Zakrcená sí - Philippe Ganier-Raymond

PŘEDEHRA

Lauwers si přitáhl kolem sebe silnou houní, kterou mu půjčila paní Tellerová, a

vyhrnul si límec zimníku. Bylo mrazivo, kolem nuly. Jen konečky jeho zkřehlých prstů a obličej zůstávaly nechráněny proti chladu. Otevřel černou krabici s radiostanicí, zasunul přípojky, nasadil si sluchátka a hledal spojeni. Ručička se chvěla na nepatrném bílém ukazateli, jako by ji také roztřásla zima. Asi po pěti minutách se

ustálila a ve sluchátkách zaznívalo plynulé hvízdáni.

Hubertus Gerardus Lauwers-pro britskou tajnou slubu značka RLS pak začal

vyukávat, jeho palec a prostředník byly jako přilepeny k malému bakelitovému

knoflíku.

Vdy ho naplňovalo údivem, e s tak malým, jednoduchým přístrojem, téměř hračkou,

se dokáe tak rychle spojit s Londýnem. A jako nad zázrakem asl, kdy Londýn

odpovídal pravidelnými, rytmickými skupinami morseovky.

Za jeho zády se náhle otevřely dveře a spolu s Tellerem vniklo do místnosti trochu

vlhkého větru, který fičel haagskými ulicemi. Lauwers nevěděl téměř nic o něm ani o jeho milé a krásné eně. Jen to, e oba patří k holandskému odboji. Před měsícem mu dali k dispozici tuto místnost svého bytu. Teller se nabídl, e při vysílání bude střeit okolí. Lauwers souhlasil.

Teller zavřel za sebou dveře. Velký, vzpřímený zůstal u nich stát a beze slova se

díval, jak Lauwers pracuje Ten pokračoval ve vysílání svého kódu, lampa je čistá” a bez otočení se zeptal: Jak to venku vypadá?”

Klid, řekl Teller. Jako obvykle.” ádný zaměřovač?

Nepozoroval jsem. Na to teď pouívají soukromých nákladních vozů. Člověk nikdy

neví.

Nějaké vojákv jsi také neviděI?”

Jo, dole na Fahrenheitstraat jich je několik s vozem. Zbraně nemají. TI jsou tam

určitě kvůli něčemu jinému…

Lauwers náhle přestal vysílat. Dvěma prudkými pohyby vypojil přípojky a sňal

sluchátka. Pak se obrátil k Tellerovi a téměř zlostně mu řekl:

5

,Jak si můe myslet, e jsou tam kvůli něčemu jinému?”

Nevím. Vypadají, jako by byli na dovolené.. Lauwers neodpověděl a velmi

pečlivě začal ukládat přístroj do černé krabice.

Půjdeme ven? zeptal se Teller. Ano, snad by to bylo lepí..

Tak tedy nech vysílačku tady. ena ji schová. Lauwers chvíli váhal. Teller má

pravdu: bylo by příli hlou pé nechat se chytit s vysílačkou na ulici. Vstal a

rozhlédl se kolem. Na zemi spatřil tři lístky s textem zpráv, které měl poslat do

Londýna. Strčil je do kapsy.

xxxx

6. březen 1942. Je něco po 19. hodině. Dva mui si dali schůz ku poněkud

stranou od středu Haagu, na rohu Fahrenheitsfraat a Cyprusstraat: major

Giskes z německého abwehru (vojenská kontrapioná) a kriminální rada

Schreieder.

Prvý je v civilu, druhý v uniformě gestapa: zelený plá s černým límcem, Če -

pice s umrlčí hlavou. Oba přili s dop rovodem. Důstojníci abwehru se namačkali

do nenápadného francouzského vozu s ho landským číslem, gestapáci ze

Schreiederova doprovodu jedou ve velkém mercedesu se značkou wehrmachtu.

Na levém předním blatníku se tyčí tuhý praporec v koeném pouzdře. Sníh

hnaný prudkým větrem letí vodorovně a kloue po sklech, take nebrání

výhledu. Hermann Giskes a Josef Schreieder si nejsou jisti,

zda nepřili zbytečně. Spolehli na holandského udavače Ridderhoffa, který

podle jejich příkazu u několik týdnů krmí” tajn ou vysílačku RLS. Georg

Ridderhoff je ovem spolehlivý. Za velmi rozumnou sazbu 500 guldenů měsíčně

pronikl tento agent abwehru, vedený pod Číslem F 2087, hluboko do tajné sítě

kapitána Van der Berga. Vyslídil několik vysílaček a přitom si do té míry zí skal

důvěru členů odboje, e ho u v únoru pověřili, aby s i vzal na starost

shromaďování zbraní shazovaných pa dáky.

Jak jen mohl tento nečistý člověk se zplihlými rysy vnuknout takovou důvěru? A

to jetě byla jak v Amsterodamu, tak v Haa gu dobře známa jeho minulost

mezinárodního podvodníka, obchodujícího opiem a diamanty. Giskes si

nedovedl vysvětlit, jak mohli odbojáři přijmout mezi sebe takové individuum, a

byl z toho neklidný. Naproti tomu s i vak z goniometrických záznamů ověřil, e

RLS vskutku vysílá do Londýna vechny infor mace”, domnělé přesuny vojsk,

zcela smylené pohyby německého loďstva, které dostával F 2087 od něho

samého.

6

A kdy tedy F 2087 hlásil, e ovoce je zralé, e je mono jediným zatáhem

zničit sí britských agentů v Holandsku, Giskes se roz hodl pokusit se o to.

Bylo asi 19.20 hodin, kdy Giskes zpozoroval, e z Fahrenheitstraat se k němu

blíi jeho pomocník kapitán Wuhr. Velurový klobouk vraen a na obočí, nos

ukryt v ále, obě ruce v kapsách, blíil se Wuhr stařeckým krokem k vozu.

Giskes rychle stáhl okno. Uprostřed vánice Wuhrův obličej zářil. Klap lo to,

řekl.

xxxx

Lauwers a Teller jsou na ulici. Jdou rychle, ničím se vak nelií od běných

chodců, kteří spěchají domů nebo do kavár ny, aby unikli sněhu a větru. Po

padesáti metrech se Lauwers obrátí. Nikdo je nesleduje. U protějího chodníku

skutečně stojí vůz wehrmachtu. Teller měl pravdu: jsou to vojáci na dovoleně,

kteří se chystají vpadnout do nočního lokálu. Lauwers si od dechne… Nejraději

by se vrátil a pokračoval ve vysílání. Je vak u pozdě. V tuto dobu u je

Londýn ve spojení s jinými stanicemi ve Francii, Jugoslávii… Ostatně zprávy,

které má odeslat, mohou počkat do zítřka. Připlu tí křiníku Prinz Eugen do

Schiedamu asi není strategicky příli důleité. Lauwers a Teller zvolňují krok,

oběma se ulevilo.

Teller navrhuje, aby zali do kavárny na konci ulice. Do stanou tam předválečný

gin. Lauwers souhlasí. Jsou na rohu Cyprusstraat. C htějí právě přejít, kdy se u

chodníku zastaví mercedes a postříká je. Z vozu vyrazí zelenočerná smečka.

Vmiku jsou obklíčeni, prohledáni, přiraeni ke zdi. Vtom přijídí druhý vůz,

civilní. Vyskakují z něho mui v edavých plátích. Jeden z nich drí rev olver

malé ráe. Zatímco se muové abwehru” zmocňují Lau werse a nasazují mu

pouta, gestapáci házejí Tellera do mercedesu. Lauwers vykřikne, kdy vidí, jak

se mohutný Teller marně brání ranám.

Poručík Teller byl důstojníkem tajné sluby, nebylo vak na ně m nic tajemného.

Poenou ho pekelnou uličkou, která končí v táborech smrti.

Lauwers neutril ani jedinou ránu. Zmocnili se ho, to  ve. Mu, který mu svírá

pravou pai (je to major Giskes), ho rychle odvádí k fran couzkému vozu.

Lauwersovi je trapně. Hlavou mu lehne: Za ádnou cenu jsem neměl půjčovat

svůj revolver..

7

Vůz ho odváí zpět k Tellerovům. Vechno proběhlo velmi rychle, téměř bez

hluku. Ani ne za pět minut je Lauwers zpátky v místnosti, odkud vysílal. Paní

Tellerová sedí na idli. Snaí se neplakat, upřeně hledí na Lauwerse, nechápe.

Nenasadili jí pouta, patrně proto, e je těhotná.

8

V KLETÍCH

P O D Z E M N Í A R M Á D A

Bylo dobojováno. Po Polsku, Holandsku, Belgii, Dánsku a Norsku přila kapitulace

Francie. Guderianovy tanky poloily na lopatky francouzskou armádu na bojitích z

roku 1870. Sédan, Bapaume, Loira… Angličané odpluli a 20. června 1940 prohlauje

Hitler v reichstagu:

Anglie bude brzy poraena. Pan Churchill musí pomýlet na útočitě v Kanadě.

Obklopen svým tábem díval se Hermann Goring dalekohledem na doverské útesy,

zahalené jemným oparem. Letecký marál projevoval optimismus, byl jetě

optimističtějí ne fuhrer. Byl přesvědčen, e za několik týdnů luftwaffe sama skolí Anglii. Hitler vak váhal. Aby udělal gesto, nebo snad z přesvědčení, nabídl Velké Británii mír. O dva dny později, 22. července 1940, lord Halifax slavnost ně odmítl kancléřovu nabídku. Kapitulace nepřichází v úvahu a nikdy nepřicházela. Zatímco začínala bitva o Anglii, kdy hrstka hurricanů a něco spitfirů rozhodovalo na

londýnském nebi o osudu západní Evropy, Winston Churchill, ani si připoutěl

poráku, pomýlel jen na ofenzívu.

Důkazem je tento přísně tajný vzkaz, jej zaslal 6 června 1940 náčelníkovi hlavního tábu, generálu Ismayovi: Jak daleko pokročil nábor agentů v Dánsku, Norsku, Belgii, Holandsku a na francouzském pobřeí?” Ismay nevěděl, co odpovědět. Den předtím padl Dunkerque a francouzská vláda se chystala uniknout do Bordeaux. Celá Francie se zmítala v chaosu bezpříkladné poráky. Kdy takto zůstal sám u kormidla, britský premiér neztrácel čas úvahami o katastrofě. Uaslý Ismay dostal druhý vzkaz: Chci, aby zvlá vycvičení mui, schopní rozpoutat teror, zahájili operace…

Německému vojsku na evropské pevnině se musí ivot stát nesnesitelným.”

Svou mylenku prý shrnul na rubu jakési pohozené obálky, kam napsal tuto hroznou

větu: Set Europe ablazef (Zapalte Evropu!) Nelo ovem jetě o rozbití Porúří.

Churchill se rozhodl roznítit ne poár, ale řeřavící oheň, aby se tak na celém

okupovaném území trvale válčilo.

9

Déle ne čtyři léta pak rozněcoval tento oheň pod kadým krokem nepřítele …

19. července 1940 byla oficiálně utvořena Speciál Operations Executive-SOE. Útvar

speciálnírh operací… Název byl dostatečně neurčitý, dával tuit, e jde o výzvědnou slubu. Označoval útvar zcela samostatný, který podle rozhodnutí svého otce, Winstona Churchilla, měl zůstat oddělen jak od Intelligence Service, tak od vojáků. Ne od něho, ale od jednoho z jeho ministrů pochází výrok: Jde o výrobu dobrodruhů, z důstojníků vak dobrodruhy nikdy neuděláte.” Churchill to věděl lépe ne kdo jiný. Co poadoval od dobrovolníků SOE, nemohl dokázat ani jediný odchovanec Vojenské akademie v Sandhurstu, ádný z těch důstojníků s bojovným knírkem a hůlkou pod

paí, ani ádný z gentlemanů Intelligence Service, vykolených v Cambridgi a

vychovaných v klubech. Bylo třeba nových muů, odváných jednotlivců, ne nutně

brutálních, ale chladnokrevných. Je zřejmé, e to mohli být jen amatéři, lidé odjinud…

Přicházeli po stovkách-Holanďané, Skandinávci, Belgičané, Francouzi. Mnozí

nastoupili na anglické lodi v Dunkerque nebo v Ostende.

Dalí unikli vlastními prostředky, třeba rybářskou bárkou. Vyskytli se francouztí

odbojáři, kteří přistáli u Doveru v kajacích. U tím, e byli ochotni trpět, aby unikli zajateckým táborům, byl proveden první výběr. Bylo ovem moné (bylo dokonce jisté), e mezi tolik poraených vojáků, kteří uprchli do Anglie, vpaovali Němci

vyzvědače. Třídění mělo přijít později. Dříve ne co jiného bylo nutné vytvořit

organizaci schopnou zajistit program Winstona Churchilla, toti soustředit vechny podvratné a sabotání akce proti nepříteli”, co znamenalo vybudovat opravdovou tajnou armádu.

Do čela SOE postavil Churchill táb tak různorodý, jaký si jen mono představit.

Odpovědný za útvar byl ministr hospodářské války Hugh Dalton. Přímo pod ním byl

Churchillův přítel z mládí, bankéř Hambro. Řízením operací a výcviku byl pověřen

plukovník Gubbins, důstojník inteligentní, spíe politik ne voják a, co bylo velmi důleité, obeznámený se vemi záludnostmi zpravodajství. Dole se prostírala říe amatérů. Dva skauttí plukovníci, tři novináři, jeden bývalý komunistický aktivista a jeden seminarista. Kadý z nich měl svou kancelář na Baker Street v čísle 82, v Michael House, jej propůjčil obchodní dům Marks& Spencer.

10

U vchodu byla měděná tabulka s nápisem Interservice Research Bureau , co

opravdu mnoho neříká. Navenek se to podobalo malé detektivní kanceláři policejních

důchodců. (Právě v této londýnské čtvrti jsou desítky takových kanceláří.) Hned v

srpnu 1940 tak SOE dokonale splnila svůj první úkol: uniknout pozornosti.

Nedaleko od Baker Street, na Marylebone Road, na Dorset Square a ve Wympole

Street se za dalími tabulkami, vesměs stejně neutrálními, skrývaly jednotlivé sekce SOE. Téměř kadá okupovaná země tam měla své kanceláře: Polsko, Jugoslávie, Norsko, Dánsko, Belgie, Francie. Byla tam také Dutch Section, holandská sekce. Řídil ji kapitán De Bruyne.

To vechno bylo v podstatě zařízeno po anglickém způsobu. Celé ovzduí SOE i s

lidmi připomínalo romány Agathy Christie. Nescházel ani zpustlý zámek na rozhraní

Anglie a Walesu. Tam se usídlila skupina specialistů, pověřená příjmem zpráv od

parautistů na evropské pevnině a vysíláním příkazů z Baker Street. Byli to vesměs

vojáci. Měli zakázáno pídit se po smyslu dialogů s parautisty.

Pracovali jako roboti a v jejich očích bylo mono číst onu smutnou lhostejnost

svědomitých lidí, kteří nevědí, jaký je smysl jejich práce. Němci by nakrásně byli

mohli unést některého z nich a trýznit ho: nic by se nebyli dověděli o záměrech

Gubbinse, Daltona a Churchilla.

V srpnu 1940 byl stroj připraven. SOE se zcela podobala vem organismům

zplozeným britským duchem: nekonečný počet chapadel spojených neviditelnou

hlavou. Scotland Yard a Intelligence Service poslouily jako vzor. Jene úkoly, je čekaly SOE, byly zcela odliného druhu, ne jakými je pověřován policista nebo tajný agent. Měli připravovat vylodění! Téměř ve stejné době, kdy britské vojsko odplouvalo od Dunkerque, dal si čertovský Churchill předvádět dílo inenýrů britského námořnictva, model alupy pro 25 pěáků, její příď se dala sklápět jako padací most.

V červnu 1944 se toto plavidlo objevilo na normandských pláích …

Není třeba skrývat, e SOE se nezrodila bez bolestí. Ministerstvo války poadovalo, aby vechny přijímané depee procházely jeho rukama. Intelligence Service pak nechtěla připustit, aby se zpravodajství, tato její stará rodinná záleitost, octlo v cizích rukou. Následek byl ten, e náčelníci jednotlivých sekcí, poltí, jugoslávtí, nortí plukovníci atd. se nepodíleli na důleitých rozhodnutích.

11

Jejich jediným úkolem bylo dohlíet na výcvik parautistů a provádět výběr těch, kteří byli určeni k seskoku padákem je samozřejmé, e emigrantské táby se velmi durdily.

Co neřekl sám Churchill, e vechny spojenecké národy budou bojovat bok po boku,

jako rovný s rovným? Bylo nutno uklidňovat vlády v exilu, dokazovat jim, e operace takového rozsahu musí být řízeny centrálně. Přesto se tím představitelé jednotlivých národů po celou dobu války cítili dotčeni.

Na protějí straně vládne děs a smrt. Krev a slzy, je Churchill nabídl jako úděl svému lidu, tekou proudem v okupované Evropě.

Nikdy v dějinách nebylo Německo tak mocné, jako v roce 1940. Nikdy nedrelo pod

svým jařmem tolik národů.

V Baker Street vědí, e německá mainérie funguje velmi dobře. Himmlerovo

gestapo, Keitelova armáda a Canarisův abwehr úzce spolupracují. Hodina rozmíek

jetě nenastala. Krysy nikdy neopoutějí lodi, které plují.

V kadé okupované zemi dosazuje německá armáda vlastní vládu, kterou řídí některý

Hitlerův prokonsul. Po této stránce bylo Holandsko obsloueno a příli dobře. Hitler sem poslal Artura Seyss-Inquarta, který u vydal Hitlerovi svou zemi, Rakousko. Ten se neskrývá záměrem provést druhý anlus, udělat z Holandska německou provincii.

Pravidlo, kterým se Seyss-Inquart řídil, bylo nikdy se přímo neúčastnit pinavé práce.

Ostatně silným muem” v Holandsku není on, ale pomocník, kterého mu Hitler vnutil: Hanns Albin Rauter, říský komisař pro bezpečnost”. Stvůra …

Také Rauter je Rakuan. Je vak pravým opakem cynického a vemlouvavého

Seyss-Inquarta. Rauter je stroj: moná, e nejvýkonnějí, jaký kdy himmlerovská

organizace zplodila. Není náhoda, e v okupované Evropě bude Holandsko mít hned

po Polsku nejvyí procento deportovaných a zastřelených. Sotvae se usadí v

Haagu, vyhubí Rauter vechno, co by se třeba vzdáleně podobalo organizovanému

odboji. Neuetří ani místní nacistickou stranu, ani krajně pravicové organizace, které moná pomýlejí na kolaboraci s okupanty. Vlaky odváejí kadý den do Osvětimi a Treblinky stovky idů. Odjídějí přesně, včas. Rauter je maniakem dochvilnosti. Je

velmi hrdý na toto peklo s přesným jízdním řádem, jak to přímo tryská z jeho

korespondence s Himmlerem, nalezené po válce: neni to nic jiného, ne nelidské

účetnictví, v něm se mrtví počítají na tisíce.

12

Rauter nikdy nesoudí je v Holandsku, aby řádil, a tedy řádí,.. Zdi Haagu,

Amsterodamu a Utrechtu se večer pokrývají lutými plakáty v černém rámci, oznamují

obyvatelstvu, e na úsvitu bylo zastřeleno padesát nebo více rukojmí. Pro nic. Jednou proto, e zoufalý Holanďan udeřil na ulici vojáka wehrmachtu, podruhé proto, e v Amsterodamu si dělníci dovolili stávkovat…

xxxx

Major Giskes, a v uniformě nebo v civilu, zachovával strnulý postoj důstojníků Viléma II. Dvě modré, zchytralé oči oivovaly vrabči hlavu, podivně přiroubovanou k mohutnému tělu. Malý knírek zvýrazňoval ostrou čáru jeho bezertých úst. Na prvý

pohled se mohlo zdát, e Hermann Giskes je shovívavý bonviván, kdy se vak

rozsvítila jeho očka, bylo zřejmé, e tento mu není z rodu mírných lidí . Svrchovanou měrou měl Giskes vyvinutu schopnost přesvědčovat a získávat mue. Touto schopností si získal admirála Canarise, take se stal, ne-li jeho přítelem (kdo by byl mohl počítat s Canarisovým přátelstvím?), tedy aspoň oblíbeným ákem. Od roku 1923 byl přísluníkem abwehru a tam dokonale ovládl techniku lovu na vyzvědače. V

třicátých letech, v době, kdy nacismus zapoutěl kořeny, se Giskesovou specialitou

stal funkspiel (rádiová hra). Její teorie je zcela prostá:

Cizí agent posílá své zprávy radiotelegraficky. Zjistí se jeho působitě.

K agentovi se pole zdánlivý informátor. Ten mu dodává falené zprávy. Vyzvědač je

tak nakaen.

Zatčení nepřátelského agenta. Vysvětlí se mu, e ji celé měsíce pracoval pro

abwehr. Vyzve se, aby pokračoval.

Vyzvědač přijme (nebo odmítne). Je obrácen, jinými slovy vysílá dál pod kontrolou

abwehru. (V opačném případě nastoupí spravedlnost.)

Ano, je to prosté. A přece je to úplné umění. Je třeba umět obrátit agenta, vdy to nejsou jen hrdlořezové. Hrozby vdy nepostačí. Někteří, a je jich dost, dají přednost smrti před zradou. Giskesův talent se projevil v tom, jak dovedl těit ze zoufalství chycených jednotlivců, jeho obětí to později vyprávěly: Kdy člověk viděl Giskese poprvé, měl dojem, e získal nového přítele. Sváděl lidi svým velkomyslným

vystupováním a ve větině případů tyto lidské bytosti, nemající u co ztratit,

souhlasily s tím, e budou pracovat pro něho.

13

Jedna věc je rozhodně pozoruhodná, Giskes, jak je prokázáno, nikdy nepouil

mučení: takový postup jsem povaoval za neuitečný a poniující… To je vhodné jen pro tu sebranku.

Giskes, stejně jako mnozí měáci ze severního Německa, pocioval k nacistům

odpor. Válka ho vak donutila, aby pracoval pro větí slávu nového reimu.

V červnu 1940 přijídí Giskes do Paříe a ubytuje se v hotelu Lutétia. Ve své

protipionání činnosti (III C 2) není závislý na nikom. Gestapo a zpravodajská sluba SS nemají právo zasahovat do jeho věcí. Giskesovi se tu podaří několik kousků.

Obrátí dvě vysílačky, které v Paříi pracovaly pro Intelligence Service, take Londýn po celý týden polyká výmysly, je major diktuje vyzvědačům. Týden, to je rekord.

Angličané s námi přestali hrát, kdy zjistili, e v uívaném kódu něco schází nebo přebývá,” říká o tom později Giskes autorovi této reportáe.

Angličané se toti neomezují na to, e svým agentům dají kód. Vyadují, aby se při

kadém vysílání dopustili uprostřed textu přesně určené chyby, vdy stejné. Tomu se říká pojistka”. Tímto způsobem se zjiuje, zda agent vysílá či nevysílá pod dohledem nepřítele. Je to prosté a není na tom nic nového.. Velkou slabinou

Giskesova systému je, e nikdy neví, zda obrácený” agent mu vydal či nevydal

správnou pojistku”. Na tom vak zatím nezáleí. Zpravodajská sluba je sice

důleitá, avak v tomto stadiu války nemá jetě rozhodující význam Je to jen

pomocník postupujících armád. Prozatím, roku 1940, se Giskesova práce v Paříi

podobá spíe společenské hře ne skutečné tajné válce.

Hitler se vak chystá proti Rusku. A Churchill u vytvořil skutečnou podzemní armádu.

Napřítě bude mít pioná a kontrapioná jiný význam. Nebude to u aristokratická

hra, ale neúprosný boj.

22. června 1941 vrhá Hitler své divize na ruské pláně. Rundstedt opustil Francii a

převzal velení jiní armádní skupiny, Major Giskes se domnívá, e ho bude muset

následovat. Nestane se tak, nebo Canaris bdí. V srpnu 1941 je major odvelen do

Haagu. Ví velmi dobře, e v Holandsku nebude mít ruce tak volné jako v Paříi. Ví, e Rauter drí ve svých rdousících rukou vechny německé sluby. Ze veho nejvíce se Giskes obává, e ho budou nutit, aby spolupracoval s SS, se sicherheitsdienstem a s dalími Himmlerovými útvary.

14

V Holandsku zrekvirovala vojenská kontrapioná (Abwehr IIL F) budovu z konce

minulého století v Scheveningen, lázeňském předměstí Haagu.

Nedá se to srovnat s pololuxusním hotelem, který obsadila v Paříi, V Holandsku lo do tuhého. Tajné sluby tam ily opravdu tajně. Budova ze edého kamene se ztrácela uprostřed stromů. Dvojitá přehrada ostnatého drátu bránila přístupu. Do IIL F

se vcházelo a vycházelo se z něho přímo ve středu Haagu, podzemní chodbou. To se

Giskesovi docela zamlouvalo, Pokřtil své nové sídlo Jménem Citadela.

Kdy proel kancelářemi, nebyl Hermann Giskes příli spokojen. Očekával, e tam

najde alespoň několik mladých důstojníků plných zápalu, několik liáků svého typu

Objevil vak jen skupinu vylekaných vojáků a poddůstojníků, jim lo víc o to, vyhnout se ruské frontě ne chytat vyzvědače. Giskesovi byl nadřízen jakýsi plukovník Hofwald. Ten také il ve strachu. Ne před východní frontou, ale před gestapem.

Neprotestoval, kdy Rauter rozhodl, e kontrapioná bude řídit sám podle svého.

Znamenalo to zatýkáni, výslechy, popravy. Holandskému abwehru bylo ponecháno

několik běných úkolů: pátrat po agentech a zpracovávat zprávy, které byly posílány

nahoru”. Giskes byl znechucen, kdy se dověděl, e se útvar admirála Canarise pro samou poslunost stal komplicem himmlerovského aparátu.

Kdy se Giskes představoval Hofwaldovi, rázem pochopil, e tento obtloustlý mu z

něho nemá ádnou radost. Jejich rozmluva byla krátká. Hofwald si zřejmě kladl

otázku, co asi přimělo Canarise, aby mu poslal tohoto horlivého důstojníka,

specialistu aktivní kontrapionáe. Při Giskesově ádosti, aby si mohl povolat několik svých lidí z Paříe, Hofwald jen povzdechl: Dělejte si, co chcete, jen mi sem nepotvete gestapo!”

Tého dne potkal Giskes na chodbě mue, s ním se znal od Verdunu, kapitána

Richarda Wuhra. Byl rád, e se tu setkává s tímto oviálním a neobyčejně chytrým

důstojníkem, jeho průduky byly rozerány yperitem a havanskými doutníky.

Wuhre,” řekl mu Giskes, velmi mnoho si od vás slibuji. Pro začátek mi vypracujte zprávu o činnosti anglických agentů v Holandsku. Uvidíme, co potom.”

Druhého dne ráno leela zpráva na Giskesově stole. Kdy jsem ji četl,” řekl Giskes po letech, pochopil jsem, e nepřítel změnil tvář. U jsme neměli proti sobě ojedinělé pióny Intelligence Service. Bylo jasné, e v Holandsku začíná pracovat skutečná organizace, vybavená značnými prostředky.

15

Vnucovaly se dvě otázky: 1. Jaká je to organizace? 2. Jestlie Angličané, kteří byli dosud v defenzívě, obětují v Holandsku lidi a materiál, nutně musí mít Holandsko v jejich očích velký strategický význam. Jaký plán tedy má Anglie?”

xxxx

14. června 1940 přijel do Londýna holandský ministerský předseda Gerbrandy s pěti

ministry a tábem, aby se tam připojil ke staré královně Vilemíně. Spolu s ním přijela její dcera, ze a jejich děti.

Vojín Van Dam vzdával zbraní poctu před můstkem britského křiníku, který měl

odvézt do Anglie princeznu Juliánu a prince Bernhardta. Van Dam byl zmaten. Za ním

hořel Rotterdam. Německá vojska byla vzdálena jen několik kilometrů. Dobře věděl,

e slabé jednotky, které jim kladly odpor, dlouho nevydrí. Náhle si uvědomil, e je zcela oputěn. Sotvae princezna, nesoucí v náručí nejmladí dceru, vystoupila na palubu, Van Dam mrtil pukou o zem. To vak bylo pro jeho zoufalství málo. Zdvihl

svou zbraň a zlomil jí přes koleno. Svědci tvrdí, e za to nebyl potrestán. O dva

měsíce později se Van Dam dostal přes Belgii, Francií a panělsko do Anglie. Zemřel pak v boji, zabit Japonci někde v Malajsku.

Tého dne se díval Pieter Dourlein, ztracen v davu shluklém na nábřeí Rotterdamu,

jak se v rejdě potápí křiník Jan Van Galen, na něm slouil jako poddůstojník. Byl to chlap jak se patří, toho dne mu vak tekly slzy proudem.

Uvaoval, jak se pomstít zločincům v zelených uniformách, kteří zničili jeho krásný křiník a začínali pustoit jeho milé město. Hledal plavidlo a kamarády, kteří by se s ním vypravili do Anglie. Po dvou nezdarech, které ho málem stály ivot, byli Dourlein a jeho přítel den Ouden nalezeni, polomrtví ízní a vyčerpáním, ve člunu, jej

nazdařbůh unáely vlny Severního moře. Zachránil je anglický torpédoborec Wardour.

Zatímco se zotavovali z přestálých útrap, oznámil jim kapitán, e jejich člun se plavil minovým polem …

Takových Dourleinů se sjíděly do Anglie celé stovky. Hubertus Gerardus Lauwers,

který byl novinářem na Borneu, opustil svůj rovníkový ráj, aby se účastnil boje v

Evropě. Jiní přijíděli z Jávy a Sumatry. Větina vak přicházela z Evropy. Sotvae se dotkli britské půdy, octli se v rukou SOE. Mnozi protestovali: přestali být svými pány.

Bez průtahů je posílali do Patriotic School, co byla viktoriánská budova, která měla se kolou společné jen jméno.

16

Tam byli do nekonečna vyslýcháni po několik dnů. Pieter Dourlein se přesvědčil, e to nebylo zbytečné, nebo před jeho očima zde zatkli mladého Francouze”, který měl u sebe plnou výbavu profesionálního pióna: byl to německý agent!

Takových případů bylo natěstí málo. Mui, kteří přicházeli, byli idealisté bez

poskvrny, a u to byl zpěvák Baatsen, intelektuál Jambroes, Kloos, Bogaart, Avense.

Kterýsi anglický důstojník o nich později řekl: Jen ílený, nevědomý nebo nesmírně naivní člověk se mohl zavázat, e bude plnit úkoly, jimi ho pověří.”

Jednoho prosincového rána roku 1940 se do Patriotic School z vlastní vůle dostavil

lehce přihrbený člověk hnědých vlasů. Jmenoval se Van der Reyden. Podal

anglickému důstojníkovi své doklady a vysvětlil svůj případ: Jsem bývalý člen

holandské nacistické strany NSB. Byl to omyl mládí. Chtěl bych jej napravit. Chci

bojovat proti barbarům, kteří přepadli mou vlast.”

Hovořil jasným hlasem, bez příliného vzruení. Britský důstojník pozoroval jeho

pohled: zdálo se, e je upřímný. Několik hodin se vyptával Holanďana na jeho

minulost, rodinu a přátele, kteří zůstali v Holandsku. Van der Reyden odpovídal bez nesnází, přičem se zároveň ukázalo, e jeho inteligence je značně průměrná, e jeho svědomí netrpí přílinými skrupulemi, e vak přitom jasně pociuje nutnost

pomstít se vem těm faistům, kteří ho oklamali”. Při jeho výslechu se vystřídalo několik důstojníků a dokonce jeden psycholog. Jejich závěr zněl, e Van der Reyden je naprosto neschopen dvojaké hry. Tím bylo rozhodnuto: Van der Reyden dostal

povolení, aby se účastnil výcviku speciálních agentů, výsadkářů. Moná, e toho dne se Angličané dopustili osudné chyby.

C E L A

Lauwers se probudil v úzké kobce, která byla na celu podivně čistá. Stěny svítily

krémovým nátěrem, v něm nebylo vyryto ani jediné slovo nenávisti nebo naděje.

Jeho lůkem nebyla pryčna, bylo to opravdové lůko. Ze stropu padalo silné luté

světlo. Lauwers u necítil strach. Přela u ho úzkost z toho, e byl chycen a e ho budou nutit, aby mluvil. Byl chycen a nepromluvil. Jeho nehty, čelisti i kůe byly netknuté, netrýznili ho.

17

Major Giskes se shodoval s Lauwersovou představou důstojníka německé

kontrapionáe: sebejistota, klid .. Nepřekvapilo ho, e ho tento mu neuhodil. Říkal si, e mučení přijde zítra nebo za několik dní. Giskes vsadil nejprve na kartu vlídného přemlouvání. To nevedlo k ničemu: Lauwers nebyl z těch, kdo se dají získat úsměvem nebo cigaretami. Nutně tedy

budou později následovat rány. Lauwers, chladná hlava na slabém těle, se jich nebál, nebo si byl vědom své tajné a velmi účinné zbraně: dokázal pozbýt vědomí téměř podle své vůle.

Lauwers byl na sebe hrdý později to přiznal: kdy před rokem seskočil padákem s

olovem v kapsách (byl příli lehký, take uvolňovací závěr by se nebyl automaticky

rozevřel), nepovaoval se za přílí důleitého. Věděl, e jeho poslání je riskantní, a ani zdaleka si nepředstavoval, e by jeho činnost mohla mít rozhodující význam pro válku.

Giskes se k němu choval zatím nejen lidsky, ale na krátkou chvíli mu projevil i jistou úctu. Jakmile se major dověděl o jeho hodnosti, důsledně ho tituloval poručík Lauwers”. Bylo to podivné, e musel být chycen, aby se s ním jednalo jako s vojákem, dokonce jako s důstojníkem. To arci je součástí Giskesovy taktiky, říkal si Lauwers, nebo spíe prvního stupně této taktiky. Přesto vak myslil na anglické a holandské důstojníky, zejména vak na poddůstojníky, kteří ho cvičili spolu s jeho druhy v

Manchesteru (seskok padákem), Readingu (radiotechnika) a Haslevere (operační

činnost). Po celé měsíce to byl samý křik a uráky, uráky takové, jaké si nedovolí ani bachař k vězňům. Opakovali jim, e nejsou k ničemu, e Němci je chyti při první příleitosti, e nejsou hodni boje, k němu byli vybráni… Lauwers dobře věděl, e ani slovo z toho nebylo míněno váně a e to byla jen metoda, jak podnítit mladé dobrovolníky. Trpěl tím vak a teď se usmíval při pomylení, e teprve nepřítel s ním začal mluvit lidsky.

Cela byla bez okna, take Lauwers nevěděl, zda je den či noc. Ticho na chodbě vak

naznačovalo, e personál III. F jetě nenastoupil. Znovu ulehl, zavřel oči, ale spát u nemohl. Světlo bylo příli silné. Giskes nařídil, aby árovku nechali svítit: mu

donucený bdít se rychleji zhroutí.

Dlouho Lauwers nečekal. Za čtvrt hodiny se chodba naplnila hlukem kroků a hrubým

křikem. V zámku zarachotil klíč a do cely veel kaprál s nádobou teplé kávy. Odlil z ní dávku pro Lauwerse, byla to opravdová káva, slazená cukrem!

18

Lauwers si říkal, e je v ní asi přimíena nějaká droga. Kaprál mu nabídl druhou

dávku a Lauwers přijal. To u vstoupil major Giskes.

Byl v civilu a Lauwers si viml, e oblek je z anglické látky. Při majorově příchodu nevědomky povstal, hned vak litoval tohoto projevu podřízenosti.

Posaďte se, poručíku Lauwersi.”

V cele nebyla idle a major se tedy posadil na lůko vedle Holanďana. Z kapsy vyňal cigaretové pouzdro a nabídl z něho Lauwersovi.

Odmítl jste nám vydat svůj kód, poručíku Lauwersi,” začal Giskes. Povauji to za zcela oprávněné. Teď vám zopakuji, co jsem vám řekl včera. Mám úctu k vám jako vojákovi a důstojníkovi, právě tak vak pohrdám těmi, kdo vás sem poslali. Ti lidé

vám namluvili, e se tu budete bít za svou vlast, to je vak le! Poslali vás sem,

abyste tu podněcoval k občanské válce. Angličané by chtěli, abyste nezodpovědným

lidem rozdával zbraně, chtěli by, aby tu plály poáry a tekla krev! Chápete? Já va k nechci tuto bratrovraednou válku, tuto válku zbabělých.” A s důrazem na kadém slově pokračoval: Máme společný zájem. Je nutno zarazit toto ílenství, ne bude příli pozdě. Jinak budou seskakovat padákem dalí sluní lidé vaeho druhu a nae

orgány je budou schytávat. Ty u pak nebudu moci zachránit před popravčí četou.”

Byly to závané důvody. Giskes hned na prvý pohled poznal, e Lauwers je citově

zaloen a e na něho těce dolehne mylenka na smrt jeho krajanů.

Proto kul elezo, dokud bylo havé: Nemyslete si ostatně, e jste první agent SOE, kterého jsme chytili.”

Poprvé tak vyslovil major jméno organizace, která Lauwerse vyslala. Viděl, jak to

vězněm trhlo. Giskesova metoda byla účinná: bylo nutné co nejklidnějím tónem

vyvolávat u Lauwerse dojetí a údiv. Proto major německé kontrapionáe bez váhání

vyprávěl onoho rána Lauwersovi o větině svých akcí od příchodu do Holandska.

xxxx

Major Giskes by byl po celou dobu války zůstal bezmocně trčet v Citadele, kdyby do

jeho kanceláře nebyl vstoupil 3. září 1941 malý zavalitý člověk v těsné uniformě s

černým límcem: kriminální rada Josef Schreieder. Týden předtím zatklo gestapo

jakéhosi Zomera, mladého člověka, kterému ani mučení nerozvázalo jazyk. Jeho

chybou bylo, e u něho nali řadu ifrovacích klíčů a jména i adresy vedoucích

činitelů holandského odboje.

19

Rauter ádal, aby Zomer byl popraven. Stalo se podle jeho vůle. Schreieder sledoval celou věc z povzdálí (byl velitelem gestapa v Haagu, kdeto Zomer byl zatčen v Rotterdamu) a vycítil, e je to patná metoda, má-li se boj proti piónům a teroristům vést účinně. Pochopil, e je nutno navázat spolupráci se specialisty abwehru. Kdy

tedy Schreieder přiel za Giskesem, ten se zarazil. Malý bavorský policajt se mu

vůbec nelíbil. Byl úlisný a familiérní, oslovoval Giskese milý kamaráde”, třebae se spolu nikdy předtím neviděli, a neustále ermoval malými, pečlivě pěstěnými prsty.

Jeho přítomnost byla Giskesovi nepříjemná, nebo z iniciál SS na levé klopě jako by vyzařovalo cosi hrozivého.

Přitom byl ovem Giskes zvědav, co přivedlo Schreiedera do jeho kanceláře. Ten

začal horlivými omluvami: Milý kamaráde, je alostné, jak zpackali tu věc se

Zomerem. Úplně s vámi souhlasím (Giskes se ani slovem o Zomerovi nezmínil). To

ale víte sám dobře, ukázal přitom ke stropu, e nemáme vdy volnou ruku. Myslím,

milý kamaráde, e i vy máte ruce svázané. Zkrátka, přiel jsem vám nabídnout ve

vaem i svém zájmu, abychom spojili své síly. Vae metody i vae zkuenost spolu s

naí rozsáhlou pravomocí..

Giskes si dal pozor, aby neprojevil příliné nadení. Dosti sue odpověděl

Schreiederovi, e se nestaví proti spolupráci obou orgánů, ovem pod podmínkou, e

se gestapo nebude míchat do věcí kontrapionáe. Je ve vaem i naem zájmu,” řekl Giskes s úsměvem, abychom si navzájem nepřekáeli.”

Schreieder souhlasil, podal svou malou ruku Giskesovi, který ji silně stiskl, a odeel.

Giskes později napsal, e mu Schreiederovo vanění nedělalo ádnou radost. Přesto

je jisto, e svou iniciativou Schreieder umonil Giskesovi, aby se pustil do operací velkého rozsahu. Znamenalo to, e skončilo období malých podfuků a e Giskes a jeho lidé vyjdou z přítmí nicoty. Teď budou moci ukázat, co dokáe zaběhaná

německá kontrapioná.

