Zachrání se v horách - Július Antoliak

A potom se skutečnost rozloila do několika obrazů. První obraz:

Procitl jsem na nosítkách, kdy mě skupina starích neznámých muů zvedala na ploinu nákladního auta. Vichni byli cizí, vnímal jsem jen jejích tváře, zarostlé, vrásčité, poznamenané sluncem a větrem. Hovoří jeden přes druhého; ničemu nerozumím, je to divný melodický hluk přicházející z dálek. Jetě jsem zahlédl Helenu. Stála na ploině s mramorovou tváří anděla smrti.

Chci něco říct, ale hrdlo mi svírá ocelová obruč a slova ne a nedostat ven. Namáhám mozek, abych si připomněl, co se to vlastně se mnou stalo, ale odmítá poslunost právě tak, jako ostatní údy mého těla.

Nic mě nebolí, cítím jen nesmírnou slabost, edivou prázdnotu bez konce a začátku, závra nad temnou propastí. Jsem smířený se smrtí. Musím zemřít. Tak takhle vypadá smrt. Bez bolesti, bez strachu. Musím zemřít. Smrt není bolestivá, smrt není zlá. Smrt je jen bezrozměrná nekonečná prázdnota, do které padám. Vude kolem je pochmurná, edivá prázdnota, jako podzimní noc, ve které neexistuje nic, jen houstnoucí eď, přerůstající v temnotu, která mě přikrývá, která se na mě valí, která mě dusí a potom neexistuje u ani ta.

Druhý obraz:

Z té edé tmy se rodí malý světelný bod, letím na něj a on se zvětuje, ze světla se vynořuje tvář, dlouhá, protáhlá tvář, edohnědé oči a ulízané katanové vlasy. Ten mu má bílý plá a v ruce drí kovově lesklý nástroj, vráí mi ho do hrudi. Omdlím. A zase prázdnota … a tma a nic.

Třetí obraz:

Ulízaný čtyřicátník v bílém pláti drí v pinzetě střelu a pokládá ji na … na . . Nevím. Zahltila mě nekonečná, edá, mlhavá prázdnota.

Čtvrtý obraz:

Protáhlá tvář s ulízanými vlasy drí v prstech před očima injekční stříkačku a tlačí její píst, kanálkem jehly vystříkne čirá tekutina, potom se dlouhá tvář nakloní nade mnou a napřáhne pravou ruku. Kdy zjistí, e ho pozoruji, trochu se zarazí, ruka s injekční stříkačkou zaváhá, ale jen na okamik, jen natolik, aby mi s novou rozhodností vrazila ostrý hrot jehly do stehna.

Jen si píchni, doktůrku! Jednou, dvakrát, třikrát, kolikrát chce, mě nic nebolí, mně je vechno fuk, rozumí, vechno. e mě neslyí? To nevadí, dávám ti to najevo pohledem, tváří.

,,Tak u se probuď, boleviku!4’ slyím jeho hlas s jistým náznakem ironie.

Co ti na to říct, doktůrku? Rty mám popraskané, jazyk a patro rozpukané, ústa suchá a hrdlo mi stále svírá kovová obruč. V aludku mám řeřavé uhlí a na hrudi mi leí náhrobní kámen

Ale vnímám okolí, vidím; jestlie vnímám a vidím, tak iju. Jetě iju, doktůrku, i kdy nemůu mluvit.

Leím v neznámém pokoji, na jedné z manelských postelí, vedle mě kyslíková láhev, po levé straně na bíle zakrytém stole se lesknou lékařské nástroje, u stolu na idli s opěradlem umyvadlo naplněné vodou a ručník s červenou výivkou, naproti dvě malá okna, která se na mě lhostejně dívají jako bída na chudáka. Jetě jsou tu dvě skříně, předpotopní truhla a kachlová kamna.

V koutě stojí stařeček a stařenka, on jednoruký, ona věchýtek. Vechny nás dusí smutná tíe začouzeného dřevěného stropu.

Tak u je při vědomí,” konstatuje lékař s protáhlou tváří.

Chvála bohu, vyslyel moje prosby,” řekne stařenka.

No, jak se cítí, boleviku?” zeptá se doktor. V jeho slovech je upřímnost i ironie.

Mizerně,” zamumlám.

Tak fajn. Kdybych já zakusil to, co ty, tak se u necítím nijak, ani mizerně, u bych čuchal zespodu k fialkám.”

Pít…” zaeptám.

Dejte mu vodu,” přikazuje doktor stařence, potom mně: Vypláchnout ústa a vyplivnout. Nepolykat!”

Trochu se nadzdvihnu, stařenka mi přikládá k ústům modrý plechový hrneček a já se bez ohledu na lékařův zákaz lačně napiju.

Dlouhá tvář se jetě prodlouí a potom káravě spustí: Co jsem říkal, ty, ty … Já se tu s ním trápím a zanedbávám jiné a on mi chce přidělávat práci, jako by jí nebylo u tak dost.”

Pro .. miňte, e i … ju, dok … tore,” vyhrknu přes sevřené hrdlo.

On se jetě urazí, podívejme se. Lidi chcípaj nafrontě jako mouchy a on se urazí,” začal nesouvisle doktor s dlouhou tváří. Němci útočí u Telgartu, Tisovce, Kříe, Martina, operuju čtyřiadvacet hodin denně a jetě je to málo, a operuju bez narkózy, při plném vědomí, nemáme nic, nemáme vůbec nic, nemáme základní vybavení… a bolevik se urazí.”

,.Jetě jednou mi promiňte, e i… i… ju, dokt… Kdy… bych neil, u bych… bych vám práci ne… ne … při… dával.”

,,Pane doktore, dostane se z toho?” zeptala se stařenka v modré zástěrce s bílými tečkami.

Vdy vidíte, to není člověk, ale divoká elma … Jen mu dávejte ty práky a kapky jak jsem říkal, týden kadý druhý den. Mast máte, i obvazy. Kdyby něco jako horečky, hnisání a podobně, volejte civilního lékaře. Já jsem tu dnes naposled. Převeleli mě do partyzánské nemocnice v Korytnici.”

Dlouhá tvář se na mě přísně podívala. Mu si svlékl bílý plá, pod ním zasvítily zlaté důstojnické nárameníky, na odchodu se jetě obrátil a ve dveřích leérně pozdvihl ruku na pozdrav. Nače oba starci poníeně zvolali:

Sbohem, pane doktore!”

Po jeho odchodu přiel jetě kulhavý voják v onucích, přehodil si nevelkou ocelovou láhev na záda, cestou sebral se stolu kufřík s nástroji a se slovy:

Za chvíli tu máte Němce, tak se opatrujte,” odeel.

Čas zahojí vechny rány, hojil i moje. Ze dne na den mi bylo lip. Do oslabeného těla proudily nové ivotní ávy. Zahojily se i moje zmrzačené prsty, jen bříka zůstala zatím přecitlivělá, při sebemením nárazu na tvrdý předmět bolela.

Stařeček a stařenka se o mě starali jako o vlastního, dělali vechno, co jim přikázal vojenský lékař, kromě protivných tabletek a kapek mě nalévali litry nejrůznějích bylinkových čajů. Pokadé se slovy: tohle ti udělá dobře.

Někdy dokázali být i nepříjemní, hlavně stařeček, a to tehdy, kdy se vetečně vyptávali na mou minulost. Zdálo se mi, e tady nebude něco v pořádku, později se ukázalo, e jsem měl pravdu.

Kdy jsem byl sám, lámal jsem si hlavu, abych si do detailu vzpomněl, co se se mnou stalo. Předpokládám, e kdy jsem toho meního motocyklistu kopnul z koně do tváře a kůň potom se mnou vyrazil vpřed, ten vysoký sundal ze zad samopal a vystřelil po mně. Vím, e mě zasáhla střela z poslední dávky, jetě jsem si stačil uvědomit, e padám z koně. Rána po téhle střele nebyla nebezpečná, prola jenom ramenním svalem a natěstí nepochroumala kosti. Ale měl jsem v hrudi i druhou střelu, tu, co mi vyoperoval ulízaný doktor s protáhlou tváří, bylo mi záhadou, jak jsem k ní přiel. Jedna střela zezadu, druhá, nebezpečnějí, přímo smrtelná, zepředu. Jak je to moné? e by do mě ty svině pálily i tehdy, kdy u jsem leel v bezvědomí na zemi?

Trápil mě taky osud rudého praporu, kvůli kterému mě postřelili, neměl jsem ani tuení, co se s ním stalo. Pustil jsem ho z rukou, ale co dál? To zůstalo záhadou. Vechny tyhle otázky mohla objasnit jedině Helena. Kde, ksakru, je, e se neukáe?

Kdy člověka trápí nějaké nezodpovězené otázky, pochopitelně, e na ně hledá odpověď, hledázdroj informací, nebo se chce dostat na kořen věci.

V mém nezáviděníhodném postavení mohli být jediným zdrojem informací oba staří, jinak sem nikdo nechodil. A tak jsem se jednou z ničeho nic zeptal:

,,Řekněte mi, jak jsem se sem dostal?

Jednoruký stařec seděl zrovna na stoličce u sporáku a nacpával si hliněnou fajfku, stařenka zaívala u okna zástěru. Po mé otázce se nejdřív jeden na druhého podívali a pak začala ona:

,,Svoreňovi jsou nai příbuzní, proto tě sem asi dala Helenka zavézt. Moc jsem se tehdy polekala, leel jsi na nosítkách zkrvavený, a dvůr plný cizích chlapů…

,,A proč právě k vám?” nedal jsem pokoj.

,,My nic nevíme,” řekl stařeček a prohraboval přitom řeřavé uhlíky v kamnech. ,,Jen nás prosila, abys tu mohl zůstat, e tě prý postřelili. Prý nám nezůstane nic dluen, ale my to neděláme pro péníze, ale proto, e je Helenka jako nae. Moje stará a její babička, dej jí pánbů věčnou slávu, byly sestry,”

,,A co jetě říkala?”

,,Nic, jen e jsi její přítel, a e jste li do Podbrezové za jejím otcem a bratry pro nějaké prapory,” řekl stařeček od kamen.

Neříkala, co se stalo s těmi prapory?”

Mně ne,” řekl, a tobě?” obrátil se na enu.

Já taky nevím, prapory, povídá? O ničem takovém nemluvila.”

A neříkala, kdy přijde?” vyzvídal jsem.

Rodiče ji k nám nepustí, nemluví s námi. Měli jsme s nimi nějaký spor kvůli dědictví. Ale my se nehněváme a Helenku máme nejradi ze vech děvčat v rodině,” tvrdila stařenka.

No, moc jsem se od nich nedozvěděl, a mnoho zůstalo

nadále nezodpovězeno. Ale přece jen byl rozhovor uitečný. Aspoň vím, e mě sem dala dovézt Helena Svoreňová.

Po tom rozhovoru jsem se začal cítit u Jarotků trapně, jako nezvaný host. Staří manelé si sice ničím nedávali najevo, e je moje přítomnost obtěuje, naopak několikrát opakovali, e mě mají rádi jako vlastního syna. Jarotkovi byli bezdětní, jak říkali: bůh nám dětí nepoehnal, atak jsme astni, e tě máme. Dalo se tomu věřit, i ne. Báli se, aby mě tu někdo neviděl.

Po čase jsem si u mohl na posteli i sednout a spustit nohy na zem, později jsem se odváil i vstát, pokud jsem se přidroval pelesti. A potom u nastal výrazný obrat k lepímu, u nebylo pochyb, e se z toho vylíu.

Můj ivot ubíhal navenek spokojeně, ale v dui jsem měl pořádný zmatek. Trápil jsem se kvůli Heleně. Byla mi nepochopitelná její lhostejnost. Nenacházel jsem vysvětlení, proč za mnou dosud nepřila, proč se neozvala. Byla to mukal A já jsem ji miloval ví silou první lásky.

A byla tu jetě jedna věc, která mě znepokojovala, mořila, okrádala o smysl ivota, sotva jsem ho začal poznávat.

Podle instrukcí záhadného katolického kněze jsem měl zůstat u Grúňových, případně na dvou jiných adresách. Jestlie byl ivot mé matky v rukou kněze, nemohl jsem si dovolit tuto skutečnost přehlíet, brát jeho slova na lehkou váhu atak znovu riskovat. Rozhodl jsem se, e se přihlásím na doporučených adresách. Jene jak na to? Jarotkovi mé z přehnané opatrnosti ukrývali před okolním světem. Tvrdili, e sousedé nemají ani potuchy o mé existenci, prosili mě, abych se neukazoval na veřejnosti a nedělal jim nepříjemnosti. Říkali, e prý nastaly takové časy, e se nedá nikomu věřit.

Přitom starý Jarotka nosil domů kusé a neověřené zprávy o bojích partyzánů a povstalecké armády s faisty. Situace se stávala kritickou. Povstalci ustupují do hor, povstalečtí vojáci opoutějí své jednotky, převlékají se do civilu a snaí se dostat domů k rodinám. Přitom, jak tvrdil Jarotka, Rudá armáda stojí u v Karpatech.

Bylo třeba jednat. Měl jsem u sebe jetě nějaké koruny, atak jsem jedno odpoledne, kdy stařenka nebyla doma, poádal starce o slubu.

,.Strýčku Dano, potřebuju zanést tenhle lístek do Března. Tady je adresa. Nemohl byste to nějak zařídit? Nechci to zadarmo.” Vytáhl jsem dvě papírové desetikoruny a strčil mu je do kapsy. ,,Aspoň na tabák.”

Jen to nech, odmítavě máchnul rukou, co mu zůstala, ale bankovky nechal tam, kde byly. Dám to sousedovi, chodí do města s máslem a tvarohem, ten to odevzdá.”

Jetě něco, chtěl bych se sejít s Helenou. Nevěřím, e by se na mě nemohla přijít podívat jen kvůli nějakým rodinným pletkám. Já tomu prostě nevěřím. V tom je něco jiného. Jestli mě sem opravdu dopravila, tak nemůe nic zabránit tomu, abychom se jetě viděli. Dejte jí nějak vědět, e se s ní musím sejít. Je to nutné. Počítám, e za dva týdny od vás odejdu a nechtěl bych jen tak… chápete?”

Já vím, chlapče, ale svět je malý.”

Nerozumím vám.”

Nechrne to být,” řekl a svou jedinou rukou se pokrábal na hlavě.

Někdo vám něco říkal?” povídám.

Pravda, říkal.”

Proboha, co?”

Nesmím o tom mluvit.”

