostrounová. Lamberk má zcela odlinou skupinu, nemůe se vymlouvat, e se řízl.*

Viktor hleděl na svůj protějek se stále větím obdivem.

Adéla pokračovala. Zjistili jsme si, co bylo s Lam-berkem za války. To u jsme věděli podrobnosti o Tanerově otci a také jsme měli Lucase. Začalo nám svítat,

kam to vechno směřuje. Navíc si Lambert ádal o cestu na Západ Pak jsem jetě volalo nemocnici, kde byl Lamberk po havárii hospitalizován. Řekli mi, e ho pustili domů na revers. Prý si to tvrdoíjně vyádal. Čekala jsem to. Čas ho tlačil ke zdi. Strach z Lucase. Obavy z prozrazení. Nevěděl, e Lucas Je u v chládku. Lamberk utíká z nemocnice, aby večer mohl do vily. A za dva dny odjídí jeho zájezd… Tak jsem si dovolila poněkud efektní zásah u Tanera ve vile, abych mu hned na místě dokázala i motiv vrady. Doufám, e se nezlobíte.”

Adéla skončila Viktor jí nalil novou sklenku. Usmála se. Zdálo se mu, e tentokrát Je to úsměv mimo činnou slubu. Pak pomalu řekl: Obávám se, e vechna snaha Lucase i Lamberka, ten atentát na letiti, vrada v divadle a dva pokusy o loupe, vechno bylo zcela zbytečné. Poznámky profesora Tanera se nenaly, e?”

Jak to víte?” Jednou za čas bylo překvapena ona.

Slavíček. Kameničky. Krajinka. Visela v halo před lety. Jetě za války Kdy zatýkali Tanera A teď u tam není.” Měl před očima obrázek z universitní knihovny, publikací se snímkem vědce, za ním visí na stěně velký obraz.

Ano,” řekla Adéla. Ten Slavíček byl kopie, vcelku bezcenná věc. Před lety se ve vile gruntovalo, kupoval se nový nábytek a Kostrounová vechno nepotřebné haraburdí spálila na zahradě. Také ten obraz. I s rámem.”

Teď tam visí Spála. Kytice,” poznamenal Viktor a přivolal vrchního.

Nad městečkem se válela mlha. Pohltila i jeatou anténu na střee nenápadné vilky. V prostorné místnosti seděl za stolem vrásčitý mu a nervózně poklepával prsty o opěradlo idle.

Něco nového z Prahy, doktore?”

Mu se slámovými vlasy rozpačitě pokrčil rameny.

Vůbec nic, pane plukovníku. Úplně se odmlčel.”

Obávám se,” řekl mu za stolem řezavým hlasem, e teta u ádnou brouenou vázu k narozeninám nedostane.”

Doktor uctivě mlčel.

Vrásčitý stařec bouchl pěstí do stolu. Byl to břídil,” pravil vztekle. Nevěděl, e toté moná ve stejnou chvíli konstatuje stovky kilometrů odtud v malé praské vinárně půvabná, mladá ena 8 velkými brýlemi.

61.

Divadlo bylo plné. Světla potemněla, dirigent byl připraven k předehře. V orchestřiti svítilo červené světélko. Viktor se podíval na hodinky. U měli začít,” řekl s obavami. Adéla Soukupová se na něj pohorené otočila:

Pstl”

Dirigent stále vyčkával. Bylo u osm minut po stanoveném začátku. Viktor vyskočil z křesla, prodral se řadou neochotně vstávajících diváků a hnal se k plechovým dveřím, vedoucím do zákulisí.

Adéla zatím zamyleně cucala pralinky.

Viktor byl za chvíli zpátky.

Taner píchl cestou pneumatiku a volal z budky, e se trochu opozdí, aby pozdreli začátek,” řekla Adéla.

Jeímarjá, Jak to víte?”

Neměl Jste přijít pozdě na schůzku. Procházela Jsem se kolem divadla a u zadního vchodu Jsem potkala reiséra Dollnka. Stál na chodníku a vyhlíel Tanera. Byl tak laskav a řekl mi, proč tam stojí,” řekla s ledovým klidem a nabídla Viktorovi pralinku.

V té chvíli se před dirigentem rozsvítilo zelené světlo. Taner zřejmě dorazil. Orchestr spustil. Začala opoděná premiéra národní báchorky Josefa Kajetána Tyla.

Konec