Přítího dne se Giskes dověděl, e Schreiedera přiměl k jeho kroku bojácný Hofwald.

Od toho vak iniciativa nepřicházela. Podnět přiel z Berlína, od admirála Cana rise …

Lauwersovi, který seděl vedle něho na vojenské posteli, se ovem Giskes o této

epizodě ani nezmínil. Spokojil se tím, e Holanďanovi naznačil, jakou sílu představuje spolupráce gestapa a kontrapionáe.

20

Ani jediný agent vyslaný z Anglie jim neunikne. Lauwers mlčel. Příli dobře ho v Anglii připravili na takovéhle řeči. Chvílemi jen pokrčil rameny.

Opravdu ho vůbec nezajímalo, co mu Giskes vykládá. Otázky, které si kladl, neměly

nic společného s SOE, s gestapem ani s kontrapionáí, ba dokonce ani s válkou.

Zaměstnávala ho jediná věc: Kdo nás mohl zradit?”

Giskes dobře tuil Lauwersovu slabou stránku: Jeho slepou důvěru v anglickou

organizaci. A se Giskesovi podaří naruit tuto utkvělou mylenku, mu ztratí svou

jistotu. Proto začal Lauwersovi důvěrným tónem vykládat, jak se mu podařilo ho

chytit…

V noci z 20. na 21. listopad 1941 vysadil britský hlídkový člun na plái u

Scheveningen agenta Wim van der Reydena. Operace proběhla hladce: dva roky před

stavbou atlantického valu bylo pobřeí střeeno jen velmi slabě. Proč Van der

Reyden? Proč vybrali tohoto bývalého nacistu, aby jako jeden z prvých el

podpalovat Evropu”? Záhada. Jeho poslání bylo prosté. Spolu s agentem Terlaakem, který seskočil z letadla o dva dny později, měl navázat spojení se skupinami domácího odboje, vytvořit z nich jednotnou organizaci a cvičit je v podvratné válce.

Program rozsáhlý a k tomu báječně neurčitý. Londýn očekával od obou muů zprávu

o monostech aktivního odboje.

Po celé týdny bloudí Van der Reyden a Terlaak po Holandsku, Haag, Rotterdam,

Bildhoven, Apeldoorn, Bredat. Večer zaklepou na dveře přítele”, den nato odjídějí.

Kadý třetí den vysílá Van der Reyden své zprávy do Londýna. Jsou vesměs

katastrofální. Nepodařilo se jim jetě objevit sebemení ohnisko odboje. Vystavují se nesmírnému nebezpečí, nebo se setkávají s pochybnými lidmi, kteří se sice vydávají za odbojáře, ale vypadají jako pobudové. A jak to ani jinak nemohlo dopadnout, 13.

února 1942 je dává Schreieder zatknout rovnou na ulici, v Rotterdamu. Jejich

bloudění sledovali ji delí dobu.

Schreieder měl svou hrdost. Moná, e chtěl Giskesovi předvést své umění a

překonat kontrapioná v jejím vlastním oboru. Rozhodl, e Van der Reyden bude

vyslýchán a také obrácen” gestapem. Mui v černých uniformách byli velmi

překvapeni, kdy vězeň odpovídal na jejich otázky bez donucení. Nemuseli mu

vyhroovat, ani se nemuseli střídat při výslechu. Van der Reyden prozradil vechno.

Nejprve svůj kód, pak vechno, co věděl o Speciál Operations Executive.

21

Uváděl jména, prozradil, na kterých místech se provádí výcvik. Bez pobízení mluvil o Baker Street, o pravděpodobném počtu cvičených. Řekl, e se pracuje na obrovském plánu a e do roku budou německé jednotky v celé Evropě bez ustání napadány

podzemní armádou. To vechno odhaloval klidně, jako v nějakém salóně. Pouta, je

mu nasadili, byla zcela zbytečná. Němečtí policisté si o jeho údajích dělali poznámky, jako by naslouchali raportu vlastního konfidenta. Podrobnosti, které uváděl, doplňovaly zprávy získané do té doby tak dobře, e nebylo důvodu mu nevěřit.

Po třech hodinách se Van der Reyden odmlčel. Vypověděl vechno. Teď bylo na

Němcích, aby promluvili. Začal Schreieder: Předpokládám, e znáte trest, který podle válečných zákonů čeká pióny … Van der Reyden přisvědčil. Existuje pro vás jediná monost, jak tomu uniknout, pokračoval Schreieder. Monost velmi prostá. Postačilo by, abyste pracoval pro nás.”

Van der Reyden odpověděl, e je ochoten vysílat do Londýna pod německým

dohledem, protoe vechno je přijatelnějí ne ibenice … Dobrá,” řekl Schreieder,

začneme tedy zítra.”

Zavedli Van der Reydena do zamříované cely, která páchla potem a močí. Lehl si na

pryčnu a téměř ihned usnuL Za svítání ho vzbudili. Tentokrát mu pouta nenasadi li,

Působil klidným dojmem.

Nemýlím-li se, máte vysílat v osm třicet,” řekl Schreieder.

Přesně tak.” Nesmíme tedy ztrácet čas.”

Poádal o kávu a o dovolení, aby se mohl oholit. Schreieder mu dal přinést hrnek

vřelé bryndy a poslal pro holiče. Pak vstrčil Van der Reydena do černého auta. Vůz

vyjel z města a zastavil před malou budovou. Na její střee se tyčila obrovitá anténa.

Kdy veli, ocitl se Van der Reyden v malém měáckém salónku. Na oválném stole

spatřil svůj vysílací aparát. Dráty byly zapojeny. Schreieder ho vyzval, aby usedl, a podal mu list papíru, na něm byly sepsány zcela vymylené tajné informace”.

..Dejte se do práce,” řekl kriminální rada. Van der Reyden slyel za sebou zatajovaný dech tří Němců. Byl výborný radista. Za necelých pět minut měl spojení s Londýnem.

Jeden ze tří Němců znalecky obdivoval jeho práci: poručík Heinrichs, radiotelegrafista sicherheitspolizei. Nakloněn nad Van der Reydenem sledoval text i vysílané znaky.

22

Vysílání trvalo necelou čtvrthodinu. Londýn odpověděl téměř ihned, e příjem byl

dobrý, a určil přítí relaci na druhý den ve stejnou dobu.

Holanďan sňal sluchátka a obrátil se k Schreiederovi: Předpokládám, e jste zcela

spokojen.

Zcela, odpověděl kriminální ráda. Zítra budeme pokračovat.

Pak si povimli, jak se Van der Reyden k čemusi odhodlává, jako by v sobě nabíral

jakousi vnitřní sílu. Pohlédl Schreiederovi přímo do očí a řekl: Zítra Angličané

neodpovědí. A pozítří také ne. Angličané u nikdy neodpovědí.

Schreieder zeiroka otevřel oči. Co tím chcete říci?

Ozval se poručík Heinrichs a trochu se zakoktal, kdy vysvětloval, e Van der Reyden správně vysílal podle své ifry. Právě proto, řekl Reyden, e jsem bez jediné chy by pouil svého ifrovacího klíče, Angličané teď vědí, e pracuji pod vaím dohledem.

Zkrátka scházela má pojistka ..a vypukl ve smích.

Jeden ze tří SS se vrhl na Van der Reydena a chtěl ho udeřit. Schreieder ho zadrel.

Holanďan se smál dále a dodal: Za koho mě vůbec máte? Za zrádce?

Dny míjely. Schreieder ponechal Van der Reydena v rukou specializovaných

vyetřovatelů (sám nesnáel pohled na mučené lidi). Holanďan vak svou ťpojistkuŤ

neprozradil …

Přes tento neúspěch se Schreieder z případu lecčemus naučil. Kromě toho Van der

Reydenův zápisník obsahoval řadu jmen, adres a míst vhodných pro seskok

parautistů. Kriminální rada znovu vyhledal Giskese a přinesl mu získané informace.

Major sice u věděl o fiasku s Van der Reydenem, ale slůvkem se o tom nezmínil: Co mi přináíte, je velmi závané. Teď tedy vaí zásluhou víme, s kým máme co dělat.

Musíme vytvořit rozsáhlý aparát, který by byl schopen paralyzovat protivníkovu

organizaci. Souhlasíte-li, rozdělíme si svou práci.

Poloil svou ohromnou tlapu na akta a tónem, který nepřipoutěl odmluvy, si vymínil dohled nad celým podnikem.

xxxx

Giskes u přes hodinu hovořil k Lauwersovi, přičem střídavě mluvil německy a

holandský. Jeho holandtina byla kolácky chudá a připomínala metodu snadno a

rychle. Neustále mu vysvětloval, jak zcela přirozeně a neodvratně” lidé chycení před ním začali mluvit a souhlasili (co byla le), e budou vysílat pod německou kontrolou.

23

Lauwers u ho vůbec neposlouchal. V jeho mozku byla jediná mylenka, jediné

jméno: Thijs, toti jeho druh Takonis, hromotluk, brunet s olivovou pletí,

jen sháněl po Holandsku zprávy. Obyčejně ho povaovali za indonéského míence.

Mylně: pocházel patrně, jako mnozí haarlemtí občané, z nějaké panělské rodiny,

která se v Holandsku usadila za časů vévody z Alby. Takonis mluvil málo, nikdy se

nesvěřoval, pozoroval vechno, nezapomínal na nic. Nebýt jeho tělesného zjevu,

který ho činil nápadným, měl vechny ádoucí vlastnosti zdatného sabotéra. Nikdy

nespal dvě noci po sobě v tée posteli, zmizel členům odbojové skupiny na řadu dní a pak se náhle objevil, ani se ohlásil, odevzdal své informace a zase se ztratil.

Ano, jene mu, který udal Lauwerse, musel znát jeho zvyklosti. Nezbytně musel

vědět, e Thijs a Lauwers se scházejí třikrát týdně, přičem prvý dává druhému své

zprávy o pohybech wehrmachtu a činnosti odbojových skupin. Moná e Němci chytli

Takonise a ten e prozradil Lauwerse… Ne, to je ílený nápad! Lauwers zná Takonise u deset let. Takonis je tvrdý chlap, moná jediný člověk na světě, jím si je jist, e nepromluví.

Giskes stále vedl svou. Zdálo se, e nespěchá s vysvětlením, jak se mu podařil zátah v Cyprusstraat. Určitě očekával, e Lauwers mu bude klást otázky, ale Hubertus Gerardus mlčel. Aby unikl mylenkám o Takonisovi, snail se myslet na věci

bezvýznamné, na to, e je pinavý, e se mu koile lepí ke krku, e je neoholen, e by si rád vyčistil zuby…

Kdy vyčerpal Giskesovy cigarety, rozhodl se Lauwers promluvit: Nevidím, co

společného má mé zatčení s tím, o čem hovoříte.” Neřekl nae zatčení. Zapomněl na Tellera.

Hned se k tomu dostaneme,” odpověděl Giskes. A vyprávěl, jak jeho pobočník Willy Kup spolu s Wuhrem potkali jednoho dne dobrodruha Ridderhoffa, který se jim svěřil, e je velmi dobře zaveden v kruzích anglické výzvědné sluby”. Wuhr a Kup se celí astní vrátili do Scheveningen, bylo to v lednu 1942 a podali o věci zprávu Giskesovi.

Ten byl sice skeptický, posílal oba s takovými báchorkami na severní pól, přesto vak jim dal pokyn, aby s tím individuem zůstali ve styku. Georgu Ridderhoffonovi mohlo být pětačtyřicet. Pačesy na jeho mastné hlavě mu dodávaly vzezření

pomateného proroka. Kup a Wuhr mu dali peníze a Riddertioff jim za to sdělil, e je velmi zadobře s jedním míencem z Arnhemu”, 24

který je londýnským agentem a snadno můe být nakaen”. Při těchto slovech

Lauwers zrudl a Giskes si toho poviml.

Toho člověka vy ovem znáte. Jen si vzpomeňte na velikého Thijse.”

Neznám toho mue. Neznám ádného Thijse,” řekl Lauwers.

Giskes pokračoval. Thijs dostával informace” od Ridderhoffa, jeho povaoval za vlastence, a dodával tedy Lauwersovi smylené zprávy. To trvalo est týdnů. A pak nastal okamik, abwehr a gestapo zjistily téměř vechny skupiny van den Bergovy kdy bylo nutno s komedií skoncovat. Vy jste to, poručíku Lauwersi, nevěděl, ale po tři měsíce jste dělal zprostředkovatele mezi námi a Londýnem.”

Lauwers se rozkřikl. Nasadil si tuto masku, třebae neměl důvod pochybovat o tom,

co mu sdělil Giskes:

To není pravda. Vy lete!” Giskes se zamračil: Poručíku Lauwersi, dejte si dobrý pozor. Byl jsem a dosud jsem k vám naprosto zdvořilý. Očekávám toté od vás. Je to ve vaem zájmu. Porozuměl jste?” Lauwers naznačil, e ano. Nepoddával se,

potřeboval jen nabrat sil. V jeho nitru se vechno chvělo jako při prudké horečce.

Očekává ho smrt. Zítra, některý z přítích dnů … ho popraví… teď u nemůe nic

ztratit. Přesto se zatím nevzbouřil. V tom, co mu vykládal Giskes, je pravda smíena se lí. Řekl sklesle: Neznám ty lidi, o kterých tu mluvíte. Nevím, kdo je velký Thijs…

Nikdy jsem se nesetkal s Van der Reydenem (co bylo pravda). Nechápu, čeho tím

chcete dosáhnout.”

Giskese tato hra nijak netěila. Stokrát u zjistil, e vichni chycení agenti se chovají stejně. Jejich odpor nekončil náhlým zhroucením, ale postupně, jak couvali krok za krokem. Lauwers byl jetě ve stádiu, kdy se zapírá. Jene tim, e začal Giskesovi

odpovídat, se u octl na ikmé ploe…

Kdy nechcete věřit, e o vás vechno víme,” řekl major, nabídnu vám obchod.

Vsadím se, e naemu specialistovi nebude trvat ani pět minut, ne rozifruje první zprávu, kterou jste měl včera vysílat. Jestlie se mu to podaří, budu na vás chtít, abyste nám vydal svůj ifrovací klíč. To se mu nepodaří,” odpověděl Lauwers.

Přijímáte tedy můj návrh?” ptal se Giskes. Domníváte-li se, e se nám to nepodaří, nemáte se čeho obávat.

25

Jestlie naopak rozlutíme vá text, pak pro nás přece nebude nesnadné

rekonstruovat vá klíč. Jen nám to bude trvat trochu déle. A zatím seskočí s nebe

dalí vojáci jako vy a padnou nám do rukou. Připomínám, e ne vichni budou posláni ke mně. Mnoho jich bude vyslýchat gestapo. Nemusím vám říkat, e gestapo uívá vůči svým zajatcům jiný postup ne my tady.

Giskes zesílil tón. Jeho hlas naznačoval, e Lauwers se musí rozhodnout velmi

rychle, e výjimečná majorova trpělivost má své meze. Závěrem řekl: Poručíku

Lauwersi, dríte ve svých rukou osud svých kamarádů. Musíte mi pomoci zabránit

tomuto vraednému podniku. Přemýlejte.

Vstal, řekl Lauwersovi, e si zítra ráno přijde pro odpověď, a odeel. Dveře se hned nezavřely. Téměř minutu mohl Lauwers pozorovat edivou chodbu, která připomínala venkovskou kolu. Rozléhaly se v ní vemoné zvuky. Náhle zaslechl kroky vojáků a

nepravidelné krůčky člověka, kterého vlečou násilím. Průvan nebo strácova ruka

jetě více otevřela dveře. Lauwers viděl přicházet dva vojáky, kteří dreli v podpaí velkého chlapíka s hnědými vlasy, který se celým tělem vzpíral. Jeho obličej ani ruce nenesly stopy násilí. Pak někdo dveře prudce přirazil. Lauwers byl zase samoten.

Vězeň, kterého viděl, byl Takonis.

S O U K O L Í

Lauwers se vzpíral. Bylo mu teprve dvacet pět let. Po psychologické stránce byla jeho zkuenost a jeho příprava pramalá. Čeho chce dosáhnout major Giskes? Má v ruce vechny trumfy: monost i prostředky k rekonstrukci ifrovacího klíče (tak to alespoň tvrdil). Nemá vak a nikdy nedostane Lauwersovu ťpojistkuŤ. Při troce těstí moná ani nemá tuení, e něco takového existuje Hubertus Gerardus se tedy mohl jetě domnívat, e drí hůl za delí konec.

Krátce poté, co odejel Giskes, přili pro Lauwerse a odvedli ho do Binenhoffu. V

tomto paláci zasedal holandský parlament, dokud se v něm neusadilo gestapo. Tři

mui v černých uniformách se střídali při výslechu Hubertus Gerardus dobře věděl, e tady se o jeho osudu nerozhoduje, jeho případ nebyl pouhou policejní záleitostí.

Otázky mu kladli proto, e německá administrativa, stejně jako kadá jiná,

potřebovala záznamy.

26

Ptali se ho, jaké měl zaměstnání před válkou (novinář), zda je enatý (ne), kde

přesně seskočil padákem (tady si ze sportu zalhal a řekl, e ho vysadil člun britského námořního loďstva na plái u Kootvijku). Esesák, který řídil výslech, se zajímal hlavně, jak trávil v Anglii svůj volný čas. S kým? Lauwers si vymýlel.

Uváděl jména anglických biografů, do nich nikdy nevkročil, mluvil o anglické dívce Doreen, která vůbec neexistovala. Tato hra ho udrovala ve střehu. Byla pro něho dokonce oddechem před opětným střetnutím s majorem Giskesem. Náhle, zcela

nečekaně, udeřil May pěstí do stolu. Zaměřil světlo lampy na Lauwersův obličej, jako při natáčení filmu: Teď mi, Lauwersi, dáte svůj ifrovací klíči”

Byla to stará metoda policajtů celého světa, skotská sprcha. Lauwers s tím asi

počítal. Pro odpověď nasadil svůj nejklidnějí tón: Řekl jsem to u majorovi

Giskesovi. Nepřichází v úvahu, e bych vydal svůj ifrovací klíč.”

Esesáci dostali od Schreiedera příkaz, e nemají Lauwerse mučit. Proto ho nebili.

Spokojili se tím, e na něho celé hodiny naléhali a e mu křikem a prudkým světlem

znemoňovali spánek. Několikrát omdlel a to jím pak cloumali, aby ho přivedli k

vědomí. Neprozradil nic, nervově vak byl vyčerpán. Jeho tělo se bezvládně kymácelo na sedačce vojenského auta, jím ho převáeli do Scheveningen.

Kdy se probudil, stál před ním Giskes. Lauwers odolal esesákům právě proto, e mu

kladli otázky. Dělal hluchého, tvářil se jako pitomec, a tím udroval propast, která dělí vítěze od vězně. S Giskesem to bylo něco jiného. Navrhl mu obchod a Lauwers s ním diskutoval o podmínkách Řekl: To se vám nepodaří,” a ve skutečnosti u tím

ustoupil.

Nejprve poádal Lauwers o jídlo a kávu. Major dal řízný příkaz. Zatímco jedl,

uvědomoval si parautista Hubertus Gerardus Lauwers, ifra RLS, e u nemůe

ustupovat, stačilo se podívat na ledovou tvář Giskesovu. Nezbývalo ne nabídku buď

přijmout, nebo odmítnout. Rozpomněl se, jak jim instruktor v Birminghamu neustále

opakoval: Můete jim prozradit vechno, rozumíte, vechno, i svůj ifrovací klíč, ale raději zemřete, ne byste jim vydali svou ťpojistkuŤ.” Jediný důvod, proč dosud nevydal ifrovací klíč, byl, e si chtěl ověřit, jak dalece je schopen odolávat.

Myslím,” řekl Giskes, e nadeel okamik, kdy se musíte rozhodnout.”

27

Lauwers spolkl poslední sousto svého sendviče z černého chleba a přikývl.

xxxx

Zima povolila. Ve dvou dnech roztál těký nános březnového sněhu, Lauwers nikdy

neviděl Fahrenheitovu ulici tak, jak vyhlíela teď. Byla čistá, jen nepatrně vlhká, vroubily jí kadých sto metrů hromádky hnědé strusky. Lauwersovi připadalo neuvěřitelné, e tady za touto pinavě červenou fasádou pracoval po celé týdny před naivními a upřímnými pohledy manelů Tellerových. Dům byl prostý, holandský, měácký, vysoký. Nic tu nenasvědčovalo nějaké skrýi.

Přivlekli ho do prvního poschodí. Pokoj se nezměnil. Nábytek byl po prohlídce opět

rozestavěn jako předtím. Lauwers vak nepoznával toto místo, kde proil tolik

vzruených chvil, úzkostí a náhlé radosti, kdy Londýn odpovídal na jeho volání. A to uplynuly teprve dva dny od jeho zatčení. V pokoji u nebylo jako v ledárně. Němci řádně zatopili, v místnosti bylo příjemně, ztratila vak na své tajuplnosti.

Poručík Heinrichs, jediný esesák v Giskesově okolí, seděl u stolu Tellerových. Kdy Lauwers veel, viděl, e Heinrichs je pohrouen do počítání. Podtrhl nějaká tři čísla, přenesl je na vedlejí papír, pak jetě tři čísla. Co chvíli nahlíel na čtvercový kousek papíru u své levice, byla to jedna ze zpráv, které u Lauwers nestačil vyslat.

Předstírá,” řekl si Lauwers Rozlutit ifrovací klíč trvá, hodiny. Nepodaří se mu to .

V rohu místnosti prohlíel major jeho vysílačku, Nepronesl ani slovo. Zřejmě chtěl

svým mlčením znervóznit Lauwerse. To vak dlouho netrvalo.

Rozifroval jsem, řekl náhle Heinrichs, e Prinz Eugen je ve Schiedamu.

Je to správně, poručíku Lauwersi? zeptal se Giskes a zabýval se dál vysílačkou.

Náhle bylo vechno jasné. Lauwers pocítil prvé bodnuti zoufalství. Proč jen na to

nepomyslil dříve? Ten Ridderhoff, o něm Giskes říkal, e dodával zprávy Takonisovi, redigoval zprávu sám. Tak krutá komedie! Giskes mu nelhal: u několik týdnů nevědomky pracoval pro Němce a na ťpojistkuŤ. Je teď úplně v jejich rukou

Giskesova nabídka neměla ádný smysl. Zřejmě si celou věc vyvzpomněl jen proto,

aby Lauwerse duevně vyčerpal, pro nic jiného.

28

Vyhrál jste,” řekl Lauwers. Teď u touil jen po tom, aby se Heinrichs co nejrychleji chopil jeho vysílačky, aby se Angličané dověděli o jeho zatčení. Podle představ unaveného Lauwerse čekali v Londýně jen na to. Viděl v duchu deset spojařů s

nasazenými sluchátky, jak očékávají jeho zprávu z evropské pevniny, zprávu

parautisty RLS.

Na vysílání vak bylo jetě příli brzy. Nezbývalo ne čekat. Giskes si náhle přestal hrát s telegrafním klíčem.

Přesvědčím vás o tom,” řekl Lauwersovi, jak vám důvěřuji. Vysílat budete vy.

Poručík Heinrichs vás ovem bude kontrolovat. Vím, e riziko je značné, ale já to

zkusím. Dejme tomu, e k tomu mám osobní důvody.”

Na osobních důvodech” nebylo nic tajného. Kadý radiotelegrafista má svůj styl, určitý rytmus při vysílání, který je při příjmu důkazem totonosti. Říká se tomu rukopis”. Stejně jako ostatní měl i Lauwers svůj styl, pomalý, poněkud váhavý, pravidelně se zarazil při některých skupinách písmen. Angličané, které si Giskes představoval jako puntičkáře a lidi s nesmírnoir intuicí, by brzy podvod objevili, kdyby vysílal Heinrichs místo Lauwerse Hubertus Gerardus pochopil. Potvrzoval se mu tak jeho původní dohad: Giskes se velmi obával, e by spojení s Londýnem mohlo být

přerueno. Měl naopak zájem, aby hra trvala co nejdéle, Tím si chtěl zajistit, e

parautisté vysílaní Londýnem uvíznou při seskoku v síti, kterou jim nastraí. Lauwers si uvědomil, e odmítne-li vysílat, uspíí tím jen den, kdy Němci zastřelí jeho i Takonise. Nebál se smrti, právě tak jako se téměř nebál mučení Mohl se vzepřít, mohl křičet, e nikdy nezradí, to vak nebylo rozumné. Tím, e bude vysílat bez ťpojistkyŤ, automaticky upozorní Londýn.

Čas míjel. Dva majorovi pomocníci zapojili aparát na elektrické vedení a

provedli uzemnění. Heinrichs začal otáčet knoflíky. Ručička na bílé výseči

oivla. Jak se ohlaujete?” ptal se Giskes

RLS,” odpověděl Lauwers Myslil jsem, e to víte”

Pak následuje nějaké číslo, pravda?”

Ano .. 1R72 Musí se dvakrát opakovat 

Giskes dal znamení. Oba pomocníci přistrčili Lauwerse ke stolu. Posadil se.

Poádal o cigaretu Giskes mu dal celý balíček. Heinrichs mu přisunul malý

telegrafní klíč. Lauwers se jen stěí skrýval své vzruení bude vysílat,

v Londýně poznali, e je chycen. Nebudou u posílat dalí parautisty nebo si

vybudují nové linky.

29

Chybělo něco málo do 18 hodin, kdy mu podali sluchátka. Slyel, jak mu Heinrichs

říká: Vyhledejte frekvenci. Vtom ucítil Lauwers na svém rameni Giskesovu pěst

Obrátil se. Majorův obličej bez rtů se strnule usmíval: A ovem nezapomeňte na svou

ťpojistkuŤ!

Lauwers by byl nejraději zemřel. V Anglii mu dali dvě pilulky kyanidu, dvě průhledné kuličky, ukryté v dvojitém dnu krabičky zápalek.

Protoe byl velmi zboný a měl hrůzu před sebevradou, zahodil krabičku hned druhý

den po seskoku Při Giskesově výzvě začal litovat tohoto činu, (Při osobní prohlídce by němečtí policisté byli na krabičku stejně přili.) Nerozumím,” řekl, čemu říkáte ťpojistkaŤ.

Já vám to tedy vysvětlím, vlídně začal Giskes V určitém okamiku v průběhu

vysílání uděláte chybu, vdy stejnou, podle ní vás poznají jestlie ve vaem textu tato chyba schází, v Londýně poznají, e u nejste na svobodě. Je to prosté a účinné.

Poručíku Lauwersi, nepodaří se vám namluvit mi, e jste vysílal bez ťpojistkyŤ.

Vichni vai kamarádi ji mají.

Pro Lauwerse, křehkého holandského parautistu, nebylo u východiska. Byl přitlačen ke zdi a zavinil si to sám svými ústupky. Za necelých 48 hodin se z tajného hrdiny, který ví jen sám o své slávě, stal prostě zrádce. Zrudl při tom pomylení. Zbývalo mu necelých 30 vteřin, aby nael odpověď, zaujal postoj. Mohl vstát, odhodit sluchátka, říci. e je připraven na smrt, ale e dál u neustoupí. Co dělat? Rozhoduje se, e se pokusí o poslední vytáčku, o ubohý pokus zvířete zahnaného do úzkých, o úplně koláckou le. Ano, řekl, dělám chybu… mezi větami vysílám tip místo Stop ..

Nic víc? divil se Giskes. Jen Stip místo Stop… Zamyslil se nad tím. Věc se zdála velmi prostá. Ostatně při velkém počtu agentů vysílaných na evropskou pevninu a při nedostatku času na jejich výcvik bylo docela moné, e nevyhledávali nic sloitého.

Zadíval se na Lauwerse. Nebyl mu sympatický, byl by dal přednost hrubému

chlapovi, který se dá zlomit najednou, s ním není třeba ztrácet čas zdůrazňováním

mravní stránky věci. Lauwers moná le .., Určitě le. Teď byl ve slepé uličce zase Giskes. Musil se spokojit Lauwersovým přiznáním, nemohl nic podniknout.

Jestli lete,” řekl, tím hůř pro vás. Udělal jsem vechno, abych vás zachránil.

30

Nelu, řekl Lauwers. Nasadil si sluchátka a začal otáčet knoflíkem pod bílou výsečí.

Londýn nael velmi rychle. Svým protáhlým nosem se téměř dotýkal aparátu, kdy

vysílal obě zprávy, je nadiktoval Ridderhoff Takonisovi. Také Heinrichs měl

sluchátka na uích. Sledoval Lauwersova Stip a dával pozor, zda se Lauwers

nedopoutí nějakých nepravidelností. Nic takového nezpozoroval, vězeň zřejmě

respektoval pravidla hry. Jeho údery byly přesné, chvílemi se v nich projevilo

vzruení, jene napoprvé nebylo moné ádat víc.

Při vysílání Lauwers nevycházel z údivu nad tím, jak snadno Němce oklamal. Jeho

skutečná ťpojistkaŤ byla něco docela jiného. Měl komolit kadou estnáctou písmenu.

Tentokrát poprvé tuto chybu nedělal. Věc je tedy bez problémů: při deifrováni

Angličané poznají, e vysílal pod kontrolou. Byl na to hrdý. Spoléhaje jen na sebe

oklamal kontrapioná i gestapo. Velmi brzo za to ovem zaplatí ivotem, nebo

Angličané teď přeruí kontakt a on jako nepouitelný pión a sabotér skončí jednoho rána v příkopu. Naplněn hrdostí neměl u Lauwers strach z ničeho.

Na vysílání potřeboval necelých deset minut. Němci se seskupení kolem něho byli

zticha: připadal si jako klavírista, který hraje pro krouek znalců. Odloil sluchátka a obrátil se ke Giskesovi: Skončil jsem. Odpověď přijde za několik minut.

Předpokládám, e ten pán (ukázal na Heinrichse mě u nepotřebuje.

Prominuli mu tu smělost. Giskesovi se jeho tón nelíbil. Lauwers byl nějak příli

astný, příli spokojený. Před čtvrthodinou projevoval značnou nervozitu, kdeto teď byl ve velmi dobré míře a labunicky si pochutnával na cigaretě. Jiní, kdy odvysílali se chovali jako elmy v kleci. Měli strach před budoucností. Jak to, e Lauwers se chová zcela jinak?

Heinrichs zasedl na Lauwersovo místo. S pohledem upřeným na bílou výseč, se

sluchátky na uích čekal. Giskes přelapoval ve svých iezdeckých botách. Jestli mu

Lauwers lhal a vysílal falenou ťpojistkuŤ, polou Angličané vyhýbavou odpověď a

budou moná ádat opakování zprávy. Náhle sebou Heinrichs trhl. Ručička na kále

začala kmital. ,,Odpovídá jí, řekl a začal zapisovat. Bylo to krátké, jen několik slov.

Obrátil se ke Giskesovi: Říkají, e zprávu dostali v pořádku. Jinak u nic.

31

Thijs Takonis byl 9. března 1942 u jen vězněm odříznutým od světa, od svých přátel i nadřízených. Pro Němce byl bezcenný, nebyl radista a nemělo smysl ho obracet”.

Přesto poádal Giskes Schreiedera, aby ho etřil stejně jako Lauwerse. Kriminálnímu radovi to poskytlo příleitost dokázat, e chce postupovat v dohodě s majorem. Ke Giskesovu překvapení se Schreieder dokonce odváil věc utajit: zaloil Lauwersova a Takonisova akta do zásuvky a zavřel na klíč. Znamenalo to, e případ RLS nepůjde nahoru, a dokud operace bude pokračovat, nebudou oba mui posláni na Rauterova

jatka.

Lauwers a Takonis byli střeeni ve dvou celách vězení ve Scheveningen. Nepatrným

otvorem sem pronikaly závany studeného vzduchu prosyceného pachem moře. Od

svého zatčení spolu nemohli promluvit, avak Takonis věděl (Giskes si pospíil mu to oznámit), e Lauwers po dvou dnech chabého odporu vysílá pod německým dohledem. Teď určitě povauje Huberta Gerarda za ničemného zrádce, Lauwers by

byl dal deset let ivota za to, aby mu mohl říci pravdu, jak Němce oklamal. V

Manchesteru, Readingu a v různých výcvikových táborech mu instruktoři do omrzení

vykládali: ťPojistkaŤ je pro nás jediným prostředkem, jak si ověřit, e vysíláte na svobodě.” Nebylo tedy pochyby: Londýn teď u věděl, e je vězněn. A jestlie odpověděli jako obvykle, e zprávu dostali v pořádku, zcela určitě tím chtěli získat čas k rozmylení, jak reagovat. Kdyby byli brutálně přeruili spojení, znamenalo to, e posílají Lauwerse rovnou na ibenici. To by byl chtěl Takonisovi vysvětlit

Ráno 9. března si byl Lauwers jistějí ne kdy dříve. Giskesova autorita u na něho nepůsobila, vdy ho bez velké námahy oklamal. Kdy tedy major veel do cely, neměl Hubertus Gerardus ádné obavy, co mu den přinese.

O hodinu později vyjel z věznice edý mercedes s Giskesem a Lauwersem.

Lauwersovi bylo vhod, e jeho jediným strácem je major. Třebae měl nasazena

pouia, ta mu kupodivu u nevadila, jako kdyby je u nosil dlouhé měsíce, připadalo

mu, e je nablízku svobodě. Vechny Giskesovy oběti se shodují v této věci:

vyvolával ve vás dojem jakéhosi podivného přátelství, vyhovoval vaim přáním, téměř svobodně vás nechal pozorovat známá místa. Kromě toho neetřil cigaretami, a kdy

se naskytla příleitost, dovedl vyprávět rozverné anekdoty. Z jeho ptačích očí vak bylo mono vyčíst, co vězí za touto druností.

32

Nikdo nedovedl tak jako on spojovat shovívavost s hrozivou tvrdostí.

Vojenské auto neodváelo Lauwerse k Tellerovým, tam u se neměl nikdy vrátit. Toho

dne ho vezli na velitelství abwehru ke Giskesovi. Při vstupu do podzemí mu major

sám sňal pouta. Proli asi dvacet metrů chodbou a pak Giskes vstrčil Lauwerse do

sálu, který se podobal třídě plné pilných áků. Poznal Heinrichse, zabraného do

ifrování. Asi deset vojáků tam pracovalo před velkými rádioaparáty, daleko

dokonalejími ne ubohý přístroj, jím on vysílal své zprávy.

Ukázali mu na idli. Heinrichs u měl připraveny depee pro vysílání. Byly napsány na velkém čtverečkovaném papíru se záhlavím hlavního tábu wehrmachtu. Major poloil na stůl nenačatý balíček cigaret. Za necelou hodinu budou Lauwers, Giskes a jeho

lidé vědět, na čem jsou. Lauwers věděl, e Angličané mohou reagovat různým

způsobem. První monost: odmítnou dialog a ponechají Lauwerse jeho katanům.

Lauwers věděl, e to patří k rizikům války. Připomněl si větu, kterou mu často

opakovali jeho instruktoři: Od okamiku, kdy vás chytnou, u pro nás neexistujete.

Druhá monost: Londýn odpoví, jako kdyby nebyli nic zpozorovali. Angličané přijmou

hru, oklamou tak Giskese a tím ho přesvědčí, e mu sedli na lep. To prý dělali často, nevěděl vak, zda to není jen legenda. Těko si dovedl představit, e by měli čas a prostředky udrovat mrtvou, nakaenou linku jen proto, aby zachránili ivot jednoho neastného parautisty. (V Anglii si Lauwers udělal představu o bezmezném cynismu, který vládne v tajné slubě.) Při této úvaze znovu oila v Lau wersovi obava, e moná u zítra bude postaven ke zdi.

Kdy nastal okamik, kdy měl navázat spojení, důstojníci a vojáci se seskupili kolem něho Heinrichs si také nasadil sluchátka. Jejich sluch zaplavila směsice telegrafních signálů přicházejících ze vech koutů Evropy. Lauwers zvolna otáčel knoflíkem, trochu nalevo,.. kousek napravo… Tak to opakoval dvakrát, třikrát. Viděl, jak se Giskes dívá na hodinky spojení mělo být navázáno u před deseti minutami. Zbývala necelá čtvrthodina vysílacího času. To byl konec. Lauwers byl přesvědčen, e

Angličané s ním u nechtějí udrovat spojení. Byl pro ně mrtev… Jetě jednou otočil knoflík doleva. Naposled. Pak sejme sluchátka a řekne majorovi, e tomu nerozumí, ale e nemůe Londýn najít. Pokusí se vysvětlovat, e se to stává častěji, kdy tu se ve sluchátkách ozvalo dlouhé, pravidelné pískání.

33

Tady jsou, řekl Heinrichs Začněte.

Lauwers třikrát opakoval svou poznávací značku. Hned nato přila odpověď, e můe

vysílat. Zpráva, kterou vysílal toho večera, byla zřejmě delí ne včera. Obsahovala smylené, pozoruhodně přesné informace: Přesuny jednotek v Drente a v severním Brabantu, početní stavy luftwaffe v

Eindhovenu, stavba ponorkové základny jině od Rotterdamu … Giskes s úsměvem

pozoroval Lauwerse. Představoval si moná anglické důstojníky, jak se sklánějí nad

ohromnou mapou a přesunují na ní své praporky. Přesto vak byl dosud neklidný.

Věděl, e britská ifrovací sluba neměla jetě dostatek času, aby pěkně pod lupou

ověřila včerejí zprávy. Teprve za několik dní se bezpečně ukáe, zda Lauwers vydal svou skutečnou ťpojistkuŤ.

Kdy odvysílal, sňal Lauwers sluchátka a přenechal Heinrichsovi, aby sám přijal

odpověď. Holanďan byl celý rudý, potil se. Ze vech těch protichůdných dojmů se ho

zmocňovala závra. Neodvaoval se kombinovat. Je jetě moné, e Angličané prostě

neodpovědí, vdy přece neudělal, stejně jako včera, sjednanou chybu.

Angličané vak odpověděli i tentokrát. Heinrichs dal náhle Giskesovi znamení. Pak

chytil tuku a začal psát. Kdy skončil, přečetl Giskesovi narychlo přepsaný text:

Zpráva přijata … buďte stručnějí… terén vybraný Thijsem pro seskok O. K. Připravte přijímací skupinu… Abor bude vyslán s materiálem a střelivem 25. března… Blií informace později… konec.

Lauwers se zděsil. Angličané odpověděli! Tím, e přijal Giskesovu nabídku, octl se v soukolí. Tím, e vysílal pod německou kontrolou, se proti své vůli stal agentem nepřítele …

N A D Ě J E

Takonisovi spoutali ruce za zády dvěma ohromnými pouty prastarého vzoru, která se

odemykala velkým klíčem. Kdy seděl, dostavily se po čtvrthodině hrozné bolesti v

krajině ledvin. Kdy leel na boku, utrpení bylo stejné, jene v krajině mezieberní a loktech. Snesitelné to bylo jedině, kdy stál. Pak ale přicházel okamik, kdy na něho padal spánek, a to si musel buď sednout, nebo ulehnout…

34

Surovému Mayovi ani inspektoru Bayerovi, který byl moná o něco lidtějí, Takonis

neprozradil nic, dokonce ani své jméno. Díky Ridderhoffovi Němci dávno věděli, e se jmenuje Takonis. To vak bylo tak vechno, co se o velkém míenci” dověděli.

Dvojitý kordón německých a holandských policistů obklíčil v Arnhemu dům, kde se

skrýval. Kdy vyel, vrhli se na něho dva holandtí policisté a několik náhodných

chodců spatřilo, jak se velký brunet zmítá, kdy mu navlékali svěrací kazajku. Asi

blázen … Den po svém zatčení se Takonis vrhl na holandského stráce, který mu nesl polévku, a chtěl ho ukrtit. Proto ho tak spoutali.

Bylo 10. března 1942. Major Giskes přiel potřetí navtívit Lauwerse do jeho cely.

Bez doprovodu přeel po můstku v prvém poschodí věznice, vyhraeném politickým

vězňům. Za kadými dveřmi očekával jeden nebo více muů, rukojmí nebo odbojářů,

blízkou smrt. Rauterova justice nikdy nedávala milost. Lauwers byl v samovazbě a

na konci chodby. Po celé délce lávky provázel majora hluk: rány pěstmi nebo kopání, řvaní, nadávky a také zpěv odsouzených. Giskese to sice nedojímalo, přesto vak byl rád, e nemá nic společného s represáliemi svých kolegů s černými klopami, je

schvalovala téměř celá wehrmacht.