Ale strýčku! Nenapínejte mě.”

Vojenský doktor, ten co byl u tebe, ten…”

Co vojenský doktor, mluvte!”

On sepsal s Helenou protokol, to se musí, kvůli úřadům. Atak vylo najevo, co jsi zač, ale moje o tom neví, přísahám.”

No a co vylo najevo, řekněte mi to!”

Co se mé ptá, kdy ví .. . lip ne já ..

Jak to mám vědět?”

Ukradl jsi koně na faře …”

A co jetě?”

Puku …”

A dál?”

Grúňovi peníze.”

Já e jsem vzal Grúňovi peníze?”

Starý Jarotka svratil čelo a nerozhodně pokrčil tím ramenem, kde měl ruku.

Jak jsem koupil, tak prodávám,” řekl.

Podívejte se, to s těmi koňmi je pravda, i s tou pukou, i dýku i jídlo jsem farářovi sebral. Ale Grúňovi jsem nevzal nic. Naopak, on mi jetě dluí peníze za slubu, víte?”

Vdy já vím,” rychle souhlasil Jarotka. Měl jsem dojem, e ze mě má strach.

No nic, lístek dejte sousedovi, co chodí s tvarohem a máslem do města a Heleně vzkate, a přijde.”

ňekli vám taky, jak jsme přepadli četníky?”

Poslechni, chlapče, mně se zdá, e jsi pěkný fikus, smál se Jarotka.

A vy jste za mlada nebyl fikus?”

,,Kadý pořádný slovenský chasník je fikus.

Tak vidíte.

Jarotka odeel, aby zařídil to, oč jsem ho ádal. Přepadl mě bezmocný vztek. Nadával jsem na osud, na Grúně, svého bývalého pána, který mě pomlouvá, na kněze, který mě donutil ke pinavé spoluprácí, na vysokého motocyklistu, který mě postřelil. Zlobil jsem se na celý svět, i na Helenu, e se mi vyhýbá.

II

V

VI

VII

VlIl

XI

XII

XIII

XIV

XVI

II

Soused, který chodil s tvarohem a máslem do města, doručil druhý den můj lístek na určenou adresu. Neznámý adresát poslal obratem odpověď. Na papíru, vytreném ze kolní písanky stálo:

- Čekejte mě v neděli, přijedu.

To bylo vechno. Nic víc. Neděle byla za tři dny. Zmocnila se mé zlá předtucha.

Tu říjnovou neděli, kdy měl přijet můj neznámý, vyel jsem hned zrána ven. Posadil jsem se v malé zahrádce před domem na lavičku a vystavil zesláblé tělo ikmým paprskům podzimního slunka, třpytícího se nad títem zalesněné hory. Nedbal jsem na staříkovy protesty. Stále se obával, e mě někdo uvidí a a přijdou Němci, e udá jeho i stařenku za schovávání .bolevika’. Bylo to komické, ale v očích stařečka a stařenky jsem zůstal bolevikem, jak mě nazval ironický doktor. Doktor to myslel ertem, ale staruka a její mu jeho jemnou ironii nepochopili a věřili z celé due, e jsem skutečný bolevik. Je fakt, e jsem je při tom nechal. Vdy rudý prapor, kvůli kterému mě vlastně postřelili, byl v jejich očích nejpádnějím důkazem.

Neznámý přiel v poledne. Otevřel branku s takovou samozřejmostí, jako by ji otvíral kadý den. Hned na první pohled mi byl povědomý. Vypadal tak na třicet let, tíhlý, měl úzkou bledou tvář a plavé vlasy. I kdy byla neděle, měl na sobě laciné a velmi obnoené aty z hrubé, nekvalitní, zelenoedé látky. Na hlavě edivý klobouk se irokou střechou, který se k jeho úzké tváři nehodil.

,,Chrenko, Viliam Chrenko,” podává mi ruku. Jsi sám?

Staří jsou uvnitř, jinak jsem sám.

Vidět nás můou, ale nikdo nesmí slyet ná rozhovor.‘1

Tady nás nikdo neuslyí.”

Uka ruce!”

Strčil jsem mu je pod nos.

Nejlepí legitimace, v pořádku.”

Nejbolavějí legitimace, pane Chrenko.”

Cos to vyváděl s tím ruským praporem? To nebylo moc chytré.”

Teď u vím… Nebyli to náhodou zase vai chlapi?”

Ti, co tě postřelili?”

Hm.”

Ne, to nebyli nai. Jsi chytrý chlapec, ale nepostřehl jsi, e boleviky nenávidí kromě nás i mnozí lidé, kteří organizují to hloupé povstání. U jsi něco slyel o třídním boji?”

Ne.”

To je dobrý, kdy ti o tom musím vykládat já. Připravovali nás pro boj s komunisty v Německu a připravovali nás důkladně, studovali jsme dokonce marxismus. Kdy jsem ho studoval, zjistil jsem, e je to učení, které má logiku, málem jsem se stal komunistou, hahaha,” rozesmál se protivně. Tak jsem se dozvěděl, co je třídní boj. Vzniklo povstání, ale kadá společenská třídamájinécíle … Řekněme, e ty jsi povstalec, i ti, co tě postřelili byli povstalci. Kadý z vás zastupoval jinou třídu, jiné cíle.”

Já nemám ádné cíle.”

To vím taky, e jsi jetě zajíc, říkám to jako příklad. Povstalci jsou nejednotní, a proto jim snadno zakroutíme krkem.”

Ale Rudá armáda prý těce, ale vítězně bojuje na naich východních hranicích, brzy u bude tady.”

Pitomost. Němci takticky ustupují a sbírají síly na novou ofenzívu a pak - Adolf Hitler má tajnou zbraň obrovské ničivé síly. Ta rozhodne o vítězství.”

Byl to pořád jen jakýsi úvod. K hlavnímu bodu jsme se jetě nedostali.

Kdy se odmlčel, začal znovu:

Byl jsem informován, e s námi chce spolupracovat při likvidaci partyzánských ohnisek odporu v horách. To, e tě mučili přísluníci ÚB, e tě postřelili kvůli rudému praporu, e za sebou má krunou minulost, e tvůj přítel Pavel Miklan je synem velkého éfa, to nám můe při naí činnosti jen prospět. O tobě nebude nikdo pochybovat, e jsi oddaný odboji a partyzánské věci. Takového člověka, jako jsi ty, potřebujeme. Se mnou je to horí. Ale k tomu se dostaneme.

Teď jde o tvou roli. Mimochodem, abych nezapomněl, tvoje matka i sestra jsou na svobodě a budou dostávat od státu podporu. To jen tak na okraj. Take poslouchej, nai u zařídili, aby se Pavel dozvěděl, kde jsi a co se s tebou stalo. Je víc ne pravděpodobné, e tě přijde navtívit. Projeví zájem o jejich jednotku a poádá, aby tě do ní přijali. Údajně jsou někde na Pusté skále. Nemají důvod tě odmítnout, zvlá kdy u jsi na tom dobře i se zdravím. Odejde s ním tedy na Pustou skálu. Musí se chovat odváně a statečné. Tak si získá sympatie jednotky a důvěru velení. Za tebou tam přijdu já. Jak, to jetě nevím. Doklady mám v pořádku, někdy to ale nestačí. Bude se za mé muset zaručit. Jméno Viliam Chrenko jsem si nezvolil náhodou. Ale připomíná ti to nékoho?

,,Naeho učitele z měanky, učil nás před Liptákem/*

To je teď jedno, co psal. Jsem učitel Viliam Chrenko/* ,,Jste mu podobný, hned jste mi byl nějak povědomý.’*

,,To je dobře. Jako učitel jsem vám často vyprávěl o zemi sovětů, o Komsomolu, o ivotě v Sovětském svazu.

,,To je pravda, pane učiteli

Mý to víme, a proto o tom mluvím.

,,A co kdy se Chrenko někde objeví?**

,,Neobjeví se. Zmizel z tohoto světa. Myslím, e byl komunista. 

,,Jak mohl zmizet?**

,,Spadl prý do vápenné jámy. Utopil se v haeném vápně.** ,,To je straná smrt.**

,,Úplné se rozpustil, chuděrka. Zůstaly po něm jen hodinky a pár kovových knoflíků. Měl smůlu.

Měl smůlu nebo jste ho vy…?

Hele, byla to náhoda. Nám u jeto jedno. Chrenko jsem já. Jasné?**

Jasné. 

Má nějaké otázky?

Bojím se, hrozně se toho veho bojím. U jsem si vytrpěl

dost.**

Nebuď sentimentální. Válka skončí naím vítězstvím, pak, jak mi řekli, půjde na koly. Stane se váeným člověkem, úspěným muem.

Jene vám se nedá věřit/*

Kdybys z toho chtěl nějak vykličkovat, vzpomeň si na sestru a na matku a na jámu s haeným vápnem.

Potom vytáhl peněenku a podával mi několik stokorun. Ber, starým zaplatí za léčení, zbytek si nechá, bude to potřebovat. Nalo s nimi, jak uzná za vhodné. A jetě něco. Tady má osobní doklady, bude je potřebovat, a přijdou Němci. Fotografii a osobní data máme od tvé matky. Dokonalé,” přiznal jsem, kdy jsem si je prohlédl. Pravé,” opravil mě Chrenko, a nezapomeň se přihlásit na obecním úřadě, pak u to bude úplně dokonalé.”

Ten tíhlý plavovlasý mu se edozelenýma očima byl chladný zabiják, který se dokonale vyznal ve svém řemesle.

Seklebil tvář do úsměvu a zmizel jako přelud. Nebýt těch bankovek, myslel bych si, e to byl zlý sen.

Starý kamenný dům s obdélníkovým půdorysem, který se měl na nějaký čas stát mým novým domovem, měl vhodnou polohu pro lidi jako jsem já.

Skládal se z prostorné kuchyně, velkého pokoje, komory, maličkého přístěnku, domácí dílničky a přistavěného dřevní-ku. Před domem byl dlouhý úzký dvůr a za ním rozsáhlá zeleninová zahrada, v ní bylo i pár jabloní.

Za touto zahradou byl ovocný sad .dolních sousedů’, jak jsme jim říkali. Jejich dům byl k naemu obrácen zadní edě omítnutou stranou, z ní hledělo jen malé matalové okénko. Zahrady byly odděleny vysokým lakovým plotem, který udělal Jarotka jetě před tím, ne přiel ve válcovně v Podbrezové

0 ruku.

Ze zbylých stran obklopovaly ná dům u jen pusté zahrady.

1 přístup byl nezvyklý, vedly sem uzoučké klikaté pěinky mezi ploty zahrad. Jarotkovi neměli dobytek, jenom starou strakatou kozu Aranku a tři slípky. ili dost uzavřeně, návtěvy k nim nechodily a tak jsem byl uchráněn cizích zvědavých pohledů.

A proto jsem se podivil, e mě tady, uprostřed tichých zahrad, nael Viliam Chrenko.

Koncem října se počasí náhle změnilo. Krásné zářivé dny nenávratně odely a po nich se začalo nad krajem pochmurně smrákat. Z oblohy lily proudy studené vody. Nastal podzim.

Jetě stále jsem čekal na Helenu, ale bylo to marné. Začal jsem být z toho veho nervózní. Nikde jsem neměl stání, necítil jsem pevnou půdu pod nohama, měl jsem pocit, e stojím na ledové kře a plavu unáen mořským proudem neznámo kam. A kolem mne jen neproniknutelná mlha a ticho.

A je člověk sebeodvánějí a silný, dlouhá samota, nemoc a těké zranění ho sloí. Později jsem poznal mnoho statečných chlapů, kteří se po těké nemoci duevně sesypali, povahově změkli. Já taky. Cítil jsem potřebu lidské společnosti, přátel, přiznám se, e dokonce i rodičů, známých, prostě vech, kdo vytvářejí ná svět a kteří se nám stávají oporou v kruných ivotních chvílích.

Kdy jsem o tom přemýlel, cítil jsem hořkost a smutek. Jindy jsem měl pocit, e mě vechno dobré v ivotě teprve čeká, e přijdou chvíle plné radosti. Uvědomoval jsem si své mládí, návrat ivotních sil, byl jsem astný, e mám postavu jako opravdový chlap, e se umím chovat, kdy je třeba, směle a nebojácně, e jsem vyspěl o hodně dřív ne moji vrstevníci.

Vzpomínám si, jak jsem jednou ráno, kdy u jsem nemohl vydret tohle podivné vězení, utekl z Jarot káva domu. Zastavil jsem se před vsí a pozoroval hlavní silnici. Na kraj padal sychravý, mlhavý den. Proti mně kráčela neorganizovaně skupina vojáků. Mokří a unavení, s plnými polními courali cvočky bagančat po lesklém asfaltu. Puky a kulomety nesli na ramenou jako klacky. Ti nejvyčerpanějí li roztahaně na konci jednotky, sotva vlekli nohyzasebou. Beztvará jednotka přela, a já u chtěl odejít, kdy jsem si viml, jak ze zatáčky vykulhal poslední voják. Opíral se o vlastnoručně vyrobenou berli, pravou nohu měl ovázanou zakrváceným obvazem a navlečenou do roztrhané bačkory.

Hej, počkej, slyí?” zavolal.

el jsem mu vstříc.

Nemůu dál, velitel mi řek, a se někde schovám.” Zastavil se a pod vojenskou čepicí si dlaní utíral pot. Jsem z parabrigády. Němci jsou před Bystrici.”

Nic víc mi nemusel vysvětlovat.

Pojď se mnou,” řekl jsem mu a potom jsme cestičkou zadem přes zahradu přili k Jarotkovům. Oba staří byli v kuchyni, Jarotka zrovna přikládal do sporáku a jeho ena seděla u stolu, kde se chystala zadělávat těsto.

,,Dobrý den, pozdravil voják.

Dobrý den,” odpověděli překvapeně.

Strýčku a tetičko, ten voják je raněný, potřebuje pomoc, mohl by u vás nějaký čas zůstat?” Vytáhl jsem bankovky, které mi nechal Chrenko, a poloil je na stůl. To je pro vás, řekl jsem.

Peníze si schovej,” řekla uraeně stařenka. Bude je potřebovat… a vůbec, kdes vzal tolik peněz?” podívala se na mě přísně.

Maminka mi poslala po tom pánovi, co tady byl v neděli,” zalhal jsem.

A nikdo vás neviděl?” zeptal se obezřetně Jarotka.

Nikdo,” řekl jsem, ale nebyl jsem si příli jistý.