Toho rána dostoupil nervy drásající kravál vrcholu. Za svítání bylo zastřeleno deset amsterodamských osobností v odvetu za atentát provedený den předtím. (Německý voják byl za bílého dne zabit na ulici zcela mladým muem, kterého se nepodařilo

najít.) Odsouzenci dávali volný průchod své nenávisti, vichni byli zachváceni pocitem zuřivé, ílené svobody, jej vyvolává bezprostřední blízkost smrti. Téměř na konci lávky přecházel major kolem cely, která měla místo dveří mříe. Giskes se zastavil a ptal se stráného: Kdo je ten člověk?”

Nějaký Takonis.”

Giskes ho viděl poprvé. Skutečně vypadal tak, jak ho popisovali: velký, snědý, dlouhé a tuhé černé vlasy. Nechci,” řekl Giskes, aby člověk, který patří do mého oddělení, byl spoután jako zvíře. Sejměte mu poutal”

Giskes později o této scéně vyprávěl. Řekl, e Takonis, kdy mu sňali pouta, mu

poděkoval tím, e se podle orientálního zvyku poklonil. Neuvedl, e mu Thijs zároveň naplil do obličeje … Giskes na to nereagoval: věděl, e je snadné získat podl é i počestné lidi, hrdiny i zbabělce, nikdy vak ílence a světce. Bylo vak mimo vekerou po chybnost, e Takonis je právě takový, jak to napovídal jeho tělesný zjev, cosi jako snědý Kristus s pohublou tváří spravedlivého.

35

Bez ohledu na to, co si o něm pomyslil holandský stráný, Giskes nedal Takonise

potrestat. Ubohý příteli, řekl mu, vae chování je stupidní. Nevynese vám nic

dobrého. Víme o vás vechno, známe vai funkci i vae p o s l á n í . . A kodolibě dodal: Agent Abor bude shozen dvacátého pátého v Zoutkamptu, právě na tom místě, které jste vybral. Chytíme ho při přistání. Na shledanou, pane Takonisl.

Pak veel do Lauwersovy cely. Hubertus Gerardus strávil neklidnou noc. Mnoho kouřil a téměř nic nepojedl. Byl zmaten, nebo nepochyboval, e Angličané pochopili, co se stalo. Proč tedy odpověděli, jako by vechno bylo v pořádku? Proč dali Giskesovi v jediném vysílání daleko více Informací, ne kolik mohl získat výslechem nejhorího

zrádce? Vzpomínal si: zprávy z pevniny nely rovnou do Londýna. Přijímali je někde

ve východní Anglii. Večer odváel motocyklista zprávy za celý den v koeném

pouzdře se znakem krále Jiřího VI. Říkalo se, e je deifrují druhý den ráno někde v ministerstvu války. Prakticky trvalo tři dny, ne dolo k nějakému rozhodnutí. Lauwers si připomínal, co vechno se vyprávělo o neomylnosti britské zpravodajské sluby, tohoto anglického národního sportu. To znovu oivilo jeho naděje.

Giskes stavěl na odiv výtečnou náladu, jakou u něho dosud nepozoroval. Poručíku

Lauwersi, řekl,

mnoho jsem přemýlel o tom, jak asi srovnáte se svým svědomím skutečnost, e

pracujete pro německou armádu. Proto jsem se rozhodl, e udělám vechno, co je v

mé moci, abyste ani vy, ani vai kamarádi nebyli postaveni před vojenský soud. Jistě víte, co to znamená.

Vím, odpověděl Lauwers. Jeho svědomí nemělo nic společného se skutečností, e si

zachránil ivot. Povaoval výrok za nemístný, ani slůvkem vak se o tom nezmínil.

Potřetí ho Giskes odváel z vězení na práci. Toho dne vak nejeli na jeho velitelství.

Radiotelegrafická kontrapioná zabrala vilu v Sadové ulici ve Scheveningen,

nedaleko moře. Na pobřeí vdechoval Lauwers naplno mořský vzduch. Prudký

přechod z vězeňské atmosféry způsobil, e pocítil nevolnost. Giskes mu nenasadil

pouta, spoléhaje na svou herkulovskou sílu a na malý revolver walther, který měl pro vechny případy v kapse.

Očekával je Heinrichs a dva vojáci ifrovací sluby. Lauwers vysílal stejně jako po oba dny předtím.

36

Tentokrát vak poádal, aby mohl spolu s Heinrichsem posloucht odpověď Londýna.

Pak se díval na Heinrichse, jak deifruje. Londýn znovu mluvil o seskoku agenta

Abora, Datum bylo pro měsíční svit odloeno na 27. března. Znovu doporučovali

Lauwersovi, aby byl stručnějí, ale blahopřáli mu ke zprávám a ádali ho, aby vyslovil dík generálního tábu Thijsovi za jeho činnost. Hubertus Gerardus několikrát pročítal text, nenael v něm vak ani náznak, e by znali hroznou pravdu.

Přítího dne nepřiel do cely pro Lauwerse Giskes, ale jeden z jeho důstojníků,

poručík Huntemann. To znamenalo, e Lauwersova zrada se stala hotovou věcí.

Giskes teď měl na práci jiné věci ne hlídat malého agenta, kterého obrátil”.

Huntemann byl vysoký, hranatý chlap ze selského rodu, který plnil své povinnosti jako stroj. Proto také nasadil Lauwersovi pouta.

Heinrichs dostal od Giskese přesně vypracovaný text. Aby si ověřil, zda spojení s

Londýnem je pevné, rozhodl se major vyslovit námitky. Uváděl, e terén v Zoutkamptu přece jen není dobrý, e je příli odkrytý a v příliné blízkostí důleitého střediska.

ádal od Londýna dovolení, aby mohl vybrat jiné místo, nedaleko Steenwijku, hodně

zarostlé. Lauwers se chystal vysílat, náhle vak sebral vechnu odvahu, povstal a

řekl: Nebudu vysílat… Nikdy u nebudu vysílat.

Heinrichs, stejně jako Huntemann, Wuhr a jeho přítel Kup se neodváili naléhat.

Kdyby lo o někoho jiného, byli by se o to moná pokusili a určitě by dolo k biti.

Avak Lauwers byl osobní kořistí Giskesovou, byl údernou zbraní jeho osobní války.

Nechtěli riskovat, e naruí jeho plány. Prostě tedy vypnuli aparát a odvedli Lauwerse zpět do vězení. Hodinu nato k němu přiel do cely major. Řekl mu: Pochopte to: člověka, který je ohláen, se zmocníme, a s vámi nebo bez vás. Víte to, e ano?

Znáte nae prostředky? Dobrá, promyslete si tedy své rozhodnutí. U jsem vám řekl,

e jsem tu v Holandsku proto, abych za kadou cenu zabránil občanské válce. Toho

mohu dosáhnout jen tím, e se zmocním materiálu i lidí, které vai londýntí nadřízení shazují na holandské území. A teď mě dobře poslouchejte. Vymohl jsem na vrchním velení armády, e bude uetřen ivot vech agentů schytaných v mé akci, počínaje

vámi a vaím přítelem Takonisem (Lauwers po řád jetě nepřiznal, e Takonise zná).

37

To ovem pod jednou podmínkou. Vy tu podmínku znáte 

Lauwers neřekl ani slovo, poslouchal. Poprvé odmítl cigaretu, nabídnutou majorem

Giskesem. Ten zesílil hlas a opakoval: Vy tu podmínku znáte.

Musíte vysílat pod naí kontrolou. To je vechno. V opačném případě nám nejste k

ničemu a nemůete počítat s milostí pro sebe ani pro jiné. Je to přece docela prosté.

Při své inteligenci byste to měl pochopit.”

Ano, bylo to prosté, jako je prosté kadé účinné vyděračství. Důvody nemusel

Lauwers poslouchat, znal je od prvního dne. Vzbouřil se jen proto, aby dokázal sám

sobě, e je toho jetě schopen. A také proto, e chtěl vědět, jak na to budou Němci reagovat. Teď to věděl: Giskes přitáhl roub o jeden závit. Situace tedy byla j asná.

Přestane li vysílat pro abwehr, jeho kamarádi, vichni jeho kamarádi zemřou On

zemře také…

Kolem páté hodiny odpoledne znovu přivedli Lauwerse před jeho přístroj. Od jeho

zatčení se jeho styk s Londýnem ponenáhlu měnil v dialog. Londýn a Lauwers

diskutovali a právě toho chtěl Giskes dosáhnout. A včera, stejně jako předevčírem,

Londýn nechápal. A Lauwers přece ani jednou nevyslal svou skutečnou ťpojistkuŤ!

xxxx

25. března v 18 hodin vysílal Lauwers pod kontrolou podesáté. Pozítří v noci měl být svren parautista Abor s materiálem. V té době, kdy Lauwers zasedl ke svému přístroji, jeden Holanďan v nějakém britském táboře balil své osobní věci, aby je pak předal britskému instruktorovi. Řekli mu aby na kousek tuhého papíru, který bude přivázán k zavazadlu, napsal jméno osoby, která má být zpravena v případě, e by

byl nezvěstný. Za hodinu se rozloučí se svými kamarády a pak ho odvezou osobním

vozem někam do hrabství Kentu, na malé civilní letitě, rekvirované pro zvlátní

účely. Dva dny tam bude muset neúnavně opakovat svou ifru, svou ťpojistkuŤ,

jména a adresy spolehlivých přátel, je vyhledá v případě, e by přijímací skupina

nebyla přítomna při jeho seskoku. Mezi jeho přáteli určitě bude velký Thijs… Těsně před odletem mu dají jeho falené doklady a krabičku zápalek nebo moná korkovou zátku, obsahující kyanid draselný s příměsí fialkové vůně.

Lauwers myslel jen na něho, na chudáka, kterého moná zná. Na chvíli se mu

zachtělo vzít vysílačku a mrtit jí o zem.

38

Co by tím dokázal? Giskesova argumentace byla ohavná a bezvadná. V kadém

případě agenta Abora zajmou ..

Toho dne mu připadalo, e Londýn netrpělivě očekává jeho vysílání, tak snadno nael spojení. Giskesova zpráva byla velmi krátká. Potvrzovala jen, e vechno je připraveno pro seskok 27. března. Angličané odpověděli za necelou minutu. Dva

řádky jasného, suchého, přísně věcného textu: Agent Abor nemocen Stop. Seskok

odloen na neurčito Stop Konec.”

Lauwers si oddechl. Těké břímě spadlo. Londýn pochopil.

Z H R O U C E N Í

Sprostí zločinci i političtí vězni, zlodějíkové i rukojmí, pasáci i hodnostáři, pióni, odbojáři, zrádci, podvodníci,ti, kteří nic neudělali”, křesané obou vyznání, idé, komunisté, dva nebo tři indonétí mohamedáni, vichni ve vězení věděli, e Lauwers zradil, a Lauwers věděl, co o něm říkají tito lidé, z nich mnozí by při pouhé hrozbě byli ochotni vydat své rodiče, přátele, milenku.

Ve své cele proíval Lauwers pekelné jaro. Co mohl odpovědět? Byl by musil

vysvětlovat: jako ve věznicích celého světa slouilo i tady potrubí vězňům jako

telefonní spojení. Zjednoduenou abecedou vyukávali svou nenávist, své pohrdání,

své nadávky, pěkně zřetelně, aby vichni porozuměli: Lauwers zradil . . udal vechny

… dejte dál… Lauwers je mrcha … pracuje pro gestapo …” Co mohl odpovědět?

Vysvětlit: Nevydal jsem svou skutečnou ťpojistkuŤ… dejte dál… vyzrál jsem na Němce … Londýn pochopil . . parautista Abor nikdy neseskočí… mou zásluhou …

dejte dál …” K čemu by to bylo? Bylo to příli dlouhé, příli nesnadné. A kdo, kromě Takonise, věděl, co je to ťpojstkaŤ? Přes vechen ten hluk, který neustával, spal Lauwers v noci z 25 na 26. března 1942 velmi dobře. Abor nikdy nepřijde, opakoval si ve spánku. Angličané svrhnou té noci dva nebo tři kontejnery s materiálem, několik dní jetě budou předstírat a pak bude konec… Konec hry, konec Lauwerse, konec

Takonise. Bylo mu sice trapné, e hrstka bláznů, zbabělců a zločinců, i několik

poctivých lidi ho povauje za ničemu, to vak nemohlo přehluit jeho hrdost, e se mu podařilo upozornit Londýn.

39

Kdy se probudil, napadlo ho, e zdání bude mluvit proti němu. Nenajde se, kdo by ho rehabilitoval. Neměl vak enu ani dítě, měanský rod Lauwersů vymře s ním. Nikdo po jeho smrti se nebude hanbit, e nese jeho jméno. A přece, bylo to kruté. Nikdy se nezjistí… Kolem něho bylo ticho. Potrubí se u neozývalo. Bylo velmi časně. Za chvíli, po kávě, ho stráce odvede na procházku, samotného (nesměl přijít do styku s ostatními), jako vzácnou kořist. A půjde po lávce, vězni ho budou zasypávat

nadávkami, nebo poznají jeho drobný krok. Za kadou cenu vak chtěl, aby se

Takonis dověděl pravdu. Ostatní mu byli lhostejní, leč Takonis, nejspravedlivějí ze spravedlivých, nesmí zemřít s mylenkou, e Lauwers zradil. Hubertus Gerardus si sedl do dřepu u vývodu kanalizace a začal ukat: Lauwers volá Takonise … dejte dál

. Téměř ihned se ozvaly zuřivé nadávky. Ze sousední cely vyzývali zrádce Lauwerse,

aby nechal spát lidi, kteří nikoho neudali. Stejně pečlivě, jako by lo o jeho vysílačku, Lauwers opakoval: Lauwers volá Takonise…” Připojil: Nezradil jsem, Takonisi…

nezradil jsem. Uíval morseovky, nikoli vězeňské abecedy. Ponenáhlu se hluk utiil, vztek vězňů se vyčerpal. Snad začali tuit, e jde o věc, jí nerozumějí Lauwers opakoval jetě čtyřikrát nebo pětkrát, e nezradil. Nastalo ticho. Usedl, nebo přestal doufat. A pak se začalo ozývat pravidelné ukání Byla to morseovka. Věděl jsem to…

odpovídal Takonis.

xxxx

Byla asi jedna hodina po půlnoci, 28. března 1942. Giskes, Wuhr, Huntemann, Kup a

dva vojáci se samopalem u boku čekali na okraji pole ve tvaru trojúhelníku,

vroubeného zakrnělými vrbami Schreieder tam byl také. Sicherheitspolizei přila jako obvykle v patřičné síle. Asi patnáct muů s černými klopami podupávalo, nos si ukrývali v ále.

V dálce jiskřilo několik málo světel pronikajících zatemněním.

Kriminální rada Srhreieder u podruhé riskoval svou kariéru spoluprací s majorem

Giskesem. Kdyby operace skončila nezdarem, kdyby Angličané místo kontejnerů

svrhli pumy, kdyby byli mrtví, Bavorák by musil skládat účty. Trest by byl hrozný. Mohl by být asten, kdyby se z toho dostal odesláním na sovětskou frontu. Proto byl Srhreieder ve patné náladě. Přistoupil k majorovi: Jste si svou věcí jist?

40

Jestli to sele, řekl jsem vám, e to zůstane na krku jen vám. Pochopte, e se

vystavuji hroznému riziku, kdy vám pomáhám.

Giskes byl stejně nejistý, viděl u, jak ho udají Rauterovi a jak bude musit ádat o pomoc Canarise… To vechno jen proto, e ten policajt v černé uniformě najednou dostal strach a bojí se vlastního rozhodnutí. Pokrčil rameny a řekl: U jsem vám řekl, e vechno dopadne dobře.

Esesmani a mui kontrapionáe se rozptýlili po poli. Vichni měli v rukou elektrické lampy. Někteří z opatrnosti vytáhli revolvery. Letadlo se objevilo brzo. Bylo slyet trhaný zvuk dvoumotorového stroje od severozápadu. Giskes poznal podle zvuku, e jde o anglický letoun Wuhr vedle něho rozsvítil lampu a stejně tak dva esesmani. Stroj náhle přelétl nad korunami stromů. Několik vojáků zalehlo, pak opět zahanbeně vstali, celí zablácení. Angličan přelétl podruhé, o něco výe. Zřejmě zpozoroval blikání lamp.

Potřetí přelétl s krajním zpomalením a svrhl tři předměty jetě černějí ne noc.

Nebyly to pumy… Němci viděli, jak se rozevírají tři padáky, sotva brzdící pád

kontejnerů, které dopadly s hluchým úderem. Vichni se k nim rozběhli. Válce byly

obrovské. Jeden se zabořil několik decimetrů kolmo do měkké země. Poddůstojník

gestapa vechny zastavil. Ustupte, křičel a pomalými kroky se blíil k objemnému

předmětu. Začal jej ohmatávat a pak přitiskl ucho k různým místům válce. Nikdo ani

nehlesl. Esesák postupně ohledal vechny tři kontejnery. Giskes mu z povzdálí svítil svou lampou. Byly to dlouhé minuty napjatého čekání. Tři černé válce mohly být časované pumy. Nakonec se poddůstojník rozmáchl oběma rukama na znamení, e

výsledek je záporný. Skupina se přiblíila … Vechno lo hladce. Schreieder si mnul ruce. Ne proto, e byla zima, ale z uspokojení, e je spoluautorem operace.

Záhy z rána odvezli Lauwerse do Binnenhoffu. Vyádal si povolení, aby se mohl

podívat na noční kořist. Chtěl se přesvědčit. Schreieder, Giskes a několik dalích bylo shromáděno ve skladiti, postaveném uprostřed dvora. Lauwers se podíval na zem.

Ve velkých kovových pouzdrech SOE nali tři tucty automatů typu Sten, bez nábojnic, a asi tisíc letáků s francouzskou trikolorou, určených partyzánům francouzského departmentu Dróme. Lauwers jeden zdvihl a dělal, jako by četl. Nerozuměl slovům,

ale podle mnoství vykřičníků usoudil, e jde o výzvu k boji. Znovu pomyslil na osud svůj i Takonisův. Teď bylo zřejmé, e Londýn pochopil a přeruil styk.

41

Pro majora Giskese to byla skutečně rána. Chladně se podíval Lauwersovi do oči a

kopnul do hromady letáků: To je asi jen omyl v místě určení, e ano, poručíku

Lauwersi?” Lauwers přitakal.

V tée době se ve Francii, někde mezi Valence a Gapem, mladí mui s loveckými

pukami asi smutně pokoueli rozlutit poselství holandského ministerského předsedy Gerbrandyho nebo královny Vilemíny z Londýna. Také oni si asi říkali omyl v místě určení, ale zatínali přitom zuby.

Schreieder byl nazlobený a zaříkal se, e u nechce mít nic společného s fantaziemi abwehru. Je zřejmé, vysmíval se, e Monsieur Lauwers korektně odvysílal zprávy, e? Ano, řekl Lauwers, odeslal jsem zprávy přesně. Poručík Heinrichs je svědkem.

Poručíku Lauwersi, vmísil se major Giskes, kdybyste se jetě jednou setkal se svými anglickými přáteli, řekněte jim, e při podzemní válce je důleitou zásadou pořádek.

Ta se nesmí nikdy poruit. Giskes chtěl přesně vědět, co se stalo, a k tomu musel

předstírat, e Lauwerse nepodezírá. Jestli ho vak zradil, bude se to opakovat a

nutně se jednou řízne. Pak bude jeho pád o to tvrdí a rychlejí.

Lauwers si připadal jako ve snu. Co vak ve skladiti viděl, nebylo nijakým přízrakem.

Byl si teď u Jist: parautista Abor nebude nikdy vyslán.

xxxx

Bylo 19 hodin a stráce jetě nepřivedl esesáka do jeho cely. Nebude tedy toho dne

pracovat. Nazítří rovně nepracoval, a kdy pro něho přili 30. března, neodvezli ho ani do centrály abwehru, ani do Scheveningen. Vůz vyjel k Jihovýchodu. Kam jedeme? ptal se Lauwers. Převáejí vás, odpověděl ofér. Víc neřekl.

Z klátera Haaren v brabantském kraji udělali věznici, nepříli dávno, nebo typicky náboenské pachy, pot a kadidlo, je sytily zdi od 17 století, jetě úplně nevyprchaly pod náporem dezinfekčních a mycích prostředků. Nebyla odstraněna kříová cesta, hovorna zůstala hovornou, cely celami. Koneckonců není příliný rozdíl mezi

duchovním útočitěm a kriminální centrálou. O několik kanceláří víc, hřmotnějí, těí závora na silnějích dveřích, ale tyté pehýrky, tyté pryčny, tyté přikrývky ze patné vlny, tyté jídelní misky, stejný háv pro odsouzené i pro mnichy trapisty, jen jinak střiený.

Haaren nebyl určen pro lidi ve vazbě. Větina vězněných si zde po zběném

odsouzení odpykávala trest.

42

Zabíjeli tady v patek, v pět hodin. Někdy také v pondělí. Odsouzení a rukojmí byli

odváeni před příkop, vykopaný v bývalé zahradě, z ní se stal vězeňský dvůr.

Střílela je tam popravčí četa a jejich těla padala nazad do černé země. A po salvách následoval zpěv. Někteří, ti nejstarí, důstojně zpívali Wilhelmus Lied, jiní Internacionálu, větina křičela, řvala svou nenávist, a kdy jim vypověděly hlasy,

končili vzlykotem a křečemi. Aby přiměl Lauwerse k zamylení, zavedl ho Giskes k

příkopu. Stačilo dát příkaz, aby jednoho pátku nebo pondělí … Takonise rovně

převezli do Haarenu. Lauwers to věděl, třebae ho nespatřil.

I tady se vězni dorozumívali pomocí potrubí. Hned prvního večera Hubertus Gerardus

poznal, e jeho pověst ho provázela nebo dokonce předela. Giskes zařizoval věci

opravdu důkladně! Hystericky vyukávaná nenávistná slova ho probouzela u před

svítáním. Tón se zhoril. Říkali mu: Chcípne, Lauwersi, jako vichni zrádci .. Brzy se vak unavili, nebo kadý myslel na svou smrt.

1. dubna nechali Lauwerse spát. Ve věznici se přihodilo něco mimořádného, Do vech

cel pronikal přes vekerý hluk muský hlas. Zpíval nejtěí pasá Lucie z

Lamermooru. Byl to nepochybně zoufalec, ale jaké výky měl jeho hlas! Pak přila na řadu enská árie z Figarovy svatby. Bylo to krásné a zároveň nemístné, na prahu smrti téměř nestoudné.

Lauwers poslouchal. V operní hudbě se příli nevyznal. Tyto árie vak slyel

několikrát a ani ne tak dávno si je několikrát i pobroukával. Také hlas, jasný, silný, nepříli muský, i ten někde u slyel. Ale kdy a kde? Neúnavný zpěvák začal zpívat árii z druhého dějství Ifigenie na Tauridě. Je to hudba málo známá, poněkud nudná, avak technicky velmi nesnadná. Lauwers si kupodivu vzpomněl i na tuto árii. Ale kde ji jen mohl slyet?

Mu zmlkl. Zpíval déle ne dvě hodiny a byl patrně unaven. Stráci, vesměs

Holanďané, mu nebránili. Dokud zpíval, odsouzení aspoň nehlomozili. Sotva nastalo

ticho, potrubí se ozvalo znovu. Tentokrát to nebyly nadávky určené Lauwersovi.

Jakýsi nový vězeň vysvětloval dobrou morseovkou, jak se do vězení dostal. Seskočil

v noci 29. března. Teprve se začal vyproovat z provazů, a u se na něho vrhli dva obrovtí Němci a nasadili mu pouta. Bránil se, jak mohl, tloukli ho a asi mu nalomili jedno ebro.

43

Později, na gestapu, se mu vysmívali, protoe v jeho nepromokavém pláti byla vita značka anglické firmy Burton a guldeny, které nali pod podívkou vesty, byly sta eny z oběhu u před rokem. Jeho osobní průkaz byl padělán velmi neumělou rukou.

Lauwers si lehl na ledovou zem, aby mohl přitisknout ucho k potrubí. Nakonec mu

uvedl své jméno: Baatsen.

B A A T S E N-Lauwers si vzpomněl na toho velkého chlapíka, jemu se posmívali v

táboře v Manchesteru, protoe ho podezírali, e si odbarvuje vlasy. Kdy v jeho

blízkosti vystřelili dávku z automatu, celý se třásl. Říkali mu blondýna Rita.Neuetřili ho posměchu, ani kdy plakal strachem na výcvikové věi. Vichni si kladli otázku, kdo mohl takového člověka vybrat pro speciální poslání. Byl to tý Baatsen, který po seskoku, kdy viděl, jak se na něho vrhají, vytáhl revolver a byl by určitě střílel, kdyby Wuhr nebyl býval rychlejí. Stiskl mu zápěstí, a mu v něm zapratělo. Ano, Wuhr, nebo Baatsen padl do rukou Giskese a Schreiedera.., Londýn toti ohlásil večer 28.

března jeho seskok. Baatsen byl parautista Abort. Lauwers div neomdlel, kdy se to dověděl.

Giskes vyhrál Londýn nic nepochopil Giskesova ťAnglická hraŤ (Englaudspiel)

začínala. Zrodila se operace ťSeveriní pólŤ, mistrovské dílo německé kontrapionáe.

44

KOVADLINA

V E L K Ý Z Á T A H

Na prvý pohled se Anton van der Waals ničím neliil od ničemů, někdy dobře

informovaných, často si vymýlejících, vdy zbabělých a vesměs chamtivých, bez

nich se nikdy neobely policejní organizace celého světa. Byl to udavač neboli

důvěrník (Vertrauensmann, V-mann), jak tomu říkali Němci. Josef Schreieder strávil kadého rána celou hodinu tím, e poslouchal raport podobných individuí a třídil jejich klepy a udání, za ně jim vyplácel nepatrný plat vdy v guldenech, nikdy v markách.

Stejně Jako Ridderhoff byl i Van der Waals střední postavy. Jeho obličej nasvědčoval jeho řemeslu: byl hladký, bez vrásek, spodní ret měl silný a měkký, oči stále sklo pené, rámované nafialovělými kruhy, iroké blýskavé čelo, ui odstálé. Navíc byl

pinavý a patně oblečen. Spíe eptal ne mluvil. Povahou byl Anton něco zcela

jiného ne pouhý povaleč: byl zároveň lepí i horí.

27. dubna byl v Haarlemu zabit německý voják. Říský komisař Rauter, jako obvykle,

zaplavil velká holandská města krví. Střílelo se hodně, avak pachatele nenali. A

hle, Van der Waals přiel a prostě nabídl Schreiederovi, e ho dovede k teroristovi.

Kdy se ho Schreieder zeptal, proč to dělá, odpověděl bez rozpaků, e potřebuje

hodně peněz, e Holandsko je svou podstatou německá země,

a e tedy ti, kdo zabíjejí vojáky wehrmachtu, jsou zrádci. Dodal, e jeho povolání je zcela jiné. Je vynálezcem, vynael otáčivý motor, a také klavíristou. Peníze potřebuje na zařízení laboratoře a na koncertní křídlo …

Dobrá, jak se jmenuje vrah?

Jmenoval se Bierhuys a za Antonovy pomoci ho Schreieder zatkl hned přítího dne.

Jako přívaek udal Van der Waals duchovního Josefa Klingera, který po nějaký čas

ukrýval zbraň atentátníka. Oba byli zastřeleni a Van der Waals byl najat gestapem za měsíční plat.

Kdy začíná operace ťSeverní pólŤ, má Schreieder ve Van der Waalsovi nesmírně

cenného pomocníka. Během roku podstatně rozířil Anton sí svých kontaktů,

45

zdokonalil svou techniku a Schreieder příleitostně objeví, e Holanďan má

seznam daleko spolehlivějích vlastních informátorů ne celé gestapo, Nezazlívá mu

to a vyčkává příleitost, kdy bude moci Van der Waalse plně vyuít. Jeho styky s

kontrapionáí jsou přece tak křehké…

xxxx

Mezitím začal Lauwers znovu pracovat. Třikrát týdně, kolem čtvrté hodiny odpoledne, ho odváejí do Scheveningen k jeho aparátu. Giskes, Heinrichs, Wuhr a ostatní jsou přítomni a sledují ho. Lauwers vysílá zprávy … Je pravda, e nepouívá svou

ťpojistkuŤ. Kdo to vak ví? A zejména, kdo si to uvědomuje? Lauwers je z toho

zmaten. Odněkud z velké dálky si připomíná slova svých instruktorů: Raději zemřete, ne byste vydal svou ťpojistkuŤ. Vydejte vechno, svou ifru a vechno ostatní, v ádném případě vak svou ťpojistkuŤ. To si přece nevymyslil on.

V noci nemůe usnout. Ráno, právě kdy má jít se strácem na procházku, se v něm

vechno hroutí. Je pořád v samovazbě, avak holandtí bachaři a němečtí vojáci, a

na Giskese, u mu neprojevují ony ohledy, je přísluí význačným vězňům. Není u

ostatně nepostradatelný. Heinrichs u dokáe dokonale napodobit jeho rukopis.

Jednou to u zkusili: Angličané nic nezpozorovali.

Angličané si vímali věru máločeho. Lauwers se vyčerpával svými dohady. Deifruje

snad jeho depee člověk neschopný? To je přece vyloučeno, pracují ve skupinách a

střídají se. Nahradili snad systém ťpojistekŤ něčím jiným? To je zcela

nepravděpodobné. Je snad někde v anglické centrále zrádce? Lauwers nemá fantazii.

Tyto tři, čtyři monosti se střídají v jeho úvahách. Jiné nevidí. Ostatně jeho mravní cit, jeho bezpodmínečný respekt ke vemu anglickému mu zakazuje, aby si představil, e to vechno je jen hrůzná, krvavá makaráda, e obětovali jeho, Takonise a blondýnu Ritu nějakým vyím zřetelům. Ani představit si to nedovede. A co tedy?

Kadodenně, v hodině procházky, se ocitá ve vzduchoprázdnu, před propastí. K čemu

je dobrý?

Spoluvězni mu přestali nadávat. Baatsen sám, kdy se dověděl z vězeňského

telegrafu o domnělé Lauwersově zradě, nechápe, ale nezlobí se na něho. Ve druhém

poschodí haarenské věznice pochopili, e jeho případ není tak docela jednoduchý.

Nechávají ho na pokoji.

46

27. dubna 1942 Heinrichs deifruje zprávu určenou Takonisovi. Lauwers je přítomen

ve velké místnosti rádiové centrály. Je 19 hodin. Přivedli ho, protoe očekávali velmi důleitou zprávu, a v takových případech, poručíku Lauwersi, vás mám raději při ruce,” řekl Giskes. V takových dnech překypuje major srdečností, která Lauwerse děsí, Giskes lakuje, objednává kávu, nabízí cigarety. Heinrichs skončil svou práci.

Podává papír Giskesovi a ten předčítá instrukce z Londýna: Jděte v Haagu do trafiky

- stop - ádejte Pijla - stop - konec.”

Právě na to čekal major od prvého dne. Angličané seskupují kolem RLS aktivisty. A

to, več doufal a čeho se obával, mu teď potvrzují sami Angličané: v Holandsku existují i jiné tajné sítě. Lauwers, Teller a Takonis nejsou jediní agenti, kteří se pohybují po Holandsku a shánějí zprávy. I jiné vysílačky jsou ve spojení s Londýnem.

Jestlie major nezatkne se Schreiederovou pomocí tyto mue, neobrátí” je a co nejdříve nepouije jejich vysílaček, mohou kadou chvíli upozornit Londýn na jeho podvod. To by byl konec operace ťSeverní pólŤ Skončila by ťanglická hraŤ!

Radiová hra můe pokračovat, jen kdy se podaří obrovský zátah. Giskesovi se v

podstatě naskýtá jedinečná ance. Tím, e Angličané seskupují kolem RLS jiné tajné

sítě, přihrávají mu pomoc tak cennou, e tomu náhle začíná nedůvěřovat. Co kdyby si Angličané hráli s ním? Co kdy vědí, e Lauwers vysílá pod jeho kontrolou, a chtějí nastrait léčku jemu, Giskesovi? Podivná věc: Lauwers a major se začali obávat tée věci…

Nový problém, nová naděje, nové vzruení. Schreieder musí jednat co nejrychleji.

Vozataj abwehru chce dret ve své pravici vechny opratě. Před nikým a před ničím

se nezastavuje. ádá bezodkladně dalí Lauwerse, kteří zítra budou připoutáni ke

svým vysílačkám. Vichni parautisté, roztrouení dnes po Holandsku, stejně jako ti, kteří zítra seskočí, musí být bez výjimky shromáděni v katakombách abwehru!

Canarisův ák chce udivit svého učitele. Chce také dokázat stratégům, e tajná válka, kterou vichni pohrdají, má stejnou cenu jako válečné taení ve větru, blátě, písku nebo sněhu. Trafika v Haagu? Která trafika, poručíku Lauwersi?”

Nevím,” odpovídá Lauwers.

Giskes nenaléhá. Je skutečně moné, e to Lauwers neví. Zpráva nebyla určena

jemu, měl ji jen předat Takonisovi.

47

A pak, to se u Giskese netýká. Od toho je tady Schreieder a smečka jeho konfidentů, policistů v černých i v holadských modrých uniformách, aby nali Pijla a přivedli mu ho. Za nic na světě by Hermann Giskes nechtěl být zapleten do policejní fáze celé oprerace. Naproti tomu Schreieder, který se stydlivě sám označuje za kriminalistu, má váeň pro lov na lidi. Normálně by se měl zmocnit Pijla (holandský: íp) do týdne.

Giskes myslí nahlas. Lauwers proč by mu to skrýval, se dovídá, e bude chycen dalí jeho kamarád. Jeho hlava, rozbolená horečkou, je u jen kovadlinou, do ní můe Giskes po libosti buit svými velmi prostými slovy. Jak z toho uniknout? A proč

Angličané stále nechtějí pochopit? Je tomu přesně měsíc, co vysílal svou první

zprávu …

Jaro je jetě nejisté, projevuje se jen ve dne. V noci jetě pokračuje zima. Vojenský vůz, kterým ho odváejí do Haarenu, není vytápěn, Lauwers se třese chladem. Před chvílí se na sebe podíval ve zpětném zrcátku. Na svých spáncích spatřil několik

bílých vlasů. I kdy se neocitne před popravčí četou, zemře brzy, utrápen stále

stejnými otázkami.

Takonis, zbavený svých pout, stále sám ve své cele, není na tom o nic lépe. Vpravdě je to s ním horí. Velmi rychle pochopil, e se nesmí snait porozumět. Je chycen a je to tak moná lepí pro vechny. Pomalu a téměř úmyslně sklouzl do stavu jakési otupělosti, při ní se ho zdánlivě nemohlo u nic dotknout. ije bez jediného pohybu, shrben, opřen o zeď, s nohama zkříenýma pod sebou. Odmítá procházku, potravu vak přijímá, aby na sebe hladovkou neupozornil. Chce zmizet v tichu, ani by si toho kdo poviml, nepozorovaně splynout se zdmi vězení.

Kriminální rada byl u za hodinu informován, nikoli Giskesem (ten za ádnou cenu

nechce ádat Schreiedera o nějakou slubu), ale Heinrichsem, který zastihl svého

nadřízeného právě na odchodu. Trafika v Haagu … Která? Je jich dobře na tři sta.

Schreieder přece nezmobilizuje armádu pro jednoho agenta. Znovu usedne ke stolu a

sloí hlavu do dlaní. Heinrichs v pozoru hledí na něho, jak přemýlí. Schreieder je človíček vybavený ohromnou pravomocí. Kdy je nutno jednat, mění se v neúprostný stroj, v mení model stroje Rauterova. Roku 1938 ho pověřili, aby zlikvidoval idovský problém v Sudetech. Tam ho viděli při práci … Studená obluda, nelidská, bezcitná!

Teď snímá ruce z obličeje. Jeho výraz se změnil. Na cestu do Haarenu je příli pozdě.

Pojede tam zítra.

48

28.dubna mu stráný otvírá Takonisovu celu. Jetě před týdnem by tento nepravý

míenec s řeckým jménem byl Schreiederovi naplil do obličeje, jako to udělal

Giskesovi. Dnes u velký Thijs ije v jiném světě. Ani se nehnul na své pryčně. Kol jeho rtů se usadil strnulý úsměv. Teď pomalu a hluboko sklání hlavu a spíná ruce jako Ind před mnoharukou bohyní. Schreieder se před ním rozkročil se zaloenýma rukama. Takonis zdvihl hlavu stejně pomalu, jako ji sklonil. Schreiederův hlas doléhal:

Takonisi, dejte mi Pijlovu adresul Hned! Adresu trafiky.”

Dává ji. To u není on, kdo ji dává, to je jeho stín.

V poledne se Schreieder vrací do Binnenhoffu. V té době Van der Waals pracuje” v Utrechtu. Za rok se Anton hodně změnil. Na Schreiederův příkaz chodí čistě umyt a pečlivě oblečen. Má teď na to prostředky. Za jeden rok vydal Schreiederovi asi stovku parautistů a odbojářů. Průměrně dostává kromě svého platu za desetičlennou skupinu 3000 guldenů. To je sluné. Kdy si někdy dopřeje oddech, zasypává

pozlacenými perky pěkná děvčata, která si vybírá u amsterodamských průplavů. Pije

málo, protoe velké dávky alkoholu nesnáí. Hlavně si dává peníze stranou, aby si po válce mohl koupit vysněného steinwaye a zařídit svou laboratoř. Pracuje horlivěji a chytřeji ne Ridderhoff.Jeho technika je teď dokonalá.

Vydává se za londýnského pověřence a proniká do odbojových skupin. Bez výjimky

vyvolává nedůvěru. Podezřelé je jeho vanění a svědčí proti němu i jeho tvář. Kdy

mu to řeknou, nenaléhá, odchází. Pak ho sami vyhledají, protoe není správné nechat padnout člověka, který toho tolik ví. Pak si na hodinu zatrucuje a nakonec odpustí”.

Milerád dokonce poskytne záruky, uvede jména, deifruje zprávy londýnského

vysílání Radio Orange, určené schytaným parautistům, jejich osud je odbojovým

skupinám dosud neznám. Věci se daří…

Odbojáři k němu jetě nemají plnou důvěru, podrobí ho zkouce. Dají si s ním

schůzku na přítí den. Setkají se. Anton pak mluví o spojení pro útěk z Holandska, o očekávaných parautistech, tvrdí o sobě, e má přesné příkazy od exilové Gerbrandyho vlády. Tím si získává důvěru vedoucích. Jeho zápisník se plní jmény a

adresami. Jednoho krásného dne pak shromádí vechny členy skupiny v některém

hotelu v Bredě nebo v Apeldoornu, a tam se objeví Schreieder se svými lidmi. Anton

se nechá zatknout spolu s ostatními, dokonce se brání a mistrně tak hraje svo u úlohu a do poslední chvíle.

49

Tímto způsobem posílá vojáky odboje nemilosrdně na smrt. Za odměnu zabíjí

odváné, avak nezkuené amatéry, čestné lidi, kteří do včerejka byli úředníky,

řemeslníky, dělníky, lidi s modrýma očima, kteří nic nevědí o pionái, o technice

atentátů a vůbec o podzemní válce, lidi, jejich odvaha je bez kazu, kteří téměř

vesměs dovedou umírat, ani cokoli prozradí a ani se dovědí, kdo a proč je zradil.

Kdyby se byl Van der Waals utkal s profesionály zpravodajské sluby, byl by velmi

rychle pohořel, co ostatně dobře vědě. Proto se také nikdy nezbavil strachu, aby se nesetkal se skutečnými anglickými agenty.

29.dubna po poledni Schreieder celý netrpělivý očekával, a mu o 13 hodině, jako

kadý den, zatelefonuje Anton, aby ho informoval, co se děje, a aby si vyádal svým slabým, téměř neslyným hlasem jeho příkazy. Kdy Van der Waals zavolal, přeruil ho Schreieder jetě dříve, ne mohl cokoli vysvětlit: Vrate se. Čekám na vás v

Binnenhoffu  Při krátké jízdě z Utrechtu do Haagu si Van der Waals kladl úzkostné

otázky. Co naléhavého mohlo přimět kriminálního radu, e mu nařídil, aby ihned

přeruil svou práci? (Vloudil se do malé skupinky mladých lidí, odhodlaných ke vemu Byli to komunisté…) Moná, e se dopustil nějaké závané chyby. Celý udýchán veel do kanceláře. Rozhodl se předstírat únavu, aby se uchránil Schreiederova křiku.

Zbytečně: ten byl samý úsměv.

Posaďte se, řekl. Poslouchejte dobře: chci vás pověřit věcí, která moná bude

nejdůleitějí ve vaí kariéře .

Van der Waalsovi tím nezpůsobil praádnou radost. Bude se patrně muset utkat se

skutečnými pióny.

Parautisté se podobají broukům: končetiny a krunýř z ocele, tykadla, velmi vyvinutá přizpůsobivost pro situaci, avak jako by jim chyběly oči a ui. Výcvik SOE jim poskytl vechno rychlé reflexy, schopnost úsudku, dovedou reagovat, kdy jsou na ulici sledováni, kdy se v davu začne tvořit krouek lidí v koených kabátech, kdy se

náhle přisune k chodníku příli nový, příli civilně vyhlíející vůz. V takových

případech větinou proklouznou nastraenou sítí. Kdy se vak objeví nějaký ten Van der Waals, zdvihne klobouk, zeptá se trafikanta, zda má na prodej doutníky značky Ritier, a kdy pak znenadání řekne, e chce mluvit s Pijlem obličej prautisty Akkiho se rozjasní úsměvem, je úplně asten, e můe vystoupit z temnot podzemí. Netuí nic Pojď se mnou, řekne a obléká si koich.

50

Vyjde z krámu, vyndá kliku a u vede Van der Waalse, který se představil jménem

Van Lob, do ulice sousedící s nádraím Staatsport-Haag. Vejdou do výčepu, kde je to cítit pravým ginem. Akki uklidňuje Van der Waalse, e Piji přijde co nevidět. Tajná skupina se tu schází kadý den ve čtyři.

Piji se objevil. Jeho obličej zračí stejnou odvahu jako Takonisův. Kdy zpozoruje

neznámého člověka, zamračí se. Akki stručně představuje londýnského agenta, který

má koordinovat nai činnost”. Piji zřejmě nemá důvěru. Kde potkal Akki tohle

individuum? Nepotkal ho, Van Lob přiel na doporučení velkého Thijse. Ten pracuje

někde v kraji Drente a nemohl přijít. Teď je Antonův ivot na vákách.

Pravděpodobnost, e Piji neví o Takonisově zatčení, je jedna ku dvěma. Ticho. Piji

chvíli přemýlí a pak se drsně zeptá: Jak vypadá Thijs?”

Anton vykládá: Velký, hnědý, nemluvný. Zřejmě míenec. A co ti Thijs řekl?”

Poádal mě, abych vám přiel pomoct. To je vechno. Tak zní příkaz z Londýna.”

Anton van der Waals má neslýchané těstí: předně, Akki a Piji nevědí, e Takonis je ve vězení a e u měsíc se snaí zemřít. Za druhé se Akkiho radista před dvěma týdny zabil při seskoku a Pijlova vysílačka se při dopadu rozbila na padr. Od té doby oba bloudí Holandskem a hledají kontakt. Nejvíce ze veho potřebují zkueného a dobře vybaveného radistu. Piji potkal Takonise asi před esti týdny. Thijs mu slíbil, e věc zařídí, a pak zmizel…

Teď tedy se věci vyjasňují, protoe se objevil Van Lob. Pijlovi se jeho obličej nelíbí, ale poměry prostě nedovolují pozastavovat se nad tělesným vzhledem lidí, které člověk potká. Ostatně co to dokazuje, kdy někdo vypadá jako vivák? Jasné je tolik, e Thijs vybral Van Loba. Určitě k tomu měl své důvody.

Anton vidí, e vyhrál. Rozpovídá se, dělá se důleitým. Rozejdou se teprve po

hodinovém rozhovoru. Dali si schůzku na přítí den na stejném místě. Anton

rozhodně nezískal důvěru ádného z obou muů, ani jeden ani druhý vak nevidí,

proč by ho měli podezírat. Právě tím prozrazují, e jsou amatéři: neosmělí se

představit si nepředstavitelné, ani zcela malým podezřením se neodváí překročit

meze logiky, mají strach před bláznivými dohady. Jsou v zajetí své důvěřivosti…

51

Kdy Anton van der Waals vyjde z kavárny, vyhrne si límec svrchníku. Číhavě se

rozhlíí napravo, nalevo a odchází shrben pod chladnou sprchou dubnového detě.

Akki a Piji ho nesledují. To je těká chyba! Zjistili by, e po několika oklikách uličkami sousedícími s nádraím Staatsport skočí do rozjeté tramvaje a průvodčímu, který mu v tom chce zabránit, ukazuje průkaz s červenými a černými pruhy. Za pět minut je v

Binnenhoffu. Proč jen ho Piji a Akki nesledovali?

Přesně za 24 hodin usednou oba v tée kavárničce. Objednají si jalovcovou. Piji říká Akkimu, jak lituje, e Van Loba víc nevyzpovídal, Akki naproti tomu soudí, e u

ztratili dost času. Vdy ostatně ten člověk dokázal, e zná Thiise, a uvedl i ifru pouívanou Londýnem. Objednávají novou sklenku, tu vak nedopijí. Sedm muů v modroedých plátích vtrhne do místnosti. Jejich velitel drí v ruce revolver, kterým dává vem přítomným znamení, aby zdvihli ruce. Akki a Piji se pohnou směrem k vedlejí místnosti. Mui se na ně vrhnou, spoutají je a s roubíkem v ústech je

odvlečou.Byla to jen jedna etapa, naprosto ne konec operace. Gonio zachytilo

neznámou vysílačku: dokud ta zůstane na svobodě, bude osud ťSeverního pólu viset

na vlásku. Při výslechu Akkiho fackovali, Pijla trýznili kopanci do lýtek a holeních kostí. Komisaři Bayer a May si oba uboáky střídali. Jeden po druhém hleděli vytlouci z jejich opuchlých úst dalí jména, dalí místa schůzek.

Pro Lauwerse si přiel do Haarenu sám Hermann Giskes. Bylo 29 dubna 1942. V est

hodin večer se Hubertus Gerardus znovu ocitl před svým aparátem.

Nic mu nevysvětlili nic nevěděl, co se stalo předelého dne. Giskes mu podal list

papíru, na něm byla napsána hlavní zpráva toho dne: Thijs navázal spojení s

Píjlem.

A do té doby mu vdy přesně řekli, oč běí. Tentokrát mu Giskes nedal ádné

vysvětlení. Lauwers ovem pochopil, e se chystá velký zátah, e budou schytáni

dalí parautisté, nevěděl vak kdy, kde, jak. Nevěděl, kdo bude obětí. Byl u jen

nástrojem. Na svou vysílačku se u nemohl ani podívat. Měl hrůzu i před stolem, na

něm stála. Z Giskesových cigaret mu bylo na zvracení. S radostí by byl zakrtil toho čistotného, laskavého Heinrichse v jeho černé uniformě. Byl by uvítal kdyby se podzemní místnost zřítila a rozdrtila vechny spolu s ním …

52

Lauwers se vak nevzpírá. Zasedne ke stolu a začne vyhledávat frekvenci. Jakmile je spojení navázáno, vysílá krátkou zprávu a s ní i STIP místo STOP, ne vak . . Zvykl si u na to, stalo se to pro něho jen věcí jeho vlastního svědomí, nebo ani v Londýně ani v Haagu se o to nikdo, n i k d o nestaral. Zdvihl hlavu a vskutku zjistil, e Heinrichs poprvé nenasadil sluchátka. U ho nestřeil. Cítil se tím hluboce poníen, Heinrichs mu důvěřuje!

V tée chvíli, moná o něco dříve, se Akki při mučení zhroutil. Přiznal, e ostatní parautisté se denně scházejí v kavárně Terminus v Utrechtu. Tito vojáci tajné armády trpěli svou osamoceností a scházeli se proto na nejvíce navtěvovaném

místě. Tvořili tam skupinu váných mladých muů, kteří si navzájem kladli otázky a

vyměňovali své zprávy. Ty posílal do Londýna bývalý radista holandské armády.

Právě toho potřeboval Giskes velmi naléhavě. Akki a Piji se s ním nikdy nesetkali.

Neznali jeho jméno. Věděli jen, e existuje.

Kdy je odvádějí, otupělé mučením, oslepené vlastní krví, s rukama opuchlýma, můe

konečně začít poslední fáze operace .,.

Nikdo nemá právo povaovat Akkiho za zrádce. Mluvil, to je jasné. Ale tloukli ho do hlavy, div mu nepraskla. Vyráeli mu zuby, jeden po druhém. Kopanci mu rozdrtili pohlavní orgány. Pod nehty mu vráeli kousky rozhaveného kovu. V jedné věci měl

smůlu: e nezemřel při prvé ráně, e ani neomdlel. Kdy vak promluvil, nebyl to u tvor, kterého nazýváme člověkem. Z toho zbývaly jen kosti, svaly, nervy, vechno to, co můe trpět. Nespokojili se tím, e ho mučili a poníili. Řekli mu, e vichni jeho kamarádi byli schytáni a e ho zradili v Londýně. Důkaz: u měsíc pracuje Lauwers pro Němce, ano Lauwers, ten vzorný vlastenec! U dříve pochopil, e Londýn opoutí

své holandské agenty v okamiku, kdy se dotknou půdy. Vechno to je jen hrozná

fraka, přesně podle britského způsobu… Tyto ubohé argumenty se Akkiho a Pijla

přímo nedotkly, ale doplněny ranami je nakonec udolaly. Nikdo na světě nemá právo

tvrdit: Na jejich místě bych nebyl nikdy promluvil.

30. dubna o 17. hodině, zatímco se Akki a Piji ve své cele pokoueli přes svá zraněni najít spánek a zapomnění, vstoupila v Utrechtu hlavním vchodem do hotelu Terminus skupina německých a holandských policistů v civilu.

Ve velkém, secesně zařízeném salónu popíjelo čaj několik rentiérů a vymóděných

dam, jejich zvyky v ničem nezměnila válka ani okupace.

53

Byl to úplný ostrov klidu, smutný a tichý jako kalvínská neděle. Policisté se roztrousili po místnosti a nehledali dlouho: skupinka mladých muů, kteří zůstali ve svých svrchních kabátech a měli vyhrnuté límce (byli čtyři), sama na sebe upozorňovala.

Parautisté Ras a Kloos a oba účastníci domácího odboje, kteří byli s nimi, neviděli policisty přicházet. Ne se nadáli, měli pouta na rukou. Křičeli a vzpírali se, kdy je odváděli. Nepochopili hned, e chlapi, kteří se na ně vrhli, Holanďané! Je zatýkají pro Němce, přesněji pro gestapo.

Ras byl velmi spořádaný mladý mu. Nic neponechával náhodě. Vechno, co se

dověděl, co slyel nebo tuil, bylo naplno vypsáno pěkným písmem ve velkém černém

seitě s červenou ořízkou. Schreieder v něm nael dobře vyznačenou stopu Podle

vlastního zápisu se měl Ras v Larenu setkat s jakýmsi Jeffersem. Připsal dokonce i

jeho skutečné jméno: Jacob Jordaan. A u tohoto jména bylo uvedeno: radista”.

Nijak naden nasedl Anton van der Waals do vlaku Jedoucího do Larenu Říkal si teď

Van Dijk, v Larenu nikdy nebyl a nikdo ho tam neznal. A přece měl strach. Zprávy o

nedávných zátazích se moná donesly do různých ilegálních skupin: Jakmile necítil

za sebou ohromný aparát gestapa, ztrácel Van der Waals hodně ze své výkonnosti.

Proto také hned po příjezdu do Larenu začíná vindlovat. Neodebere se na udanou

adresu. Vejde do kavárny, objedná si kořalku a telefonní seznam. Rozehřát alkoholem horečně listuje v seznamu. Hledá paní X. To je Jordaanova bytná je to daleko jednoduí, napřed zatelefonovat. Vytočí číslo, odpovídá muský hlas, zatímco do

černé schránky dopadá deseticentová mince.

Van Dijk se představuje. Hlas se mu nechvěje. Jordaanův hlas rovně ne. Je

prodchnut mladistvou rázností. Říká: Ano, ano, dobrá, u j e d n á n o . . k d y  mu Anton určuje schůzku na 3 května před jistou telefonní budkou v Rotter damu. Neptá se proč Rotterdam?. Podivná poddajnost u člověka tak důleitého jako Jordaan. Proč neádal poznávací heslo? Kdy Van der Waals zavěsí, je na nejvyí míru zneklidněn

Jordaanovou posluností. Zaplatí kořalku, vyhrne si límec a vyjde z kavárny, jako

kdy liák vyběhne ze zakouřené nory. U východu vak na Van der Waalse nikdo

nečeká, Rotterdam. Výborně! Anton nemusí jít na schůzku.

54

Schreieder tam pole své pochopy. Jestlie schůzka 3. května je léčkou nastraenou

Antonovi, jestlie se Jordaan dá doprovázet, jestlie členové odboje, skrytí kolem

náměstí, zahájí palbu, gestapo si u bude umět poradit. Anton by to nedokázal.

Rotterdam 3. května, 10.30 hodin. Přímořská mlha halí zříceniny i Zachovalé domy,

vesměs evakuované, poněvad hrozí sesutím. Obyvatelstvo se uchýlilo k severu, do

méně pokozených předměstí. Je dosud velmi chladno.

Van der Waals, jeho kriminální rada přinutil, aby přiel také, si dal kolem krku álu. S

rukama v kapsách přechází oputěné náměstí. lutá telefonní budka je vzdálena

padesát metrů. Mlha zavinuje, e není jetě vidět, zda je někdo uvnitř. Proč ho

Schreieder donutil, aby také přiel? Jste nezbytný,” řekl. Budete vnadidlem.” Víc neřekl. Prozatím neví, zda je sám nebo zda kriminální rada dal náměstí obklíčit.

Anton nevidí nic. Jde směrem ke luté budce. Přes Schreiederův výslovný zákaz si s

sebou vzal těký revolver, který nápadně zveličuje pravou kapsu kalhot.

Ve vzdálenosti deseti metrů od kabiny se mlha náhle protrhala. Někdo byl uvnitř.

Vzhled odpovídal hlasu. Světlovlasý mladík, dokonalý model pro rytinu, očekával Van Dijka v budce. Předstíral, e telefonuje, a pomalu kýval hlavou. Toto dítě vydá Anton smrti.Odvrátí hlavu, vrací s e … Jordaana stěí zahlédl. Poprvé si uvědomuje, e páe zločin. Jordaan, jestlie je to opravdu on, můe být nanejvý studentem, který si mezi přednákami hraje na válku. Je to vak on? Anton se znovu obrátí a směřuje k budce. Tentokrát jde bez zaváhání. Chlapec otočí k němu hlavu a ihned zavěsí.

Poznal ho, Anton mu řekl v telefonu, e bude mít červenou álu, vychází z budky a s úsměvem běí k němu. Anton dělá, jako by chtěl utéci. Zbytečně. Příli pozdě.

Smečka je připravena. Jako na zavolanou se vyřítí ze zřícenin. Jordaan křičí: Proč to děláte? Neví, e Giskes s ním počítá pro zajitění a zdokonalení své ťanglické hryŤ.

L É Č K A

Jordaan u nebyl chlapec. Bylo mu čtyřiadvacet let. Nebyl u studentem, byl to

námořní kadet. V Anglii udělala SOE z tohoto zdánlivého chlapce vynikajícího radistu.

Seskočil padákem 10. března 1942 současně s parautisty Kloosem a Rasem.

55

Domníval se, e jeho nevinná tvář, jeho plavé, pečlivě sčesané vlasy, jeho vzhled

zhýčkaného chlapce z dobré rodiny, jeho vytříbené vyjadřování ho uchrání před

podezřením. A nemýlil se: V Larenu, kde kadý číhá po svém sousedu, byl tento

krásný a spořádaný mladík dáván za vzor. Jene Akki, Piji, Ras, Kloos při vedli

himmlerovce doznáním různých drobností, jim nepřikládali význam, a k němu.

Jordaan padl. Teď plakal. Esesáci se domnívali, e zatkli dítě. Některým to bylo

trapné. Schreieder si kladl otázku, zda skutečně jde o Jefferse alias Jordaana. Anton van der Waals mu to potvrdil.

Jordaan se zhroutil. Umíral hanbou, přemílal svou zlobu. Nechali ho samotného, nic

mu nevysvětlovali, nevyetřovali ho ani nebili, patrně ho čeká stejná smrt jako ostatní.

Kdy i takový Takonis nakonec vzdal svou věc, uvaoval Giskes, pak je zcela logické, e tento chlapec, patně vybavený pro ilegální boj, zakrátko bude vysílat pod jeho kontrolou, společně s Lauwersem. Giskes pak soustředí ve svých rukou dalí nitky

přadena, a ani se hne ze svého křesla, zorganizuje nejfantastičtějí ťradiovou hruŤ v dějinách pionáe.

V května 1942 je Hermann Giskes pln uspokojení nad dokonalou léčkou, kterou

nastrail Angličanům. U se nepodivuje nepochopitelné důvěřivosti, s ní britská

sluba hltá zprávy, které jí diktuje. Ostatně, proč by se zneklidňoval. SOE nejene shodila zbraně, ale posílá nadále i parautisty. Přece by neposílali vycvičené důstojníky na smrt jen proto, aby přesvědčili Němce, e jim nalítli. Ne, to by

neudělali…

V května ráno se Jordaan probudil na své pryčně. Kdy si chtěl rukou přejet po čele, zjistil, e mu připoutali levé zápěstí k potrubí ústředního topení. Z druhého konce chodby na něho hleděl s jistou dávkou politování stráný s mauserovkou na řemeni.

Jordaan zasténal na adresu stráného: Nic nechápu. Nikomu jsem nic neudělal.”

Neměl na vybranou. Musel hrát úlohu chlapce a do konce. Moná e se mu podaří

přesvědčit je, e se zmýlili a zatkli ho místo někoho jiného. Přitom stále myslil na smrt, ani tuil, e jistý major Giskes potřebuje právě jeho, Jordaana, a to ivého.

Zanedlouho se to ostatně dozví.

Abwehr rychle převzal věc od gestapa. Mohlo být deset hodin dopoledne, kdy se

obrovský Giskes a plavovlasý chlapec ocitli tváří v tvář. Před skupinou pozorných

důstojníků a vojáků rozloil Giskes na stole nejdůleitějí předměty z Van der

Waalsovy kořisti.

56

Mezi pečlivě srovnanými doklady spatřil Jordaan svůj zápisník, rozevřený na stránce, kam vepsal své vlastní krycí jméno: ťTrumpetŤ! Vedle leel kolácký seit s nadpisem ťChemieŤ, v něm Jordaan zaznamenal i s daty vechny zprávy, které vyslal. K čemu

takový byrokratismus v podzemním boji? A dopisy a adresy …

Přinesli také jeho vysílačku. Heinrichs ji zapojil a ověřoval, jak funguje. Přístroje bylo málo pouíváno, vypadal, jako by nedávno vyel z továrny.

Hned při prvém rozhlédnutí zpozoroval Jordaan jediného civilistu mezi přítomnými.

Upřeně se na něho díval. Jeho unavené rysy a hnědé kruhy pod očima nasvědčovaly,

e u dlouho pobýval v podzemí nebo ve vězení.

Giskes vzal Jordaana za pai a přivedl ho těsně ke stolu, kde byly rozloeny

dokumenty: Jak vidíte, je tu vechno. Ani vás nepotřebujeme vyslýchat Tady leí

vae doznání. Pak zopakoval ve stručnějím podání to, co říkal Lauwersovi po jeho

zatčení. Dodal, e přítomný Lauwers, skvělý důstojník, u před dvěma měsíci přijal

nabídku na spolupráci, aby skončil stupidní a bratrovraedný podzemní boj. Jordaan

odmítl cigaretu, kterou mu Giskes nabídl. Pak vzal major Jordaana znovu za pai a

pokračoval: Poručík Lauwers není jediný člen vaí organizce, který se uvolil pracovat pro nás. Jiní agenti, vichni agenti, které jsme zalkli, se rozhodli stejně. Proto, mimochodem, jsou jeié naivu. Asi na minutu se odmlčel, ne vrazil poslední klín: Pane Jordaane, seskočil jste padákem 23. února v oblasti Holtan, stejně jako sabotér Ras. Souhlasí? Jordaan přisvědčil a sklonil hlavu jako dítě přistiene při něčem patném. Dobrá. Tého dne, jak určitě víte, seskočili padákem dva jini agenti SOE: Akki, pravým jménem Andringa, a radista Maarlens. Ten se při dopadu zabil.

Správně? Pokračují. 19. dubna 1942 byl vyloděn na pobřeí nedaleko Kootwíjku

agent de Haas, přízvím Piji. Ten byl vybaven radiotelefonem, aby se mohl rychle

spojit s ostatními. Tak jste se s Hilem dorozumívali. Dříve čí později jste se měli setkat, to vechno přesně souhlasí, e ano? Ano, řekl Jordaan. Vechno to bylo děsivě přesné. On, který si myslel, e při svém důvěryhodném vystupování je

nepostiitelný, neviditelný, e je dokonalým piónem, pracoval ve skutečnosti zcela veřejně.

57

Svěřil se prvnímu příchozímu, van der Waalsovi. Dosud povaoval mue, s nimi byl

ve spojení a s kterými se někdy setkával, za výjimečné bytosti. Byli odhaleni stejně jako on, a jetě dříve. Giskes ukončil svůj výklad několika podrobnostmi, které rozjitřily Jordaanovy rány: Vím i to, e operace, které jste měl v Holandsku provádět, měly několik označení. Vy jste představoval operaci ťLettuceŤ (salát), označovanou té jménem ťTrumpetŤ (trubka). Andringa řídil operaci ťTurnipŤ (řepa), Kloos a

Sebes operaci ťLeekŤ (pórek). Vichni byli zatčeni. Vichni se rozhodli spolupracovat se mnou.. Výrazu ťse mnouŤ uil Giskes záměrně. Chtěl, aby Jordaan ihned pochopil, e nejde o spolupráci s esesáky, ale s dobře vychovanými lidmi, s důstojníky z

dobrých rodin. Jordaan se podíval na Lauwerse, pak se vrátil pohledem ke Giskesovi

a jeho muům. Ovzduí nebylo zlověstné. Podzemí abwehru bylo dobře vytopeno,

vůně kávy a cigaret uklidňovala. Byla to léčka, nejzrádnějí léčka Giskesova.

Bylo jedenáct hodin. Jordaan vykřikl: Nejsem zrádce. Nikdy s vámi nebudu

kolaborovat!

xxxx

29. května 1942. Steenwijk. Vichni jsou přesní. Parautisté Parlevliet a van Steen seskakují do noci. Členové domácího odboje čekají, a oba mui dojdou k nim.

Objímání. Parlevliet a Van Steen hovoří o svých úkolech. Mají instalovat přístroj na infračervené paprsky, který má zajiovat spojení se spojeneckými plavidly, křiujícími u holandského pobřeí. Přináejí také plán sabotérské akce proti pátracím zařízením německého loďstva. Jsou astni, e konečně mohou vystoupit z utajeni, jemu byli podrobeni v Anglii, a mluvit s krajany. Ti je poslouchají s nejivějím zájmem. Váně pokyvují hlavou. Kdy u se vechno dověděli, dokonce i krycí jména Van Steena a Parlevlieta, nasadí oběma mladým muům pouta. Schreieder vystupuje z houtí, kdy

se jetě vzpouzejí a nadávají ničemů patným Holanďanům, zrádcům, kteří je teď

odvádějí. 22 června Holten. Stejná doba. Dva dalí mui seskakují padákem. Jmenují

se Rietscholten a Buyzer. Je to operace ťParsnipŤ (tuřín). Jejich úkol: organizovat v Holandsku ozbrojený odboj. Vechno se odehrává jako v předchozím případě.

58

V pravidelných intervalech přistávají dalí. Průměrně dva za týden. Proč? Co

Angličané nečtou Lauwersovy depee? Je to neuvěřitelné! Ani jednou neuvedl svou

opravdovou ťpojistkuŤ. Vyslal moná padesát depeí, z nich kadá byla jasnou

výstrahou. Kdy se Jordaan setkal s Lauwersem, přičítal jeho roztritý pohled a jeho strhané rysy únavě. Zmýlil se. Lauwers začíná ílet. Tak se mají věci.

Jiná věc: Lauwersovi ukázali doklady zabavené u zatčených parautistů. Jaká

ubohost! Falené osobní průkazy ryli diletanti, ve větině případů otáčí lev

oranského rodu hlavu nesprávným směrem. Neproly by ani při kontrole

nejomezenějího polního četníka.

Jiná věc: peníze, které jim v Anglii dali, dva smotky bankovek vysoké hodnoty, jsou staeny z oběhu ji od roku 1940!

Jiná věc: nedali si ani práci odpárat značky firem Burton, Dunn, Harrods, na

podívkách obleků Van Steenův pulover měl označení Pure Shetland Wooll

A posléze: pilulky, pověstné kyanidové pilulky. Schreteder je vyzkouel na starém

policejním psu. Pes zemřel, ale a mnohem později, na rakovinu. Pilulky nebyly nic

jiného ne bonbóny.

To jsou důvody, proč Lauwers začíná ílet. Proto také Jordaan, jeho nemučili a který byl ve vězení dobře iven, se ocitl u 7. května po Lauwersově boku ve vile v Scheveningen, Přijal…

Giskesův sen se uskutečnil. Drí ve svých rukou pět tajných linek pravidelně

korespondujících s Londýnem. Má jejich ifrovací klíče, třebae ne vechny

ťpojistkyŤ. Za několik měsíců dostala jeho léčka pevný tvar. Těko říci, co by mohlo zabránit jejímu vyuití. Dříve ne rok skončí, bude Holandsko pustinou. Odboj tu bude zakrcen. S výjimkou případu, ovem … S výjimkou případu, e se Angličané probudí.

A také v případě, který nemůe být vyloučen, e ti cynikové nikdy nespali a e i o n i …

x x x x

Londýn. Je duben 1942. Churchill se seel s několika svými ministry v Downing Street 10. Od vzniku fronty v Kyrenaice se mylenky starého lva, jak se zdá, méně často obracejí k okupované Evropě. Jak tvrdí svědci, předseda vlády ji několikrát prohlásil, e osud války se rozhodne v Africe a v Rusku, nikde jinde. O pokrocích nebo naopak o stagnaci hnutí odporu v Evropě podává výklad Anthony Eden nebo častěji Duncan Sandys.

59

Churchill je téměř ani neposlouchá. V této první polovině roku 1942 jako by se vůbec nezajímal o rozsáhlou tajnou organizaci, která se zrodila z jeho podnětu. Je to vak jen zdání.

Vdy právě asi v polovině dubna oznamuje svým hlavním spolupracovníkům, e

hodlá vyzkouet německou obranu na francouzském pobřeí. Operace sleduje dvojí

cíl. Jednak jsou zprávy agentů z pevniny nedostatečné. Není přesně známo, jaká je

hodnota a počet divizí soustředěných na francouzském pobřeí. To vak není

vechno. Stalin poaduje otevření druhé fronty. Tím, e se pokusí o vylodění, ukáou Angličané, e se snaí, a protoe nezdar je jistý, e nejsou jetě schopni uchytit se na pevnině. Jinak řečeno, u v dubnu 1942 pomýlel Londýn na vylodění v Dieppe.

P Ř E K V A P E N I

Zprávy oznamující příchod dalích kamarádů nepřijímal u jen Lauwers. Někde v

Haagu vysílal pro Giskese Piji. A pak tu byl Jordaan. Z ilegality přeel bez větích nesnází ke zdánlivé zradě. Lauwers ho hned zpočátku informoval, e Němce je moné oklamat, take i Jordaan uvedl falenou ťpojistkuŤ. Pracovali bok po boku, v

podzemí funkabwehru nebo ve vile v Scheveningen. Dohlíel na ně jen Heinrichs a

někdy Huntemann. Měli povoleno spolu hovořit a plně toho vyuívali.

I kdy to neslouí k ničemu, i kdy Angličané na to kalou, musíme pokračovat, říkal Lauwers. Co si nep ř e č e t l i , e pracuji pod kontrolou? Dobrá. Tak jim ty tečky na i přidáme. Ve dvou to bude snaí.

xxxx

Heinrichs se díval na oba parautisty Svobodného Holandska, na chlapeckého

Jordaana a na Lauwerse, který připomínal malého úředníčka. Vůbec neodpovídali

jeho představě profesionálních piónů. Tady ovem nelo o profesionály . . Kdy

čekali na vysílání, poutěl se občas s oběma mui do řeči. Jordaan byl dosud

zdrenlivý, avak Lauwers rád vyměňoval s Heinrichsem veobecné názory na válku,

Německo, Holanďany. Heinrichs shledával, e Lauwers dobře uvauje. Nebýt války,

byl by se s ním ochotně spřátelil. Často uvolňoval svůj dohled na oba mue, kteří se střídali ve vysílání, ale ifrovali své zprávy společně.

60

Stávalo se, e při vystlání odloil sluchátka.

Lauwers toho vyuíval, aby změnil jedno nebo dvě čísla, slovo, několik slov. Jordaan dělal toté, avak červenal se při tom, co ho mohlo prozradit. Jordaan byl daleko lepí radista ne Lauwers, nedovedl vak ovládat své nervy. Pro to bude na

Lauwersovi, aby vysílal velkou depei o jejich osudu. Jordaan zatím bude sledovat

nacistovu reakci.

Je 4. června 1942. Lauwers je sehnut nad přístrojem. Vysvlékl si bundu, nebo i do

podzemí abwehru proniklo horké léto. Jsou čtyři hodiny odpoledne. Heinrichs se

závistivě dívá na oba zajatce, kteří pracují v koili. On si nesmí dovolit svléknout svou blůzu, silně se potí, sluchátka ho pálí do uí.

Lauwers nael frekvenci. Trvalé bzučení mu naznačuje, e Londýn poslouchá. Začíná

vysílat. Třikrát opakuje svou poznávací značku RLS a pak vlastní text depee:

Zesílení protileteckých baterií kolem Rotterdamu (Pravdivé; Londýn to dávno ví a to posílí věrojatnost dalího), Přesun tankového pluku na belgickou hranici. (To je dobře moné. Nikdo to nebude ověřovat )

Jordaan třikrát tie zaklepal na stůl: to je sjednané znamení, Heinrichs to vskutku u horkem nevydrel. Sňal sluchátka a dlouho se vrtá prstem v uchu. Lauwers bez otálení přeruí text a vysílá: Caught! Caughtl” (Chycen! Chycen!)

Lauwersi! Co jste to vysílal?

Jordaan pln strachu se dívá na Lauwerse. Neviml si, jak si Heinrichs nasadil

sluchátka. Heinrichs slyel CAUGHT CAUGHT. Ihned poznal, e to není text.

Desetina vteřiny stačila, aby se z důvěřivého Heinrichse stal těkavý pes: Vy

blázníte, Lauwersi! Ztratil jste rozum!

Heinrichs si počíná velmi výhruně, avak Lauwers i Jordaan pozorují, e nepochopil, oč jde. Lauwers pečlivě zabalil svůj výkřik do několika čísel. Heinrichs n e p ř e č e t l anglické slovo. Domnívá se, e Lauwers je unaven, křičí na něho, ale nepodezírá ho: Začněte znova, Lauwersi. Vy sílal jste nazdařbůh.

Lauwers se vrací k začátku, Heinrichs sleduje kadé číslo, s prstem na papíře. Co

riskuje Lauwers? Ze zemře dřív, ne je mu určeno? Co na tom. Čísla se opakují znovu. Nastává okamik, kdy má vysílat c r a g, avak znovu vyklepává c a u g h t.

Tím hůř. Vyukal to pěkně pomalu, aby Angličan konečně pochopil.

Heinrichs u zase řve. Ale není to váné. Nic netuí.

61

ádá, aby podruhé opakoval depei, ale vtom se zmocní linky Angličané. Přesnou

morseovkou oznamují: Nerozuměli jsme, opakujte.

Vidíte, vidíte, triumfuje Heinrichs. Nerozuměli. Kde jste nechal hlavu, Lauwersi?

Zmírnil tón. Ne, ne, malý Lauwers se nepokusil ho obelstít. Lauwers vysílá svou

zprávu počtvrté. Nemá u co ztratit. Říká si, e to musí provést dnes, jinak propadne zoufalství. Úmyslně dělá chyby, omlouvá se pohledem, dělá znamení, e je unaven.

Heinrichs to chápe, Lauwersovi nejspí vypověděly nervy. Pokadé, kdy udělá

chybu. Ihned jako by se vzpamatoval. Heinrichs pokadé netrpělivě dupne, ale nenutí ho, aby celou depei opakoval. A tak Lauwers počtvrté vysílá c a u g h t místo c r a g .

Vyslal to jasně a pomalu čtyřikrát upozornil Hubertus Gerardus Angličany, čtyřikrát jim řekl, e je chycen. Čtyřikrát tak jasně naznačil, e nemají ji nikoho posílat, e komedie u trvá dost dlouho.

Čekali na odpověď z Londýna. Trvalo to téměř čtvrt hodiny. Heinrichs dělal

Lauwersovi kázání. Říkal mu, e to není pořádná práce. Je unaven, to je pravda, ale má se vzchopit. Lauwers i Jordaan přikyvovali.

Kdy se ozvalo bzučení, Lauwers i Jordaan se chopili svých sluchátek. Chvíli to

chrčelo, pak se do spoje připletly jiné linky, nakonec vak přila přesná, jasná

morseovka z Londýna. Třikrát opakoval Angličan svou krátkou zprávu: Dobře jsme

rozuměli.

H R A

Bylo načase, aby porozuměli. Vdy právě ve chvíli, kdy Lauwers vysílal, chystal se táb SOE zahájit svou nejrozsáhlejí sabotání akci: ťPlán HolandskoŤ. Je obsaen v jediném slově, třikrát opakovaném: sabotovat, sabotovat, sabotovat. V několika týdnech má být vytvořena podzemní armáda, která rozmetá vechna zařízení

wehrmachtu v Nizozemí. Bylo načase, aby porozuměli, nebo pro organizaci a ko—

ordinaci této série akcí byl speciálně vycvičen velmi zdatný mu, Georgius Lodewijk Jambroes, bývalý profesor fyziky na utrechtské universitě.

Jambroes se dostal do Anglie v prosinci 1941. Orientační důstojník v Patriotic School ho chtěl poslat do některá výzkumné laboratoře, aby tam pomohl anglickým kolesům při zdokonalování radaru.

62

Jambroes odmítl a dobrovolně se přihlásil ke speciální práci” Vzhledem k jeho vědeckému věhlasu, Němci mu kdysi nabízeli velké částky, aby pracoval pro ně, ho lidé z Baker Street vybrali, aby zosobňoval holandský odboj. Mnohokrát mu

vysvětlovali, v čem spočívá jeho poslání: Holandsko bude rozděleno na 17 akčních

pásem. Poleme vám deset instruktorů a deset radistů, jim budou přiděleny velké

skupiny odboje, podléhájící vaim příkazům. Vaimi přímými spolupracovníky budou

pánové Vermeulen a Vorrink. Ti dosud řídí podzemní akce v Holandsku. Přesnějí

instrukce dostanete, a budete na místě.”

Ano, bylo načase, aby porozuměli. Ledae snad…

xxxx

25. června 1942. 23 hodin. Bombardér halifax opoutí své stanovitě a zastaví se na konci rozjezdové dráhy letitě v Biggin Hill. Noc je jasná. Pravé bombardovací počasí”, jak tomu říkají v okupované Evropě

Motory řvou hezkou chvíli. Pak jako by se letoun rozhodoval, nakonec vyrazí a po

osmi stech metrech se odlepí. Tento halifax neveze pumy. Kromě posádky jsou v něm

dva mui. Sedí opřeni o kovovou stěnu, pae mají zkříeny na břiním padáku.

Letoun rychle nabral výku. Oba mui jsou ohlueni, v hlavách to hučí jako by si chtěli ulevit, nasadili si oba koenou přílbu a přitáhli pásek pod bradou. Letoun zamířil k jihovýchodu. Kdy se octl nad mořem, počasí se náhle mění. Halifax je zmítán větrnými poryvy a nad belgickým pobřeím se k hromobití přidává rachot protiletecké obrany. Oběma muům je nevolno. Zvracejí. Pak vechno ztichne. Letoun jako by náhle vnikl do bavlny. Sestupuje. Jetě čtvrt hodiny a otvírají se padací dveře.

Vechno se odehrává jako ve snu nemocného, ádný hluk, jen fialové světlo ozařuje

kabinu. Změní se na červené a přijde okamik seskoku. Jeden z muů usedá na kra|

otvoru, nohy ve větru. Červené světlo. Skočil,

Přistávají sto metrů jeden od druhého, Sotvae se zbavili svých popruhů, přibíhají k nim mui s otevřenou náručí volají: A ije královna! A ije Holandsko!”

Za skupinkou stromů je v polní láhvi připravena teplá káva. Berou je za pae a silně je svírají. Je to projev kolektivního vzruení muů, kteří u téměř dva roky bojují v ilegalitě za stejnou věc.

63

Náhle se objeví malý mu. Ptá se: Jak se jmenujete?” Ta náhlá říznost působí

podivně. Podivný je i přízvuk malého tloutíka. Bakkens,” odpovídá mladí.

A vy?

Druhý váhá. Dívá se kolem sebe. A na toho malého vyhlíejí vichni přijatelně,

jmenuji se Jambroes,” řekne.

xxxx

Bylo to k zbláznění, Angličané neporozuměli ničemu, Nebo nechtěli rozumět. Od 26.

června 1942 se při procházkách mezi zdmi haarenského vězení eptá, e Angličané

dávají vanc ivoty holandských odbojářů. Za jakým cílem? Otazník vede do prázdna.

Má snad pravdu Giskes a jeho lidé, kdy tvrdí, e Angličané jsou jen čarodějovými

učni? e vytvořili organizaci, která je nad jejich síly? e nejsou schopni kontrolovat vlastní akce? Či snad má pravdu Baatsen, Van Steen a vichni vězňové, kdy tvrdí, e v Londýně sedí zrádce?

Fakta obaloby se hromadí. Je u pěkná kupa těch bezcenných guldenů,těch patně

padělaných osobních průkazů, těch nespočetných nedbalostí. Ani nemluvě o těch

ťpojistkáchŤ, jejich pouití či nepouití se zřejmě nesleduje. Soudit se bude později.

Teď je 1. červenec 1942. Angličané se jetě mohou vzchopit.

V tu dobu je Giskes naden. Schreieder rovně. V Holandsku je vak jeden člověk,

který úplně jásá: Hitlerův komisař Hans Albin Rauter.

Začalo to hromobitím. Schreiederův bezprostřední nadřízený Harster povaoval za

správné předloit akta o ťanglické radiohřeŤ generálnímu komisaři. To byl těký

psychologický omyl. Harster měl vědět, e Rauter nemá pochopení pro křehkou hru

rozvědky a kontrarozvědky. Věděl ovem, e Rauter bude zuřit, a se teprve

dodatečně dozví o operaci, která se odehrávala za jeho zády. Výsledek: 4. července

ráno byl Josef Schreieder povolán k řískému komisaři.

Proud uráek, jimi ho Rauter zahrnul, obsahoval tři hlavní témata Předně: Já,

Rauter, chci být hodinu od hodiny informován o vem, co se děje v mém aparátu. Za

druhé: Důstojník, jemu se dostalo té cti, e smí nosit uniformu SS, se nekamarádí se

zaprodanci ida Canarise”. Za třetí: Je donebevolající, e Lauwers, Takonis, Baatsen a spol nebyli jetě odsouzeni a zastřeleni.