Jen a zůstane,” rozhodla stařenka a sekrabávala si z rukou těsto.

A co kdy přijdou Němci?” obával se děda.

Jeho otázka byla na místě, ale nikdo na ni neodpověděl.

Seeneme mu nějaké civilní aty,” navrhl jsem.

Vytuil jsem Jarotkovu nerozhodnost a řekl jsem vojákovi: Zůstane tady.”

Voják tedy zůstal. Shodil ze zad samopal a zavěsil ho přes opěradlo idle, pak si sundal plá a unaveně se posadil. Vzal jsem mu z ruky berlu.

Představil se nám jako Jirka ebesta z Plzně. Byl o čtyři roky starí ne já, nebyl vyí, jen postavou silnějí. Měl zajímavou větrem olehanou tvář s dvoudenním strniskem a tmavohnědé

oči.

Stařenka si umyla ruce a postavila nasporák vodu. Mezitím se vojáka zeptala:

Co máte s nohou?”

Dostal jsem střepinu miny.”

Podívám se vám na to,” řekla. Ukate.” A začala ho zouvat, potom mu odmotala obvaz a já jsem poprvé viděl, co dokáe střepina. Lýtko pravé nohy bylo jako přeseknuté kosou. Rána mokvala, okolí bylo fialové a černé a končetina pod kolenem napuchlá.

Máte to oklivé,” konstatoval Jarotka.

Hrozné,” doplnila ho stařenka, ale nebojte se, budeme to koupat v řepíčku …”

No nazdar, mávl jsem rukou.

No no, copak se ti nelíbí?0 pustila se do mne babka Kdopak dal tebe do pořádku, co?

Já nic neříkám, jen e by bylo třeba zavolat lékaře.**

Tak ho zavolej, řekla stařenka rozmrzele. A ty peníze ukliď ze stolu, nebo s nimi zatopím!**

A kam mám jít pro doktora?’* zeptal jsem se, abych ji pozlobil.

Podívej se na něj, jak s ním čerti ijou, nedávno to jetě chcípalo. Nikam nechoď, vyhojím ho i bez doktora.**

Venku se stmívalo a starý Jarotka rozsvítil elektrickou árovku. Pokoj se naplnil matným lutým světlem. ebesta začal vyprávět o bojích parabrigády na frontách povstání. Vtom někdo zvenku zabouchal na dveře. Voják s nohavicí vykasanou nad koleno vyskočil na zdravé noze a sáhl po samopalu. Bleskurychle natáhl uzávěr a namířil na dveře. Ozvalo se nové bouchání. Dívali jsme se jeden na druhého, ale nikdo ze sebe nevydal ani hlásku. Vtom ten venku stiskl kliku, dveře se rozletěly a veel civilista, nevysoký s hranatým obličejem pod vojenskou lodičkou. Násobě měl edýtrenčkot utaený vojenským opaskem, na něm visela armádní pistole. Ani voják, ani civil.

… brý večer, pozdravil. Schovej ten mainkvér!** řekl napůl ertem, napůl váně vojákovi, který na něj mířil samopalem. Hledám Jou Porubského, který z vás to je?

To jsem já, řekl jsem. Oč jde?

Jsem Miklan. Musím s tebou mluvit,** podíval se na mne. Můj syn kdesi zaslechl, co ses tebou stalo. Posílá mne, prosil, jestli bys neel k nám.**

Kam k vám? zeptal jsem se, protoe jsem honem nevěděl, co říct. Miklan sundal a teď z hlavy lodičku, měl na ní měděný odznak s československým lvíčkem.

Co je to za lidi?** zeptal se.

Ti dva mě oetřovali a tenhle je z parabrigády, informoval jsem ho.

Co se ti stalo?** obrátil se Miklan k Jirkovi.

Schytal jsem tou Badína, bránili jsme přístup do Bystrice, řekl Jirka a zajistil samopal.

Tak co mám říct Palovi?** Otázka patřila mně.

Kde jste?**

To uvidí. Neboj se, není to daleko. Vidím, e u jsi chlapík, nebo ne?

Jak se to vezme. Ale u je mi dobře.

Skoro zemřel, poznamenala pohorené stařenka.

Pro ten sovětský prapor?41 vyzvídal Miklan a potom dodal: Palo mi o tom vyprávěl.44

Mráz kopřivu nespálí,44 pokusil se zavtipkovat Jarotka.

To je pravda, souhlasil Miklan.

Nedáte si tamprličku?44 zeptal se Jarotka, kdy viděl, jak z Miklanova trenčkotu stéká voda. Na zahřátí, mám trochu slivovice.44

No, jednu,44 přikývl Miklan hranatou hlavou.

Tak nám nalej, stará,44 vybídl Jarotka enu.

Stařenka vytáhla z kredence čtyři pohárky a poloprázdnou litrovku. Pili vak jen Miklan a Jarotka. Miklan vypil azaklebil se.

Ta má grády,44 pochválil. Tak co, Jozefe, u jsi se rozmyslel?44

Myslím, e půjdu. Stejně sem přijdou Němci.44

Asi přijdou. Tak jak se dohodneme?44

Jak myslíte vy?44

Teď té nemůu vzít, mám jetě v okolí nějakou práci. Přítí týden, co říká? Přijde pro tebe Palo.44

Ďuro Longo je tam s vámi taky?44

Palo a Ďuro u za sebou mají první bojový křest, byli nasazeni u Turčanských Teplic a dreli se statečně. Oba na tebe často vzpomínají,44 potěil mě Miklan a vytahoval z kapsy kabátu vojenskou čepici.

Pak se do rozhovoru zamíchal Jirka. Vyrozuměl jsem, e jste v horách. el bych s vámi taky, a se dám trochu do rychtiku.44

Dej se a my tě vezmeme. Tak domluveno?44 poslední věta patřila mně.

Domluveno.44

Miklan spěné odeel. Stařenka začala Jirkovi vymývat ránu řepíčkovým odvarem. Jednoruký stařec si hořící třískou připaloval fajfku. A já jsem myslel na záhadného katolického kněze Lacinka, konfidenta Viliama Chrenka, ale i na to, co mě čeká. Teď u jsem s jistotou věděl, e jde do tuhého. Začal jsem váně uvaovat, jak zachránit matku a nezradit.

Samozřejmě, e jsem nic nevymyslel.

Do vesnice přili Němci. Dívali jsme se na ně oknem z kuchyně. Nejdřív la po protilehlém svahu, posetém dřevěnicemi, dvojice pátračů. Opatrně kráčeli úzkými cestičkami s pukami připravenými ke střelbě. Asi sto metrů za nimi pochodovalo v zástupu celé drustvo. Obyvatelé obce se poschovávali. Vykukují za záclonkami, skulinami ve dveřích. Kadý s obavami čeká, co bude; na ulici se nikdo z vesničanů neukázal.

Večer se u přivalila i německá bojová technika. Nejdřív čtyři tanky, ty zaujaly postavení na vyvýených místech nad vsí. Drely tak v achu celé okolí. Za tanky přijela bojová vozidla pěchoty, zvaná hakly, nákladní auta vlekoucí kanóny, velké motorky s přívěsnými vozíky, na kterých byly namontované lehké kulomety, těké náklaďáky s plachtami. Na nich seděli promrzlí němečtí vojáci v zelenoedých plátích a přílbách, s pukami mezi koleny; o něco později za nimi přijela speciální auta s radiostanicemi, zdravotnickým zařízením, kuchyní a nejrůznějím vojenským materiálem.

Kdy jsem to poprvé viděl, propadl jsem panice. Málem bych uvěřil Viliamu Chrenkovi, e Němci tuhle válku nemůou prohrát.

Stál jsem u okna v němém údivu, a mi to nakonec nedalo.

,,Pojď se podívat, volal jsem na Jirku.

Ten se ozval z kouta, kde stál v krátkých spodkách, protoe se zrovna převlékal do Jarotkových obnoených atů.

,,Jen se nepodělej! Takových u jsem viděl!

Partyzáni s nimi nic nesvedou,” zapojil se do rozhovoru Jarotka. ,,Pobijou je jako mouchy.”

Nai se stáhli do hor, tam oni s tou jejich ocelí nemůou, strejdo,” řekl nasupeně Jirka, jeho celá debata pohněvala. ,.Budeme bojovat, viď, frajere?” Jirka se mi díval do očí a dodal: ,,Půjdu s tebou za tím Miklanem, nebo jak se jmenuje.”

Nikam nepůjdete, vdy nejste vyléčený!” vzkřikla stařena, která seděla u hromničky s modlitební kníkou v rukách.

Musím, nechci, aby mě tu nali, zabili by vás,” konstatoval Jirka sue, a moje noha u je v pořádku, matičko.”

Nebojte se, schováme vás … takhle nemůete…” naléhala Jarotková.

Nemůu tady zůstat,1* rozhodl Jirka jednoznačně azapínal si kalhoty, které mu docela padly. Jirka i stařík měli skoro stejné postavy, a na to, e ten první kypěl mládím a druhý u byl uvadlý.

Kdy se ebesta převlékl do Jarotkova starího obleku, zabalil uniformu do uzlíku, který jsme v noci zakopali. Jirkovi se takové řeení stejně moc nelíbilo.

,.Nemůu tady zůstat, jenom bych vám nadělal nepříjemnosti, opakoval stále.

To je pravda,” souhlasil opatrný Jarotka. Odbouchnou nás.”

Udělejme to takhle,” navrhl jsem. Vezmi si moje doklady. Teď, kdy ses oholil, jse mi docela podobný. Já u jsem zdravý a můu se schovat v boudě. Ten týden, ne přijde Miklan, to nějak vydrím.”

To je pravda.” Můj návrh se starci líbil. Uka tu legitimaci.”

Jste si docela podobní,” řekl, kdy si prohlédl fotku.

To je blbost. Němci nejsou pitomí, půjdu se schovat do boudy na zahradě,” řekl Jirka.

Třeba k nám Němci nepřijdou,” doufala stařena.

Na to nemůeme spoléhat,” řekl rozhodně Jirka.

Ukryjeme tě ve sklepě,” navrhl starý. Vykopeme jámu, obloíme prkny, vysteleme slámou a starým atstvem, ty tam vleze, my jámu překryjeme prkny a zasypeme bramborama, necháme jen malý otvor, kudy ti budeme podávat jídlo.”

Třeba sem ani nepřijdou,” vedla dál stařena svou.

Nepřili jsme na nic moudrého, a tak v kuchyni zůstalo ospalé ticho.

Venku byla tma jako v hrobě, jen chvilkami zablikala světla baterek německých hlídek.

V

Jirka se přestěhoval do boudy na zahradě. Vyrobil si tam lehátko a skulinami mezi prkny pozoroval, co se děje venku. Do domu přicházel jen večer,vymrzlý, samopal schovaný pod Jarotkovým zimníkem. Stařena ho vdycky nejdřív nakrmila a potom převázala ránu na noze, která se u sluně hojila.

Po týdnu přiel Palo. Jen tak nalehko, beze zbraně, bez chlebníku, jako soused. Zrovna jsme dojídali brynzové haluky, kdy zaklepal na malé kuchyňské okénko.

Jirka rychle vykulhal se samopalem do pokoje a ukryl se za dveře. Nebál se sousedů, kterým jistě neulo, e se v domě u Jarotků skrývá cizí chlap, ale Němců. Já u jsem se schovávat nemusel. Od chvíle, kdy mi Chrenko předal průkaz, u nebylo třeba.

Po druhém nesmělém zaklepání jsem vyel před dům. Pavla bych byl poznal i v temné mlhavé noci. Pozval jsem ho dovnitř.

,,Vítej,” řekl jsem vesele. ,,Tak u jsi tady?”

,,Jsi připraven?” zeptal se.

,,Téch pár věcí si hned hodím do batohu,” odpověděl jsem.

Kdy Jirka zaslechl, kdo přiel, doskákal na zdravé noze z pokoje do kuchyně a řekl:

,.Hlavně se dobře obleč, brzy napadne sníh. Zima v horách

je oklivá.”

Stařenka Jarotková se Pavla zeptala, dá-li si haluky. Přikývl. Nabrala je na talíř, polila sádlem se kvarky a přidala hrneček kyselého mléka. Palo si sedl za stůl a haluky ve chvilce zmizely.

,,Pořád nám vaří jenom gulá,” omlouval svou hltavost.

,,Tak se aspoň svlékni,” řekla stařena. ,,Zpotí se a venku pak nastydne.”

Palo měl na sobě koenou bundu a pod ní hrubý svetr ke

krku.

,,Přijdu za vámi,” řekl Jirka.

,,Nás tak snadno nenajde,” odpověděl Palo. Přijdeme pro tebe. ňekni, kdy máme přijít.”

,,Za týden, platí?”

Zase Spekulujete,” vmísilase do rozhovoru stařenka, která od začátku nesouhlasila s mým odchodem do hor. Ty tam jde nastydnout a umřít… nebo tě tam zastřelí..

Předpovídáte nám pěknou budoucnost. .Palo chtěl jetě něco dodat, ale můj pohled ho zastavil.

Mysu to se mnou dobře,” vysvětlil jsem mu.

Palo vytáhl z koené bundy chromovanou tabatěrku plnou cigaret a strčil ji Jirkovi pod nos.

Děkuji, nekouřím,” odmítl Jirka a ani se na cigarety nepodíval.

Tabatěrka letěla obloukem ke mně.

Já taky ne,” přidal jsem se k Jirkovi.

MV horách se to naučíte/’ konstatoval Palo a zapálil si.

S pomocí stařenky, í kdy přitom cosi nesouhlasně brumlala, jsem si ve chvilce stačil nachystat věci. K teplému spodnímu prádlu mi přibalila kus slaniny a chleba.

Tak můeme vypadnout/1 řekl Palo. A za týden přijdu pro tebe. Tu kamarádku nechá stařence na památku/’ ukázal na Jirkovu berli.

Neboj, feáku!” zavolal stejně vesele Jirka.

Pánbůh ti poehnej, chlapče!” stařenka vztáhla ruku k mému čelu a udělala mi kříek.

Vytáhl jsem z kapsy pět stokorunových bankovek, které mi dal Viliam Chrenko, a protoe jsem věděl, e by se stařenka urazila, kdybych jí je daroval, řekl jsem jejímu mui:

Dědo, tyhle peníze si u vás schovám, tam za ně stejné nic nekoupím … po válce se tu pro né zastavím.”

Pojď na chvíli do pokoje,” zavolala mě stařenka. Vytuil jserr^e něco není v pořádku.