64

Schreieder poslouchal se zkroueným výrazem, ani nehlesl. Kadá bouře má vak

své okamiky ticha. Rauter, poněkud udýchán, začal listovat v aktech: Zjiuji ovem, e jste to myslil dobře. Vím, e jste dobrý policista, a uznávám, e chycení Jambroese je uitečné. V kadém případě by bylo chybou od věci teď ustoupit,

ťAnglická hraŤ musí pokračovat. Ale od nynějka, uhodil pěstí na stůl, chci být

průběně informován. Pochopil jste? Dobrá. Můete jít.”

Schreieder srazil podpatky a vyel z místnosti, asten, e vyklouzl tak lacino. Byl by asl, kdyby býval svědkem scény, která následovala. Rauter, celý zářící, zavolal osobního tajemníka: Nadiktuji vám dopis.”

Tak se stalo, e 7. července 1942 dostal reichsfirer Himmler toto hláení, je ihned odeslal Adolfu Hitlerovi:

Říský vedoucí! Hlásím vám, e proslulý profesor fyziky Jambroes, který uprchl do Anglie a pak byl v Holandsku shozen padákem, byl zatčen, stejně jako mým přičiněním byli zatčení vichni agenti, které Angličané shodili padákem v Nizozemí. Měli za úkol získat asi tisíc sabotérů a zorganizovat 17 sabotáních okrsků. Krom toho bude vbrzku svreno deset instruktorů a deset radistů, kteří s ním mají spolupracovat. Jejich posláním bude zničit vechna nae zařízení v Limburgu, Brabantu a Gelderu. Budou zatčeni jako ti ostatní.

Vidím v tom průkazné potvrzení, e spojenci mají v úmyslu provést vbrzku vylodění v Holandsku. V dokonalé úctě Heil Hitler! Rauter.

I kdyby se ťanglická hraŤ nadobro zastavila, kdyby se nitky, je drí major Giskes ve své pevné ruce, náhle zpřetrhaly, tato historie by přesto zůstala největím úspěchem německé kontrapionáe od začátku války. Giskes si tisíckrát zaslouil elezný kří s dubovými listy, meči a diamanty, vyznamenání tak skoupě udělované, je i Hermann Gering získal jen pomocí intrik.

Giskes vak nebude vyznamenán. Musí zůstat ve stínu, taková je jeho úloha. Nemyslí

na blahopřání a pocty. Má jiné starosti, 8. července 1942 je spolu s Wuhrem (který

není hloupý) snad jediným aktérem ťanglické hryŤ, který má jetě pochybnosti o

anglické naivitě. Jediný, kdo se dosud neodváil ozdobit hlavu Intelligence Service ohromným oslím čepcem.

Krátce řečeno, protivník je příli posluný. Giskes dobře zná Angličany. Jen člověk hloupý nebo slepý jako nějaký himmlerovec můe hned uvěřit, 65

e se dali prostě nachytat, e nejzchytralejí, nejlépe organizovaná a nejproradnějí zpravodajská sluba na světě vběhla do léčky, která sice byla ikovně nastraena, na ní vak, vpravdě řečeno, nebylo nic originálního. Giskes měl prostě pochybnosti a to jetě nevěděl, e Lauwers ani jednou nevyslal svou skutečnou ťpojistkuŤ!

U Jambroese nali v jeho bundě záznamy o akci ťPlán HolandskoŤ, velmi přesné,

dokonce neifrované. Co to znamená? e se snad připravuje vylodění v Holandsku?

K takovému závěru doli himmlerovci. Co kdy ale Angličané chtěli právě k takovému

závěru přivést Seyss-Inquarta, Rautera a Hitlera?

Vdy buďme logičtí: v té době hlavní část britských vojsk bojuje v africké pouti .

Válečné loďstvo je celé mobilizováno na ochranu konvojů a na válku ve

Středozemním moři. Vylodění by tedy muselo být provedeno jen ve velmi omezeném

rozsahu. To by ovem pro Angličany znamenalo nepochybnou katastrofu, Tedy… Ale

ne, ba ne. Je tu přece tradice. Nebyli by poslali dvacet muů do německých sítí jen proto, aby oklamali okupanta. A tím spíe by nebyli obětovali tak význačnou osobnost, jako je Jambroes.

Tedy? Giskes nerozumí. Dohaduje se … podezírá … předpokládá… Nedospěje k

ničemu přesnému. Závěr jeho úvah je ten, e se rozhodne přidret praktického

výsledku: Odboj v Holandsku je zakrcen. Kádry, které jej měly zformovat, nepřily, spojení s Londýnem, ivotně nezbytné, neexistuje.

V červenci 1942 jsou účastníci holandského odboje hmyzem s mrtvýma očima, který

nějakou dobu bloudí a dříve či později narazí na zrádce, na padoucha jménem Van

der Waals nebo Johny den Droog. Není moné, e by nesmrtelná Anglie byla chtěla

tohle!

Vpravdě nemá Hermann Giskes ani čas do hloubky zkoumat záměry svých protějků.

U nějakou dobu se Londýn nespokojuje jen dialogem se svými agenty. Poaduje

činnost. U parautisty Jana Emmera, který seskočil padákem a byl zatčen 30. června, nali Němci rozkaz pro Takonise, aby vyhodil do povětří silnou pátrací stanici v Kootwljku. Ejhle! To je zřejmě první akce ťPlánu HolandskoŤ.

Stanice v Kootwljku prakticky kontroluje celou námořní a leteckou činnost v Severním moři. Tam byl poprvé vyzkouen německý radar. Výsledek byl uspokojivý, take kadý týden přibývá nová mříová anténa.

66

První sabotání operace, oficiálně nařízená Londýnem, se týká jednoho ze tří nebo

čtyř velkých nervových uzlů wehrmachtu!

Giskes chtěl prostřednictvím Lauwerse a Jordaana oddálit tento podnik, avak Londýn kategoricky nařídil, aby vechny síly, které jsou v Holandsku k dispozicí, byly soustředěny na tuto akci. Odpovědný za ni bude velký Thijs. (Chudák, setrvává

nehybně ve své bílé cele, z ní odmítá vyjít, take ji čtyři měsíce neviděl denní

světlo. Je to psychologický sebevrah, který u ani neví, e existují Němci,

Angličané,e je válka…)

Giskes je tak donucen, aby improvizoval. Je to téměř, jako by měl střílet do vlastních vojáků. A to je teprve začátek. Zítra mu moná nařídí, aby zabil majora Giskese…

Nikdy nebyl v podobné situaci. Obvykle, toti před válkou nebo ve Francii na začátku okupace, jeho radiové hry netrvaly nikdy tak dlouho, aby se dostal do podobného dilematu. Mihne se mu hlavou nápad, aby vechno skoncoval. Pak si vzpomene na

Richarda Christmanna.

Je to Němec? Sám to o sobě dobře neví, a právě to mu a dosud bylo naprospěch.

Richard Christmann je jedna z prvých obětí majora Giskese. Přitom vak, měl-li

Giskes kdy přítele, byl to Richard Christmann. Pocházel z Lotrinska a proel

cizineckou legií. Pak od roku 1932 byl činný v krajně pravicových organizacích pod

jménem Arnaud.

V roce 1937 při jakési demonstraci Arnaud zabije člověka. Francouzská zpravodajská

sluba mu zajistí beztrestnost a tím zároveň získává prvotřídního agenta. Je

inteligentní, dokonale ovládá dva jazyky, má přitom vzezření člověka zdravého,

přímého (po celý ivot bude připomínat řeznického tovarye), netváří se chytrácky,

ani nemá poníené vystupování. V podstatě je to opak van der Waalse.

Roku 1938 ho Francouzi posílají do Hamburku, aby tam sledoval pohyby německého

válečného loďstva. Velmi dobře se osvědčuje, a do dne, kdy ho zatkne Giskes.

Christmann, člověk bez vlasti, se snadno nechá najmout k práci pro abwehr. Ten platí lépe ne Francouzi, a pak, Giskes si ho získal. Zkrátka, agent Arnaud, z něho se znovu stal Christmann, řadu měsíců posílá do Paříe zprávy diktované z

Wilhelmstrasse.

Počínaje touto radiovou hrou spojil Christmann svůj osud s osudem majora Giskese.

Od samého začátku byl přítomen ťanglické hřeŤ. Jako skromný desátník v zelené

uniformě. Giskes mu pravidelně sliboval, e ho brzy upotřebí, ale nic se nenaskytlo.

67

Christmann se nudil. Za holandských detivých nedělí chodil nezaměstnaný vyzvědač

z jedné kavárny do druhé, běhal za děvčaty, sem tam získal nějakou zprávu. Drobty…

V července se vak znovu dostal do svého ivlu. Giskes mu řekl: Potřebuji vás.

Budete představovat holandský odboj.

Richard Christmann a Hermann Giskes budou jako dva takáři provádět pro smích

příkazy britského premiéra v době, kdy si lidé navzájem podřezávají krky od Tobruku po Kavkaz a kdy ve vězeních celé Evropy lidi mučí a střílejí.

Giskes vysvětluje: Včera,16. července, byl zatčen agent SOE Aart Hendrik Alblas.

Schreieder a Giskes o něm sice dávno věděli, ale nechávali ho na svobodě, protoe

Londýn mu dával nesmírně důleité zprávy. Kdyby ho byli zatkli, mohlo tím být

spojení narueno. To nebylo vhodné. Okamik činu vak nastal 16 července, kdy

Alblas dostal příkaz, aby se spojil s Takonisem pro zorganizování sabotáe v

Kootwljku.

Schreiederovi lidé se vrhli na Alblase, kdy vycházel z bytu v Bilthovenu, čtvrt hodiny po vysílání zpráv. Alblas nepromluvil, dostali z něho jen jeho jméno. Nahrauje ho Heinrichs. Toho dne jsou tedy vechny linky, je SOE zřídila na holandském území, v Giskesových rukou.

Teď u nelze couvnout. Je skutečně nutné vyhodit do vzduchu stanici v Kootwljku. A

rychle. U několik dní projevuje Londýn netrpělivost. Giskes se prostřednictvím

Lauwerse a Jordaana snaí získat čas. Zdá se vak e věc spěchá. Destrukce

střediska v Kootwijku je patrně naléhavou operací, na ní závisí. Co asi? Horečný

spěch Angličanů hodně zneklidňuje Giskese.

Stanice v Kootwilku je ovem velmi silnou zbraní ve válce lodních konvojů, nebo její kontrole prakticky neunikne ádné plavidlo v Severním moři. To vak nestačí k vysvětlení té horečné nedočkavostí. Co kdyby Angličané skutečně pomýleli na

vylodění? Jedna věc je v kadém případě jasná: Angličané se nedověděli o zatčení

svých parautistů v Holandsku Vdy by přece nepoadovali atentáty od muů o nich

by věděli, e jsou ve vězení To by neudělali. Neztráceli by čas tak zbytečnými ertíky.

1srpna 1942. Depee RLS: Mui připraveni Jednat. Odpověď: Zůstaňte v

pohotovosti.

2srpna: Ticho 3. srpna: Ticho Angličané uvaují Giskes si náhle poloí otázku: Nezatkli jsme Alblase příli pozdě?

68

Moná e měl čas je uporornit. Snad teprve deifrovali jeho poslední depei…

Uvaují. 4. srpna. RLS: Mui připraveni jednat. Očekáváme přesný příkaz. Londýn:

Zůstaňte v pohotovosti Čekejte. Je to přece jen divné, uvauje Giskes.

A stejně tak Schreieder. Jetě před týdnem byli tak netrpěliví.

6srpna. RLS: Mui připraveni jednat. Mui nedočkaví. Čekáme rozkazy. Londýn odpovídá ihned: Zahajte operaci. Thijs odpovědný za úspěch. Zvolen 8. srpen…

Nařizují Takonisovi, aby se proplíil osmi sty metry zaminovaného terénu a upevnil po pěti kilogramech plastiku ke vem radarovým stoárům. Dodali, e netrpělivě očekávají zprávu o výsledku.

Takonis zemře, ani se dozví, e v noci z 8, na 9. srpna sedm muů v civilu vystoupilo z nákladního auta ve vzdálenosti několika set metrů od stanice. Kadý nesl balík poněkud příli dobře zabalený, poněkud příli dobře ovázaný provazem. Jejich

koené kabáty se ve vlhké noci leskly novostí. Těch sedm muů mělo přes prsa

zavěeny samopaly.

V 0.30 hodin se roztrousili obilním polem. Nebyla jetě jedna hodina, kdy zazněly

první dávky. Jiní strá odpověděla ze strojní puky. Přestřelka trvala čtvrt hodiny.

Bylo slyet jen střelbu, ádné výkřiky, jak tomu bývá při kadem utkání.

Kdy se ilegální bojovníci dali na ústup, hodili za sebe několik velmi hlučných

Millsových granátů… Komedie skončila, její aktéři, a to u byli němečtí vojáci nebo holandtí zrádci, sehráli své úlohy velmi dobře, velmi střídmě, bez přehánění. A v nedaleké chatrči se skrývala skupinka odbojářů, které Schreieder záměrně ponechal

na svobodě, aby mohli dosvědčit, e této noci se utkalo sedm hrdinů s posádkou

Kootwijku, e byli odraeni a určitě utrpěli těké ztráty.

ťPlán Holandsko byl zahájen. Přítího dne se to opakovalo. Christmann a Kup

zmobilizovali jiné mue, zase se vak střílelo jen slepými náboji a stráe ve stanici dostaly příkaz, aby opět střílely do vzduchu.

Dvě představení této fraky podle Giskese plně postačily.

10 srpna vysílá RLS: Kootwijk selhal  stop-skupina naich muů narazila na minové pole-stop- Thijs a dva ranění v bezpečí-stop.”

Jestlie odbojáři poslali nějakou zprávu, nutně se kryla s touto. Londýn vak

nereagoval. V jeho odpovědi se mluvilo o vem, kromě Kootwijku. Zřejmě nevěřili.

Něco, ale co? nesedělo”, Giskes se rozhodl vyperkovat svou le.

69

V srpna depeoval prostřednictvím Jordaana: Z pěti nezvěstných z Kootwijku se dva

vrátili. Nepřítel zesílil stráe u vysílačů, přeruili jsme vechen styk. Nic

nenasvědčuje, e je nám nepřítel na stopě ..

Christmann chodí jako lev v kleci. Celý ten přepad po technické stránce zorganizoval on. Klade si otázku, co v tom nesedělo”. Hledá marně, nenachází. Vechno bylo dokonalé. Moná e příli dokonalé. Giskes si chladnokrevně přiznává, e je jen jedna ance k deseti, aby Londýn spolkl jeho historii. Stroj skřípe, to je po pěti měsících normální. Zbývá zjistit, proč skřípe. Opět je nutno vrátit se k Lauwersovi. Vzpomeňme, e čtyřikrát velmi jasně řekl Angličanům, e je chycen. Marně. Jeden po druhém padli hned po seskoku do drápů kriminálního rady Schreiedera parautisti Emmer, Ortt, De Jonge, Brinkmann, Radema, Van Steen, Parlevliet, Van Hemert, Jambroes.

Od té doby, co Jordaan vysílá spolu s ním, oila v Lauwersovi přes vechno jakási

naděje, bez ní by i on, stejně jako Takonis, upadl do stavu úsměvné apatie.

Heinrichs je od onoho dne, kdy se tak vylekal, stále komisnějí. Je nemoné, by jen na vteřinu uniknout jeho kontrole. Jednoho večera vak přijdou Jordaan a Lauwers do podzemí abwehru a zjistí, e je tam před jejich aparáty u Heinrichs neočekává. Místo něho jsou zde dva poddůstojníci wehrmachtu, s nimi není ádný pás: čtyři rysí oči, čtyři ui s ohromnými boltci, které přečnívají přes sluchátka. Ani jeden ani druhý není mladý a na prvý pohled jsou lépe vycvičeni pro opravdovou válku v poli ne pro zchytralou hru pionáe.

Jordaan a Lauwers ihned pochopili, e se znovu stávají vězni. Giskes se rozhodl,

proč? dát je pod dohled vězeňských dozorců. (Nevěděli, e Heinrichse udal jeho

kolega, který ho viděl ertovat s oběma Holanďany, a e mu hrozil odchod na

sovětskou frontu )

Oba noví stráci byli sice výborní radisté, neměli vak ani potuchy o pouívaných

kódech. Tak se stalo, e potřebný výklad jim podal sám Jordaan Oba vojáci snaivě

poslouchali a dělali si poznámky, ani se nad čím pozastavovali. Patrně jim řekli, e oba Holanďané jsou vzorní kolaboranti. Ač se tvářili přísně, neměli ádné podezření.

70

Tak dolo k této neuvěřitelné scéně: Je přiblině hodina vysílání. Aby ukázal, jak se to dělá, Lauwers vyhledal spojení. Ozve se Londýn… Poslouchá. Na severozápad od Londýna v erbovním sále zpustlého zámku čeká radista spojovací sluby s tukou v

ruce. Lauwers neztrácí čas. Zatímco oba vojáci přikyvují, vysílá:

8 4 5 17 13 10 11 2 9 12 6 3 14… WORKEDB YNR D RIE…**

Worked by … Řízen … Pod dohledem … Tak to vyslal Lauwers. Oba Němci

poslouchají a nechápou, Jsou přesvědčeni, e jde o cvičení.

Jordaan je zelený strachem. Lauwers ví, e panika je nakalivá. Ani se na něho

nepodívá a pokračuje: NEINST OPEINDJE RRYSIN CE ..

Jerry since … Pod dohledem Fricků od … Řízen Fricky od …

Tohle se mu podařilo vyslat. Je to polovina věty, kterou připravoval dlouhé týdny.

Jordaan ho obdivuje. Nikdy by se toho nebyl odváil.

Lauwers chce pokračovat, ale jeden z kerberů ho zadrí: Stačí!… U jsme

porozuměli. Teď vysílejte doopravdy.. ” Tím hůř. Lauwers pole své SOS na pokračování. Zítra. Ostatně i kdyby nemohl vyslat druhou část věty, nebylo by to příli závané. Angličtí radisté toho i tak dostali tolik, e to postačí, aby vraedná komedie ihned přestala. těstěna přála Lauwersovi i Jordaanovi.

Přítího dne předstíral Lauwers něco podivného ve svém klíči, jako by krátké spojení a velmi zdvořile poádal oba vojáky, aby si mohl aparát vyzkouet na prázdno.

Dobrá. Ale dělejte rychle!

Hubertus Gerardus získal spojení téměř ihned a tentokrát vyslal zprávu celou:

Worked by Jerry since March slxth Jeffers May third. Řízen Fricky od 6. března,

Jeffers od 3. května. Stop! křičel Němec. To stačí. Zakoulel očima, aby nahnal

Lauwersovi strach. Ptal se: Co jste to vysílal? Lauwers obrátil k Němci svůj unavený obličej: Řeki jsem jim, e u toho mám dost pracovat pro dva pány a ádal jsem, aby mi přidali.

Lauwersi! Teď není čas na vtipkování. Nařizuji vám, abyste mi odpověděl! Co jste to vysílal?

Lauwers vstal, sňal sluchátka a podával je Němci: Předevím jsem dosud byl

oslovován jako poručík Lauwers… Dále, nevysílal jsem ádnou zprávu. Sami jste

mohli vidět, e ukám nazdařbůh.

71

Jestli mi ale nevěříte, můete vysílat místo mne. A upozorňuji vás, e si budu

stěovat majoru Giskesovi!

Tím na ně Lauwers vyzrál. Jestlie si ten chlápek troufá mluvit s nimi tímto tónem, řekli si oba Němci, zřejmě si to smí dovolit. Slovní půtka upoutala pozornost ostatních vojáků, roztrouených po velkém sále. Oba stráci z ní vyli zesměněni.

No dobrá, řekl starí z nich. Dejte se do práce. To se vyřídí později. Později se nevyřídilo vůbec nic.

Přítího dne, 11. srpna, odpověděl Londýn na depei o Kootwljku: Velmi l itujeme

vaeho nezdaru a ztrát, stop, a na dalí zastavte vechnu činnost, stop, na určitou dobu nejvyí obezřetnost nutná, stop, sdělte vechno co zjistíte, stop, konec.

Mýlil se Lauwers, kdy povaoval tuto zprávu za osobní rozkaz? Ve skutečnosti byla

pro něho celá věc jasná. Podle něho největí obezřetnost nutná znamenalo

porozuměli jsme a dáme pozor. Sdělte vechno, co zjistíte, znamenalo Pokračujte v práci, jako by se nic nestalo. Dospěl tak k závěru, e Londýn je neopoutí. Chce je chránit. Nechce, aby zemřeli. A jeho zloba na Anglii se rozplynula.

Tím vak věc neskončila. Angličané doprovodí případ petkou černého humoru. 13.

srpna oznamují Lauwersovi, e Thijs Takonis byl za své hrdinství při útoku na

Kootwijk vyznamenán a e vyznamenání mu bude slavnostně odevzdáno, a skončí

válka. Lauwers se domnívá, e toto gesto není tak marné, Jak by se mohlo zdát.

Určitě je to dostatečný prostředek, jak uspat podezření na německé straně. Tak si to Lauwers vykládá.

Schreieder přijímá zprávu s chechtotem. Giskes se jen usměje. Moná, e si

představuje, e Angličané mu vracejí míč a přijímají hru… Nezmíní se o tom nikomu, ale jejich odpověď se mu zdá podivná.

Ani ne před týdnem naléhali na RLS, aby byly akce ťPlánu HolandskoŤ zahájeny co

nejrychleji.

Teď najednou otálejí. Proč? Lauwerse nepodezírá, u pět měsíců ho nepodezírá.

Prostoduché veselí kriminálního rady povauje za nevhodné.

Giskes má u několikaletou zkuenost s Angličany a ví, jakého machiavelismu jsou

schopni.

Nebylo by to poprvé, e by vyznamenali mrtvolu, aby tím prokázali svou upřímnost.

Jedna věc je zřejmá: u neposílají výsadkáře! Co můe Giskes dělat?

V tomto stádiu hry se mu naskytují dvě řeení.

72

První spočívá v tom, e by přeruil vechny spoje ťSeverního póluŤ (je jich osm).

Vechno by se smazalo a začalo by se znovu. Vězni by byli dáni na pospas

Rauterovi. Důsledek by byl zřejmý. Druhým řeením je pokračovat v ťanglické hřeŤ.

Angličané se přece nemohou domnívat, e vechny jejich linky jsou v rukou Němců.

Po této úvaze se Giskes rozhodl: bude pokračovat.

Na scéně se znovu objevuje Richard Christmann. Jsme v Rotterdamu. Nábřeí Meusy

v srpnu 1942. Je poledne. Spěchající dav proudí z kanceláří a továren. Vichni vak nejdou domů. Někteří pojídají svůj sendvič opřeni o zábradlí. Jiní se zvolna procházejí. Bez vzruení pozorují tuto podívanou: Malý remorkér s hitlerovskou

vlajkou pomalu vleče velký nákladní člun přikrytý plachtou. Přes záď trčí ocas

messerschmitta 109. Pod napjatou plachtou se rýsují letouny stejného typu. Tři,

moná čtyři.

Náhle, kdy se remorkér blíí ke starému mostu, rozlehne se vzduchem prudký

výbuch. Plachta vylítne vzhůru ve spleti kabelů a provazů. Ze člunu, který se rychle naklání na pravou stranu, proudí hustý dým. Kdy přejde chvíle” první ho úasu, začnou se zevlouni smát. Někteří tleskají. Někdo volá: A ije odboj.” K tomu druhý: Jen do nich.” Přiběhne několik policistů a obuky rozhánějí skupiny lidí. Asi 10 metrů odtud major Giskes v civilu odkládá dalekohled. Obrací se k vojákovi, který ho provází: Dokonalé… Milý Christmanne, vynalezli jsme holandský odboji”

Richard Christmann vstoupil do člunu hodinu předtím, provázen domnělými civilními

inenýry. Kdy zjistili, e na vlečném člunu, odváejícím do Německa zbytky

sestřelených letounů, nebude při plavbě ádný voják nebo důstojník, uloili na dno

náloe třaskavin.

Giskes a Christmann jednali na vlastní pěst. Usoudili, e by nebylo dobře předem

upozornit námořní velitelství. (Zkuste vysvětlovat aktivnímu důstojníkovi k riegsmariny zákruty tajné války!) A měli pravdu. Přítího dne popisovaly kolaborantské listy na první straně: Zbabělý atentát, natěstí bez lidských obětí, spáchaný zaslepenými teroristy v oldu Anglie.”

Daleko důleitějí bylo, e přítího týdne zachytilo gestapo výtisk ilegálního listu ťHet ParoolŤ, v něm se psalo ohrdinném činu vojáků bez uniforem”. Odbojáři a tedy ani Londýn nepochybovali, e atentát skutečně provedla SOE.

73

Rotterdamský výbuch vak nebyl objednán z Londýna. Iniciativa pocházela od

Giskese. Protoe Angličané u přímé akce nepoadovali, rozhodl se Giskes, e jim je uspořádá sám. Začali snad nedůvěřovat? Budi. On jim dokáe, e i bez příkazů z Baker Street jsou Holanďané schopni vést podvratnou válku. Tím, e pomocí padáků

svrhli kontejnery plné třaskavin, Angličané sami dodali materiál k frakám a atrapám.

Své rozhodnutí oznámil Giskes Christmannovi tímto příkazem: Je naprosto nutné,

aby se Angličané dověděli, e v Holandsku existuje organizované ilegální hnutí. A se mě zeptají, jakou činnost vyvíjí ten či onen jejich agent, musím být s to jim odpovědět, e včera vyhodil do vzduchu most. A chci, aby ten most skutečně vyletěl. Jasné?

21. srpna 1942 byli obyvatelé Bredy probuzeni ze spánku ohromným výbuchem.

Nemohl to být nálet, znělo to úplně jinak. Jedinou detonací bylo roztřítěno tisíce okenních tabulí. Na obzoru předměstské čtvrti se objevil obrovský plamen luté a červené barvy. Zdálo se, e poár se íří. Celou hodinu se ozývaly dalí výbuchy.

Christmann pouil dvaceti náloí plastiku, několika soudků střelného prachu, cvičných petard a několika bengálských ohňů, skrytých v hromadě uhlí polité benzínem.

Vichni uvěřili, e byl vyhozen vlak se střelivem. 23. srpna 1942 je zničena slunou náloí dynamitu nepouívaná tra v předměstí Arnhemu. Na základě zprávy dodané Giskesem potvrzují noviny pověsti, e elezniční spojení s Německem je tím na týden přerueno.

25. srpna 1942. Utrecht. Na hlavní třídě zahájili mladí lidé palbu na vojáky

wehrmachtu, kteří jsou tu na dovolené. Vojáci odpovídají střelbou. Dav se s povykem rozprchne. Zázrakem není nikdo raněn ani zabit. Jen Christmann a jeho spolčenci vědí, e se střílelo slepými náboji…

Přiblině kadý druhý den tak Giskes a Christmann dokazují, e v zemi existuje

ilegální armáda. Je to nechutné. Na vech frontách padají milióny muů, vude v

Evropě povstávají odbojáři proti nepříteli, v Jugoslávii bojuje armáda bez uniforem a v přímém boji poráí wehrmacht, francouztí, belgičtí, rutí a nortí partyzáni dotírají na vojáky v zelených uniformách, a jen v Holandsku, jak se zdá, představují odbojovou činnost fingované akce člověka bez vlasti, řízeného abwehrem.

74

Ve skutečnosti vypadají věci poněkud jinak. Na celé rozloze tohoto seskupení měst,

které se nazývá Nizozemí, se rozrostl odboj. Jene u devět měsíců se jeho

přísluníci nedostanou ani k jedinému kontejneru s materiálem. Ten se stává kořistí Schreiedera a jeho esesáků. Odbojáři čekají na mue, jene ti nepřicházejí. Nikdy nepřijdou. Jsou ve vězení v Haarenu. Čekají na rozkazy. Marně.

Navzdory vemu vak jednají. Nazdařbůh, naslepo, bez plánu a taktiky. Avak jednají.

Vycházejí za soumraku s revolverem v ruce a střílejí na hlídky nebo na skupiny

kolaborantů. Velmi často takto jednají idé, je k tomu dohání spíe zoufalství ne co jiného. Gestapo se neostýchá, kdy tyto hrdiny dopadne. Mučí je a střílí. Umírají jako proklatci, s mylenkou, e jsou oputěni.

V kontejnerech, kterých se zmocňuje Schreieder, jsou mnohdy návody k pouití a

veobecné rady:

Strčit tuto trubici s tukem do osy vagónu. Vznítí se při prvém otočení kola.

Tato časovaná nálo roznítí poár půl hodiny po vaem odchodu.”

Přilote tuto magnetickou minu k trupu válečného plavidla, asi jeden yard od přídě.

Časování se dá libovolně nařídit na deset minut a čtyři hodiny.

Tento granát s rukojetí, uloen v zákoutí letounu, vybuchne následkem sníeného

tlaku vzduchu ve výce 1500 stop.”

Vnikněte do prádelny wehrmachtu a posypte tímto jemně rozemletým sklem vojenské

koile. Svědivý účinek zaručen. Puchýře, boláky …”

Skuteční bojovníci holandského odboje nikdy nespatří tyto granáty s rukojetí a tyto magnetické miny. Nadosmrti nepoznají vymoenosti této luxusní války. Zemrou ve velkém počtu, vyhladovělí, často ve věku patnácti let. Pro jejích památku bude muset jednoho dne přijít odpověď: posmívala se Anglie jejich boji?

Porozumněli Angličané, či ne?” Tisíckrát jste si, Lauwersi, poloil tuto otázku. Je zbytečná, nemístná. V tom věc nevězí. Byl vypracován plán. Oficiálně se provádí. Tak je to v pořádku. Vy řvete, e vás a vae přátele chytli? To ruí. Nejste nic, Lauwersi.

Nemáte právo popírat skutečnost. A skutečnost je ta, e vechno jde dobře.

75

Hleďte! Poslouchejte! Vechno lítá do vzduchu, vude, ve dne v noci. Vlečné čluny,

mosty, továrny, elezniční tratě. Ani se nečeká, a dojdou rozkazy. Zbytečná byste si stěoval, Lauwersi.

Tím, e předeel rozkazy Britů, e dává pomyslnými odbojovými skupinami ničit

zařízení, která vůbec neexistují, Giskes si znovu získal jejich důvěru. Z holandského nebe znovu padají v noci mui i materiál. Je to obrovský bluf. Lauwers před svým aparátem konstatuje, e jeho výstraha byla zbytečná. Chvíli se snad nad ní zamysleli, ale pak opět nabyla vrchu rutina. V rámci ťPlánu HolandskoŤ znovu udělují rozkazy, které jsou děsivě přesné: V nejkratí době musí být zabiti van Toningen a van

Geelkerken z Holandské banky, vůdce holandské nacistické strany NSB Mussert, jeho

éf propagandy Ernest Vorrhoeve, organizační éf NSB lng. Huygens, vůdce

Holandské fronty práce Woudenberg, okresní předák NSB de Jager, velitel holandské

SS Feldmeijer, atd.

Pro Giskese by bylo velmi jednoduché příkaz splnit. Stačilo jej předat prostřednictvím Ridderhoffa opravdovým představitelům odboje. Kdyby ovem gestapo na věc při lo…

Proto se major nakonec rozhodl vyvléknout se z věci řadou depeí: Nemono

odstranit označené lidi. Jsou trvale střeeni. Nemono zastřelit Musserta bez puky s dalekohledem. Nemáme dalekohled..

Angličané sice dalekohled slíbili, ale neposlali. lo vak o věc mnohem závanějí.

Rauterova depee Himmlerovi o monosti anglického vylodění v Holandsku byla

tlumočena Hitlerovi a ten upozornil generální táb. Kdy pak Rauter ádal o vojenské posily, Keitel poslal do Holandska tři narychlo sehnané divize z Francie, Belgie a Norska. A 17. srpna 1942 byly z Francie poslány tři eskadry stíhaček a dva pluky

protiletecké obrany. Jen holandské pobřeí tedy spoutalo pozornost německého

vrchního velení, jinak plně soustředěnou na sovětskou frontu.

V noci 18 srpna 1942 podnikly britské lancastery prudký nálet na Haag a Rotterdam.

V pobřeních dunách byly v pohotovosti německé jednotky, očekávající vylodění

Angličanů. 19.srpna 1942 se vylodili. Ne na holandském pobřeí, ale u Dieppe.

Mrtvoly kanadských vojáků na pobřeí kolem znehybnělých pásových vozidel

dokázaly, e Jambroesovo poslání, ani ťPlán HolandskoŤ nedovedly odvrátit pohledy

Němců od doverských útesů.

76

KONTROLA

Dobrodruství trvalo u pět měsíců. Nebylo zcela jasné, kdo vlastně vyhrál tuto tajnou bitvu. Bylo ovem jisté, e Giskesova bilance byla vysoce aktivní: čtrnáct parautistů bylo uvězněno, z toho osm radistů a est sabotérů. Koncem srpna 1942 vak věci vypadaly, jako by stará idyla měla skončit. Londýn nejevil chui pokračovat ve hře.

Giskes si to nakonec vyloil tak, e Angličané si chtějí oddechnout, ne se pus tí do nových operací. Tolik lidí a materiálu neposlali do ádné jiné evropské země.

Moná e teď se chtějí zaměřit jinam, snad do Belgie, Francie nebo do Jugoslávie.

Brzy vak nabyl přesvědčení, e Angličané se k němu vrátí. Přikázal proto

Christmannovi, Wuhrovi a jejich skupině, aby zdvojnásobili svou činnost. Neuplynul

týden, aby někde nevybuchlá hromada odpadků, pokřtěná na sklad munice, aby

nevylítla do vzduchu nějaká lávka, jí byl pro tento účel přisouzen strategický význam.

Prostřednictvím RLS a jiných linek podával Giskes podrobné zprávy o této své

činnosti. Londýn odpovídal jen chladným blahopřáním. Tím se Giskes nedal odradit.

Mermomocí chtěl znovu vydobýt důvěru Angličanů.

1. září 1942 se mu dostalo odměny za jeho námahu. Dostal tuto zprávu: Blahopřání k vekeré vaí činnosti-stop- dejte hlavně pozor, abyste nepokodili hráze-stop- brzy vyleme dalí parautisty-stop- konec.”

Hra začíná znovu. 7. září oznamuje Londýn, e zanedlouho bude shozen významný

pracovník”. 19. září Londýn upřesňuje: Parautista Arie bude shozen v noci z 20. na 21. v blízkosti Apeldoornu.”

Je to patnáctý případ. Giskes by se u nemusel ničeho obávat. Opakuje si vak, e

léčka je vdy moná. Zcela nedávno byla ve Francii při podobné příleitosti úplně

vyhlazena skupina gestapáků, která očekávala svrené parautisty místo odbojářů.

Rovně Schreieder, obklopen svými lidmi, si nebyl zcela jist, kdy očekával na

určeném místě ohláený přílet. Letoun se vak objevil na minutu přesně a svrhl

kontejnery i parautistu. Esesáci se beze slova na něho vrhli a srazili ho k zemi. Arie se pokusil o odpor, přitom vak ani nehlesl. Kdy ho s pouty na zápěstích strčili do vozu, neprotestoval. Zdálo se, e etří své síly na pozdějí dobu. Svítalo, kdy ho přivedli v Binnenholfu do Schreiederovy kanceláře. Očekávali, e ho donutí vypovídat jen násilím. Ale mu se nezdráhal mluvit.

77

Jmenoval se Jongelie. Arie bylo jeho krycí jméno. Poslala ho SOE. Odpovídal klidně, bez vzdoru. Zdálo se, e byl dobře připraven na to, co se mu stalo.

Jaké je vae přesné poslání?” Nemám přesný úkol.” Jak to?”

Měl jsem navázat spojení s místním odbojem a pokusit se o nové radiové spojení.”

S kým jste se měl setkat?”

Jongelie uvedl jména. Schreieder je znal. lo o mue, které zatkl. Vechno bylo

Jasné. Jongelie byl ideální případ. Sám od sebe, ani to věděl, se zapojoval do

ťanglické hryŤ.

Giskes přiel do Binnenholfu kolem desáté hodiny. Schreieder mu telefonem zhruba

popsal nového parautistu. Giskes usoudil, e gestapo se opět jednou zmocnilo

člověka, na kterého samo nestačí.

Pane Arie …” začal Giskes, kdy ho ponechali s vězněm o samotě.

Můete mi říkat Jongelie, Arie je mé krycí jméno. To mi asi u nebude nic platné.”

Řekl to velmi pěkně, bez ironie. I Giskese to trochu překvapilo.

A jste kdokoli,” řekl major řezavým tónem, předpokládám, e máte oznámit svým nadřízeným, e jste zdráv a v bezpečí.” Přesně tak, pane majore.”

Předpokládám, vlastně jsem si jist, e máte nějakou smluvenou větu, která znamená, e je vechno v pořádku. Vichni vai kamarádi měli takovou větu.”

Opravdu, řekl Jongelie klidně, mám takovou větu.” Řekněte mi ji.”

Očekával, e Jongelie se mu vysměje, jako svého času van der Reyden. Leč naprosto

ne. Jongelie zaklonil hlavu, jako kdyby se úporně snail rozpomenout. Počkejte,

vzpomenu s i … Ano, u to mám. ťRychlík odejel přesněŤ, dvakrát opakovat.”

Z ochoty, s ní odpovídal, bylo zřejmé, e mu má svou věc dobře promylenu.

Nevypadal na zbabělce. Měl silnou íji, byl svalnatý. Byl tedy schopen se bránit a

přece, jak esesáci hlásili, nekladl odpor. Co za tím vězí?

Giskesovi svitlo: Arie byl vyslán, aby zkontroloval linky, které se zdály být nakaené”.

Řekl byste mi, znovu naléhal major, z jakého důvodu jste mi bez zdráhání vydal

svou signální větu?”

78

Jongelie se zhluboka nadechl a chvíli uvaoval. Pak řekl:

To je velmi prosté. Vím, e vaim metodám nikdo neodolá. Kdybyste mě mučili,

promluvil bych stejně jako druzí. K čemu tedy to utrpení? A p a k . , . O d m l č e l se a teprve pobídnut majorem pokračoval: A p a k … válku jsme přece u vyhráli. Potrvá to est měsíců nebo třeba deset let.

V kadém případě jste poraeni. Řekněme tedy, e si chci zachránit ivot, abych se

doil naeho vítězství.

Giskese drádila tak klidná logika, z ní čiel výsměch A proč se domníváte, e vás necháme ít? Nemýlím-li se, tedy proto, e mě budete potřebovat.

xxxx

O dvě hodiny později se Jongelie ocitl v radiové centrále abwehru. Zvědavé pohledy

si prohlíely nově příchozího. Jongelie nezměnil své chování. Z jeho tváře jako by

vyzařoval dokonalý klid.

Na jednom stole byla přichystána jeho vysílačka. Byl to stejný typ, jaký měl Lauwers a Jordaan. Giskes nařídil, aby vězni sňali pouta, a na jeho pokyn si Jongelie sedl. Přijal té cigaretu, kterou mu major nabídl.

Víte, e riskujeme velmi mnoho, začal Giskes, kdy dáme vysílat vai signální větu?

Je devadesát ancí ze sta, e tou větou oznámíte své zatčení.

Na Áriově tváři se nepohnul ani sval. Odpověděl v konverzačním zdvořilém tónu:

Úplně se mýlíte, pane majore. Jen mé mlčení by bylo neklamným důkazem toho, e

jsem chycen. Věřte, e moji nadřízení nemají ani potuchy o vaem postupu. Ani jim

nepřijde na mysl, e někteří parautisti pracují s vámi. Tady se Arie dopustil první chyby.

Z čeho soudíte, opáčil Giskes, e pouíváme chycených parautistů?

No to je přece zřejmé. Rozmáchlým gestem zahrnul zařízení centrály. Stačí sem

vejít a člověk pochopí vechno. Zatkli jste jednoho nebo několik parautistů SOE a

ten nebo ti vám dali svou ifru, vy jste telegrafovali místo nich s Londýnem a tak se vám podařilo mě chytit. Jongelie si troufal, jen co! V jeho argumentaci nebylo kazu.

Předpokládalo to jistou inteligenci. Bylo ovem také moné, e to vechno věděl od

Angličanů. Giskes si u byl jist, e Jongelie měl kontrolovat podezřelé linky.

Bylo pět minut před jedenáctou. Major podal desátníkovi, který seděl před Áriový m

aparátem, kus papíru: Naifrujte to a přesně v jedenáct odvysílejte.

79

Desátník četl: Rychlík odejel přesně.”