To jsou Grúňovy peníze? “zaeptala pohorené za dveřmi. Tys mu je doopravdy vzal?”

Nezbylo nic jiného, ne přisvědčit. Proč se zdrovat zbytečným vysvětlováním.

Vidí a tys lhal, e ti je poslala máma. Já jsem to tuila, kde by vzala tolik poněz?”

Kdo vám řekl, e jsem vzal Grúňovi peníze?”

Helena, byla tu ve vsi…”

To není pravda!”

Co bych lhala?”

Helena byla tady ve vsi a k nám nepřila! To nemůe být pravda . . /’ řekl jsem tie, ale velmi neastně. Tak ona si myslí, e jsem zloděj.”

Mně do toho nic není, jestli sis vzal za práci to, co ti patřilo … ale takhle se to nedělá, to je hanba!”

Já vím, je mi to líto…ty peníze, prosím vás, dejte Grúňovi, i kdy mu nepatří.”

Jak to, e mu nepatří?”

Jestli v něm zůstalo aspoň trochu svědomí, tak vám sám řekne, jak to bylo … řekněte mu, e se na něj nezlobím, e ho jen lituji. Česné slovo, nikdy bych si to byl o něm nepomyslel… Víte, já nejsem ádný anděl, leccos u jsem se v ivotě navyváděl, ale nechci zůstat patný. Tak mu ty peníze vrate, nebo nebudu mít ani po smrti pokoj. Kdybych tam někde zaklepal bačkorama,” zbytečně jsem to dramatizoval.

Já ti věřím, ” pohladila mě po ruce, nejsi patný, za ten čas jsem měla monost tě poznat, ale takové věci u nikdy nedělej, z cizího u nikdy neber. A dej na sebe pozor, kdy u mě nechce poslechnout a odchází.

Slibuju, tetičko… Pozdravujte Helenu, jestli ji uvidíte … moc vás prosím!

Nedělá dobře, chlapče! Ty jetě neví, co je to válka a co jsou hory v zimě . .

Políbil jsem ji na čelo a vrátil jsem se do kuchyně. Tam jsem se rychle rozloučil s Jirkou a se staříkem, vzal svůj batoh a s Pavlem v patách jsem vypadl do sychravé tmy. Na dvoře jsme se zastavili a zaposlouchali se do zvuků válečné noci. Z dálky zazníval německý pochodový zpěv, na dvorcích těkali psi, kdesi u koly tie pobrumlával těký náklaďák. Po německých hlídkách nebylo ani vidu ani slechu.

V noci se musí spoléhat hlavně na ui,” zaeptal Palo a vykročili jsme k zahradám. Kdy se znovu zastavil, zaeptal: Němci se na noc stahují do měst a do vsí, mají strach. Jen co se dostaneme za vesnici, pak u to bude dobrý.

Nic jsem neříkal, jen jsem přikývl, e rozumím.

li jsme kolem zahrad do polí, uu jsme si mysleli, e je vechno nebezpečí za námi, kdy jsme na vzdálenost necelých padesáti metrů zaslechli zvuk, jako by někdo naklepával kosu. Zastavili jsme a pohlédli na sebe.

Jsou tam Němci, to jim při chůzi klepají součástky výzbroje,” zaeptal jsem.

To je moné,” souhlasil Palo. Počkáme, a přejdou.”

Neměli bychom se vrátit?”

Nevím.”

Nebo to zkusme támhle doleji,” navrhl jsem.

Tak dobře

Dé umí v zaloutlém listí, padá za límec, kde nepříjemně studí. Cítím, e jsem slabý. Nestačím Pavlovu rychlému kroku, ale zatínám zuby. Přemáhám se. patně se mi dýchá, zalévá mne pot. Mlčím, abych se řečí nevysiloval. Narazili jsme na pěinu, ale začalo stoupání. Cesta je rozmóklá jetě od předelých deů, kloueme po ní jako po másle. Hledím vzhůru, ale vrchol je v nedohlednu. Musím si odpočinout. Zastavím se a pohlédnu dolů, kudy jsme před chvílí li. Zamrazí mě. Bezpečně jsem rozeznal černou postavu, která přeběhla od jednoho stromu k druhému a ukryla se za iroký kmen.

Seberu síly a dohoním Pavla, který kráčí klidně dál.

,.Někdo nás sleduje, říkám polohlasně. Palo stoupá dál, jako by ho to vůbec nepřekvapovalo.

Jak vypadal?” řekne a sám se ani neohlédne.

Zahlédl jsem jen černý stín.”

Nepanikaří?”

Čestně . .

Tak rychle nahoru. I kdy jetě nevíme, kdo to je. Valérby nebyl rád, kdyby se faistům podařilo odhalit ná tábor na Pusté skále.”

Říká Valér?1’

Ty ho snad zná?”

Nevím, jestli je to ten, koho myslím já. Takový pomení černý chlapík, chodí v tříčtvrtečním koáku…”

A odkudpak ho zná?”

Jetě řekni, e tam je s vámi i Boris a bača Ondřej Bystran.”

Boris je opravdu s námi, jestli myslí toho světlovlasého Rusa, je to Valérův zástupce. Ale tvého baču Bystrana neznám, i kdy u jsem to jméno někde zaslechl, teď si ale nevzpomínám,” řekl Palo, a stoupal stále vý a vý.

Neznámý za zády zrychloval nae kroky, ale krátil nám dech. U i na Pavlovi jsem pozoroval únavu, ale tajil to, stejné jako já.

Mám sto chutí, vykalat se na to,” řekl jsem.

Na co má zas chu se vykalat?”

Na vecko. Já jsem tomu Valérovi nesympatický a on mně taky.”

Je to tvrdý chlap, ale jinak by oddíl neudrel pohromadě… Uvidí. A nevaň pořád, radi se občas ohlédni, co je s tím chlapem. Jetě nás sleduje?”

Na pár vydechnutí jsem se zastavil a podíval se dolů, ale nikoho jsem nespatřil.

Nikoho nevidím.”

Tak se ti to jen zdálo, kdo ví, cos viděl . .

Stůj chvilku, musím si odpočinout.”

Zastavili jsme se, rozhlííme se. Kolem dokola jen hluboký les a ticho.

Cos měl s Valérem?” vyzvídal Palo.

Vidí, co vechno si musíme jetě říct, ale zatím nato nebyl čas. Kdy tě ve mlýně chytili četníci, cválal jsem s oběma koni pryč do hor. Nebudu vyprávět podrobnosti, dost na tom, e jsem se dostal na sala bači Bystrana a ten mě přijal za pasáka. Jetě tam byli čtyři bačovi pomocníci. Jednou večer jsme

neděli u ohně a přili ti dva, Valér a Boris. Tenkrát jsem se s nimi seel poprvé.

Pak chodili na sala stále častěji a častěji, předpokládám, e se jim nakonec podařilo přesvědčit baču i jeho lidi, aby s nimi spolupracovali. Tvrdit to nemůu, protoe se o tom nikdy otevřeně nehovořilo. Soudil jsem podle toho, e mě bača Jednoho dne pověřil zvlátním úkolem. Měl jsem sledovat pohyb automobilů na nedaleké silnici. K čemu by to potřeboval vědět, kdyby nespolupracoval s partyzány? A zrovna ten den, kdy jsem seděl u silnice a zapisoval do seitu auta, přepadli sala vojáci. Museli něco vědět o bačových stycích ť partyzány. Tenkrát baču i jeho chlapy odvedli.

Kdy jsem se vrátil na sala, bylo u vechno vzhůru nohama. Sbírám si své věci, aty, boty … A vtom přijde na sala Valér s Borisem. Valér mi řekl, e vechny zatkli, jen Matěj, co měl bratra důstojníka v Rychlé divizi, se zachránil. Je moné, e je udal. A tenkrát řekl Valér jetě jednu věc, na kterou nezapomenu a kterou mu nemůu dopustit. Prý vude kam přijdu, přináím netěstí. Nediv se, e ho nesnáím.

,,Zavři zobák! řekl Palo a zaposlouchal se. ,,Jako bych zaslechl lidské hlasy.

,.Jestli je velitelem toho tvého oddílu Valér, tak já se poroučím. “

,,Přece jen jsi posera, odsekl přítel.

Popadla mě zlost. Namoudui, kdybych byl dřív věděl, e oddílu velí Valér, pravděpodobně by celá věc dostala jiný spád. Je to divný pocit být podřízený někomu, kdo vám není nakloněný, kdo vás nesnáí, neuznává a přece s ním musíte spolupracovat. Jene můu si vybírat? Na jedné straně podivný kněz Lacinko a jeho společník Viliam Chrenko, profesionální zabiják, vykolený v Berlíně a na druhé straně zakrslý,ale sebevědomý Valér…Z úvah mě vyruily cizí zvuky z lesa.

,,Tie! zaeptal jsem. Poslouchej!”

Mlč a schovej se!” řekl Palo. Ustoupili jsme za edivé kmeny mohutných buků a napínali sluch i zrak.

Němci!” ukázal jsem dolů.

Hluboko dole pod námi se táhl skoro nehlučný zástup vojáků. V čele kráčeli psovodi, němé psy vedli na dlouhých vodítkách. Puky nesli vojáci v pohotovostní poloze, připravené k výstřelu.

Strach mi svázal nohy. Nemohl jsem se pohnout. Vechno

\ s.%

mi připadalo jako zlý sen. Pár nekonečně dlouhých sekund, v nich jsem si uvědomoval jen umění detě, tmavnoucí straidelný les a zástup vrahů.

Pak se vedle mne objevil Palo.

Co je s tebou!

To mě probralo. Rozběhl jsem se nahoru po pěině. Klouzalo to. Dvakrát jsem sebou pratil do hnilobou páchnoucího listí, ale znovu jsem vstal a spěchal vzhůru. Palo mě předběhl.

Přidej, nebo tu zdechne! volal udýchaně.

Lapám po vzduchu. A přitom si uvědomuju, e psi netěkají.

Jen očichávají zem, hledají stopu.

Musí přidat,” slyím Pavlův výstraný hlas. Nahoře nás čeká záchrana … pak u se les svauje na druhou stranu.”

Proč nestřílejí?” vyráím jedním dechem.

A tě chytí, tak se zeptej!”

Asi nás jetě neviděli .

Stoupání je nekonečné. Stále vý a vý. Les je tady hustí, stromy mladí. Houtinou se doslova prodíráme. U jsem nahoře. Konečně!

Vojáci nás u museli spatřit, jsou hlučnějí. Něco pokřikují. Běím dlouhou rovinou, běím hrozně dlouho. Pak se cesta zhoupne. Jednou dolů, pak zase nahoru. Ozvalo se několik jednotlivých výstřelů. Ale to u se les svauje příkrým úbočím zase dolů kamsi do doliny. Ohlédl jsem se. Pronásledovatele jsme ztratili z dohledu. U zas slyíme jejich hlasy, těký dupot, lomoz, praskání větví, ustění listí…

Znásobuje to nae síly. Strmý svah je jetě strmějí. Palo provozuje akrobacii. Skáče v desetimetrových skocích, uvolňuje kameny a ty potom nebezpečně poletují za ním. Já neskáču, jen se vezu po zadku, mám co dělal, abych se vyhnul stromům. I kdybych se chtěl zastavit, nejde to, proměnil jsem se v řítící se balvan… cítím jen, jak mne lehá houtí.

Vechno činím podvědomě, vechno, co dělám, řídí pud sebezáchovy.

Jetě několik kotrmelců a u jsme zase na malé loučce. Přede mnou kamenitá cesta, za ní iroká horská bystřina a naproti zas strmý les.

Palo ukazuje, e musím do vody. Bylo by mi to jasné i bez něho. Ano, do vody, aby psi ztratili nae stopy.

Bez rozmýlení vletím do vln hučícího potoka. V okamiku mi podtrhne nohy a unáí mě, nelítostně mě vrhá na skály i na

břeh. To není potok, to je rozběsněná elma. Pokouím se vstát, ale slabé tělo znovu klesá. A teď čitím řezavý chlad, láme ruce, do nohou mě chytají křeče, vyráí dech z plic.

Konečně se mi podařilo vstát. Tady je potok mělčí, ale irí. Brodím se v proudu po kamenitém dně, někde je vody po kolena, jinde zas do pasu. Oba břehy jsou skalnaté, jen tu a tam písčité. Rozhlíím se. Po pronásledovatelích ani vidu ani slechu. Ale nevidím ani kamaráda. Jsem sám. Opatrně stoupám po vodou omletých balvanech, ztrácím rovnováhu… Znova mě stáhl potok k sobě, tady je jetě útočnějí, dravějí, zlověstně hučí… plavu a otloukám si kolena i lokty o kameny … najednou nabírám rychlost… pozor! Přede mnou je obludná edivá rozčísnutá skála s úzkým nálevkovitým průchodem. Voda padá do trychtýře, vtáhlo mne to a potopilo, několikrát jsem se udeřil o skalní stěnu a znovu mne to vyneslo nad hladinu klidnějího kaňonu, který připomínal velkou dlouhou chodbu. Nalevo i napravo jsou jen obrovské skalní stěny. Vpravo je puklina, voda tu stojí mezi dvěma skalními stěnami, zkouím se postavit. Hloubka! Nedosahuji na dno, chytím se skály, abych nemusel plavat. Tady budu v bezpečí. Chviličku to vydrím. Sem se vojáci nedostanou.

Zůstal jsem tam hodnou chvíli a potom jsem úplně zkřehlý plaval asi třicet metrů do míst, kde kaňon končil.

Vysílený únavou i zimou jsem ulehl do trávy. Tak mě nael Palo. Taky byl mokrý.

Vstávej!” podával mi ruku.

,,Vyzráli jsme na ně! řekl jsem.

,,Je to nae malé vítězství..

,,Kde jsou?

,,Běeli po cestě. My půjdeme nahoru, ukázal vpravo na zalesněný svah. Musíme se zahřát rychlou chůzí, tam za lesem je hájovna, hajný je s námi… otec se s ním zná, tam se usuíme.

Máme smůlu, říkám bez vůle.

Kdyby nás byli dostihli, moná, e by vyslídili i ná oddíl…

Začal mě pobolívat prostřelený hrudník a před očima se mi zjevila Helena…

Stoupali jsme krok za krokem. Asi v polovině stráně jsme se zastavili a vydímali si aty.

Jetě jsi neříkal nic o Ďurovi, vzpomněl jsem si na kamaráda.