Giskes, skloněn nad vojákem, byl zády obrácen k Jongeliemu. Jat náhlým tuením

prudce se otočil, jako by předem věděl, co spatří. Jongelie neměl čas úplně potlačit svůj úsměv. Věta, kterou uvedl, tedy znamenala zradu.

Major vytrhl papír z ruky desátníka. Vteřinu přemýlel a pak nadiktoval pěkně nahlas, aby to kadý slyel: Při operaci Parsley dolo k nehodě. Arie neastně seskočil. Je v bezvědomí. Je v bezpečí a dobře oetřován. Lékař předpokládá otřes mozku. Raport bude následovat.” Pak se obrátil k Jongeliemu: Říkal jsem vám, pane, e zemřete. .

Také Jongelie u byl teď jiný člověk, ne kterého před několika hodinami Schreieder zatkl. I on se u řítil do jámy zoufalství. Věděl, e jeho poslání skončilo nenapravitelným nezdarem…

Tři dny nato Giskes posílá dalí zprávu: Arie včera nabyl na několik okamiků

vědomí-stop- lékař doufá ve zlepení-stop- konec.

V té době generál Paulus otvírá kletě, které se mají uzavřít nad Stalingradem.

Montgomery se chystá vrhnout osmou armádu do libyjské bitvy. Američané se

rozhoduji k vylodění v Maroku. Co při takových událostech znamená smrt jednoho

parautisty?

Zpráva z 20. září 1942: Arie včera zemřel, ani nabyl vědomí-stop- pohřbíme ho na iré pláni-stop- po válce mu postavíme důstojný pomník.”

Jongelie se ve vězení dověděl přímo od Giskese, jak skončil Arie. Ptal se majora na jména lidí, kteří ho zradili. Giskes je neprozradil. Christmannovi lidé skutečně vykopali nedaleko Apeldoornu jámu, do ní v noci zahrabali rakev z překliky, naplněnou hlínou. Byla to děsivá ironie předstírat smrt v zemi, kde v té době Němci po desítkách vradili nevinné lidi.

Smrt Ariova, tak krásná a logická, úplně rozptýlila pochybnosti Britů, jestlie kdy jaké měli. V říjnu 1942 vyslali do Holandska dalích devět parautistů! Nikdy předtím jich neposlali tolik za jediný měsíc. Jmenovali se: Kamphorst, Koolstra, Pals, Hoofstede, Pouwels, Steeksma, Macare, Bakker a Dane. Past ťSeverní pólŤ fungovala výtečně.

80

N Á K A Z A

Ihned po Áriově ťsmrtiŤ ádal Londýn zprávy o Jambroesovi. Pro Angličany to byl

vůdce neuvěřitelně schopný. Christmann, který působil jeho jménem, z něho udělal

hrdinu. Hlavní táb SOE ho chtěl odvolat, protoe tak zdatného člověka není moné

do nekonečna vystavovat nebezpečí.

28. října dostal Giskes tuto zprávu: Najděte náhradu za Jambroese-stop- připravte terén pro přistání-stop. Giskes odpovídá: Hledáme přistávací plochu-stop- nahradit Jambroese zatím obtíné-stop. Giskes protahuje věci. Nesnaí se vykličkovat.

Vymyslel rozsáhlý plán, jak vyuít Jambroese pro rozíření nákazy ťSeverního póluŤ

na celou Evropu. Chce vpaovat své agenty do Belgie, Francie i do Anglie.

Angličané byli netrpěliví. Posílali stále důraznějí depee, které začínaly: Jak je moné, e.Ť., Nechápeme, proč… Chtěli přece docela prostou věc, přistávací plochu, aby mohli odvézt Jambroese. Týdny míjely a major, který si byl svou věcí jist, vytrvale předstíral, e přistání za daných okolností” je kdekoli v Holandsku nemoné.

Koncem roku Angličané, znaveni stálými průtahy (a dokonale podvedeni: posílali dál

parautisty, kteří vesměs končili v rukou Schreiederových) ádali, aby jim byla

označena vodní plocha pro přistání hydroplánu. Giskes ihned odpověděl, e stavba

atlantického valu a zesílení protiletecké i námořní obrany vylučuje operace takového druhu. Giskesův cíl? Chtěl, aby Angličané přenechali úkol zajistit Jambroesův návrat jemu. Čekal, a mu polou specialisty pověřené vybudováním pozemního spojení pro únik. Protoe lidé, které Londýn pole, určitě padnou do rukou jemu, bude to on,

Giskes, kdo se zmocní kontroly únikových linek. On bude posílat do Londýna lidi,

které si sám vybere… V ledna 1943 zatkli Schreiederovi policisté dva odbojáře:

Londýn je pověřil, aby vybudovali únikové cesty. Mučili je, a začali mluvit. Prozradili jména mnoha bezpečných spojek v Holandsku, ale i v Belgii, výcarsku a Francii.

Giskes dal hned oznámit do Londýna, e Jambroes se vrátí do Anglie přes Francii a

panělsko, protoe při nynějím soustředění vojenských a policejních jednotek není

pomylení na jiný způsob návratu”.

S nechutí a téměř rozmrzele Angličané návrh přijali. Neměli jinou monost. Giskes

vyhrál !

81

Jednoho únorového dne si Giskes zavolal Christmanna a v několika větách mu

vyloil: Christmann se u nejmenuje Christmann, ale znovu přijme jméno Arnaud. Pro

začátek se vetře do prostředí převaděčů lidí, kde se bude vydávat za neastného

Francouze z pohraničí, kterého válka zapletla do nekonečných dobrodruství. Dál se

jetě uvidí. Jestlie se vechno podaří, utrpí moná Angličané nejhorí poráku celé tajné války. Pro Christmanna-Arnauda nebylo zatěko najít v Amsterodamu skrýe spojeneckých letců. Giskes se rozhodl, e pro začátek umoní návrat do vlasti lidem, kteří nic nevědí o holandském odboji a nutně budou vychvalovat Arnaudovu linku”.

Jednoho únorového večera vtrhl Arnaud s jedním pomocníkem v Amsterodamu na

půdu domu, kde se skrýval pilot anglického bombardovacího letounu a jeho střelec.

Byli celí zkřehlí zimou, hladem a strachem. Sestřelili je před esti týdny při náletu na amsterodamský přístav. Zavedli je tam přísluníci domácího odboje a tam je nechali.

V noci vycházeli oba mui krást jídlo. Byli nepopsatelně pinaví.

Myslili, e je přistihlo gestapo, a jeden z nich rychle ponořil ruku do pytle. Dříve ne mohl vytáhnout revolver, Arnaud vztáhl pai na znamení míru a řekl anglicky: Jsme vai přátelé. Tady jsou čisté obleky. Rychle se převlékněte, na nic se neptejte.

Zavedeme vás domů.” Pak je Arnaud obdaroval pasy, průkazy a takovým mnostvím

peněz, e by postačilo na cestu kolem Evropy. Kdy se vzpamatovali z úleku, začali

se oba Angličané předstihovat v projevech vděčnosti. Ne je odvedl, dal jim

Christmann jména belgických, francouzských a panělských spojek, která se musili

naučit nazpamě. Z poloviny to byla jména skutečných odbojářů, druhou polovinu

tvořili lidé v oldu abwehru. Začínalo se rozednívat, kdy Arnaud a jeho pomocník

zavedli oba Angličany k vlaku do Lutychu. Dodnes tito mui nevědí, e jejich únik řídil na dálku jakýsi major abwehru …

V přítích dnech nastoupili tuté cestu dalí letci: Lutych-Paří- Port Bou-Barcelona

 Madrid-Londýn. Vichni svorně dosvědčovali, e Arnaudova linka” funguje

výtečně. A Londýn bez otálení blahopřál Arnaudovi, mui bez vlasti, prostřednictvím linek, které drel ve svých rukou Giskes.

82

Zároveň naléhal Londýn na návrat Jambroesův. Ten mu se stával obtíným. Giskes

se rozbodl zabit ho stejně, jako to učinil s Ariem. Brutálně oznámil Angličanům:

Jambroes zmizel při přesunu-stop- patrně mrtev-konec.” Londýn ani nemukl.

Napřítě měl Christmann zelenou. Mohl ogranizovat podvody podle vlastni volby.

Posílal do Londýna, stále stejnou cestou, skutečné i falené teroristy, letce, odbojáře i rutinovaná pióny. Giskes pečlivě dávkoval počet i jakost lidi. ťAnglická hra konečně fungovala! Kolik Christmannů tak bylo vpaováno do Anglie? Toto tajemství si Giskes vezme s sebou do hrobu Tragicky se projevila ťangllcká hra ve Francii. Koncem února 1943 se major rozhodl, e se zbaví Jambroesova nástupce” Antona, legendární osobnosti, která byla výplodem jeho fantazie a o jejích odváných činech podával do Londýna pravidelné

zprávy. Londýn poadoval přímou rozmluvu s Antonem a Giskes tedy informoval

Angličany, e éf s e vrací. Později o tom sám Giskes vyprávěl toto: Úlohu Antona hrál můj skvělý pomocník B o … Arnaud doprovodil tohoto ťéfaŤ do Paříe, kde ho spojil s nepřátelskou skupinou. Pouil přitom hesla sjednaného s Londýnem. Krátce před svým odjezdem do panělska vak ťéfŤ padl do rukou německé polní policie

při ťnáhodnéŤ razii na Boulevard des Italtens v Paříi. Arnaudovi a anglic kému

radistovi Marcelovi, kteří byli přítomni při zatčení ťéfaŤ, se podařilo uniknout. Marcel bez otálení podal do Londýna zprávu o incidentu a vyslovil politování nad osudem skvělého Holanďana”.

Paříský abwehr ovem jetě tého večera Bo … propustil. Giskes ovem neuvádí, e tento nevinný podfuk si nezachoval nadlouho svůj operetní ráz. Gestapo z paříské Avenue Foch bylo přivedeno na stopu lidí vyslaných SOE do Francie a o několik

měsíců později zasadilo drtivou ránu celé jedné ilegální armádě. Ti, kdo vyvázli,

dosud jetě s hrůzou vzpomínají, co následovalo a co velo do dějin ilegálního boje pod dostatečně výmluvným označením katastrofa francouzské sekce SOE”.

To byl el pouze začátek. Nejen v Paříi přili mui o ivot. Rovně v Holandsku se chystalo krveprolití.

83

Ú D E R

Zatímco Giskes triumfoval, Schreieder se trápil. Měl pocit, e nedělá své vlastní

řemeslo. Kontrapioná byla sice věc napínavá, vánivě sledoval Giskesovy kejkle,

tím vak, e schytával pióny, neplnil své policejní úkoly. Poslali ho do Holandska, aby zde slídil po odboji, jako před nedávnem slídil po idech a komunistech v Sudetech. A panečku tam dosáhl nějakých výsledků!!! Jeho nadřízený Harster mu

pravidelně připomínal, e je policajt a e má vykonávat svou policajtskou práci.

(Ji dlouhé měsíce očekával Schreieder, e mu ťanglická hraŤ poskytne monost, jak

definitivně zakrtit organizovaný holandský odboj. Právě proto se rozhodl

spolupracovat s abwehrem. Jeho snem byl velký, obrovský, jedinečný zátah, při něm

by se v síti zmítali vůdci ilegálního hnutí, jejich spolupracovníci a vichni ostatní. Ani jeden neměl uniknout. Schreieder věděl, e domácí odboj má dvě hlavy. Jeden z vůdců se jmenoval Vorrink, to byl ideologický představitel organizace. Druhý se

jmenoval DAquin, to byl specialista na akce Schreieder se zapřísáhl, e je zničí.

D’Aquin (pravým jménem Vermeulen) nebyl amatér. Jako bývalý policejní komisař si

před válkou při stái v Hamburku osvojil německé policejní metody. DAquin byl

obávaný vůdce pravicové politické organizace Orde Dienst, která se připojila k odboji roku 1941. Orde Dienst byla nepochybně nejlépe a nejodborněji vybudovaná ilegální skupina v Holandsku. Co vak je platný pořádek a kázeň, kdy je hnutí odříznuto od

světa a nemá dostatek zbraní a střeliva?

Schreieder chtěl rozdrtit Orde Dienst jedinou ranou. Koncem června 1942 si zavolal

Van der Waalse, jemu bezectný úspěch, vydělané peníze a křiklavá elegance dodaly

vzhled samolibého pasáka. Kriminální rada mu podal svazek dokladů, na něm bylo

velkým písmem napsáno DAquin. Neádám od vás, vysvětloval Schreieder, abyste

toho chlapíka zatkl. To by dokázal i dopravní stráník Chci celou skupinu. Vechny!”

Pak se opravil: Řekněme vechny vedoucí. Upozorňuji vás vak, e DAquin je

profesionální policista, je nedůvěřivý. Stačí jen malá chyba, aby vzbudila jeho

podezření. Je schopen bez váhání vás zabít. Anton si nebyl několik dní jist, jak se k protivníkovi přiblíit. Zároveň si připravoval svůj zevnějek. Nechal si růst vousy, vybral si ve skříni tmavý, obnoený oblek a starou koili 84

Dva dny zůstal v najatém pokoji v Amsterodamu, nemyl se a téměř nejedl. Kdy vyel

na ulici, vypadal tak zuboené, jak si to přál. Bylo 10. července 1942.

Kdy poprvé zavolal číslo, které mu dal Schreieder, nikdo neodpověděl. Večer tedy

volal znovu a tentokrát se v telefonu ozval pevný a kultivovaný hlas. Anton klidn ě vykládal, e neví, s kým vlastně mluví. Číslo dostal od jednoho přítele. Je na konci svých sil. Víc nemůe říci Chtěl bych se s vámi co nejrychleji setkat…”

Odpověď nepřila ihned. Mu na druhém konci zřejmě poloil ruku na mikrofon a radil se. Asi za minutu uslyel Van der Waals jiný hlas, ostrý, který říkal; Přijďte za hodinu ke vchodu do Pasáe, na straně Birmenhoffu.

Bylo to ílené. Dávali si s ním schůzku přímo proti budově gestapa. Pasá je hrozivě smutný průchod s obchody. Potloukali se tam kolem tepelných výfuků chudí idé a tuláci. Policie sem přicházela jen zřídka.

Přili. Byli dva, urostlí, v nepromokavých plátích. Bez váhání zamířili k Antonovi. Ani jeden ani druhý se nepodobal DAquinovi, jak ho Anton znal ze Schreiederovy fotografie. Větí ho uchopil za pai, jako by ho zatýkal, a zeptal se: Kdo Jste?

Anton se chvíli rozmýlel a pak spustil: Jsem parautista SOE. Jmenuji se Jan.

Seskočil jsem před dvěma týdny u Doordrechtu. Moje vysílačka se rozbila při

doskoku. Jsem úplně odříznutý. Za kadou cenu musím navázat spojení s Londýnem.

Spěchá to. Nemůu vám říct proč, ale je to naprosto nezbytné…” Jeho hlas byl dokonalý. Mluvil přerývaně, do slov se mísil nervózní vzlykot. Hledal slova jako člověk, jeho mozek je zamlen únavou a hladem.

Nemůeme vám pomoct, odpověděl ten větí. Nemáme spojení s Londýnem. Jsme

stejně odříznuti jako vy, ubohý příteli.” Ve třech větách tak přiznal účast na ilegálním boji. Jeho kamarád na něho přísně pohlédl. Proč se tak rychle prozrazuje před neznámým člověkem? Sue se zeptal Antona: Kdo vám dal to telefonní číslo?”

Odpověď byla připravena u několik dní: Mu, o něm vůbec nic nevím. V

Doordrechtu.” Jak vypadá ten člověk?”

Je dost velký, blondýn, do rezava. Myslím, e je sedlák.” (Ten člověk vskutku existoval, Schreieder ho dal předevčírem diskrétně zatknout. Přiznal se, e patří k Orde Dienst.) Vichni tři li dost pomalu. Větí uvolnil Antonovu pai.

85

Otázky jen prely. Týkaly se SOE a ťSvobodného HolandskaŤ. Chtěli přimět Antona,

aby se dopustil chyby. Chudáci! Kdyby byli věděli, proč toho ví o té věci víc ne oni.

Po dlouhém vyptávání usoudili, e Jan” ve zkouce obstál. Ten pořád opakoval:

Hledám jen, jak upozornit Londýn. ádám vás, abyste mi nali radistu s vysílačkou.

Nic jiného.” Uvidíme,” řekl větí.

Určil Janovi” schůzku za čtyři dny na pobřeí, na Maurits Kade, a zmizeli mezi lidmi.

Ony čtyři dny strávil Anton blouděním po Haagu. Klepal na dveře, o nich věděl, e

jsou definitivně zavřeny, protoe patřily odbojářům, kteří byli i jeho přičiněním zatčeni.

Chodil jako tvané zvíře a počítal s tím, e to bude pro něho dostatečným

doporučením, jestlie ho dávají sledovat.

V den schůzky přiel před stanovenou hodinou a s hlavou skloněnou chodil sem tam

po Maurits Kade. Oba mui přili včas. Vrhli se na něho, chytili ho za pae mnohem

pevněji ne poprvé, v pravém slova smyslu ho odlepili od chodníku a vecpali do

malého francouzského auta, které se rozjelo k severozápadu. Zavázali mu oči a z vozu ho odvedli do venkovské vily, kde to bylo cítit voskem a jalovcem.

Kdy mu sňali pásku, Anton zjistil, e sedí proti malému mui v dvouřadovém kabátě.

Zatímco si jeho oči zvykaly na ostré světlo, mu mu řekl: Řeknu vám to rovnou. Vae huba se mi nelíbí.” Byl to DAquin. To ostatně není důleité,” pokračoval. Te ď nám dokáe, e jsi anglický parautista. Jestli ne ..

Anton se rozhlédl. Kolem stáli dobře oblečení mui s ocelově pevnými rysy, jako v

gangsterských filmech. Anton se rozhodl jednat přímo: Mně se také zdá, e máte

viváckou hlavu. Měl jsem jinou představu o odboji. Nemůu si vak vybírat. Mám

úkol a ten musím splnit. Pokud jde o důkaz, který poadujete, dám vám jej. Tady je: zítra ve 20.00 hodin Rádio Orange bude pro mne vysílat tuto zprávu: ťStůl je kulatýŤ.”

Anton hrál riskantně. Informaci měl od Schreiedera. Zpráva byla určena dávno

zničené skupině, její ivot byl uměle udrován v rámci ťanglické hryŤ.

A co znamená ta věta?” ptal se DAquin.

Znamená to, e očekávají zprávy, co je se mnou. Čekají u měsíc. Ptají se po mě

kadý týden…” Uvidíme,” řekl DAquin.

86

Připomínám, e větu mohou vysílat také a za dva nebo tři dny. To se nikdy neví…

Toto uhýbání se DAquinovi nelíbilo. Uvidíme. opakoval.

Vpravdě potřeboval Jana stejně, jako Jan potřeboval jeho. Netrpělivě hledal

příleitost, jak navázat spojení s Londýnem, a Jan se svou linkou skýtal netuenou

naději, e se to podaří.

Znovu zavázali van der Waalsovi oči a tý vůz ho odvezl do středu Haagu. Přítího

dne ve stejnou hodinu čekal na Maurits Kade. Oba DAquinovi pobočníci přili včas a

ceremonie se opakovala. Ve venkovském salónu byla shromáděna stejná

společnost. DAquin se zdál přístupnějí. Nabídl Antonovi cigarety a kořalku.

Ve 20 hodin zapjali rádio. Ve 20.30 hodin Londýn potvrdil, e stůl je kulatý. Věřím ti,

řekl DAquin, nic jiného mi nezbývá.”

Pět muů shromáděných v místnosti zaplněné ozdobnými titěrnostmi kouřilo a

pozorovalo van der Waalse. Kdy první vzruení opadlo, jeden se zeptal: Co teď?

A tu DAquin, mu s patnácti lety kriminalistické praxe, se dvěma lety práce v

kontrapionái a dvěma lety ilegální činnosti, se rozhodl riskovat: Chce-li, bude radistou naí skupiny.

Ostatní souhlasili. Pak zavezli Antona do jeho nového bytu, do malířského ateliéru

nedaleko centra. Dali mu prádlo, trochu peněz a jídlo. Ne ho opustil, DAquin mu

pohrdavě řekl: Spi a jez. Zítra ráno pro tebe přijdeme. Taky se umyj. Moná, e

vyhlíí lip, kdy jsi čistý.

Při svítání ho vzbudili a bez zavazování očí ho zavezli do venkovské vily. Nikdo si nepoviml, e je sleduje sběrný kamión prádelny. Uvnitř nebylo prádlo, ale kilometry elektrického drátu, různé přístroje a dva pozorní mui s nasazenými sluchátky. Byl to Schreiederův zaměřovací vůz. Zajel do vesnice a zastavil se asi sto metrů od vily.

Později se v blízkém oputěném domě usadili policisté v civilu a dalekohledem

sledovali, jak lidé přicházejí do vily a odcházejí z ní.

Ve vile byla umístěna primitivní vysílačka, kterou vyrobil elektrotechnik z DAquinovy skupiny. Jan dal DAquinovi svou ifru a uvedl, e Londýn očekává jeho vysílání v 18.00 hodin. ifra nebyla smylená, patřila zatčenému radistovi operace ťMarrowŤ.

Hodinu vysílání určil Schreieder, jeho specialisté v kamiónu byli připraveni hrát Londýn.

87

Van der Waals sám nařídí! frekvenci. V 18.30 zachytil Angličany”. Byli vzdáleni sto metrů a Anton to dobře věděl. Věděl také, e tato odporná fraka má připravit o ivot dvacet muů.

Vechno probíhalo dobře. Londýn” ihned odpověděl a Anton bez otálení poslal

spoustu zpráv, které mohly být pro Angličany cenné, kdyby je vskutku byli dostali.

Uvedl přesný a podrobný výčet divizí, rozmístěných v Holandsku, a také svazů

luftwaffe. Pak otočil list a poadoval zbraně, atstvo, třaskaviny, abychom mohli co nejrychleji přejít k přímé akci”.

Londýn odpověděl ihned a ohlásil na 21. července přistání parautistů. Jan” určí místo a bude zodpovědný za přípravu. DAquin by se byl měl nad tak rychlým rozhodnutím zarazit. Nevěděl vak nic o britské organizaci. Spolu se svým tábem

stěí skrýval vzruení nad tím, e jejich skupina se konečně dostane z izolac e. Zatím nedaleko vily stáčeli Schreiederovi lidé své dráty.

Budu potřebovat asi dvacet lidí,” váně prohlásil van der Waals. DAquin se uklíbl:

Tolik? Je nás dohromady jen dvanáct. Dvanáct lidí je trochu málo. No, konečně ..

Rozeli se. Antona odvezli do Haagu. Měli se setkat 20. července mezi 21. a 22.

hodinou na adrese, kterou určil Anton. Byla to vesnice vzdálená asi 40 kilometrů od Utrechtu. Přijďte kadý zvlá,” doporučoval zrádce. A hleďte sehnat nějaký náklaďák pro dopravu materiálu.”

20.července 1942. 20.30 hodin. DAquin jde sám určenou vesnicí. Zazvoní třikrát a ve dveřích se ihned objeví neznámý mu. DAquin drí v kapse revolver a ptá se: Jan tu není? Mu se jen usmívá: Ale ovem. Čeká vás.

Kdo jste, ptá se DAquin. Janův přítel. Vstupte rychle.”

DAquin nedůvěřivě veel dovnitř. Chodba byla tmavá. Mu ho vedl a svítil baterkou.

Je to v prvním patře. Pozor, schody jsou příkré.” DAquin ho následoval. Znovu se ptal: Přili u ostatní?” Někteří. Vichni ne.”

V prvém patře neznámý mu prudce otevřel dveře. Ve velké bílé světnici viděl

DAquin est svých kamarádů. Byly tam jen tři idle, a proto tři seděli na zemi. Vichni měli na rukou pouta. U jsem vás netrpělivě čekal,” řekne mu Schreieder.

Vech dvanáct bylo zatčeno stejným způsobem. Méně významní z nich byli krůtě

mučeni. Začali mluvit a ve Schreiederově síti se ocitli dalí. Mezi nimi i generál Roell.

88

Celkem padesát zatčených! Van der Waals si zaslouil své tři tisíce guldenů.

DAquin, Roell a čtyřicet jejich druhů bylo odsouzeno k smrti. Seyss-Inquart udělil milost DAquinovi a Roellovi, za něho osobně intervenoval Hermann Gering. Ostatní byli popraveni.

xxxx

Zbýval ideový odboj. Na svobodě byl dosud význačný politik, známý socialistický

předák Koos Vorrink, bývalý ministerský předseda a předseda Národní rady, pod jeho vedením se odboj víceméně seskupil. Schreieder nemohl být klidný, dokud nezatkne Vorrinka i s jeho tábem.

V třicátých letech byl Vorrink velmi populární pro své barvité projevy. Roku 1942 u byl sice jen symbolem, avak byl by mohl sjednotit vechny ilegální skupiny, kdyby se Angličanům podařilo vyzbrojit je. Královna Vilemína, politicky velmi zkuená, poslala k němu několik emisařů, kteří ho měli přimět, aby odejel do Londýna. Chtěla ho jmenovat předsedou vlády v exilu. Vorrink trvale odmítal. Mé místo je uprostřed

holandského lidu.

Prozatím byla jeho jedinou zbraní tiskárna. Národní rada rozesílala spoustu

prohláení, manifestů, výzev ke generální stávce, v nich bylo snadné rozpoznat

Vorrinkův krásný styl. Vorrink zatíná pěsti, nebo je velitelem armády bez puek a

zajatcem Národní rady, která s ním není vdy zajedno. Schreieder ví, e Vorrink zuří nad svou bezmocí, e chce získat sluch u Angličanů. Podruhé tu poslouí ťanglická hraŤ. Hlavní herci: van der Waals a Vorrink. Reisér: Josef Schreieder.

V listopadu 1942 měl Schreieder o Vorrinkovi daleko víc zpráv ne předtím o

DAquinovi. Byl toho tlustý fascikl, kdy jej svěřoval Antonovi. Navíc mu dal polovičku popraskané fotografie, na ní byly dvě malé děti sedící v zelinářské zahradě. Vysvětlil mu k tomu: Druhou půlku fotografie má Jakýsi Bob Wims. Vyhledáte ho, porovnáte obě půlky a tím budete legitimován. Jestli vás hned nezabije, dovede vás k

Vorrinkovi.”

Anton si u zvykl na Schreiederův černý humor a usmál se. Večer pak strávili

projednáváním plánu celé akce. Van der Waals znovu bude vystupovat jako

zmocněnec Londýna. Nebude vak hledat útočitě a vysílačku. Bude pověřen

přesným úkolem: soustředit zbraně a třaskaviny, aby byla zajitěna společná akce

různých ilegálních skupin.

89

Wims byl Vorrlnkův pomocník. Měl na starosti zbraně a trochu třaskavin. Čekal na

příkazy z Londýna, které mu měl přinést parautista (zatčený před třemi týdny). A si Anton přijde k Wimsovi pro materiál, bude mluvit o svém radiovém spojení s Londýnem. Bude ádat schůzku s Vorrinkem, aby mu nabídl své sluby.

Scénář byl obdobný jako v případu DAquinově. Kriminální rada se vak rozhodl, e

tentokrát povede vyhlédnutá obě- Vorrink-skutečný dialog s Londýnem. Giskes a

Schreieder měli k tomu dostatek linek. Nelo jen o to, zatknout Vorrinka a Členy

Národní rady. Schreieder počítal, e Londýn dá Vorrinkovi cenné informace o anglické strategii. Moná i datum vylodění…

Anton se setkal s Wimsem 2. prosince 1942. Rozhovor probíhal tak, jak ho připravili.

Mladíček Wims očekával Antona, vystupujícího pod jménem De Wilde, v hotelu

Jordaan. Anton předloil fotografii, Wims ukázal druhou půlku.

Dobrá,” řekl Wims, převezme ty krámy dnes večer. S dopravou si lámej hlavu sám.

Na to já tu nejsem.” Anton se tím nespokojil. Vysvětlil Wimsovi, e nepřijel z Londýna jen soustřeďovat zbraně, ale e má s Londýnem trvalé spojení: Vím, e tvoje Národní rada potřebuje spojení s Angličany. A ti by také chtěli vědět, jak daleko jste …”

V noci převezli Antonovi společníci zbraně. Bylo to asi sto automatů Sten a čtyřicet kilogramů plastiku. Na druhý den měl Anton sjednánu dalí schůzku s Wimsem. Ten ho zavedl do místnosti jakéhosi dobročinného spolku v předměstí Amsterodamu. Ve

světle karbidové lampy zde sedělo na pódiu kolem stolu est muů. Van der Waals

bez nesnází mezi nimi poznal Koose Vorrinka, třebae si nechal růst řídký plnovous,

který mu dodával vzezření mladého mandarína. Vorrink ostatně nedělal ádné

tajnosti. Sestoupil do sálu a podal Antonovi svou irokou ruku: Vorrink, předseda

Národní rady. Přiel jste nám prý pomoci.”

Bylo to zosobněné setkání odvahy a strachu, ideálu a zrady. Náhle Vorrink přísně

dodal: Vy jistě můete prokázat, e jste pověřenec Londýna.”

Anton odpověděl, e to je zcela lehké. Stačí, aby pan předseda Národní rady

poslouchal dva dny za sebou Radio Orange,.. Byl to tý trik jako s DAquinem. Vorrink propustil De Wilda” upřímným stiskem ruky. Nedal ho sledovat. Stejně by nebyl odhalil skutečnou totonost De Wilda”, ani jeho spojení s gestapem.

Setkání naplnilo Vorrinka nadějí. Den předtím bylo 450 muů, en a dětí nacpáno do

vlaku, který je odvezl do koncentračního tábora ve Westerborcku.

90

Ztracen mezi diváky viděl Vorrink tyto uboáky, jak sedí před nádraím na svých

zavazadlech, střeeni kordónem vojáků. S děsivou bezstarostností čekali, a budou

odesláni vstříc smrti. Nebýt vojáků a lutých hvězd na kabátech, mohlo se zdát, e

jde o prázdninovou výpravu. Vorrink o tom řekl: V Londýně určitě nevědí, e tu

deportují, mučí a vradí. Velmi rychle se jim to musí oznámit.”

Anton ho poslouchal mlčky. Byl prověřen známou větou Rádio Orange. Vorrink ji

slyel osobně. Zrádce i tribun se ihned dohodli, e De Wilde bude vysílat Vorrinkovy zprávy a přináet mu odpovědi. Anton dodal, e bohuel nesmi prozradit, kde a jak vysílá. Vorrink se nad tím nepozastavil: Jsem pro dělbu práce, řekl. Čím míň toho jeden o druhém víme, tím lépe.

První depee, kterou Vorrink svěřil Antonovi, bylo provolání. Začínalo slovy:

ťSouhlasíte s vytvořením Národní rady?Ť Následoval politický manifest promísený

líčením holandského utrpení.

Schreieder byl nucen pouít Giskesovy centrály pro vysílání depeí Národní rady.

Kdy major četl první Vorrinkovu depei, byl překvapen.

Díval se na celou operaci nevraivě, ale depei poslal. Nebylo radno rozkmotřit se s gestapem. Schreiedera důrazně ádal, aby zarazil tu stupidní historii, která by mohla kompromitovat celou ťanglickou hruŤ. Angličané potřebovali zprávy vojenského významu a ne politické manifesty.

Poprvé, bylo to o vánocích 1942, jen odpověděli: Buďte stručnějí . Van der Waals

přinesl odpověď Vorrinkovi. Ten se nad ní zamračil, ve svých textech pak krtal, ale jejich obsah zůstal tý. Angličané dostávali vzruené výzvy, Vorrink jim oznamoval sloení své přítí, poválečné vlády… ádal, aby mu poslali zbraně, ale nikdy neuvedl kam, kdy a jak. Viděl jen masakry, ale nepomyslil, e by měl sestoupit ze svých výin a dát se do praktické práce ťPo odeslání páté depee,Ť píe pak ve svých pamětech Giskes, ťnás Londýn

vyzval, abychom s tou hloupostí přestali. Věc nemá ádný smysl, a zbytečně ohrouje radistu. Přesto jsme v sérii pokračovali do ledna 1943 s tím jediným výsledkem, e Londýn poslal Vorrinkovi zprávu neprojevující nijaké nadení pro jeho plán . , . Ť

Vorrink, nazlobený anglickými odpověďmi, se nedal odvést od svých prohláení

Nevěděl, e Giskes a Schreieder do nich přidávají falené, ale konkrétní informace, které cenu depeí Národní rady zvyovaly.

91

Anton se při této práci nudil a začal se dopoutět jedné hlouposti za druhou. Znovu se začal oblékat jako pasák, byl dobře iven, zatímco ostatní hladověli, utrácel velké peníze v nočních lokálech s lehkými děvčaty. Nakonec si vymyslel, e je synovcem ministerského předsedy Gerbrandýho. Veho toho si poviml mladý přísluník odboje

Tijn a pochopil, oč jde. Zatkli ho, právě kdy chtěl o tom podat zprávu Národní radě.

Situace se přiostřovala. Vorrink věci jetě komplikoval tím, e chtěl mít vlastní spojení s Londýnem. Pouil k tomu nesmírně naivního radisty Van Looie, který si přinesl do ilegality vechny malicherné starosti z doby, kdy byl úředníkem.

Jsme na začátku února 1943. Vysílačku dodal Národní radě sám Anton. Seřídil i její

frekvenci: vede ke gestapu. Schreieder zajistí pomocí Giskese, e depee Národní

rady jsou skutečně předávány do Londýna.

Začátkem března 1943 se van Looi rozzlobí a na svou pěst vysílá do Londýna:

Jsem ochoten pracovat pro vojáky-stop- vedu válku vemi prostředky-stop—

odmítám vak stát se zákodníkem-stop- má hodnost v armádě nedostatečná-stop—

chci být oficiálně pověřen-stop Van Looi-konec.

8. března u toho má Schreieder dost. Utěí jetě van Looie tím, e mu pole tuto

depei:

Pan van Looi jmenován poručíkem výlučně pro dobu války-stop- konec. Ubohý van

Looi. Nebude se dlouho těit ze své domnělé hodnosti.

10. března 1943. Vorrink, jeho bratr Ludvík a Anton van der Waals jdou spolu po

nábřeí v Haagu.

Mají vyhrnuté límce, prí. Van der Waals je stejně překvapen jako jeho společníci,

kdy se na ně vrhne skupina Holanďanů v koených kabátech. Jetě včera mu

prohlaoval Vorrink: Nikdy mě nechytnou. Raději bych se zabil. Stisknou mu vak

pae, kroutí mu zápěstím, a je zlomí. Stejně jako druhým dvěma mu navléknou

svěrací kazajku. Vrazí mu do úst roubík, take nemůe ani vykřiknout. O den později byla zatčena téměř celá Národní rada!

Postup gestapa Giskese vydrádil. Vytkl Schreiederovi, e těce ohrozil ťangllckou

hruŤ a zatčením Vorrinka zmařil monost, e by ho Angličané snad jednoho dne

pověřili důleitým úkolem a dokonce mu moná oznámili datum vylodění.

92

Kromě toho: druhého tak krotkého vůdce odboje nenajdou.

Schreiedera to rozzuřilo. Odmítl s Giskesem o věci diskutovat a odeel s prásknutím dveří. (Dříve či později bude mít poslední slovo on, nebo z velmi dobrého pramene věděl, e se Himmlerova organizace chystá zmocnit abwehru.)

Vorrink nebyl postaven před soud, ve vězení s ním zacházeli sluně a nebránili mu,

aby se zabýval sestavováním socialistických komitétů… To bylo horí ne smrt, nebo  po válce se vrátil Vorrink na svobodu tělesně zesláblý a co hlavního, politicky diskreditovaný.

Giskes se zmýlil ve svém odhadu, jaký následek bude mít zatření Národní rady pro

anglickou hru. Angličané se zřejmě nedomnívali, e vechny odbojové organizace

v Holandsku jsou buď zničeny, nebo kontrolovány Němci. A přece od prvého čtvrtletí

1943 tomu tak bylo. Jedinou výjimkou byli komunisté a několik osamocených skupin

ťAnglická hraŤ se vak přesto neodvratně chýlila ke konci. A tak či onak, Angličané nakonec pochopí. V březnu 1943 bylo otázkou jen to, kdo hru přeruí, jak a za jakou cenu.

93

AGÓNIE

ZRNKO PÍSKU

Dourlein se měkce snáel v mrazivé noci.

Pieter Dourlein proel mnoha boji. Téměř na vech mořích světa. Ani ne týden poté,

co ho Patriotic School uznala po vech stránkách za schopného, vstoupil na palubu

křiníku Isaak Swers. Za více ne dva roky opustil loď jen při příleitostných a

krátkých zastávkách v Gibraltaru, Kapském Městě nebo Glasgowě. Bojoval postupně

proti Italům ve Středozemním moři, proti Němcům v Atlantiku a proti Japoncům v

indonéských vodách. Získal přitom mnoho medailí a jistou znalost angličtiny.

Pak, při dovolené v Londýně, se dobrovolně přihlásil pro ťspeciální práciŤ. Od září 1942 do února 1943 ho Angličané cvičili, trýznili kázní a tělesným vypětím. A teď, v noci ze 3. na 4. března 1943, se houpal pod rozevřeným padákem. Jeho kamarádi

Bogaart a Arense seskočili před ním

Dourlein byl dobrý člověk. Nejvřelejí city se u něho mísily s vědomím ostříleného

vojáka. Vracel se do holandské země jako hrdina. Dole ho očekávali neznámí lidé,

kteří unikli tisícům smrtí. Přicházel jim na pomoc s Bogaartam a Arensem, Byla to

operace ťSproutŤ. Jejich úkolem bylo ztratit se mezi ilegálními pracovníky (v Anglii jim řekli, e jich je u hodně) a po technické stránce řídit akce některých skupin. To nejdůleitějí je, stokrát jim to opakovali, vytvořit nová radiová spojení s Londýnem.

Náhle spatřil, jak dole začala blikat bílá světélka. O pět vteřin později přistál. Bylo bezvětrno a padák ho zahalil jako rubá. Zatímco se z něho vyprooval, zaslechl Dourlein radostné hlasy, které ho holandský vítaly, a kdy se jeho hlava vynořila z padáku, spatřil tři mladé mue v bundách, kteří se na něho usmívali a navzájem se osvětlovali baterkami. Jeden z nich mu podal velký hrnek dobře oslazené horké kávy.

Sebrali jeho roztrouené věci, zahrabali padák do země a zavedli ho za křoví, kde na něho čekali Bogaart a Arense. Ti se s ním vak nepozdravili ani slovem: v ústech měli roubíky.

94

Jeden z banditů, asi Den Droog, byl hbitějí ne on, přemohl ho a nasadil mu pouta. Dourlein řval a kopal kolem sebe. Třebae měl zápěstí spoutána, pokusil se dosáhnout na revolver v podpaí, vtom ho vak jeden ze zrádců srazil prudkou ranou k zemi. Za svítání se octl stejně jako předtím tolik jeho kamarádů v kanceláři gestapa v Haagu.

Dourlein, který přicházel z jiné války, krvavé, leč poctivé, se náhle octl tváří v tvář nové skutečnosti. V té se vyskytovali zrádci, zbabělci, prodejní agenti. Zradili ho. Kdo? Jeho hlava, v ní to jetě hučelo po ráně pěstí, nebyla připravena na takové otázky.

Komisař Bayer rozloil na stole několik papírů a předmětů, které nali v Dourleinových kapsách: revolver, falený pas, krabičku zápalek. Touto podívanou se chystal zlomit vězňův odpor. Vzal krabičku a ukázal ji Dourleinovi, jeho pouta byla řetězem připjata k ústřednímu topení. Bayer si počínal jako kouzelník, který se chystá předvést nějaký kousek.

Vidíte tuto krabičku? Dobrá, já vám řeknu, co je v ní. Jak vidíte, ani jsem ji neotevřel. Je v ní cigaretový papírek. (Otevřel krabičku, roztrhl dvojité dno a skutečně vytáhl svitek papíru, asi v průměru párátka.) Vichni vai kamarádi měli stejnou krabičku. A teď mě dobře poslouchejte. Ani bych papír rozmotal, řeknu vám, co je na něm. Je tam úplný seznam spojek pro útěk. (Dourlein zatínal zuby. Jeho silná čelist zapraskala.) Kdyby se vám náhodou podařilo uklouznout, el byste rovnou do Rotterdamu, Rochussenstraat.,. Mýlím se snad?