Co bych ti o něm vyprávěl, dobrý kluk, kadou práci zastane, je jen trochu takový

Jaký?**

Co já vím, trochu zaostalý, pomalu mu to myslí. Člověk se s ním nemůe normálně bavit.

Nejsi trochu namylený? 

Jo. A taky se rád vytahuju,” odzbrojil mě přiznáním.

Měl jsem chu vylít si na něm zlost, ale zatnul jsem zuby. Ale on pokračoval: Ale já aspoň vím, jaký je rozdíl mezi rádiem a radiátorem. Jene Ďuro to neví.

VI

4

Na vrcholek kopce jsme se doplazili z posledních sil a pak jsme vlekli nohy po hřebeni kamsi k západu. Mlel jsem z posledního. Palo měl o chlup víc sil, udroval si padesátimet-rový a sedmdesátimetrový náskok, který začal jetě zvětovat.

Jestli mi uteče, jsem ztracený, napadlo mě. Pozbýval jsem orientaci a u bych byl netrefil ani zpátky ke stařence Jarotkové. Ach tetičko, měl jsem vás přece jen poslechnout a nedat se na tenhle toulavý ivot, začíná to být pěkná mizérie.

Palo se zastavil jako by četl mé mylenky a počkal na mě.

Do hájovny u není daleko/* řekl povzbudivě. Musel si vimnout, e u dál nemůu.

Neříkal jsem nic a vlekl jsem se pořád dál. I pod mokrým oděvem se mi řinul proudem pot z podpaí, po zádech a po čele. Chtělo se mi pratit sebou na zem a víckrát nevstat. Vykalat se na vechno, jaký to má smysl?

Do hájovny u opravdu nebylo daleko. Najednou skončil les a před námi se rozevřelo irí údolí. Vedla tudy cesta, tekl potok a u potoka stála nízká kamenná hájovna, bíle omítnutá, s lesklou střechou. Kolmo k ní stály hospodářské budovy, chlévy, dřevníky, kůlny, take vechna stavení tvořila jakési velké L. Hájovna byla obehnaná novým lakovým plotem, svítícím světlou lutí.

Nejdřív musíme objekt pozorovat/* řekl Palo. Usoudil jsem, e to nemá z vlastní hlavy. Jen tehdy, bude-li čistý vzduch, můeme jít dál/’

,,Vzduch je čistý, odpověděl jsem vztekle. Tady byl vdycky čistý vzduch/’

Tak to nemyslím.”

Já vím.”

V údolí před námi se nepohnul ani lístek.

Jdeme,” řekl Palo, a vyuívej terénu, musíme postupovat skrytě.”

Postupovali jsme tedy skrytě. Od lísky k lísce, kterých tu ve stráni rostlo plno. Co by kamenem dohodil jsme znovu zůstaíi stát a pozorovali hájovnu. To u jsme doli k potoku. Nic, jen zurčení horské vody.

Ani z komína se nekouří…” prohodil jsem. Ani psa není slyet.”

Vdycky tu bývá tak ivo. Hajný má dva chlapce, osmiletého a dvanáctiletého. Takové milé hravé kluky … Tak jdem,” zavelel Palo.

Vyrazili jsme přískoky k můstku. Vrátka byla otevřená. Dvorkem jsme se přeplazili. Nedaleko psí boudy leel kňučící bílý čuvač. Kdy nás ucítil, chtěl se postavit, zdvihl se na předních nohách, ale zadní zůstaly bezvládně na zemi.

Ten pes má přeraenou páteř,” řekl jsem polohlasem.

Na mou dui,” viml si toho i Palo. Co se mu mohlo stát?”

Vstali jsme, vystoupili po třech betonových schůdcích na verandu plnou srnčího a jeleního paroí, vycpaných čtvernohých lesních dravců a ptáků.

To je hotový muzeum,” zvolal jsem nadeně.

Pst!” přiloil prst ke rtům a potom ucho na bílé dřevěné kuchyňské dveře. Nic. Zaklepal. Zase nic. Prudce stiskl kliku.

Dobrý den, kde jste kdo?” Veel dovnitř, ale zanedlouho se roztřesený vrátil ven.

To je hrůza! .. . podívej!”

Vytuil jsem, e se muselo stát něco straného.

Jen se podívej,” zaprosil úpěnlivě Palo.

Strčil jsem hlavu do dveří. V eru místnosti jsem rozeznal čtyři postavy: mu, podle veho hajný, jeho ena a dva nedospělí chlapci … Tři mrtví, mu v zelené lesnické uniformě jetě il… Paneboe!

,,U . . u… e … e,” vydával nejasné zvuky.

Jetě ije!” vykřikl jsem.

Podívali jsme se bezradně jeden na druhého. Hajný byl vysoký a tíhlý, měl husté havraní vlasy a dlouho neholené vpadlé tváře.

Palo k němu přistoupil a vzal mu hlavu do dlaní.

Co je strýčku? Co se tu stalo?

Zas pár nesouvislých hlásek, pravá ruka se těce zdvihla a ukazovák naznačil stisknutí spoutě.

,,Poloíme ho na otoman,” řekl můj kamarád.

Hajný v Pavlových dlaních zavrtěl hlavou. Mělo to znamenat, e nechce na otoman.

Začal jsem ho rozepínat, chtěl jsem mu ovázat rány. Úzkou hruď s černými hustými chlupy měl polepenou tmavou zaschlou krví. Musel mít tuhý ivot. Vstal jsem, abych přinesl z lonice přikrývku … vtom jsem zaslechl Pala.

,,Umřel…oznamoval rozechvělým hlasem.

Vrátil jsem se do kuchyně. A znova jsem se podíval na čtyři mrtvé. Dvě děti a mu … a ena. Celá rodina.

,,To by nedokázala ani zvířata, vykřikl jsem.

Teď vidí, co dokáou faisti, táta měl pravdu/’ řekl Palo. To by opravdu nedokázala ani zvěř.”

Pak jsem si na stole mezi talíři poviml kolního výkresu. Bylo na něm úhledným písmem a bezvadnou sloventinou napsáno:

,Tak skončí vichni, kdo pomáhají partyzánům!’

Text napsaný modrou tukou nebyl podepsaný. Přeloil jsem ho načtyřikrát a podvědomě strčil do kapsy kabátu. Vtom se mi udělalo zle. Musel jsem odejít na verandu. Chtělo se mi zvracet, ale prázdný hladový aludek neměl co vydat.

Pojďme pryč! Tady u jsme zbyteční,” zaprosil jsem.

Vyli jsme na dvůr, tam jetě pořád kňučel pes. Palo přiskočil ke palku před dřevníkem, vytrhl z něj sekyru a pak s ní pratil psa do hlavy, aby se netrápil. Pes se ve smrtelné křeči natáhl do trávy.

li jsme nejkratí cestou k lesu. Únava z nás spadla, ale pořád jsem byl v oku, el jsem jako ve snu. Jak ve straném snu. Stále jsem měl před očima ten hrozný obraz, dva chlapce s vytřetěnýma očima, enu s bolestným výrazem ve tváři, mue s třídenním strniskem a zapadlýma očima.

Nemohl jsem ze sebe vypravit slovo. Ale Palo pokračoval: To na tom výkrese psal Slovák. Viml sis toho?”

Viml, jene nikdo se nedozví, jak se to prase jmenovalo.” Tehdy jsem jetě vůbec netuil, jak blízko jsem k odhalení zločinu.

Přestalo pret.

Vyli jsme ze smrkového mlází rovnou pod Pustou skálu.

Tyčila se kolmými stěnami z podvečerního lesního přítmí do stometrové výky k světlejímu a přesto olověnému nebi. Vzbuzovala úctu i bázeň. Napadlo mě, ani nevím proč, e utu takhle stojí tisíciletí, s němou vzneeností hledí nabkolní hory a údolí a naslouchá zurčení potoka v úpatí.

Máme dvě monosti/4 informoval mě můj kamarád. ,,Kdy vylezem na skálu, zkrátíme si o hodinu cestu a nahoře přijdeme přímo do tábora. Nebo můeme jít po cestě a to by znamenalo obejít skálu i les a dostat se sice pohodlně, ale zdlouhavě k naim. Tak co říká, na co si troufá?4’

Nechám to na tobě ..Mám se vymlouvat na nemoc? Radi zatnu zuby a půjdu.

Na vrcholku někdo zapískal, táhlý hvizd se nesl lesem a ozvěnou se vracel zpět.

To je nae strá/1 pohlédl nahoru můj přítel. Tak vylezeme po skále?

Mně je to fuk, řekl jsem apaticky, jetě stále hluboce otřesen tím, co jsem spatřil v hájovně.

Tak hodně těstí a dávej pozor, půjdu první. Nechoď hned za mnou, kdyby se uvolnil kámen, mohl by tě srazit dolů …Já u stoupám/*

Palo se prodíral hloím, které vyrůstalo ze suti na úpatí Pusté skály. Nejdřív lezl z balvanu na balvan. Prvá třetina cesty byla sice strmá, ale nikoli kolmá.

Důleitě je, abych si vímal kudy leze a jak leze, pomyslel jsem si.

Kdy u byl Palo skoro nahoře, vykročil jsem ke skále i já. Prvou třetinu v suti a mezi balvany jsem zdolal lehce. Potom následoval výstup na stěnu.

Výstup bez přípravy, bez zajitění a s tíhou pořádného strachu. První metry u mám za sebou. Natěstí stěna, i kdy u je kolmá, není docela hladká. Na mnoha místech je moné zachytit se dobře rukou nebo vzepřít se nohou do jejích výstupků, těrbin a puklin. Dobývám ji o mnoho déle ne Pavel. Kousek po kousku, neukvapuju se, chci lézt klidně a s přehledem. Dívám se nahoru, mraky, z kterých jetě nedávno prelo, teď rozfoukané větrem letí závratnou rychlostí na východ. Točí se mi z nich hlava. Pustá skála se naklání… přivírám oči. To ze slabosti, nesmím se dívat ani dolů ani nahoru …Teď je můj zrak upřený u jen na edivou skálu… a zas po ní mátrám, rukama i nohama hledám místo, kde se lze zachytit.

Chytila mě třesavka podobná zimnici. Sbírám vechny zbytky fyzických sil a vůle. Musím, musím vy-dr-et!

Vydrel jsem. Nahoře u mi Palo s neznámým muem podává ruku a vytahují mě na skalní ploinu.

e to není tak těký výstup? ptá se Pavel.

Vůbec ne,” vychrlím ze sebe a padám na skalní ploinu.

Ten má dost, řekl mu se samopalem. Ukázalo se, e je to stráný.

Táta u o tebe má strach,” řekl Pavlovi. Před chvílí odeel na poradu do tábu brigády.”

Do rajónu oddílu jsme doli úplně potmě. Cestou nás několikrát stavěly stráe. Chtěly od nás heslo. Pavel znal heslo dneního dne: Tatry.

Nejdřív jdem do kuchyně,” řekl mi. Jsem zvědavý, jestli zase bude gulá.”

Kuchyně byla pod přístřekem narychlo stlučeným z prken a chvojí, ze vech stran otevřená, ale dobře zamaskovaná proti leteckému pozorování. Pod mohutnými jedlemi se vařilo ve dvou vojenských polních kuchyních.

Přili jsme včas. Tři kuchaři při petrolejových lampách právě dovářeli večeři.

Co klohníte, chlapi?” zeptal se Pavel.

Plněné koňské hlavy,” řekl mladý kuchař, vtipálek, který právě svítil baterkou do otevřeného kotle.

Palo mu odsekl něco nesluného.

A jestlipak sis něco zaslouil, usmrkánku?” dobíral si ho druhý, malý a tlustý s kulatou tváří s mohutným podbradkem, oblečený do zástěry, která mohla být kdysi snad i bílá.

Já se nevyvaluju u teplých mastných hrnců jako někdo, podívejte se, jak jsme mokří, museli jsme se brodit v ledové vodě v potoce, honili nás faisti,” vyjel vztekle Pavel. Stříleli po nás, divdivoucí, e nemám děravou kůi a vy takhle vaníte a přitom se ani nezeptáte, jestli mám chu poslouchat ty vae pitominky.”

Vtom se ozval třetí, byl k nám obrácen zády a proto jsem mu neviděl do tváře.

Večeře je podle denního rozkazu o půl sedmé, tak neplácej a běte se převlíknout, nebo tu koupel odleíte. Pak přijďte a dostanete večeři první. A teď odchod bez pocty,” zavelel nesmlouvavě ten třetí, o něm mi Pavel řekl, e je to hlavní kuchař. Kamarád mě vedl pěinkou v tmavém lese. Kdy jsme vyli na mýtinu, vystoupil před námi tmavý, přízemní srub.

Před povstáním to byla lovecká chata, informoval mě Palo. Teď je tu táb oddílu, sklad a oetřovna/4 A kde bydlí partyzáni?

V zemljankách, co sis myslel?

Nic jsem na to neřekl.

Do skladu se vcházelo z opačné strany srubu ne na táb. Měli jsme těstí, skladník byl uvnitř a tak jsme ho nemuseli hledat po celém táboře. Palo zaklepal na dveře. Zevnitř se ozvalo:

Kdo je?

Palo.

Otevřel nám bledý, rudovlasý, chorobně vyhlíející chlapec, odhadl jsem ho tak na dvaadvacet.

Co je? přivítal nás ne zrovna přívětivě. Pod lampou na pracovním stole měl rozloenou achovnici s figurkami. Pravděpodobně hrál se sebou achy a my jsme ho vyruili.

tevo, podívej jak jsem promočený, a tady Joo Porubský taky. To je ná nový přísluník. Najdi nám něco na převlečení. Skladník tevo nás nepříli ochotně pozval dál a ukázal na hromada oděvů na zemi. Připomínala spí divadelní garderó-bu ne sklad bojové skupiny.

Byla to směsice veho moného. Uniformy vojenské, lesnické, modré hasičské, policejní, četnické, ale byly tu i civilní obleky nejrůznějích střihů, látek a barev.

No to je senzace! zvolal jsem nad tou hromadou vetee. Nevaň a vybírej, zchladil mě tevo a začal vysvětlovat: Jak to přivezli, tak to tu leí, jásám na vechno nestačím, u jsem říkal Kaliskému, aby mi sem občas poslal někoho na výpomoc.

Vybral jsem si kompletní vojenskou uniformu, úplně novou, jetě páchla naftalínem, z druhé hromady ne zrovna nová, ale sluná bagančata.

Palo se oblékl do jakéhosi civilu. Nael silný svetr a krátký hnědý kabát.

Můe si vybrat i kvér, připomněl mi Palo. Táta to domluvil s Valérem Kaliským, mám tě s tím naučit zacházet. V jednom koutě stály o stěnu opřené puky, lehké kulomety, protitankové puky, samopaly tu byly jen dva: sovětský bubínkový a malý anglický parautistický. Po něm jsem okamitě sáhl.

Ten je zadaný, prohlásil nepřívětivě tevo.

Jak zadaný, komu? rozčílil se Palo.

,,No… tomu … jak se hrome jmenuje… chce si ho vzít. .

,,Jdi do háje, to na nás nehraj, obořil se na něj Palo. To je pitomost, ten samopal si bere Joo.

Viml jsem si, e Palo dost těí z vysokého postavení svého otce.

Sebral jsem samopal, nadiktoval tevovi číslo, vyfasoval náboje a opásal jsem se vojenským opaskem. Vechno si to zapsal do jakéhosi seitu a potom se mne zeptal:

Hraje achy?

Mizerně, řekl jsem.

Přijď někdy na partičku, v jeho slovech jsem vycítil nabídku k smíru.

Tak jsem mu to slíbil.

Vyli jsme ven. Mezitím se u docela setmělo. Les kolem dokola byl čarovně krásný, nekonečný a plný tajemství.

V korunách stromů, které se temněly proti obloze plné oblaků, uměl vítr. Kdesi nedaleko neslyně přecházely stráe, vude panoval mrtvý klid. Jen u kuchyně bylo ivo. U se tam začali scházet ti nejméně zaměstnaní a taky nejhladovějí. Mladý kuchař mi naloil do misky gulá, z velkého hrnce jsem si vzal nakrájený chléb a ve stoje jsem se pustil do jídla.

Po večeři jsem musel jít ohlásit svůj příchod veliteli. Tuil jsem, e ve vzduchu visí nějaké nedorozumění. V ádném případě sebou nenechám vláčet, říkal jsem si, kdy jsem el s Pavlem po pěině na mýtinku, k hlavnímu vchodu do srubu, kde byl táb oddílu.

Ohlas veliteli příchod a řekni mu, co jsme po cestě zaili. Nezapomeň na hajného, byl to jeho bratr..

Přikývl jsem.

Kolem srubu obcházel jeden stráný, druhý stál u vchodu, oba měli samopaly. Kdy mě viděli s mladým Miklanem, ani jeden se na nic neptal.

Moc se na to setkání netěím, řekl jsem.

Neboj se, vechno je dopředu domluvené, táta zapracoval. Ale dalo mi to práci, abych ho přesvědčil.**

To ti mám děkovat nebo nadávat?**

Záleí na tobě. Já jsem ti, člověče, nesliboval, e tu bude mít na růích ustláno … Tak se dr! Valér nemá rád slabochy.

Teď jsem nevěděl, co veliteli řeknu. Přicházel jsem do hor v době, kdy u odtud mnozí odcházeli. Pro nepřízeň počasí či

strach z faistů, kteří se začali neobyčejně tvrdě vyrovnávat s partyzánským hnutím.

Proil jsem velmi těký den. Po mučení agenty faistické tajné bezpečnosti druhý nejtěí v mém dosavadním ivotě. Kolik takových dní v ivotě jetě proiju? A jestli vůbec nějaké proiju?

Stojím oblečený do vojenské uniformy se samopalem na rameni v úzké chodbě srubu a poslouchám rozhovor. Jde o jakési hodnocení přepadu faistické automobilové kolony. Ten, kdo hovoří, vysvětluje, proč bylo dosaeno jen částečného úspěchu. Kritizuje málo iniciativní počínání některých podřízených velitelů, vysoko vak cení Kořeně (to jméno u jednou vyslovil i Palo). Mu hovoří dlouho a dost nesouvisle. Po něm se ohlásil jiný, mluví o stavu zásob potravin a léků a posuzuje ho jako kritický. Dalí mluví nejdřív o upevňování disciplíny v oddílu a potom o nevyhnutelnosti posilovat bojového ducha jednotky.

Z rozhovoru za dveřmi vyplynulo, e oddíl má edesát devět lidí (já budu sedmdesátý), z toho je větina Slováků, sedm Čechů, čtyři sověttí občané, tři Poláci, ale jsou tu i přísluníci jiných národností. Dokonce i jeden anglický pilot, který musel nouzově přistát na letiti Tri duby.

Porada je dlouhá. Strání se vystřídali. Začíná mi být zima, sedám si na podlahu a schloulím hlavu mezi kolena. Kdy velitelé halasně opoutějí srub, vstanu a prohlíím si je. Oni si prohlíejí mne, ale nikdo mne neosloví. Nikdo mě nezná. Oblečeni a ozbrojeni jsou různě, nejednotně. Poslední vyel Boris. Zapíchl do mne svůj zkoumavý pohled. Pak se mu rozjasnila tvář. Mluví na mne rusko-slovensky.

,,Á, to ty Jozef. Tak pojď dál, uka se nám.”

Veel jsem. Nad stolem, za ním sedí Valér a sklání se nad speciálkou, visí jetě oblak cigaretového kouře. Lampa stojí na stole, aby velitel lip viděl.

,,Přiel ten … ten nový, jak o něm hovořil Miklan, ale vy u se znáte.

Valér zdvihl hlavu a pohlédl na Borise.

,,Nejlíp bude, kdy je zastavíme v Prietri, řekl ani mi věnoval jediný pohled.

,,Proč jsi to neřekl chlapům?”

,,Právě teď jsem se rozhodl. Rozestavím oddíl po obou stranách údolí a bůh je mi svědek, e neprojdou…”

,,Taky jsem na to myslel. Tam je terén nejvhodnějí. Ale

musíme se tam dostat potají…” potom se odmlčel a jetě jednou řekl: Přiel ten nový, vdy ho zná.”

Valér si uhladil rukou černé vlasy, napřímil svou malou postavu a mě mimoděk napadlo, o kolik je mení ne já. Ataky to, e jsem kdesi slyel, jak malí lidé nenávidí vysoké a naopak bývají laskaví k mením. Je to pitomost, pomyslel jsem si, ostatně to se pozná.

Tak co se tak hrne do hor, nemysli si, e je tu nějaký penzionát, ňeknu ti rovnou, e jsem byl proti tomu, abys sem přiel. Tohle je záleitost pro chlapy a ne…

Já se nevnucuju. Jak jsem přiel, tak zas můu odejít. Dobře víte, co se mnou bylo … postřelili mě … já u jsem v tomhle bojí prolil krev, ale ..Chtěl jsem říct, ale co on, ale pak jsem jen mávnul rukou, abych nezael příli daleko. Ale zlost mnou lomcovala. Takové uvítání! Nemínil jsem nikomu lézt do zadku, ani Valérovi. Za to, e mi umoní, abych se připojil k boji a případně se dal provrtat německými střelami? Asi nečekali takovou reakcí, zůstali trochu vyvedeni z míry.

Jen se tak nečerti,” řekl Boris. Jse vynervovaný, má toho za dneek dost, bude lepí, kdy si půjde lehnout.”

Nepotřebuju odpočívat, ráno stejně odcházím ..řekl jsem. A jetě něco: Palo el spát, přikázal mi, abych podal hláení… Cestou jsme narazili na německou hlídku v síle asi dvou drustev, pronásledovali nás, ale setřásli jsme je… Zastavili jsme se v hájovně na Krahulci, hajný a celá jeho rodina jsou mrtví, těsně před naím příchodem je faisti postříleli. Hajný jetě il, kdy jsme přili, zemřel Pavlovi v náručí… to je vechno.”

Co říká, hajného z Krahulce zastřelili?” Valér vyletěl od stolu a hnal se ke mně, postavil se přede mnou a spí neastné ne velitelsky řekl:

Opakuj to jetě jednou! Popi mi to podrobně!”

Kdy jsem vylíčil co se stalo v hájovně, vrátil se za stůl, sedl si na idli a hlavu sloil do dlaní.

Hajný Kaliský byl jeho nevlastní bratr,” vysvětloval účastně Boris, ale Valéra neutěoval. Nechal ho v jeho alu samotného. Hlavou mi naznačil, abych ho následoval. Opustili jsme velitele a vyli do černé, jako propast hluboké noci. Vzduch voněl jehličím a koruny stromů uměly v půlnočním větru.

Boris si svítil modrým světlem baterky, cestou dozemljanky nás dvakrát stavěly hlídky. Strá hlídkovala i před zemíjan-kou a já jsem měl dojem, e se tu jen hlídkuje.

Do zemljanky jsme veli po několika schůdcích z oloupané kulatiny. Prostor byl asi třicet metrů dlouhý a est rnetrů iroký. Jáma, vykopaná do tvaru kvádru a obloená syrovým smrčím. Po obou stranách lehátka a na nich spali oblečení, ale vyzutí mui. Uprostřed stála kolmá řada silných smrkových trámů, které drely strop, zvenčí byla na stropě navrenázem. Zemljanka měla po levé straně í několik okének. Při matném světle stáhnutých petrolejek jsem si nemohl obydlí lip a důkladněji prohlédnout.

Samopaly a puky měli partyzáni pověené natrámech, tam visely i některé součásti oděvu a výstroje. Vzduch byl těký, páchlo to mokrou hlínou, tabákem a ostrým muským potem.

Modrý paprsek Borisovy baterky klouzal muům po střapatých hlavách a neholených tvářích.

Jeden z nich Borise okřikl:

Zhasni!” Kdy potom zjistil, kdo to je, zabručel: Koho vede?”

Nového.”

Pár chlapů, kteří jetě nespali, se začalo vyptávat, proč jsem přiel, jestli nemám láhev nebo cigarety, jeden se zeptal, jak to vypadá ,tam dole*. Myslel města a vesnice, obsazené faisty.

Boris mi ukázal na volné lůko, přikryté vojenskou dekou a řekl, abych mu odevzdal samopal, e mi ho musí slavnostně předat před nastoupeným oddílem. Podal jsem mu samopal, rozněroval jsem si boty, vylezl nahoru na lůko a v tom okamiku jsem usnul.

VII

Z tvrdého spánku mě probudil ostrý zvučný hlas. Někdo běhal středem zemljanky a volal:

Poplach! Vstávejte! Poplach!”

Zatímco se někteří jetě hrabali v pokrývkách, druzí u vytahovali knoty svítilen, které hořely staené celou noc. Zemljanka se rozjasnila lutým světlem.

Někdo mlátil kusem eleza do mosazné dělové nábojnice, zavěené u vchodu.

Mui beze slov utahovali uvolněné opasky, zapínali knoflíky, něrovali boty, v běhu brali samopaly a zásobníky s náboji

a letěli ven. Tam nastupovali do čtyřstupu. Já jsem nastoupil na konec tvaru. Po mé levé straně mui z druhé zemljanky. Hory byly zahalené tmou, ale na východě stál u nad horizontem lutý pás vycházejícího slunce. Kdy byl oddíl nastoupený, přiel Valér, měl na sobě svůj tříčtvrteční koený kabát přepásaný sovětským opaskem s hvězdou na přezce. Na něm německou pistoli zvanou parabelum. Přesně takovou jsem vzal gardistovi ve mlýně a potom schoval bůhví kde do vykotlaného stromu. Teď mě to mrzelo, mít ji tak u sebe…

Boris chtěl podat Valérovi hláení, ale ten mu to překazil mávnutím ruky.

Partyzáni,” oslovil oddíl a na okamik se odmlčel.,,Faisti se ze dne na den odvaují hloub do hor, pročesávají lesy a tvrdě účtují s kadým, kdo se jim postaví na odpor. Nejvíc na to doplácejí malé samostatné partyzánské skupiny, roztrouené po okolních horách, právě tak jako obyvatelé horských osad, kteří nás podporují. Malé, deseti-dvacetičlenné skupiny nejsou schopné vést soustavný a dlouhotrvající boj. A proto ne se sjednotí a zorganizují, je naí povinností zastavit postup faistů na naem směru. Včera večer, po poradě s veliteli čet,přila spojka z brigády s úkolem zastavit postup zvlátního komanda. Podle informací průzkumníků bude dnes ráno vyslané proti nám i proti těm mením ohniskům odporu, o kterých jsem mluvil. Proto jsem se rozhodl, e komando přepadneme v Prietri. Tam je pro nás velmi výhodný terén.

Následovala delí pauza, po ní se zeptal:

Kdo je nemocný nebo se nemůe zúčastnit akce, a vystoupí z tvaru!

Vystoupili čtyři. Na kadém bylo vidět, e je raněný z předelého dne. Jeden měl ovázanou hlavu a gázou prosakovala krev, druhý pravděpodobně zlomenou ruku, protoe mu visela mezi dvěma dlahami, třetí se při chůzi opíral o hůl a poslední měl zafačované chodidlo na pravé noze.

Dobře,” řekl Valér. Budete hlídat tábor a nemocné na oetřovně. Zdravotník, skladník a kuchaři zůstanou na svých místech. A teď vám představím nového člena naí jednotky. Jozef Porubský! Vystup!”

Vystoupil jsem a obrátil jsem se čelem k veliteli. Drel v rukou můj samopal. Přistoupil ke mně a oběma rukama mi ho podával.

Opakuj po mně!” vyzval mě. Přísahám na svoji čest, e se budu dobrovolně podřizovat partyzánské disciplíně a rozkazům velitelů. Přísahám, e budu snáet vechny útrapy a těkosti naeho ivota. Přísahám, e-budu se zbraní v ruce a do posledního dechu bojovat proti německým i slovenským faistům. Přísahám, e nikdy nezradím slovenský lid, ani svou jednotku. Poruím-li tuto přísahu, a mne stihne přísný trest, v případě zrady i smrt z rukou mých druhů.

Po přísaze chlapi zvolali: Hurá! Hurá! Hurá!

Potom se přihlásil Boris:

Jozef, má právo vyslovit jedno rozumné přání. Bude-li to v moci oddílu, splníme ho.”

Chci se zúčastnit dneního boje.”

Nemá jetě bojové zadělení a výcvik,” namítal Boris.

, Bojové zadělení můete provést na místě a zacházet se zbraní umím,” řekl jsem pevným hlasem.

Dobře, jde s námi. Zařazuju tě k drustvu četaře Kořeně,” rozhodl Valér. Potom vyslal v určeném směru čelní pochodovou zátitu.

VlIl

Oddíl se vydal brzy za ní. Čekal mne první boj, první opravdový boj. Ne, necítil jsem strach. Ti drsní chlapi ve mně vyvolávali pocit jistoty a bezpečí. Byl jsem přesvědčen, e v nepříteli musí vyvolat děs u jen svým zjevem.