Nemýlil se. Byl by vak mohl Dourleina rozřezat na kousky, nikdy by mu to nepřiznal. Bayer se nespokojil touto jedinou ranou. Zahrnul neastného Pietera patnácti jmény, patnácti adresami v Belgii, Francii, výcarsku. Dourlein se trápil čtyřicet osm hodin, aby se je naučil nazpamě, Víme vechno, naprosto vechno … O vás, o vaí organizaci. Vá přímý nadřízený je kapitán Liefthinck (ten zaplatil rundu těsně před jejich odletem). Angličan Bingharn odpovídá za vá výcvik, malor Gubbins rozhoduje o vaich úkolech. Opakuji vám, pane Dourleine, víme vechno ..

Bylo to jako děsivý sen, A Dourlein věděl, e z toho lehce nevyvázne. Byl vak pevný.

Bayerovi se nepodařilo v ničem podstatném naruit jeho přesvědčení. Byl ovem unaven, ale jinak nebyl skleslý. Prozatím se vztekal, protoe ho chytili bez boje.

95

Vlastní výslech byl velmi krátký. Bayer poloil několik drobných otázek, na ně

Dourlein neodpověděl. Nemučili ho. Bayer se toho neodváil, protoe nevěděl, zda

Schreieder i Giskes s ním mají nějaké úmysly. Netrýznili ho tělesné, ale policista si neodepřel potěení ukázat mu jeho uvězněné kamarády. Pak ho důkladně svázali.

Nevzpíral se, věděl, e by to bylo marné. Poloili ho na nosítka a asi v deset hodin ho vsunuli do vojenské ambulance. Kolem poledního byli v Haarenu. Kdy vůz dojel na dvůr věznice, rozvázali provazy. Jakmile se postavil, ucítil na páteři ústí revolveru. Byl to Bayer. Při vem, co teď uvidíte,- řekl mu, budete mlčet. Jestli jen hlesnete, bez váhání vás odstřelím.- Dourlein odkládal vzpurnost na pozdějí dobu. Kývl hlavou, e souhlasí. li jeden za druhým, holandtí stráci je v povzdálí sledovali. Dourlein přecházel kolem těkých dveří, jejich pehýrky byly zesíleny ocelovými destičkami.

Bayer otevřel pehýrku: Dívejte se. Dourlein přitiskl oko k vodorovné kvíře. Znáte?

Dourlein zavrtěl hlavou. Byl to Takonis. Dourlein ho nikdy neviděl. Patřil k předchozí generaci obětovaných. Bayer přiel k druhá cele. Ani druhého vězně Dourlein neznal.

A tenhle? tázal se Bayer a otvíral třetí pehýrku. Jmenoval se van Os. Byli společně na výcviku v různých táborech, seskočil padákem v únoru. Dourlein otevřel ústa.

Ihned ucítil Bayerův dech na svém krku. Mlčte! Promluvíte-li, střelím. Dourlein pokrčil rameny. Tím to neskončilo. Bayer mu ukázal jetě dalí skleslé obličeje. Byli to van den Bor, Bragger, van Hulsteyn, Kist… ty vechny znal, byli to jeho kamarádi. A z jejich popelavých tváří vyčetl něco horího ne zoufalství, rezignaci.

Vy je znáte, e? opakoval Bayer. Kdy viděl posledního, jak sedí na pryčně a dívá se na své zbytečné ruce, Dourlein se náhle obrátil k Bayerovi a zaburácel: Ano, znal jsem je vechny… kdysil Bayer nevystřelil. Dopustil se těkého omylu. Předpokládal, e stejně jako ostatní se i Dourlein zhroutí, a mu ukáou absurdnost jeho postavení. Úplně se přepočítal.

Dourlein se nikdy nezhroutí.

V přítích dnech jetě Dourleina trochu vyslýchali. Chtěli mu dokázat, e toho vědí o SOE více ne on, e Němcům neunikne z tajných záměrů válčící Anglie nic. Dourlein se zazdil. Nic se ho nedotklo, ani sarkasmy, ani odhalení, která mu s ironií

předkládal Bayer a jeho pomocníci.

96

Nakonec se objevil sám Schreieder. Upozornili ho: s Dourleinem není snadné

pořízení. Kriminální rada se rozkročil před Pieterem, ten vak nedal najevo ani úctu, ani posměch. Tak vy nám odmítáte pomoci,” řekl Schreieder. No dobrá.” Nenaléhal.

Odeel s prásknutím dveří. Na chodbě řekl Baeyrovi: S tím neztrácejte čas, není nám k ničemu. Je to jen sabotér.”

Dourleina odvezli do Haarenu a zavřeli do cely, která jetě nebyla pouívána. Sotvae se za ním zavřely dveře, potrubí u podlahy začalo hlučet. Morseovkou se ptali: Mui přivezení dnes, uveďte svá jména. Dourlein odpověděl hned, pouívaje k tomu svého pečetního prstenu (ten mu nechali): Dourlein, Bogaart, Arense.” Krátké ticho a roura začala znovu zaznívat: Vítáme vás. Fiate? odpověděl: Děkuji… Kdo zradil?”

To byl signál k pěkné vřavě. Několik vězňů klepalo současně na kanalizační potrubí.

Dourlein stěí stačil deifrovat. Byla to jména, která neznal: Lauwers, Baatsen…

Jordaan zradil… To je falené… Van der Reyden… Údery se zrychlovaly. Hádali se mezi sebou… Dourlein přestal poslouchat a obtočil potrubí rukávem své vesty, aby mohl spát. Natáhl se na pryčnu. Vechno bylo pro něho od nynějka prosté a jasné:

jeho spoluvězni mají v hlavě zmatek, jsou poraeni. Co nejrychleji musí odtud

uniknout. Podivné, pomyslil si usínaje, e se nikdo z nich nepokusil o útěk. Nic ovem nedokazovalo, e k pokusům nedolo. Kromě toho nevěděl, e Schreieder nael nejprostí a nejjednoduí prostředek, jak zabránit útěku. Varoval je: jestlie jen jeden vězeň unikne, budou vichni ostatní zastřeleni.

Parautisté věznění v Haarenu byli udiveni a tak trochu vděčni, e jsou jetě naivu.

Nejene se o nic nepokusili, ale modlili se, aby věci zůstaly tak, jak jsou.

Přítího dne při procházce, kdy vězňové spolu směli mluvit, pochopil Dourlein

vechno. Setkal se s Bogaartem. Ten shrbený mu, za ním el, alespoň připomínal

svým vzhledem Bogaarta a na toto jméno také odpovídal. Jene po dvoudenním

věznění a patrně vysilujícím výslechu u to nebyl Bogaart, due a hlava operace

ťSproutŤ Neuvěřitelně rychle podlehl argumentům, je přesvědčily tolik dalích. A

kdy se ho Pieter zeptal, zda se chce o něco pokusit, pokrčil rameny a podráděně

odpověděl, e je příli rád, e jetě vůbec ije, ne aby zbytečně riskoval svou kůi.

97

Pieter nenamáhal. Od Arense dostal odpověď téměř stejnou. Ale útěk z vězení se

nikdy nezdaří, jestlie je člověk sám. Potřeboval tedy najít společníka. Kde ho vak najít? Tady mezi tím podzemním hmyzem, mezi těmi změklými krtonokami? Několik týdnů sledoval Dourlein vězně jednoho po druhém. Naslouchal při procházkách jejich

řečem. Neznělo to věru optimisticky. Ani jediný neprojevoval dostatek smělosti a

odvahy. Prostě ádný z nich nejevil touhu uniknout. Dourlein se rozhodl odloit věc na později.

xxxx

6 dubna 1943 byl v Bredě, přímo na ulici, zastřelen německý důstojník. Gestapo se

ihned zmocnilo čtyřiceti rukojmí vybraných mezi význačnými osobnostmi města.

Popravčí čety u byly připraveny zastřelit prvních deset, kdy byl viník náhle zatčen.

Proto bylí rukojmí proputěni.

Dourlein se právě vracel z nemocnice a potkal tuto hrstku lidí, kteří vycházeli ze stínu smrti. Někteří plakali, povolily jim nervy Dourlein tiskl v ruce papírovou kuličku, kterou skrýval několik dní. Nebylo to jeho přičiněním, e se tu octl právě ve chvíli, kdy propoutěli rukojmí. el do nemocnice, protoe skutečně trpěl neitem. Byla to čirá, neuvěřitelná náhoda.

Dourlein si vybral mezi proputěnými toho. Jeho hlava se mu zdála nejpoctivějí . Byl to asi čtyřicetiletý mu, poněkud lépe oblečen ne druzí, v ruce drel klobouk. Historie vypráví, e se jmenoval Koersen, ale nic není méně jisté.

Dourlein do něho strčil a omlouvaje se, vzal jeho ruku, stiskl ji a nechal v ní papírovou kuličku. Zaeptal přitom: Pro odboj. Mu si zprávu ponechal, na Dourleina se ani nepodíval, ale třikrát pomalu a váně sklonil hlavu.

Pieter mu svěřil tento text: Celá organizace SOE v rukou Němců, včetně rádiových

linek. Vichni parautisté schytáni. Dourlein.

Lauwersovy výstrahy padly na hluché ui. Měla Dourleinova zpráva větí vyhlídku,

e nezůstane mrtvým slovem?

Jednou ráno v červnu přivedli do Dourlejnovy cely malého, nemluvného chlapíka.

Nebylo pochyby, e to je stejně tvrdá palice jako Dourlein. Hodil své pokrývky na

ocelovou postel, kterou přinesli dva strání. Podal Dourleinovi ruku: jmenuji se

Ubbink. A já jsem Dourlein “

98

Ubbinka zatkli Schreiederovi holomci před několika týdny při seskoku, stejně jako

Dourleina. Náhoda tomu chtěla, e také on pomýlel na útěk a hledal společníka.

Fyzicky nebyl tak zdatný jako Dourlein, měl vak obratnějí ruce. Oba dva mnoho

získali v technických kursech SOE. Neztráceli čas a hned začali chystat plán útěku.

Pieter si vzpomněl na větu instruktora v Readingu: Na prvý pohled si to člověk

neuvědomí, ale vzdálenost mezi eleznými příčkami v cele je obyčejně dost velká,

aby se mezi nimi člověk protáhl. Pieter změřil rozestup ocelových příček v otvoru nad dveřmi cely a zjistil, e jeho ramena tudy projdou. (Byl rozloitějí ne Ubbink.) Jejich plán byl prostý a ílený. lo o to, prolézt otvorem nad dveřmi, dopadnout na chodbu, rychle doběhnout a k záchodům, zavřít se tam, prolézt dalím oknem, skočit ven, doplazit se a ke stěně ostnatých drátů a proniknout jí.

Potřebovali součinnost svých spoluvězňů, a to nebude snadná věc. Věděli, nebo

alespoň doufali, e v poslední chvíli jim ostatní pomohou, i kdyby jejich útěk měl

přivodit represálie ze strany Němců.

Koncem června se věci zkomplikovaly. Rozdělili je. Ubbinka přemístili do vedlejí

cely, kdeto k Dourleinovi přidali dva neznámé. Pro dorozumění jim zbývala jen

procházka a potrubí. Ubbink vak pomocí upravené líce brzy vyhloubil mezi oběma

celami díru (Baatsen, který ve dne v noci zpíval, zastíral hluk jeho práce). Mohli se tedy znovu dorozumívat přímo. Zároveň tak byli do jejich plánu zasvěceni jejich spoluvězni. Naléhali na oba, aby toho nechali. Jste ílení, nemáte ádnou anci.

Čeká vás kulka do zad … A jste mizerové. Frickové postřílejí rukojmí.

Dourlein a Ubbink si ucpávali ui. Věděli, e v argumentech jejich spoluvězňů je kus pravdy, a obávali se, e by je to mohlo odradit. Odpovídali: Dřív či později nás stejně vechny pobijí. Kdy chcípnout, tak aspoň na čerstvém vzduchu.

Správně vak odhadovali, jak se věci mají. V podstatě jim vichni záviděli odvahu,

kterou sami ztratili, avak a nastane rozhodný den, udělají těch několik nezbytných gest, aby se Dourleinovi a Ubbinkovi plán zdařil.

23. července 1943 v est hodin večer se současně dali do pilování sloupků nad

dveřmi svých cel.

15. srpna 1943 Dourleinovy sloupky povolily.

17. srpna. Také Ubbinkovi se to podařilo.

99

Nesnáz je v tom, aby se sloupky udrely na svém místě. Nakonec je připevní střídou

chleba smíchanou s vápnem.

Je třeba čekat. Na chodbách vězení je toti ve dne v noci ivý ruch. Stěhují vězně, shromaďují je, odváejí jich stále víc na smrt, buď pomalou, nebo před popravčí četu. Parautisti tvoří ve vězeňském vesmíru zvlátní skupinu, dívají se pehýrkami, poslouchají, krčí hlavu mezi rameny. Ubbink a Dourlein zjiují, e zatím se nedá nic dělat.

Pak jako by trestní orgány náhle odely na prázdniny. Věznice je plná. Nikdo z ní u neodchází. Nastává klid, který ruí jen občasný křik a obchůzky stráí.

31. srpna 1943. 18 hodin. Německý stráný a jeho holandský pomocník tlačí vozík s

polévkou. Otvírají cely jednu po druhé. Němec strčí misku nohou do cely a zamkne

dveře na dvojí západ. Tohle řinčení vězni dobře znají. Vědí, e pak u se nebude dít nic a do obchůzky ve dvacet hodin.

18.07 hodin. Konec rozváky. Hluk bot a misek náhle ustává. Dourlein a Ubbink jsou

připraveni. A po pás jsou obnaeni. Oba počítají ve své cele do padesáti. Jeden

spoluvězeň jetě naposled naléhá na Dourleina: Nemá ádnou anci… Nedělej

blbiny ..Přesto vak slíbí, e jim hodí obleky otvorem nade dveřmi.

Padesát! Pomohou jim vylézt nahoru. Prostrčí hlavy příčkami, pak ramena. Ubbink

prolézá díky svá hubenosti snadněji.

18.10. Dourlein prolezl. Ubbink u na něho čeká na oputěné chodbě. Házejí jim aty.

Dají se do běhu, rychle, rychle … Dorazí k záchodům. Zavřou se tam.

Poslední obchůzka. Holandský stráný jako obvykle sbírá na noc od vech vězňů

civilní aty. (Dostanou je zpátky v est hodin ráno.) Sebere balík, jak jej podají, nepočítá, neví, e dostal o dva méně, netřídí. Ale co kdyby… Jde dál. Nic nezpozoroval. A dosud jsou teprve na samém začátku útěku. Jsou jetě v budově.

Kdyby je chytli, mohli by se jetě obhájit. O půlnoci se zhasínají světla uvnitř věznice.

Dourlein prolézá vikýřem jako první. elezné příčky jsou zde trochu dál od sebe ne v cele. Slézá po laně ze zkroucené látky. Dotýká se země. Za necelou minutu k němu dorazí Ubbink. Stáhnou lano právě včas, ne reflektor strání věe osvět lí vikýř.

Stopa jejich útěku zmizela.Dostali se z věznice, ale nejsou jetě venku. Zbývá jim

proplíit se padesáti metry uhelného bahna, které je dělí od ostnatých jeků. Prí jen se leje.

100

00.03 Jsou promáčení, plíí se, u budou u ostnatého drátu. Zbývá jim jen asi deset metrů, kdy se v ostrém světle reflektoru, které se mísí s detěm, objeví stráný. Zastaví se právě před jekem. Ubbink a Dourlein jsou přitisknuti k zemi. Voják stojí v pohovu, nohy má rozkročené. Třebae prí, nehne se ani o centimetr. Jeho boty se lesknou. Jde z něho strach. Je vak sám. Ubbink táhne Dourlelna zpět, právě kdy ten se chystá vyskočit, aby stráného zakrtil, jak ho to učili v Readingu. Je lépe vyčkat.

Dobrou čtvrthodinu leí oba jako mrtví. Světlo reflektoru zametá zem docela blízko nich.

Konečně se hnul. Jako kdyby byl pod kontrolou, voják srazí podpatky, provede vzorný obrat a pokračuje v obchůzce. Ani vyměnili jediné slovo, vrhnou se Dourlein a Ubbink k jeku.

Není ničím připevněn, Snadno jej odsunou a protáhnou se mezi poslední stěnou a ocelovým ostnáčem. Teď utíkají! Ulice je oputěna. Zahnou doprava, pak doleva a jetě doprava.

Nepopřávají si oddechu. Nebýt tu moře, běeli by a do Londýna a tam by jim řekli: Probůh, co jste to provedli s naimi kamarády.

Kdy v osm hodin probudil Giskese jeho pobočník, aby mu oznámil, e z Haarenu uprchli dva vězni, major nebyl připraven na takovou katastrofu. Byl soustředěn jen na technickou stránku ťanglické hryŤ a nestaral se o poměry ve vězení. To byla věc Schreiederova.

V 11 hodin byl v Haarenu, kde ho očekával kriminální rada. Zařídil ji trestná opatření: správce věznice dal sesadit, holandské esesmany ze stráné věe určil jako dobrovolce na sovětskou frontu. Ne dojde k dalím opatřením, nebudou vězni měsíc dostávat chléb, atd.

Schreieder, nadmíru vlídný, vypočítal Giskesovi, jaká opatření učinil, ten ho vak briskně přeruil: To vechno mě nezajímá. Na to je tady vae policie. Řeknu vám jen tolik: jestli ty dva mue, které ostatně obdivuji, nechytíte, je s ťanglickou hrouŤ konec.”

Učinil jsem opatření, řekl Schreieder, V tuto dobu má jejich popis policie v Holandsku, polní četnictvo i pohraniční stráe. Dám natisknout plakáty s jejich fotografiemi. Bude vypsána velká odměna ..

Schreieder skutečně udělal vechno, co prohlaoval. Byla mobilizována celá armáda

policistů. Zdi byly pokryty plakáty s policejními fotografiemi obou uprchlíků Němci nabízeli 500 guldenů kadému, kdo dopomůe k jejích dopadení.

101

Města i venkov pročesávaly stovky muů s policejními psy. Ubbinka a Dourleina se

jim vak najít nepodařilo.

MASAKR

Hermann Giskes si od toho nic nesliboval, přece vak bylo nezbytné o něco se

pokusit. 2. září 1943 dal vyslat tuto depei: Dva agenti gestapa směřují do Anglie-stop- jejich jména Ubbink a Dourlein-stop- pozor jsou velmi nebezpeční-stop- budou se vydávat za agenty SOE-stop- znekodnit je hned při příjezdu-stop- konec. 

Nebylo to příli chytré, ale major měl jen tuto zbraň, aby oddálil definitivní ztroskotání své operace. Přitom si nedělal ádné Iluze: ani Schreiederovým gestapákům, ani jejich psům se nepodaří chytit lidi, kteří měli odvahu, chladnokrevnost a inteligenci potřebnou k tak dokonalému útěku. Počítal s tím, e teď můe kadou chvíli dostat z Londýna depei, pravděpodobně ironickou, která mu oznámí, e lakování u trvalo dost dlouho.

Černé mraky se vak kupily i na jiném místě. Po létech intrikování se v Berlíně chystal Himmler zasadit abwehru ránu z milosti. Od svých přátel Giskes věděl, e říský vedoucí SS dostal objemný spis o anglické hře, který obviňoval jeho, Giskese, z

dorozumívání s nepřítelem.

A co u znamenaly nesnáze anglické hry ve srovnání s hrozbou, která visela nad

Německem? Sovětská vojska se valila k Polsku. Rommel u dávno musel opustit

Afriku a zanechat na tuniských písečných pláních mrtvoly svého Afrika-Corpsu.

V Itálii pomalu postupovali Spojenci k severu. A důsledek? Berlína se zmocnil strach a začala čistka. SS se nerozpakovala svalovat vinu za poráky na vedení wehrmachtu a zejména na specialisty abwehru.

A ťanglická hraŤ? Konec? Naprosto ne. Přes útěk Dourlelna a Ubbinka, přes

opětovné výstrahy Lauwersovy, přes zprávy propaované z vězení, přes tisíc a jeden

podezřelý příznak Londýn pokračovali je sice pravda, e po vyslání parautistů Breye, Minka a Punta v noci ze 4. na 5 května 1943 Angličané přestali dalí posílat.

Pokračovali vak ve vysílání zpráv. Dávali příkazy k sabotáím a k odstraňování lidí, stále byli lačni zpráv.25. prosince 1943 si Giskes, jeho velitelské stanovitě bylo přemístěno do Drtebergenu, stále jetě kladl otázku zda v Londýně prohlédli.

102

Po zralé úvaze usoudil, e Angličané vědí o pravém stavu věcí, e vak chtějí spojení udrovat a do konce, moné proto, aby se parautisté udreli naivu, Plně se o tom přesvědčil teprve 5 ledna 1944, kdy Angličané oznámili, e zbraně a parautisté, určeni pro operace v Holandsku, budou napřítě spoutěni nad Belgií. Tím zmizely

vechny pochyby. Anglická hra byla dohrána!

Trvala 21 měsíců a 12 dní. Rekord rádiových her” byl překonán o více ne 16

měsíců! Od té doby, ani po válce, nebyl nikdy dostien.

Bylo zapotřebí zruit linky, které spojovaly Němce s Anglií. Giskes se podobal

pavouku, který se zapletl do vlastní sítě. Mohl jednodue přestat vysílat a přeřadit vojáky, pracující v ťanglické hřeŤ, jinam (Kdy SS pohltila abwehr, přeměnil své.

oddělení III F na výzvědnou bojovou sekci, aby nebyl podřízen SS ) Giskes se vak

chtěl odporoučet Angličanům s humorným gestem. 4. března 1944 dal depeovat toto

prohláení:

Pánům Bluntovi, Binghamovi and Co., Ltd., Londýn-stop- zjistili jsme, e se u

nějakou dobu pokouíte dělat v Holandsku obchody bez naí součinnosti-stop—

litujeme toho tím více, e jsme tu u dlouho k vzájemné spokojeností pracovali jako vai výhradní zástupci-stop nicméně pro případ, e byste se rozhodli k návtěvě velkého stylu na evropské pevnině, ujiujeme vás, e bychom přijali vae vyslance

se stejnou péčí a ochotou jako v minulosti-stop- doufáme, e se shledáme stop -

konec.”

Přesto je Hermannu Giskesovi těko u srdce.Tak krásné operace, nejkrásnějí ze

vech, je Canarísova organizace vymyslela, a končí takhle! Výsledek je soustředěn

ve věznici v Haarenu: padesát est chycených parautistů jedenadvacet měsíců tajné

války, kterou na celé čáře vyhrálo Německol A teď nezbývá ne odejít, zlikvidovat toto mistrovské dílo…

Nebo Giskes vůbec nepochybuje, e Angličany od začátku do konce vodil za nos.

Podle jeho názoru ťPlán Holandsko nebyl lstí, Angličané se tím nepokusili odvrátit

pozornost německého velení od vylodění v Dieppe, ne. Prostě znekodnil anglickou

pioná v Holandsku. Nic jiného si nepřipoutí.

Zbyli parautisté, Giskes si slíbil a přísahal jim, e nezemřou.

103

Není snadné dodret takový slib! Od března 1944 u není moné přesvědčit Rautera,

e ivoty parautistů SOE jsou jetě k něčemu uitečné. Proto zemřou. Giskesovi u

nepatří, avak major chce pro ně rozhodně něco udělat. Pro začátek dosáhne toho,

e Lauwers a Jordaan Jsou hned v dubnu odděleni od ostatních.

Lauwers nechce přijmout tuto milost, která ho veřejností označí jako hlavního zrádce.

14. dubna 1944 se Giskes a Lauwers setkají tváří v tvář. Neviděli se od minulého

podzimu. Giskes přichází do jeho cely. Podá Lauwersovi cigaretu. Ten je vyhublý a

selý, měsíce u nespí a stále si klada otázku, zda byl zrazen a kým.

Chtěl jsem vás ochránit a do konce, začíná Giskes. Prokázal jste mi neocenitelná sluby.

Lauwers se vztyčí. Dusí se vztekem. Na rtech má pěnu. Křičí:

Nikdy jsem vám nepomáhal. Udělal jsem vechno, aby to selhalo. est měsíců jsem

vysílal falenou ťpojistkuŤ. Několikrát jsem varoval Angličany. Jsem si jist, e

porozuměli. Jen předstírali..

Giskes si říká, e Lauwers se pomátl. Chce ho uklidnit. To je moné, Lauwersi,

docela moná. Ale probůh nevykládejte tohle, jestli vás postaví před soud.

Lauwers pokrčí rameny: Nejsem vá přítel. Vy polete na smrt vechny mé kamarády

a chcete, abych já se z toho dostal. To nepřichází v úvahu!”

Giskes nenaléhá. Odchází. Ale zařídí, e Lauwers a Jordaan nepůjdou za ostatními.

Koncem července 1944 odvezli ostatní parautisty z věznice v Assenu, kam byli

přemístěni v lednu. Třemi nákladními auty je dopravili do tábora ve Wughtu. To jetě není koncentrák, pouze přestupní stanice. Neměli dosud ani představu, co je to vyhlazovací tábor. Blahopřáli si, e unikli ibenici. Jedině Jambroes prý řekl jakémusi esesákovi: Měli jste nás postřílet hned. Ten mu prý odpověděli Čekáním nic neztratíte. Baatsen prý zpíval dál. Lauwers a Jordaan mezi nimi nebyli.

Ve Wughtu jim ponechali civilní obleky. Neoblékli je dosud do pruhovaných

vězeňských uniforem, ani jetě nechodili v dřevácích …

24.srpna 1944. Pět hodin ráno. S náhlou brutalitou jě nastrkají spolu s pěti sty

politickými vězni do dobytčáku. Posuvné dveře se za nimi zavřou. Chápou, e brzy

zemřou.

104

Někteří jsou vyděeni. Prosí a vzápětí vykřikují svou nenávist. Proklínají Angličany, kteří je sem poslali, Němce, kteří se je chystají zabít, Lauwerse, který je zrad il. Pláčí.

V nelidském vedru jsou namačkáni jeden na druhém. Cesta trvá dva dny.

Kdy vlak zastaví, otevřou se vagóny. U vchodu mauthausenského tábora vychrlí

vagóny hromady ivých i mrtvých. Zázrakem ani jediný parautista cestou nezahynul.

Vichni se shledají v téme baráku. Někteří se domnívají, e v tomto pekle budou mít privilegované postavení. Rychle vystřízliví. Dostanou koncentráčnickou uniformu. Pod ranami obuků je vedou na pracovitě: do hlubokého lomu, který je zároveň popravitěm. Zatímco přenáejí těké balvany, ozývají se nad nimi salvy výstřelů. V

Mauthausenu se popravuje od rána do noci…

6. září 1944. Dvacet holandských parautistů SOE, schytaných v rámci operace

ťSeverní pólŤ, je zprotěno práce. Přesto se musí odebrat do lomu. Vichni

pochopili…

Důstojník SS, je mu nanejvý dvacet let, který velí popravčí četě, jim nařídí, aby se seřadili tváří k příkopu, zády k vojákům.

Nečte se ádný rozsudek, neřeknou jim, proč zemřou, jako kdyby lo o

samozřejmost. Na zavradění vech dvaceti postačily dvě minuty. Přítího dne je

popraveno dvacet dalích parautistů.

Večer 7. září 1944 jich zbývá ani ne deset. Vědí, e zítra ráno budou mrtvi. A tu dojde k neuvěřitelné události. Jejich první a poslední čin otevřené revolty. Jeden z parautistů, jeho totonost se nepodařilo zjistit, ádá, aby byl předveden k veliteli tábora pro důleité sdělení. Dodává, e člověku, který zítra zemře, tuto rozmluvu nelze odmítnout. Velitel vzkazuje, e přijímá.

Holanďan, provázen esesákem ve zbrani, předstupuje před velitele a vojensky sráí

podpatky. Bez spěchu vysvětluje: Pane důstojníku, chci vás upozornit, e se mým

druhům a mně stala těká křivda. Zachází se s námi jako s vyzvědači. Jsme

ubytováni se sprostými zločinci. My jsme vak vojáci. Já osobně jsem důstojník, jsem rytířem 4. třídy řádu Viléma Oranského. ádám, aby vojáci, by němečtí, se mnou jednali jako s vojákem.”

Esesácký důstojník ho nechal mluvit. Nezlobí se. Vypadá na úředníka, trochu jako

Himmler. Rozumím,” říká. Děkuji vám, e jste mne upozornil na tuto zajímavou věc.

Máte pravdu: vskutku nejste vyzvědači. Povězte mi, kdy vás zatkli, předpokládám, e jste byl v uniformě?”

105

Ne, pane důstojníku, byl jsem v civilu. Vyadovalo to mé poslání.”

Správně. Zítra ráno budete vy i vai druhové zastřeleni.” Vstává ze idle a řve:

Protoe střílíme vechny sabotéry. Takový je zákon války, pane důstojník. Za svítání 8. září byli poslední parautisté popraveni.

106

DOHRA

Schreieder ije. Giskes rovně. Oba tito úhoři proklouzli bez úhony oky

angloamerlcké sítě. Giskes se měl co ohánět, nebot na konci války (zatímco jeho

skupina bojového zpravodajství pokračovala v činnosti) Himmler zasadil abwehru

smrtelnou ránu. Canarís byl zatčen a oběen 9. dubna 1945 ve Flossenburgu.

Jeho přátelé a áci, mezi nimi i Giskes, byli otevřeně obviňováni z dorozumívání s

nepřítelem. Zatímco se Američané hrnuli do západní Evropy, major Giskes, který

přemístil svůj táb do Bruselu, musel několikrát zajet do Berlína. Natěstí tam měl mnoho přátel. Pomohli mu dokázat, e anglická hra byla vedena k největímu prospěchu třetí říe. Angličané zajali Giskese v květnu 1945.

Dnes ije Giskes ze svého důchodu ve Starnbergu u Mnichova. Poznal jsem ho jako

vysokého starce, pěkné, vzpřímené postavy, neobyčejně dbalého o tělesnou kondici.

Ve svých sedmdesáti letech jetě jezdí na koni a často se koupe v ledové vodě

jezera. Oči mu jiskří, kdy vypráví o své kariéře.

Od začátku do konce, tedy do mé závěrečné depee, byli Angličané oběti klamu.

Jasným důkazem toho je, e jsme od nich dostávali nesmírně důleité zprávy,

například data náletů a jejich cíle. Tyto zprávy vdy souhlasily. Tím se nám podařilo zmařit velký počet leteckých útoků. Lauwersovy depee? Ano, budi. Rád bych je ale viděl. Lauwers je důstojník, kterého si nesmírně váím, loajální člověk. Ke konci mi ostatně přiznal, e nikdy nepřestal Angličany upozorňovat. A teď si představte jeho situaci po válce. Zdiskreditovaný člověk, téměř válečný zločinec. Je zcela přirozené, e si vymýlí tu historii o depeích a falené ťpojistceŤ, aby dokázal svou nevinu. -

Jetě po dvaceti letech se tak Giskes snaí zdrtit ubohého Lauwerse nejjedovatějí

něhou. Lauwers skutečně zradil, nezbývalo mu nic jiného. Zrazoval od začátku do

konce a snail se tak zachránit kamarády, kteří přicházeli po něm. Tak to tvrdí

generál ve výslubě Hermann Giskes. Je pochopitelné, e nechce připustit, aby mu

ubíral na slávě neastný parautista, kterého obrátil …

Nejde vak jen o to. Vcelku vzato jednala britská sluba od začátku do konce

skutečně jako obě abwehru. Kdyby byli chtěli oklamat Němce, argumentuje Giskes,

nepotřebovali posílat padesát parautistů do drápů gestapa.

107

Stačila jediná linka. Dále: A na některé pochybné úkoly ťPlánu Holandsko, (radarové zařízení v Kootwijku), odpovídaly nařízené sabotáe přesným potřebám: sabotá

válečných lodí v Rotterdamu, destrukce orientačních zařízení luftwaffe, ochromení

elezniční sítě atd.

A posléze,” říká Giskes, Angličané vůbec nevěděli, e holandský odboj byl úplně rozbit. I po zatčení Vorrinka a D*Aquina, i po definitivním přeruení kontaktu mezi Londýnem a abwehrem zůstávali přesvědčeni, e určitý počet parautistů SOE tvoří kádr početné a organizované ilegální armády. Důkazem toho je, e kdy Montgomery

vrhl své parautisty na Arnhemskou pláň, pevně počítal s podporou místního odboje.

Ten vak neexistoval, co uspíilo známou katastrofu. Tak to napsal sám

Montgomery.

V Baker Street a v britském ministerstvu války neměli jetě ani v září 1944 správnou představu o rozsahu katastrofy SOE v Holandsku.”

A Giskes uavírá: To vechno způsobila amatérská práce Angličanů. Vedoucí činitelé SOE byli čarodějovými učni. Ve spěchu vybudovali a uvedli do chodu aparát, který zdaleka přesahoval jejich akční prostředky, jejich technické monosti. SOE by byla

musela mít v čele ostřílené zpravodajce, jaké jsme měli my v abwehru, a zejména

dobré techniky podvratné války. Místo toho k nám posílali děti plné dobré vůle, ale neschopné pro takový boj. V Londýně to bylo toté. Pod záminkou, e jde o sabotá a ne o zpravodajství, měl hlavní táb SOE jen dva specialisty výzvědné sluby, plukovníka Gordeauxe a pana Seymoura. Z devíti odpovědných pracovníků! Depee,

jak jsem přesvědčen, byly deifrovány na běícím pásu nezkuenými poddůstojníky,

kteří si nekladli ádné otázky. ádný div, opakuji, e tak dlouho věřili naim

báchorkám…Josef Schreieder bydlí v Mnichově.

Je mladí ne Giskes, není jetě v důchodu. Pracuje u soudní policie. V baru hotelu Eden Wolf v Mnichově jsem se setkal s malým chlápkem, který do značné míry odpovídal popisu, jak mi jej porůznu dali. Soudě podle fotografie z roku 1945 vůbec nezestárl.

Obával jsem se okamiku, kdy poprvé ve svém ivotě budu nucen stisknout ruku

gestapáckého důstojníka. No, mám to za sebou. Je pět hodin. Schreieder objedná

čaj. Povauje za nezbytné předvést mi úvodem své číslo. Z kapsy kabátu vytáhl

hnědou kartu, z ní mi začal předčítat:

Jste pan Philippe Ganier-Raymond, narozen roku… v… Vai rodiče jsou… Studoval jste v lyceu Janson de Sailly, pak v lyceu Charlemagne a nakonec v lyceu Louis-le-Grand.

108

Novinář od srpna roku 1957. Und so weiter.

S udivující přesností mi líčil můj ivot. Datum mého sňatku, jména mých dětí… Na

jeho kartě byly zaznamenány intimní detaily, které člověk nesvěřuje ani nejlepím

přátelům. Byl bych ho zabil. A toté bych udělal 9 úředníkem paříské zpravodajské

centrály nebo kterékoli jiné sluebny, který na pouhý telefonní dotaz sdělil mé

nacionálie tomuto individuu, dřívějímu nacistickému policajtovi. Sjednal jsem si toti schůzku s bývalým kriminálním radou před necelými čtyřiadvaceti hodinami, co

vylučovalo nějaké průtahy ve zjiování.

Náhle jsem pochopil. Ten kousek, jej mi Schreieder předvedl, stačil, abych pochopil duevní agónii parautistů SOE. Těch deset minut jsem byl Dourleinem nebo Baatsenem, Kloosem nebo Sebesem), Byl jsem člověkem, na kterého čekají, o něm

vechno vědí, jemu pěkně zaokrouhleně vysvětlují, e to vechno je jen dětinská hra a e člověk se nezbytně stává obětí, jakmile vstoupí do světa zpravodajců. Podle svých pocitů jsem si představil jejich hněv. Tak jako jsem já posílal na onen svět

Francouze, který tak blahovolně poslouil německému kolegovi, tak i oni. Jene oč

zuřlvějil si museli ve svém ílícím zoufalství přát smrt Angličanů v uniformě nebo v civilu, kteří je svázané na rukou i nohou vydali Němcům. Jen jděte přesvědčovat tyto mue, e nebyli zrazeni hned v Anglii. Obdivuhodný Lauwers, e tváří v tvář Schreiederovi nezakolísal a klidně tvrdil své.

Ostatně Schreieder to přede mnou neskrýval. Řekl mi: Právě tímto způsobem jsem

postupoval s parautisty v anglické hřeŤ. Uklidnil jsem se. Dokonce jsem se usmál, kdy se ke mně naklonil a do ucha mi svěřil ono státní tajemství, o něm ví větina mnichovských obyvatelů: Vstoupil jsem znovu do sluby. Vůbec o mně nemluvte.

Pracuji proti rudým…

Poznal jsem, e ádnému jeho tvrzení se nedá na slovo věřit. Schreieder le mnoho a ne právě dobře. Tak mi například tvrdil, e on a jeho úřad u v roce 1942 kontroloval vechnu činnost abwehru v Holandsku, e Van der Waals byl dobrý a čestný člověk, e Giskes mu byl podřízen a e ho pro jeho neukázněnost několikrát musel usadit, e on nikdy nedal lidi mučit ani před anglickou hrou ani při ní. Ubozí sudettí idé.

Ubozí holandtí idé. Vy, kteří jste přeili to vradění, Schreieder se vás nikdy

nedotkl. To jen jeho kolegové…

V souvislosti s ťanglickou hrouŤ jsem mu poloil tři otázky.

1.Odkdy podle jeho názoru mohli Angličané tuit pravý stav věcí?

109

Odpověď: Určitě u v září 1942. Nejpozděil počínaje listopadem.”

2.To by pak byli poslali sedmnáct parautistů s plným vědomím, jak se věci mají?

Odpověď: Ne nezbytně. Určitě věděli u dlouhé měsíce, e něco není v pořádku. Je

dokonce jisté, e parautisté Jongelie a Macare byli 25. října vysláni s úkolem ověřit situaci.

Nebyli si vak ničím jisti. Nakonec jim musel můj drahý kamarád Giskes dát tečky nad i, aby pochopili, co se skutečně stalo. Ale přesto… Teprve na konci války pochopili celý rozsah katastrofy.

3.Jak skončil Schreieder válku?

Odpověď: Jako voják. A mohu vás také ujistit, Ze jsem mezi Holanďany získal určitou popularitu. Opravdu. Můj pobyt y Holandsku skončil takhle…

Je to vskutku neuvěřitelná historie. Tady je. Od září 1944 umíralo Holandsko hladem.

Zatímco Spojenci pronikali stále hlouběji do Evropy, vzrůstal zde individuální teror.

V březnu 1945 se jakási Rada důvěrníků, seskupující pravicový odboj, haagské notábly a několik duchovních, rozhodla, e vůči nacistickému tábu sehraje úlohu měanů z Calais.

Nepřicházelo ovem v úvahu sjednávat záchranu nizozemského lidu se íleným Rauterem.

Rozhodli se proto obrátit se na Schreiedera.

9. března 1945 se v 10 hodin ráno zastavilo před Binnenhoffem auto. Vystoupili z něho čtyři mui zralého věku, mezi nimi jeden pastor. Schreieder je očekával u schoditě a uvedl je do své kanceláře. Měl s nimi dvouhodinový rozhovor. Nakonec dospěli k dohodě: Odbojové skupiny se zavazovaly, e u nebudou dotírat na německá vojska. Zato Němci dovolili obyvatelstvu sbírat potraviny, které posílala padáky spojenecká vojska z blízkého sousedství. Potraviny by po případě rozdělovala sama wehrmacht.

ádná dohoda, zejména ne ústní, se neobejde bez záruk. Schreieder sice o tom nemluví, zdá se vak, e toho dne se důvěrníci” dohodli se Schreiederem na směnném obchodě.

Za několik obtíných piclů, kteří byli vydáni odbojové spravedlností, získal prý kriminální rada jména a skrýe komunistických partyzánů. Tak se to aspoň v Haagu vyprávělo.