V zarostlých tvářích jim svítily oči plné nenávisti, oči dychtící po boji. Ale museli být takoví, jací bylí, kdy chtěli zvítězit, kdy chtěli porazit nepřítele. To on jim vnutil boj, on první zabíjel, on vyvolal tuhle válku.

Oblečeni byli chatrně. aty odřené, potrhané, děravé. Někteří měli vojenské uniformy, jiní civil, někteří to zkombinovali. Ale vichni nesli na opascích zavěené granáty.

li po dvou, po třech, po čtyřech, tu s větími, tu s meními rozestupy. I zbraně nesli jak to komu vyhovovalo, na rameni, na zádech, na prsou nebo jen tak v ruce.

Kdesi za mnou rozváně kráčel Ďuro Longo, Palo Miklan chvátal zase vpřed s nějakým vytáhlým mládencem.

Začalo se rozednívat. Úzký, jako papír lutý pás nad východním horizontem rostl do zlatorůova. Bylo chladno. li jsme z kopce, a tak nás pochod nezahřál.

Teď jsem si mohl v klidu prohlédnout Pustou skálu a okolí. Byl to zvlátní terénní útvar, podobala se komolému kuelu. Nejvyí stranou bylo obrovské skalisko, po něm jsme včera s Pavlem lezli. Od něho se svaovala stráň lesa a luk a k protějí severní straně, kudy jsme teď lapali, to byla jediná bezpečná a lehko schůdná cesta. Vude kolem strmé, těko přístupné travnaté i zalesněné svahy s vystupujícími meními i větími skalními stěnami. Pustá skála byla přírodní pevnost, na ní bychom se mohli nějaký čas i v případě zesílených německých útoků bránit.

Po dvou hodinách zrychleného pochodu jsme dorazili do prostoru akce. Předběně jsme se ukryli v borovicovém háji na pravém svahu doliny, zvané Prietr. Obě stráně byly holé pastviny, posázené křovím a balvany. Pod námi se vlnila bílá stuha prané silnice a klikatil e stříbrný potok.

Co se tam vystavujete jako panáci na střelnici, okřikl Valér dva, kteří vyli z lesíka a zvědavě si prohlíeli okolí. Uděláme si pauzu na cigaretu. Kořeň, poli průzkumníky k hřebeni, a zjistí, kde jsou fricové, kolik jich je a čím jsou vyzbrojení. Rozumí?11

Pak si Valér jetě svolal velitele a my ostatní jsme měli volno. Vyhledal jsem Ďuro Longoe a sedl si k němu do loutnoucí trávy.

Tak co, bráko, jak ije?**’

Tak tys přiel?** Neodpověděl na mou otázku.

Jak vidí … Tak jak se má?

Na hovno. Vidí, řekl.

Ty chce odejít?**

Já? Proč?**

No, kdy se má …

Tady se máme vichni na hovno, ale odejít nechce nikdo … ale tys měl zůstat tam, kdes byl. Bude litovat.**

Ty lituje?**

Někdy, kdy je mi těko … Přej tě skoro zabili? obrátil řeč.

,,Ale, mávl jsem rukou. To jsou řeči. Trochu mě krábli. Co je v Bečově nového?**

Co já vím.

Někdo zavolal: Ticho! Velitel vydá bojový rozkaz!**

Ďuro vstal, zavěsil si puku přes rameno a odcházel ke svým. Oddíl se shlukl kolem velitele. Kdy vydal bojový rozkaz, druhá četa se začala skrytě přesouvat na druhou stranu údolí.

–—I I

Celá jednotka zaujala bojové postavení. Poschovávali jsme se za kameny do hloí a děr. Zatím se vrátili i nai průzkumníci a podávali Valérovi hláení.

Boris mi nařídil, abych se schoval za dva balvany, které stály v těsné blízkosti vedle sebe jako sochy ve velikosti člověka. Balvany byly a nahoře a tak jsem namítal: Ale tady u jsem za hranicí účinného dostřelu. Kdy někoho trefím, tak to bude náhoda.‘1

Jen dej pozor, aby netrefili tebe!” zabručel Boris a odeel. Kdy zmizel, začal jsem se seznamovat se samopalem. Zastavil se u mne četař Kořeň, právě obcházel své drustvo.

Tak co, budem spolu válčit?” oslovil mě. Kořeň byl pěkný silný chlap snědé pleti.

Budeme,” přisvědčil jsem.

Co s tím tady vyvádí?” ukázal na samopal, kde má náboje.”

Ukázal jsem mu ty, co jsem vyfasoval od zrzavého tevy.

Tak se dívej, naučím tě s tím zacházet.”

To snad není třeba. Přiel jsem na to sám,” vytahoval jsem se.

Tak se pochlub!”

Kdy jsem mu předvedl, jak se samopal nabíjí a vybíjí, tvářil se spokojeně a na odchodu dodal: Abys to nenasolil do naich nebo nakonec do sebe! A při střelbě se pořádně kryj!”

Nejsem moc daleko? Jestli někoho trefím, tak to bude těstí, měl bych jít dolů, k chlapům.”

Nikam nechoď. Musí pořádně mířit. A nestřílej plnými dávkami. Přítě u půjde blí k nepříteli… Tak zlom vaz!”

Kořeň odeel a já jsem zůstal sám. Podíval jsem se na staré kapesní hodinky. Ukazovaly devět hodin třicet minut a vtom kdosi pode mnou polohlasně řekl:

U jdou. Střílí se na zapískání. Poli to dál.”

Dál u nikdo není,” odpověděl jsem vzrueným polohlasem.

Tak ku!”

Vtom vylezli ze zatáčky dva němečtí vojáci v edozelených uniformách wehrmachtu. Měli násobě zimní plá, na hlavách přilby a puky v ponosu. li pomalu, pozorně se rozhlíeli kolem sebe.

Z naich se nikdo ani nepohnul. Pátrače jsme nechali přejít. Za nimi přelo i drustvo čelní pochodové zátity. Stále se nic nedělo. Nervy jsem měl napjaté jako struny.

Uvědomil jsem si Valérovu prozíravost, kdy nám při vydávání bojového rozkazu důrazně kladl na srdce, abychom se neunáhlili a nestříleli na ty první. To jsou jen tykadla, která mají zjistit protivníka, hlavní sled se táhne a za nimi. Měl pravdu. Ze zatáčky vyli dalí vojáci. Pochodovali v trojstu-pech. Museli si být příli jistí, protoe puky měli na ramenou. Počítal jsem: první četa… druhá … třetí… kadá má asi pětadvacet vojáků…jetě jedna …co to nesou? Minomety!

,,Německá rota, posílená četou pěchotních minometů, řekl ten pode mnou.

Teď jsme je měli pěkné na ráně. Ale hvizd, nae znamení k útoku, se jetě neozval.

A sem doléhal těký, ale jednotný krok vojáků. Jako mainy, napadlo mne.

Vedle první čety kráčel tíhlý důstojník. Občas se zastavil, počkal a k němu dorazí četa minometů, potom něco zavelel a zase poklusem dobíhal čelo tvaru.

Vtom se ozval pořádný pastýřský hvizd, táhlý a dlouhý. Z druhé strany údolí druhý, jako odpověď prvnímu. Frickové pod námi se zastavili. Pak se ozvala z obou stran údolí nae zuřivá palba. To je docela zmátlo, překvapilo. Vojáci se rozprchli kolem potoka a silnice. Vypadalo to, e kadý hledal nejdřív záchranu v nějakém úkrytu, teprve potom myslel na odpor. I v tom zmatku jsem viděl, e důstojník padl po prvých výstřelech. Zůstal leet oputěný v prachu cesty s doiroka roztaenýma rukama.

Němci pobíhali v kříové palbě úplně bezmocní, neschopní zorganizovat obranu, nestačili se náleitě rozptýlit atak skýtali ideální cíl, na který se z obou dvou strání doliny sypal neustávající dé střel. Dostali se do kotle, z něho nebylo úniku.

Zvlá nae kulomety se vyznamenávaly, nedovolily nepřátelským minometčíkům zaujmout palebné postavení, vichni jsme věděli, e kdyby se jim to podařilo, bylo by s námi zle.

Kdy se z momentu překvapení vzpamatovali, dobrá třetina jich u byla mrtvá, polovina raněná a zbytek nás nemohl ohrozit. Hledali záchranu v zoufalém útěku. Nikdo z nich se nevzdával, ačkoliv jim muselo být jasné, e se útěkem zachránit nemohou, my jsme byli vude a hlavně,odřízli jsme jim cestu zpátky.

Po palebném přepadu vystřelil Valér zelenou světlici, to byl signál k zteči. Za podpory naich kulometů se chlapi řítili dolů

ze svahu jako lavina. Vrhali se na vechno ivé se stralivě znějícím ,Hurá!

A teď, kdy jsem seběhl do údolí, mohl jsem si zblízka prohlédnout dílo zkázy, které jsme za necelou půlhodinu vykonali. Větina německých vojáků zůstala po zteči mrtvá, ale byli mezi nimi i těce ranění. Neměli jsme u ani sílu, ani chu, ani prostředky, abychom jim nějak pomohli. Jeden vojáček, jetě skoro kluk mě prosil, abych ho zabil, abych skončil jeho trápení. Střela mu proletěla břichem a pravděpodobně roztřítila pánev. Mohl jsem ho jen překročit.

Brali jsme mrtvým vojákům to, co jsme potřebovali: zbraně, náboje, granáty, ale i boty, aty, cigarety a konzervy. Bude to znít neuvěřitelně, ale osobních cenností se nikdo ani nedotkl. Valér by to ztrestal kulkou. Na to nás upozornil v rozkazu před začátkem boje. A Valér nikdy nemluvil do větru. To vichni dobře věděli.

Nejsme bandité** vzpomněl jsem si na slova toho malého, ale obdivuhodného energického člověka, který mě, jak se mi zdálo, nesnáel.

Pak se na oblačném nebi objevila červená světlice. Signál k ústupu, pro sběrače raněných to znamenalo, aby se postarali o nae. Neorganizovaně jsme lezli nahoru na pravý svah údolí zpět do borového háje. Velitelé drustev a čet předběně zjiovali ztráty na ivotech a raněné.

V borovém hájku jsme se seřadili do neurčitého tvaru a velitelé čet podávali Valérovi hjáení o počtu mrtvých a raněných. Kdy velitel druhé čety vyslovil jméno Ďuro Longoe jako prvního padlého, nemohl jsem tomu uvěřit. Dotklo se mne to tak, jak se člověka můe dotknout jen smrt dobrého kamaráda.

Kdy sběrači raněných vyhledávali a oetřovali nae chlapce, vydal Valér rozkaz, abychom pět mrtvých partyzýnů snesli do borového lesíka. Tady jsme jim vykopali ukořistěnými polními lopatkami hroby, zabalili je do stanových dílců. Boris přednesl v rutině pohřební řeč a potom jsme je spustili do mělkých hrobů. Nakonec jsme se s nimi rozloučili třemi salvami.

Pak u jsme zamířili zpět do tábora, střídali jsme se v nesení naich tří těce raněných, pro ně jsme narychlo zhotovili nosítka. Jeden z nich cestou zemřel.

Toho dne slunce nesvítilo. Začal poletovat první sníh. Začínala zima roku 1944.

V táboře mě čekalo překvapení. U vchodu do tábu oddílu stál tíhlý plavovlasý mu kolem třicítky a bavil se se starým Miklanem, který se tu bůhví odkud objevil. Nemohl jsem se mýlit. Byl to ten, který mě tenkrát navtívil u Jarotků a představil se mi faleným jménem Viliam Chrenko. Jménem mého bývalého učitele, kterého pravděpodobně zavradila Tisová tajná bezpečnost.

Spatřil mne uprostřed pochodující jednotky. Uhodil Miklana kamarádsky do prsou a na mě familiárně zavolal:

To je on! Můj Joko, a chtěl ke mně přistoupit, kdy vtom Valér vykřikl:

Jetě jsem nedal rozchod!” Onoho cizího člověka to zarazilo. Byl jsem rád, protoe teď pro mne nebylo nic nepříjemnějího a riskantnějího ne jeho přítomnost v táboře. Věděl jsem, e ho sem poslal záhadný kněz, e je to konfident Ústředny státní bezpečnosti, který má za úkol zradit, rozvrátit nai bojovou skupinu, ná oddíl. Věděl jsem i to, e já mu při tom mám pomáhat, protoe ivot mé matky je v jeho rukách. Kdybych ho prozradil, mama zahyne; kdy ho neprozradím, uvrhnu do záhuby oba Miklany, Valéra, Borise, Kořeně a celý ná oddíl. Jak se rozhodnout?

Valér zastavil oddíl a řekl:

y Raněné zaneste na oetřovnu! Vy ostatní se dejte trochu do pořádku. Za půl hodiny je oběd. Doufám, e bude gulá,” pokračoval ironicky. Vyhodnocení ve čtrnáct nula nula tady před tábem. Velitelé čet zesílí hlídky a vylou do okolí pátrače, aby nás frickové nepřekvapili. Doufám, e je to jasné!”

Ozvaly se souhlasné výkřiky. Pak dal Valér rozchod.

Porubský,” zavolal na mne starý Miklan. Přijď na táb, a se svlékne!”

Přikývl jsem a úkosem jsem se podíval na blonďáka. Veel jsem po dřevěných schůdcích do zemljanky, zavěsil samopal na podpěru a svalil se tak jak jsem byl na lůko. Chtěl jsem přemýlet, ale přiel ke mně mladičký partyzán s vysokým čelem a oslovil mě:

Joo, půjč mi tuku.”

Tuku? Kde bych ji asi vzal?” překvapila mě jeho ádost.

Tak promiň, myslel jsem, e . .

Na co potřebuje tuku?**

Zaznamenávám si deník, a skončí válka, napíu z poznámek knihu.

Ty má ale starosti, Ví aspoň, jak se kniha píe?**

Jistě. 

O čem ta tvá kniha bude?**

O nás, o naich bojích … Mohl bys mi pomoct.

Dej pokoj!… Co dělá v civilu?

Učím,** řekl důleitě.

Ty má koly, tak se neboj, tu knihu napíe i sám. Já jsem jen obyčejný čeledín/1

Studoval jsem na učitelském ústavu v Banské Bystrici/’ Jak ses dostal k partyzánům?**

Pomáhal jsem lidem v ilegalitě, hrozilo, e mě zavřou, tak jsem radi utekl do hor. Tak co, pomůe mi?*

Pomůu, slíbil jsem, ale jen proto, abych od něho u měl pokoj. Jmenoval se Leo Gábri.