Čtyři zplnomocněnci s úlevou vyli ze Schreiederovy kanceláře. Usedli do vozu, ten vak nechtěl startovat. Lidé se začali shlukovat a dohadovat, e čtyři notáblové něco sjednávali s nacistickými katany. Zrudlý pastor vystoupil a nasadil do citroenu kliku.

110

Nic to nepomohlo. A tu Schreieder, který pozoroval scénu od vchodu, zavolal

stráného. Za dvě minuty se zezadu přisunul velký mercedes, ofér nabídl pastorovi

pomoc. Nastartoval a začal před sebou tlačit citroena, jeho motor nakonec chytil. Tu Schreieder přiloil ruce k ústům a před několika desítkami lidi zvolal holandský: Jetě těstí, e máte gestapo, aby se vá odboj rozjel.

Tímto vtipem skončila Schreiederova činnost v Holandsku. Později byl v Porýní zajat.

V pětadvaceti procesech hrál střídavé úlohu obalovaného a svědka. Spojenci se

snaili dokázat, e poruil zákony války, pokadé vak byl osvobozen. Definitivně byl zprotěn viny roku 1948 a hned nastoupli do sluby. Západoněmecká pioná

nemohla postrádat takového výtečníka.

Pro úplnost dodejme, e Harster, bezprostřední nadřízený Josefa Schreiedera mezi

lety 1941-1944, byl v lednu 1966 zatčen v Mnichové v rámci kampaně vyvolané

výčitkami svědomí, kterou v posledních letech provádí západoněmecká justice.

A Ridderhoff? A Van der Waals? Prvý byl roku 1946 odsouzen k smrti. Záznamy

holandské justice se vak nezmiňují ani o jeho popravě, ani o udělení milosti.

Dourlein mi tvrdl, e Ridderhoff ije pod faleným jménem někde v okolí Haagu.

Podivnějí je osud Van der Waalse. Hned po osvobození poadovali Holanďané

v tisku a na veřejných schůzích hlavy udavačů, kteří poslali na smrt parautisty a

účastníky domácího odboje. Pátralo se po Van der Waalsovi. Nael ho holandský

plukovník, pověřený diplomatickým posláním v Berlíně. Elegantní, zámoný, zářící

Anton pracoval u osm měsíců v sovětském pásmu, proti Rusům. Tentokrát ve

slubách a v oldu Angličanů. Byli s ním velmi spokojeni.

Tak spokojeni, e teprve po nekonečných tahačkách vydali Van der Waalse

Holanďanům, kteří ho rychle postavili před soud, Schreieder v procesu svědčil,

odsoudili a zastřelili.

A do své smrti Anton tvrdil, e byl britským agentem a e uvnitř gestapa pracoval pro Intelligence Service. Angličané mu vak nepřili na pomoc. Jakou zátitu to měl Van der Waals, e Angličané se tak vzpírali ho vydat? Dále: Vichni svědci se

shodují, e Van der Waals a do konce projevoval nezkalený klid. Tento postoj velmi překvapuje, nebo je znám Van der Waalsův strach před ranami a smrti. Bezpochyby věřil, e v poslední minutě ho někdo zachrání. Kdo mu jen mohl vnuknout tak

bláhovou naději? To je jen jedna z četných záhad ťangiické hryŤ.

A uveďme jetě jeden velmi podivný příběh. Bylo to v noci ze 14. na 15. února 1943.

ťAnglická hraŤ se blíila ke svému prvému výročí.

111

Josef Schreieder očekával v ledovém větru desátý výsadek muů a kontejnerů.

Přesně o půl noci se haiifax vynořil z mraků a z výe asi 300 metrů spustil padák.

Vojáci, esesáci a policisté v civilu se vrhli k místu, kam padák dopadl. Tělo zapletené ve velké bílé plachtě se nehýbalo. Omráčen? Mrtev? Agent gestapa sňal přílbu a na rameno mu splynuly černé vlasy potřísněné krví. ena!

Beatrix Terwindtová, bývalá stewardka letecké společnosti KLM, vycvičená instruktory SOE, se probrala mezi bílými stěnami. Sáhla po vlasech a nahmatala obvaz. Pomalu se rozpomínala… Po celé měsíce procházela v Anglii výcvikem, který připravil o nervy mnoho muů. Zkoukami prola úspěně, dostala dokonce výbornou známku za instinktivní střelbu. Pak ji odvezli do Kentu a izolovali v baráku nedaleko letitě.

Jednoho rána k ní přiel kapitán Liefthinck a oznámil jí, co bude jejím úkolem: vytvořit únikové linky za podpory aktivních skupin holandského odboje. Dodal, e těsně před odletem dostane seznam spolehlivých muů. Po této návtěvě uplynulo několik dní,

kdy se Beatrix nesetkala prakticky s nikým. Byl tam vak kapitán Neave, asi třicetiletý Angličan, patrně pověřen přípravou speciálních letů. Beatrix oceňovala jeho pracovní elán. Ráda se s ním setkávala večer v baru eskadry… Vzpomínky se rozplynuly, musela se vrátit do kruté skutečnosti.

Byla u oblečena, kdy si pro ni přiel Schreieder. Ptal se jí nejprve na jména

zbabělců, kteří si troufali poslat enu provádět sabotáe, k nim sami neměli odvahu.

Beatrix se dala do smíchu. Ihned ucítila bolest vyvolanou stehy na hlavě. Schreieder jí kladl dalí otázku. Beatrix neodpovídala. Její mylenky byly jinde. Důleitá byla jediná věc: Jak se sem mohla dostat? Bezpochyby na ni čekali. Ostatně ten tloutík říkal: Vechny vae lidi jsme schytali. Vy jste devětatřicátá… První ena… Asi nemají v Anglii dost muů …

Schreieder udělal chybu, e chtěl být duchaplný. Beatrix se vztyčila a zvolala: Nic vám neřeknu! Nedozvíte se nicl

Byla schopna chodit. Odvedli ji tedy do enské věznice, kde se dělila o celu s jakousi trestankyní, patrně konfidentkou. Pomalu se jí vracely vzpomínky na poslední dny v Anglii.

Znovu se jí vynořil Neave… kapitán Neave. Bylo to ten večer, kdy odletěla. Neave

nebyl sám, byl tam také Liefthinck. Osobně jí odevzdal její falené doklady, guldeny, krabičku zápalek s adresami … Vichni tři spolu pili poslední whisky v oputěném baru letitě. Pak ji zavedli a k černému letounu, jeho světla byla zhasnuta. V

poslední minutě jí dal Liefthinck drahocennou láhev ze zářícího kovu s jejími

iniciálami. Odroubovala víčko a přičichla: holandská jalovcová.

112

Co jetě? Ano. Poslední slova. Jaká slova? Chystala se vystoupit po schůdkách

letounu, kdy ucítila ruku na rameni. Obrátila se. Byl to kapitán Neave. Vzal ji za pravou ruku a řekl jí s úsměvem filmového herce: Slečno, dejte pozorl Nedejte se chytit jako ti ostatní!”

Beatrix Terwindtová byla jetě třikrát vyslýchána Schrelederem a jeho podřízenými na gestapu. Nepromluvila. Nic neprozradila. Schreieder nenaléhal a nechal ji ve vězení a do velkého odjezdu”. Neodvezli ji do Mauthausenu, ale do Ravensbricku, kde ji v květnu 1945, téměř umírající, Angličané zachránili. V Holandsku je národní hrdinkou.

Před deseti lety se provdala. Potkal jsem ji v Utrechtu, kde ije. Pod strnulou maskou trpitelky je jetě velmi krásná. Řekla mi, e z ní u nikdy nebude docela normální ena.

Nedejte se chytit jako ti ostatníl” Tato věta kapitána Neave patří na prvé místo v dokladech o ťanglické hřeŤ. Dokazuje, e alespoň jeden Angličan věděl.

Kapitán Neave zemřel roku 1949.

A Ubbink? A Dourlein? Co se stalo s těmi dvěma uprchlíky, ílícími po svobodě,

jejich zásluhou moná ztroskotala ťanglická hraŤ?

Kdy záhy zrána, v neděli 29. srpna 1943, konečně zpomalili svůj běh uličkami

Haarenu, jeden i druhý se domnívali, e to nejhorí mají za sebou. Projít Evropou od severu a k Madridu se jim zdálo dětskou hrou u srovnání s nemoným útěkem, který se jim zdařil. Svou nervózní radost přesto krotili. Museli čelit tomu nejnaléhavějímu: mít střechu nad hlavou a pak, jako druhou etapu, najít spojení.

Tého dne, v poledne, jim se značnou nechutí poskytne útulek katolický kněz v

sousedním Tilburgu. Upozorněn farářem vpadne přítího dne do kůlny, kde se

skrývají, holandský policejní důstojník Van Bilsen, který drí s odbojem”. Ubbink a Douriein vyprávějí svůj příběh. Van Bilsen jim nevěří. Odchází s tím, e se dá zeptat Londýna, zda znají parautisty Dourleina a Ubbinka. Za hodinu se vrátí celý usměvavý. Podává jim jakýsi plakát: Čtěte: Je to Schrelederova výzva k pátrání. Zdi města jsou toho plné. Ubbink a Dourlein čtou: Odměna 500 guldenů! Pro loupenou kráde se hledají Johann Bernhard Ubbink,

důstojník obchodního lodstva, a Pieter Dourlein, zedník.”

V horní části plakátu jsou jejich fotografie, dva patné policejní snímky.

113

Jsou k nepoznání. Van Bilsen jim oznámí, e v ulicích města hlídkuje velký počet

policistů se psy. Tak velkou pohotovost by kvůli dvěma ubohým zlodějům rozhodně

nevyslali: Teď vám věřím, říká Van Bilsen. Ten je skrýval dva měsíce.

Dourlein je v té době velmi rozzloben. Poádá Van Bilsena o pero a papír a pole

gestapu do Haagu rozhořčený dopis, v něm oznamuje, e nikdy nebyl zedníkem,

nýbr e má v holandském loďstvu hodnost prvního mistra. Dále, e se nikdy

nedopustil loupené krádee, a posléze, e odměna 500 guldenů za dva takové

vlastence, jako je Ubbink a on sám, věru není velká. My dva máme cenu aspoň 5000

guldenů.” A končí: To vechno ostatně je bezvýznamné, protoe nás rozhodné nikdy nedostanete.

Přestrojeni za nádeníky odjídějí 11. listopadu 1943 do Antverp, Pátráni na

holandském území bylo zastaveno před dvěma týdny.

V kapse mají falené doklady, které jsou mistrovským dílem. (Kdyby jen SOE měla

stejně dobré padělatelele. Dorazí do Antverp. Přítího dne jsou v Bruselu, den nato v Monsu. O tři dny později trochu bloudí Paříí, kterou neznají, ne najdou bydli tě své spojky. Je to zase farář. Přijme je s otevřenou náruči.

Nejedou přímo do panělska. Zdá se, e právě teď je to nebezpečné. Od paříského

faráře je vede linka a do výcarska. Kolík z těch hodných lidí, tajemných notářů a

soudruhů, u nich uvízli, byli ve skutečnosti Christmannovi lidé? To se nikdy

nedovíme.

V Bernu, kam dorazili počátkem prosince. Jdou přímo na britské vyslanectví a ádají schůzku se zpravodajským důstojníkem. Zavedou je do rozlehlého salónu. V zrcadle se setkají se svými obličeji. Jsou bledí, pinaví, vyhublí, vypadají jako pobudové.

Přichází zpravodajský důstojník. Není mu ani pětadvacet let. Má vázanku v barvách

cambridgeské koleje a distingovaně zadrhává. Zřejmé je to jeden z těch, kteří přili na vyslanectví rovnou z university. Při pohledu na dva tuláky se zarazí, pak je zavede do své kanceláře. Ubbink a Dourlein se střídají při líčení svého příběhu: SOE, skok padákem, Schreieder, gestapo, útěk, Van Bilsen, spojky… Mladý Angličan otvírá oči.

V několika větách mu odhalují fantastický svět plný bahna, o něm neměl tuení.

Kdy skončili, mladý Angličan vezme bradu do svých bílých rukou a uklouzne mu

Jediné slovo: Úasné…”

Několikrát to opakuje. Hledá jiná slova, avak nenalézá. Zdá se, e ho ti dva přivádějí předevím do velkých rozpaků. ádá je, aby ho na chvíli omluvili a zmizí v sousední kanceláři. Kdy se vrátí, vykládá: To, co jste dokázali, je mimořádné. Velmi obdivujeme vai odvahu. Dnes večer uvědomíme Londýn. Zatím byste si asi

potřebovali odpočinout.

114

Ná vůz vás zaveze do dobrého hotelu.

Ubbink a Dourlein jsou příli vyčerpáni, aby si uvědomili, e je spí vystrkují, ne aby je doprovázeli. Za necelou hodinu se konečně dočkají spánku.

Přítího dne za nimi přijde do hotelu osobně generál Van Tricht z holandského

vyslanectví. Nastává objímání, objevují se slzy. Potřebovali to. Trichtova blahopřání neberou konce. Sdělí jim, e z různých zpráv odboje věděl o jejich útěku. To je opravdová epopej. Jene… Tady se Van Tricht na chvíli odmlčí. Teď bude nutno jim dokázat, e jste opravdu Ubbink a Dourlein. To ovem nebylo snadné. Ubbink a Dourlein u dávno neměli doklady na své jméno. Ale konečně, důleité je, aby se

dostali do Anglie. Tam je snadno poznají.

Pokusím se vechno zařídit,” říká Jim Van Tricht. Mezitím se hleďte zotavit. Máte na to pět dní. Pak budou výcaři povaovat za nutné vás internovat, jene do té doby…”

Generál se bez otálení vydal na britské vyslanectví, kde ho ujistí,

e Angličanům je věc jasná: Ubbink a Dourlein jsou dobří lidé, jsou to hrdinové a je nutno co nejrychleji je dopravit do Anglie. Dostali u zprávu.

Odpočati a sluně oblečeni znovu překročili za několik dní hranice. Byli opět ve

Francii. Jejich nová anabáze je vede přes Lyon, Grenoble, Marseille, Cerbere ke

panělské hranici. Tentokrát prchali jako boháči. Jeli vlakem a vdy vyhledávali

vagóny nacpané vojáky wehrmachtu. Tam se doklady nekontrolovaly. Ve panělsku

je nejprve přijali katalántí sedláci. Pak se po malých etapách dostali do Madridu.

Tam se odebrali přímo na holandské vyslanectví.

Paní Crince Le Roy, zástupkyně vojenského přidělence”, vysoká, asi čtyřicetiletá ena, nenalíčená, s vlasy sčesanými dozadu, připomínala svým vzhledem pastorovu manelku. Přijala je chladně. Kdy jí dovyprávěli svůj příběh, podala Ubbinkovi plnicí pero a papír: Teď nám napíete zprávu. Nevynecháte ádnou podrobnost.”

Napsali. Jistě neočekávali, e dostanou vyznamenání, ale několik milých slov by je

bylo potěilo. A paní Crince Le Roy by to nebylo nic stálo. Ta vak na ně pohlíela s chladnou podezíravostí úředníka, jeho přivádí z míry kadý zvlátní případ Ubbink a Dourlein zanesli do tohoto neutrálního zákoutí hluk a pach války. Moná e nevěřila ani slovo z toho, co ji vyprávěli.

Kdy dopsali, oznámila jim, e je pro ně zamluven pokoj v hotelu Velasquez. Tam a

jsou k dispozici anglickým diplomatům.

115

Chodili po Madridu. Několikrát je zavolali na anglické velvyslanectví a do nekonečna museli vypravovat svůj příběh. Dali jim vyplňovat formuláře. Dourlein svíral pěsti. Jak tak bloudili madridskýml ulicemi, v nich byly jetě čerstvé pozůstatky občanské války, myslili na ostatní parautisty. Na britském velvyslanectví jim řekli, e potřebné bylo zařízeno, e hra přestala. Bylo to vak řečeno tak mírně, tak unaveným tónem, e byli přesto zneklidněni. Ostatně v Londýně se natěstí vechno spraví. Slí bili jim, e je tam dopraví letadlo, Jakmile okolnosti budou příznivé”

30. ledna 1944 pro ně konečně přili. Vůz britského velvyslanectví je zavezl do

Gibraltaru. 1. února vstoupili na palubu letounu RAF. Byli astni. Nad Bristolem

prelo, kdy letoun přistával. Do kabiny vstoupil policejní serant, celý promáčený.

Ubbink a Dourlein, to jste vy? Pojdte za mnou, prosím. V malém voze, který je vezl k ubikacím, poddůstojník zmírnil svůj suchý tón: Musím vám blahopřát,” řekl. Těch, kteří se vracejí, je stále méně.

To ovem mohlo znamenat velicos. Očekávali je dva policisté. Holandanům ruku

nepodali. Bez jediného slova jim jeden z nich ukázal kovový průkaz. Pojďte, prosím, za námi, řekl druhý.

Tohle? To není moné. Přece je snad nechtějí zatknout? Dourlein vybuchl: Chceme

mluvit s plukovníkem Bruynem. Ihned!

Lituji, řekl mu s průkazem. Zatím je to nemoné.”

Uchopili je za pae, téměř se stejnou tvrdostí jako Schreiederovi agenti po jejích

přistání. Jejich údiv byl jetě větí ne jejich hněv. Určitě je očekávali ji delí dobu, nebo domek v Guilfordu, nedaleko Londýna, který byl pro ně rekvirován, byl cítit čistotou jako hotelový pokoj objednaný dlouho dopředu.

A nastal výslech. Kadý den ráno přicházeli dva úředníci kontrapionáe a kladli jim otázky. Dvacetkrát vyprávěli tými slovy kadou podrobnost svého dobrodruství.

Angličané si dělali poznámky. Dourlein u chronicky opakoval své výkřiky: Chci

mluvit s Liefthinckem! Chci mluvit s De Bruynem!” Angličané se nerozčilovali a vytrvale odpovídali, e zatím to není moné. Trvalo to týdny. Dopsali De Bruynovi a Liefthinckovi. Ti po čase odpověděli, e se dřív nebo později vechno urovná. Jen a jsou rozumní… Při jednom výslechu Ubbink vyslovil jméno Van Bilsen.

Oba Angličané sebou trhli. Přítího dne se jeden z nich ptal: Řekl jste opravdu Van Bilsen? Policejní důstojník Van Bilsen? To věci komplikuje,” pronesl se suchým úsměvem. Van Bilsen byl agent gestapa. Před měsícem ho ostatně limburtí odbojáři odpravili. Vá příběh rozhodně není jasný.”

116

Byl tak málo jasný, e nazítří uvěznili oba Holanďany v Brixtonu, jednom z nejhorích vězení Spojeného království. Jetě pořád si namlouvali, e jde o omyl, o hrozný přehmat. Ze své cely, nechali je pohromadě, stále bombardovali svými dopisy De

Bruyna a Liefthincka, oba své nadřízené v SOE, v nich viděli poslední útočitě. Ti je přili navtívit začátkem května.

Buďte stateční, řekl jim Liefthinck. Nakonec se odsud dostanete. My vám ovem

věříme. Angličané nanetěstí mají jetě pochybnosti. Dostali z Holandska tajemnou

depei, která říká, e pracujete pro Němce (Giskesova depee?). Nejsou jetě

přesvědčeni o opaku. V kadém případě vás mohu ujistit, e do Holandska se u

parautisté neposílají.

O týden později přili De Bruyn a Liefthinck sami oznámit Ubbinkovi a Dourleinovi, e jsou volní. Krátce předtím spadla na vězení puma. Via Dourlein byl těce zraněn na hlavě. Poraněn, zklamán a skleslý Pieter Dourlein, tento statečný člověk, kterého

příli poníili, vyhledával od té doby smrt. Sotva se zotavil ze zranění, přihlásil se za střelce do holandského letectva. Kdy válka skončila, byl desátníkem letky 320.

Nenael smrt, avak zestárl.

Roku 1964 jsem se s Pieterem Dourleinem setkal. Je dosud námořním důstojníkem.

Zaměstnán je u admirality v Haagu. Hodně mi pomohl při mém pátrání. Roku 1963 se

dověděl, e jeho zpráva z haarenského vězení do Anglie dola, a to přes britské

vyslanectví v Bernu. Nechce u vědět, čí obětí se stal. Je enat. Jeho ena je

Angličanka. Má syna. Penze se blíí. A u nebudu u loďstva, říká, chtěl bych se stát obchodním cestujícím velké firmy, například Phillipse… Tak rád bych cestoval.

Popravdě řečeno hledí s obavou vstříc dnu, kdy pozná plnou pravdu o svém případě:

Angličané mě napálili, to vím. Nechtěl bych vak o tom mít důkaz. To by mě příli

bolelo. Po válce jsem byl rehabilitován. Po deseti letech mi dokonce dali medaili. Tím se vak nesmae, e osmačtyřicet mých kamarádů zemřelo, ani se kdy dovíme proč… Obětovali nás, ale proč?

Proč povaovali Angličané za potřebné internovat je po jejich návratu do Anglie?

Dobře věděli, e ani jeden ani druhý není agentem gestapa. Zpráva Intelligence

Service o tom dola do ministerstva války, jetě kdy Ubbink a Dourlein byli ve

panělsku. Několik vysílaček odboje dosvědčilo, e Ubbink a Dourlein jsou hrdinové

bez poskvrny. A v květnu 1944 v Londýně vichni věděli, e depei, která je

obviňovala, poslal Giskes.

Dourlein proto říká: Byli jsme nepohodlnými svědky pinavé věci. Nesmělo se

dopustit, aby nás potkali jiní holandtí emigranti. Bylo nutno nás skrýt..

117

Tady konci Dourleinovo svědectví. Ubbink, který rovně ije, zachovává mlčení. Je

dnes diplomatem v Jiní Americe.

xxxx

Po válce chtěli rozlíceni Holanďané znát pravdu o celé operaci. Osmačtyřicet jejich krajanů zemřelo, ani kdo přesně věděl proč. Bylo nutno skládat účty. Od koho vak je poadovat? Nael se člověk, který se pokusil pravdu zjistit. Jmenoval se L. A.

Doncker. Zatímco hněv vzrůstal,

sestavil tento neúplatný soudce roku 1947 na ádost parlamentu vyetřovací komisi.

V té době se u přehnala zemí první vlna procesů. Zrádci byli zastřeleni. Tím byl dán předpoklad, aby parlamentní vyetřování probíhalo v klidu. Doncker zahájil vyetřování tím, e poádal vládu jejiho britského Veličenstva o svědecké výpovědi

odpovědných představitelů Speciál Operations Service. Ministerstvo války

odpovědělo, e to není ádoucí.

Doncker se nevzdal. Opětoval svou ádost. Znovu byl odmítnut. Trval na svém a s

pouitím anglické právní formule vyzval ke svědectví kadého britského občana, který by mohl při vyetřování pomoci. V Londýně zřejmě pochopili, e Doncker a holandská vláda jsou rozhodnuti obrátit se ve věci na Mezinárodní soudní dvůr. Jednoho

dubnového rána roku 1948 připluli do Haagu dva úředníci britského ministerstva

vnitra a poádali, aby je Doncker vyslechl. Ten měl ji otázky připraveny:

1.Obětoval táb SOE ivoty holandských parautistů vědomě, v nějakém vyím

zájmu?

2.Je pravda, e parautista Lauwers, zajatý Němci, poslal do Anglie zprávy ifrované takovým způsobem, e bylo jasno, e vysílá pod dohledem?

3.Vyslaly britské úřady jednoho nebo více parautistů s úkolem prověřit, zda linky

SOE v Holandsku správně fungují?

4.Dá se rozumně předpokládat, e někteří brittí úředníci byli v německých slubách?

(Schreieder to několikrát naznačil)

Doncker nebyl právě vybíravý ve svém postupu. Oba brittí úředníci mahem odmítli

váná obvinění vznesená proti britským úřadům. Ne, na Baker Street nebylo zrádce.

Ne, ani jediný parautista nebyl nikdy obětován. Co se týká Lauwersových depeí,

oba Angličané prohlásili, e nic takového nedolo. Připustili vak, e následkem

příliného zatíení linek a pracovního přetíení ifrovacích důstojníků je moné, e depee zůstaly nepovimnuty”. Oba Angličané se vrátili do Londýna. Doncker a jeho komise nijak nepokročili. Současně byli bez ustání vyslýcháni ti, kdoangllckou hru

přeili.

118

Ti neúnavně opakovali: Nevíme nic. Jsme jen oběti.  V holandském tisku se mezitím rozpoutala kampaň. Otevřeně byl obviňován britský důstojník, kapitán Bingham, který byl odpovědný za výcvik holandských parautistů. Tvrdilo se, e Bingham ve výcvikových táborech vychvaloval německou kázeň, e demoralizoval parautisty,

choval se k nim pohrdavě, uráel je a opakoval jim, e se vůbec nemohou rovnat

elitním árijcům, s nimi budou mít na druhé straně co dělat.

Aby se vysvětlil Binghamův případ a definitivně vyjasnila celá věc, bylo nutno jet do Anglie. Doncker poádal Foreign Office, aby mu byl při jeho úkolu nápomocen.

Foreign Office velmi ochotně vyhověl. Bylo dojednáno, e Angličané a Holandané v

obapolném zájmu o úplné vyjasnění věci budou spolupracovat. Doncker a jeho

spolupracovníci odjeli do Anglie. Celé měsíce vyslýchali odpovědné představitele

SOE a Intelligence Service.

Mezi těmi, s nimi Doncker jednal, byli: generál Gubbins, Mr. Laming, strámistr

Mockler-Ferryman, plukovník Brook, plukovník Gordeaux, Mr. Miller, Mr. Seymour,

plukovník Rabagliatti. Dopodrobna vysvětlili Donckerovi, jak byla organizována SOE a její holandská sekce.

Místnosti v Baker Street, které na začátku války dala k dispozici firma Marks and

Spencer, v roce 1948 vyhořely. Neastný poár způsobený nedbalostí jednoho

zaměstnance.  Podařilo se zachránit větinu písemnosti, leč el doklady holandské

sekce shořely. Doncker a jeho spolupracovníci se tedy museli spokojit jen ústními

svědectvími. Lauwersovy depee shořely. Shořela i výstraná zpráva, kterou Dourlein poslal z Haarenu. Shořela zpráva agenta Intelligence Service o stavu holandského odboje v roce 1943!!! Důkazy se vypařily.

Doncker vak byl neústupný jako skála. Spolu se svou komisí celé hodiny vyslýchal

Binghama a prověřoval jeho minulost. Ne přihlíí-li se k domněce o jeho

homosexualitě (tou se vyznačují agenti pracující na dvě strany), není mono tohoto

mue podezírat. Vechno Donckerovo úsilí končilo v prázdnu. ťAnglická hraŤ se

propadla do hlubin nepřístupných historii i spravedlnosti.

Po dvou letech zplodili Angličané a Holanďané tento oficiální text:

Foreign Office vydává pro dr. Donckera, předsedu vyetřovací komise holandského

parlamentu, toto vyjádření.

Minulého roku bylo vedeno vyetřováni, které se týkalo řízení tajných operaci v

Holandsku a proniknutí Němců do odbojových skupin…

119

Přes některá tvrzení holandského i jiného tisku, podle nich britské vojenské úřady pověřené zdárným vedením těchto operací domněle sledovaly jiné cíle, ne jaké byly sděleny holandským úřadům, není na těchto tvrzeních ani zbla pravdy. Při

organizování sabotáí v Holandska a při podpoře poskytované holandskému

odbojovému hnutí sledovaly britské úřady jediný cíl: napadat nepřítele tam, kde

spojenecká vojska nebyla v dotyku s německou armádou… Domněnka, podle ní byly

ivoty holandských vlastenců záměrně obětovány jiným cílům, pobuřuje jak vládu jeho Veličenstva, tak i britský lid, a naprosto postrádá podkladů… V březnn 1942, kdy začaly do Anglie docházet depee parautisty Lauwerse, neobsahující ťpojistkuŤ, odpovědný holandský důstojník, plukovník de Bruyne, neměl monost ově řovat texty

těchto depeí… Kdy nepřítel začal pronikat do naich sítí, byl stav věcí několikrát zjiován. Pokadé vak bylo rozhodnuto v operacích pokračovat… Později se dospělo k poznání, e bylo nesprávné v operacích pokračovat… etření prováděné ve Velké Británii bylo zřejmě neúplné, protoe nebylo mono získat nějaké svědectví z německé strany.

Nakonec vak je jisté, e začáteční proniknutí (do organizace) je výlučně dílem

německé kontrarozvědky. To mělo za následek řetězovou reakci, její příčinou byl jak systém přijímacích skupin, tak zvlátnosti Holandska, zejména nepatrný počet a malá rozloha pásem pro seskok parautistů. Různá etřeni, prováděná vládou jeho Veličenstva o nezdaru operací SOE v Holandsku v letech 1942 a 1943, nepřihlíí -li se k některým chybným úsudkům, které se mohly při řízení těchto operací vyskytnout, nevedla ani k nejmenímu náznaku jakékoli zrady, a ze strany holandské nebo

britské. Z elementárních důvodů bezpečnosti byla organizace SOE, jejím posláním

bylo organizovat sabotáe a odboj v týle nepřítele, úplně oddělena od Intelligence

Service, její činnost se omezovala na zpravodajství. Z toho plyne, e na vyí úrovni neexistovala ádná spolupráce mezi těmito dvěma organizacemi a e docházelo jen k příleitostné spolupráci na úrovni ověřování zpráv. A tak, kdy se Intelligence Service dověděla, e do sítě SOE v Holandsku pronikl nepřítel, byl o tom ihned uvědoměn hlavni táb SOE v Londýně. Tato zpráva vak dola teprve v květnu 1943… Ve chvíli, kdy začali Němci do sítě pronikat, neměl major Bingham ádnou funkci v anglické části organizace. Neměl ádnou pravomoc při rozhodování o strategických věcech.

Byl ostatně odpůrcem systému přijímacích skupin, a kdy v březnu 1943 dostal vyí

hodnost, naléhal, aby tento systém byl nahraen systémem blind drop (seskok

naslepo, bez přijímací skupiny). Major Bingham byl rovně pověřen starat se o to, aby text telegramů byl v případě potřeby sdělován holandským důstojníkům.

120

Kdy byl tento text uveřejněn spolu se esti tisíci stran výslechů, svědectví a

soudních procesů, Holanďané tím nebyli uklidněni. Popravdě řečeno nebyl podán

ádný důkaz, e některé britské sloky nenesou odpovědnost. Kdy se Doncker vrátil

do Haagu, prohlásil, e od Angličanů se nedá nic víc dosáhnout a neodvratně se

rozhodl, e co iv bude, zachová o věci mlčení.

Nejen e hlavní otázky zůstaly nezodpovězeny, ale vznikaly i nové. Předevím

otvíralo cestu k vemoným závěrům toto hrozné doznání: Kdy nepřítel začal

pronikat do naich sítí, byl stav věcí několikrát zjiován. Pokadé vak bylo

rozhodnuto v operacích pokračovat.” Kdy se zjiovalo? A kdo to prováděl? Jak je vůbec moné, e agentovi nebo agentům Intelligence Service, pověřeným tímto úkolem, se nepodařilo zjistit, e čtyři desítky parautistů SOE jsou ve vězení a e někteří byli obráceni”?

Jiná nejasnost. Čteme: Nakonec vak je jisté, e začáteční proniknutí (do

organizace) je výlučně dílem německé kontrarozvědky.” Proč se tu naznačuje, e na začátku a jen na začátku byli za anglickou hru odpovědni jen Němci? Znamená to snad, e později se jim pomáhalo?

V dalím se dovídáme, e pravda o ťanglické hřeŤ byla známa teprve v květnu 1943.

Připusme to. Proč tedy byli 22. května vysláni parautisté De Brey, Mink a Punt?

Dověděli se Angličané pravdu v posledním květnovém týdnu? Či snad byli právě tři

zmínění pověřeni objasnit celou věc? či snad…

A pak, ten tón. Ta leérnost, s jakou zpráva mluví o chybných úsudcích, které se

mohly vyskytnout” při řízení těchto operací. Pro Holanďany znamenaly tyto chybné úsudky smrt 48 vlastenců.

V celkovém měřítku války je to málo, pro ně vak, pro jejich hrdost to bylo nesmírně mnoho. V britské zprávě není o nich ani zmínka. Nemluví se v ní o Dourleinově útěku.

Ani v jediném odstavci není řeč o obětech. Vcelku vzato se Angličané jen mlhavě

omlouvají za některé postoje tajných slueb.

Holanďané tím nebyli uspokojeni.

A závěrem spustili Angličané oponu. Právnicky vzato jim to umoňoval Secrecy Act.

Jeho ustanovení zakazuje kadému, kdo byl členem tajné sluby jeho Veličenstva,

aby po dobu čtyřiceti let cokoli odhalil o operacích, jich se zúčastnil nebo byl

svědkem.

Pokud jde o záludnost, která domněle dala podnět k obětování tolika parautistů, je po zralé úvaze těko představitelné,

121

Jaký by byl býval její konečný cíl. e by plán Holandsko byl jen manévrem k

zastření operace u Dieppe? To je jistě moné. Pak ale nelze pochopit, proč by

Angličané i Holandané byli v tomto manévru pokračovali patnáct měsíců.

Poslední domněnka, nadhozená samými Angličany: Po zjitění, e první parautisté

byli zajati a obráceni, pokusili se Angličané zachránit jejich ivot tím, e chtěli pokračovat ve hře a do konce. Ne

Zásobovat novou krví organizaci, která doslouila, obětovat lidský materiál jen proto, aby se první buňky udrely naivu, to je fantazie. SOE nebyla filantropický podnik!

Vskutku se zdá, e v kadé z uvedených domněnek, je zrnko pravdy. Ano, je jisté, e Angličané přijali a deifrovali depee Lauwersovy a také zprávu Dourlelnovu. Z toho vak nemohli rozumně dospět k názoru, e vechny linky SOE v Holandsku jsou kontrolovány nepřítelem. A ťpojistkaŤ? Kdejaký specialista vám dnes řekne: Bylo

prakticky nemoné vechny je kontrolovat. Při tempu, v jakém docházely zprávy z

celé Evropy, na to neměli v řemeslnické dílně prakticky čas. Patnáct neastných

záloníků, kteří na kraji stolu ve zchátralém zámku deifrovali depee, nemohlo stačit na jejich důkladné přezkouení. Na to by bývalo zapotřebí úplné armády techniků.

Tím se stalo, e u od srpna 1942 se vůbec nepřihlíelo k dohodnutým omylům”.

Navíc je nepochybné, e se Angličané dopustili velmi závaných chyb při přípravě a

samém vysílání parautistů. patně a laicky připravené doklady, neplatné guldeny a

svého druhu civilní uniforma, do ní byli parautisté oblečeni, to u nejsou chybné úsudky, ale váná nedbalost, její obětí se nestali jen holandtí parautisté.

Belgičané i Norové byli vysíláni padáky s obdobným materiálem v rámci jiných

operací SOE. A byl to učiněný zázrak, e podobná historie jako ťSeverní pólŤ se

nevyskytla i jinde.

Příčina těchto nedbalostí? Někteří ji přičítají na vrub základnímu rysu anglické

povahy: nepatrnému zájmu o cizince, jich bylo nutno pouívat, protoe byli spojenci.

Pak následují obvyklé řeči o zrádném Albionu… To vak v naprosté větině vyvracejí Svobodní Francouzi, Svobodní Dánové, Svobodní Belgičané, vichni ti, kdo po čtyři léta bojovali po boku Angličanů, letci, pěáci, námořníci, parautisté: u lidí, kteří bojovali proti hitlerismu. Angličané nedělali rozdíl v národnosti.

Nejrozumnějí vysvětlen! vidím v tom, e v podvratné válce, kterou Angličané objevili, ani zdaleka neli ve lépějích Machiaveliho, e vak nic nevěděli o tom, jaké opatrnosti je zapotřebí v okupované zemi. Dispečinkem parautistů byli ostatně

pověřeni dva Holandani, Liefthinck a De Bruyne, a ti je nechali odlétat v kabátech od firmy Burtori.

122

Co jste, pane Liefthincku, nevěděl, e stříbrné guldeny, s nimi odletěl Jambroes, byly staeny z oběhu u v roce 1938? Pane De Bruyne, co jste se nikdy nepodíval zblízka na osobní průkazy vyrobené v tajných dílnách Foreign Office? Nikdo vás

nekárá, avak přiznejte: stejně jako Angličané jste ani vy nic nevěděl o ilegálním

odboji. Naproti tomu Němci z několika důvodů nepracovali jako diletanti: získali praxi při podvratných akcích, které předcházely anlusu a poté okupaci Československa.

Nevěřím tedy na zlou vůli nebo vědomý záměr Angličanů. Vím ovem, e byly

případy, zejména ve Francii, kdy byli mui vědomě posláni do německé sítě. Po

ukrutném týrání vydali Němcům falené zprávy, které jim dali Angličané. Tím byl úkol splněn. Ano, podobné věci se staly a dosud se stávají. Jene obětmi v uvedených případech byli profesionální vyzvědači, přesně řečeno agenti Intelligence Service.

Navíc jde o ojedinělé případy. Jsou-li mé informace přesné, nebylo jich víc ne čtyři.

To nemá nic společného s úmyslným obětováním padesáti amatérů! Opravdu nic

společného… Tato kniha neobsahuje celou pravdu.

Ta se rozplynula v kouři poáru na Baker Street. Předloil jsem doklady o holandské sekci SOE. Nebylo mým úmyslem připravovat soudní řízeni. Kdo by ostatně měl právo vést proces proti SOE?

Jinde ne v Holandsku měla tato zpravodajská a sabotání organizace skvělé

úspěchy. Ve Francii několikrát vyletěly do povětří Ratierovy továrny v Toulouse (vrtule pro letouny) a továrny Creusot, a to zásahem SOE, která sem vyslala mue s trhavinami. Opětované sabotáe rozhlasové stanice Rádio Paris, destrukce přehrady

v Gigny na Saóně, která ochromila říční dopravu směřující ke Středozemnímu moři,

nesčetné případy pouití třaskavin na elezničních tratích a v transformačních

stanicích, to vechno bylo dílo SOE. V Dánsku SOE několikrát ochromila stavbu lodí.

Stejně v Norsku. V Řecku unesli commandos SOE německého generála Kreipeho.

Vcelku byl Churchtllův příkaz dobře splněn. V okupovaná Evropě bylo zaloeno

několik mohutných poárů.

xxxx

V Bildhovenu, nedaleko Utrechtu, jsem se setkal s Hubertem Gerardem Lauwersem.

Giskes a osud tomu chtěli, e nezemřel. Nedlouho po svých druzích byl deportován

také. Strčili ho do posledního vagónu posledního transportu do Německa. A tohoto

nepravého zrádce, který nemohl zemřít, zachránili před smrti Spojenci na jaře 1945.

123

Vrací se do Holandska provázen povykem, a kdy má být zatčen, poádá Angličany,

aby ho pomohli ospravedlnit. Má choré srdce a začátek tuberkulózy. Odjídí do

Londýna. Nic mu nevysvětlí, je obviněn ze zrady. Vracejí ho Holanďanům právě ve

chvíli, kdy začíná sháňka po provinilcích, Lauwers volá o pomoc. Kdy má být zatčen, objeví se major De Graaf, v letech 1941-1944 hlavní instruktor SOE, a dosvědčuje před vyetřovací komisi; Lauwers je nevinný. Opravdu varoval Londýn. Viděl jsem ty depee.

Lauwers je volný. Na svobodě mu není dobře, připomíná člověka v příli velkém

obleku. Jeho pičatý nos se sklání nad rozmnoenými přednákami ze stomatologie.

Oení se s obdivuhodnou vdovou po Tellerovi a adoptuje jeho syna. Leta míjejí. Je

dentistou, výborným dentistou. Pracuje na universitě v Utrechtu. Jeho nemocné srdce buí, zůstávají černé otázky, které jako by zkameněly v jeho hlavě. Nikdy z ní nevyjdou. Nikdy mu nikdo neodpoví.

Rehabilitovali ho, to je pravda, jene pro jeho sousedy nemají soudní výroky mravní sílu. Vyhýbají se mu. V nejlepím případě chodí kolem něho. Jen zřídka má nárok na úsměv, Holandané nakonec obrátili stránku. Nepřipustili dosud, e je nevinen.

Natěstí mu zbývá několik přátel.

Před deseti lety udělal pokus. Vyplnil formulář pro udělení řádu Viléma Oranské ho.

Odmítli ho.

Konec