Vstal jsem a vydal se za Miklanem. Leo Gábri pořád chodil mezi chlapy od jednoho ke druhému a ebral o tuku.

Veel jsem do Valérovy kanceláře. Tam u seděl Miklan, Valér a ten, co si přivlastnil Chrenkovo poctivé jméno. Vichni tři se vesele bavili.

Roztřásla se mi kolena, kdy jsem je viděl takhle druně sedět. Najednou jsem měl pocit, e je to nějaká past na mě, e je to velká hra, v ní v kadém případě prohraju svůj i matčin ivot.

Ne, ne, dodával jsem si odvahy. To je jen z toho, e jsem straně unavený, je toho na mě doopravdy příli. Musím zůstat silný, moc silný. Ty dva znám jako poctivce, kdeto Chrenko je darebák.

Porubský/* oslovil mne Valér a z tváře mu zmizel úsměv. Zavolali jsme tě, abychom ti poloili pár otázek. Po úvodní větě se odmlčel, sepulil rty a za chvíli pokračoval: Jak se jmenuje tady ten člověk, jaké má povolání a co o něm ví? Je to pan učitel Viliam Chrenko, nějaký čas mě učil v měance ..vysypal jsem ze sebe, tak jak jsme byli s plavovlasým domluveni.

Take jsi ho bezpečně poznal?* vmísil se do hovoru starý Miklan.

Bezpečně/*

Jak se choval? Promiň/* obrátil se Valér k falenému Chrenkovi. To jsem se patně vyjádřil… pan učitel nám tu

vykládal, e je rusofil, komunista … dával to nějak najevo?”

,, Jistě.”

Mohl bys to blí vysvětlit?” vybídl mě Miklan. Zelenoedé oči toho lumpa, co na sebe vzal Chrenkovo poctivé jméno, zářily uspokojením, e hraju podle plánu.

Vyprávěl nám něco o Sovětském svaze, o Komsomolu a tak ..

Vidí, vidí,” zdvihl blondýn káravě prst. ,,A ty sis z toho moc nezapamatoval. Jako kdyby člověk hrách na stěnu házel. Říká něco, tak pověz, co…”

To je maturita nebo výslech?” vybuchl jsem pobouřen drzostí plavovlasého.

No nic, chtěli jsme si ověřit totonost pana učitele. Můe jít,” řekl Valér. Kdy jsem byl venku, vydechl jsem. Nebylo to ani tak strané. Jen počkej, vechno jetě neskončilo, naeptával mi vnitřní hlas. Ze tábu jsem el rovnou na oběd. Samozřejmě, e byl gulá.

Potkal jsem Pavla, ten u se vracel od oběda, cestou olizoval líci, strčil ji pak do náprsní kapsy černé koené blůzy.

Chudák Ďuro,” zastavil mě a jeho modré oči byly plny nepředstíraného smutku.

Nejde mi to do hlavy … Jak se to stalo?” zeptal jsem se sklíčeně.

patně se kryl, nevyuíval terénu,” odpověděl Palo.

Kdy si pomyslím, e jsem s ním těsně před bojem mluvil, tak je mi z toho nanic.”

Zvykne si. Ale Ďuro byl chlapík. Po válce mu tam postavíme mohylu … a nejen jemu, i těm ostatním.”

Po tomhle rozhovoru u jsem na oběd neel, vrátil jsem se s Pavlem k zemljance.

V ten den přila k oddílu skupina mladích en, které tu měly mue, bratry nebo otce. Prohýbaly se pod těkými batohy, koíky nebo chlebníky. Přinesly nám jídlo, aty, tabák a zprávy. Dobré i zlé. Příchod en k oddílu byla významná událost. Dnes taky přinesly dorty, dokonce někde ani ta lahvička nechyběla. Přitom riskovaly ivot. Ale dnes nám bylo dobře a s tím si teď náladu nikdo nekazil. Měli jsme radost nejen z návtěvy, ale i z vítězného boje.

Pavel bydlel v zemljance první čety stejně jako já. Jene u to nebyl ten Palo, kterého jsem znal z bečovské fary, teď to byl docela jiný člověk.

Nae vztahy ochladly. Oba jsme se příli změnili. I kdy od té

doby uplynulo sotva pár měsíců, nám oběma to připadalo jako něco vzdáleného, naivního. Tak se stalo, e jsme se vzájemně nevyhledávali, jako kdybychom se před těmi drsnými chlapy za minulost styděli. Odcizili jsme se navzájem. On na tom byl lip, měl tu otce a kromě toho si u dřív stačil vytvořit s mnoha chlapci nové a pevnějí přátelství. Bojový svazek. Já jsem se cítil a příli osamělý, oputěný. Teprve jsem začínal, kdeto on u byl ostřílený mazák. Vdycky, kdy jsem si vzpomněl na tu nebezpečnou hru, k ní mě donutil onen tajemný katolický kněz, udělalo se mi zle. Jetě hůř mi bylo kdy jsem si uvědomil, jak mě Valér nesnáí, jak jsem tu vem lhostejný.

Bude chvíli trvat, ne zapadnu do kolektivu. Určitou náklonnost mi projevuje zrzavý tevo a mladý učitel Gábri, ostatní jsou větinou starí. Tady kousek ode mne spí Gejza Miartu, řeznický tovary, svobodný. Těko říct, kolik je mu let. Tvář má zarostlou od ucha k uchu hustým katanovým plnovousem. Je to silný, vysoký, stokilový chlap. Větinou bývá mlčenlivý a uzavřený, jako by ho celý ivot omrzel. Kdy se ho člověk na něco zeptá, odpoví nevrle, úsečně, krátce. Dalí člen Koreňo-va drustva je dělník na pile, Martin Vlačuha, u mu prý bylo dvaapadesát. Tenhle tuponosý člověk je posměvačný, hateřivý, utěpačný, pravý Miartuův opak. Dělá dojem lehkomyslného povaleče. Zásadně mě oslovuje ,smradě1. Ten, co se jmenuje Jano Krapaň je vyučený vec, ale naposledy pracoval na stavbě Čatloovy generálské vily v Banské Bystrici. Je enatý, jedno dítě. Po večerce, kdy u hoří jen staené petrolejky, líčí neřestně intimnosti pochybných milostných dobrodruství. Tady, mezi těmi chlapy, dostávám tvrdou kolu. Jsou zde ale taky i vyloeně sluní, kteří nezdivočeli ani v krutých ivotních podmínkách. Například takový pan Benedikt. Holohlavý, asi padesátiletý listono, enatý, dvě děti, dcera vdaná, syn po bojích s faisty u Martina nezvěstný. Benedikt je typ jemnocitného člověka, který se zajímá o politiku a vede úvahy o ivotě. Stěuje si na bolesti v kříi. Mezi chlapy, kteří jsou ochotni kadému pomoct, patří i Vít Rusko z Trenčína, enatý, tři děti, asi třicetiletý dělník. Tenhle hubený chlapík střední postavy bojoval u Svatého Kříe, utrpěl tam hladký průstřel předloktí, ale ruku u má v pořádku. Obsluhuje s Pavlem Mastným lehký kulomet.

To je stručný popis několika lidí z naeho jedenáctičlenné-ho drustva. A teď k nám přibyl sebevědomý tíhlý plavovlasý chlap, který se chce jmenovat Viliam Chrenko. Bude tady

působit jako nepřátelský rozvědčík, konfident tajné politické policie slovenského státu, člověk, který úzce spolupracuje s gestapem, nepřítel a velmi nebezpečný zrádce. I kdy se tváří nepodobá potkanovi, budu mu tak říkat. Těko mu najít přiléhavé jméno, Chrenko - to mu nesedí. Učitel Chrenko byl opravdu poctivec. Potkan si některé ohlasy hned získal pomocí alkoholu a cigaret, který s sebou z vypočítavosti přinesl.

Bojím se, e se mne Potkan bude chtít zbavit, navdy mě umlčet. Já u jsem svou roli odehrál, udělal jsem, co ode mne potřeboval. Dosáhl toho, co chtěl. Moná, e mě ted bude chtít zlikvidovat, abych náhodou něco nevyvanil. Nebude chtít riskovat ít pohromadě s chlapíkem, který o něm tolik ví. Jak to udělá? Podřee mne ve spaní? Nebo mě zákeřně zastřelí v boji? To nejspí. V zápalu nějaké přestřelky si toho nikdo ani nevimne. Určitě mě chce zabít. Musím si na něj dávat pozor.

Měl bych ho předejít, tie zlikvidovat, ale nikdo by to nesměl vědět. Protoe kdyby se to doslechl záhadný katolický kněz, tak je po mé matce a sestře Aničce.

Vím, e tenhle plavý Potkan, vycvičený v Berlíně, sleduje kadý můj krok, kadý pohyb, kadé slovo. Neměl bych se tajně s někým poradit, co mám dělat? Ano, ale s kým? Uvěří mi?

Příchod plavovlasého Potkana velice zkomplikoval můj ivot v oddílu Valóra Kaliského.

x

Uplynulo několik dní, několik mizerných dní. Počasí nám nepřálo, poletoval sníh s detěm, venku bylo chladno a sychravo. Bagančata i aty jsme měli v jednom kuse promočené. Větinu času’ jsme sice trávili v zemljankách, ale ani tam nebylo útulno. Vzduch byl vydýchaný, nakyslý, vlhký, nasycený lidským potem a kouřem z maličkých litinových kamínek, v kterých nechtělo hořet. Světla tu bylo taky málo, ve dne jen tolik, kolik se ho prodralo třemi malými okénky a večer ty čtyři petrolejky spí čadily ne svítily.

Zhorovalo se zásobování potravinami. Teplá strava byla u jen jednou týdně. Větí počet muů onemocněl nějakou

střevní chorobou, která se projevovalal častými průjmy. Mnozí měli horečky z nachlazení. Hluboce upadla hygiena. Teplá voda a mýdlo se staly pouhým snem. V druhé četě u měli chlapi svrab a zavivení jsme byli vichni. Bojová morálka, kterou tak vysoce povznesl úspěný boj s faisty v Prietri, začala pomalu upadat. Dva chlapi se ztratili. Veobecně převládal názor, e dezertovali. Bylo třeba něco udělat. Zaměstnat lidi. Přesněji zaměstnat vechny lidi, protoe v poslední době se oddíl zaměřil na několik meních diverzních akcí, které byly záleitostí tří, čtyř partyzánů a ostatní nečinně čekali. Jednou jsme přepadli německé nákladní auto s potravinami, jindy rozebrali elezniční tra a pak vyhodili do vzduchu nějaký malý muniční sklad. To bylo vechno; kromě hlídek na Pusté skále jsme nevyvíjeli ádnou bojovou činnost.

táb měl snahu zorganizovat ná čas, pořádal vojenské teoretické kolení. Upřímně řečeno, chlapy to moc neuspokojovalo. Vědělo se, e táb připravuje nějakou velkou a přísně tajnou akci, ale kadý z nás nadával na zdlouhavou přípravu, ale nejen na ni. Začalo se remcat proti vemu, jako vdycky, kdy se nic neděje. Nadával i plavovlasý Potkan (nebo jestli chcete Viliam Chrenko, ale já bych toho pinavce nechtěl nazývat jménem poctivého člověka). Jednou, kdy jsem s Pavlem přihlíel, jak Martin Vlačuha, Gejza Miertu a Anton Moravec hrají mariá, při kterém se oklivě hádali, poklepal mi kdosi zezadu na rameno. Byl to on, Potkan.

,,Joo, pojcf ven!”

Řekl jsem si, e za ním půjdu, ale na ádné odlehlé místo, kdy by mě mohl tie sprovodit ze světa, mě nedostane. Vyli jsme po schůdcích ze zemljanky. Stromy a tráva byly pokryty tenkou vrstvou tajícího sněhu. Potkan mířil k latrínám.

,,Co je?” zarazil jsem ho otázkou.

Zastavil se a cynicky se uklíbl.

,.Zjistí mi, co mají ti tři za lubem, co chystají,” řekl,kdyse porozhlédl po okolí, jestli nás náhodou někdo neslyí. Nikde nebylo ani iváčka.

Myslíte, co chystají Miklan, Valér a Boris?”

Přesně. A zjistí mi to do tří dnů, důvěřují ti přece.”

A jak bych to měl zjistit, to mi řekněte?” couvl jsem.

Přes Pavla… Ten bude určitě něco vědět a kdyby ne, vytáhne to z fotra. Jasný?”

Jasný mi to je, ale e se mi to podaří, to nezaručuju … Zkusit to můu.”

,,To není vechno. Zítra v noci spolu jdeme na hlídku.

Vím. Bylo to v denním rozkaze.”

Potřebuju si někam odskočit. Zůstane na hlídce sám. Já se za tři čtyři hodiny vrátím. Kdybys mě chtěl shodit, nezapomeň, e kadý podraz vůči mně se trestá smrtí. Postřílejí celou vai rodinu. Jestli vechno dobře dopadne, bude mít zásluhu a to ti otevře nové monosti. Chop se příleitosti.”

Z latríny vyel chlap, s bolestivým výrazem si drel kalhoty. Zamířil k nám, ale nedoel, najednou se otočil a poklusem se vrátil na latrínu.

Nevíte náhodou! Co je s matkou?”

Pustili ji, tak jak ti slíbili. éf je s tebou spokojen, matka prý dostává podporu od státu. Nai umí ocenit dobré sluby.”

Na latrínu el i Valér. Kdy nás spatřil, zeptal se.

U to chytlo i vás?”

Natěstí ne,” řekl Potkan.

Ve tváři se mu objevil spokojený výraz.

Tak vechno jasný?” Potkan provázel pohledem Valéra k latríně.

Hlavněje matka se sestrou jsou v pořádku.”

Vrátili jsme se do páchnoucí zemljanky. Před očima jsem měl obraz desetileté sestry.

vindluje!” zařval Gejza Miartu na Martina Vlačuhu a drel ho svou medvědí tlapou pod krkem. Mezi nimi stál těký stůl, který si chlapi sami vyrobili.

To mi bude muset dokázat, tady přede vema! Nauč se hrát!” a strhl Gejzovy ruce z klopy kabátu.

Viděl jsem to! vindluje!”

Vypadni, ty …”

Přestaňte!” osopil se na ně velitel drustva četař Kořeň, bývalý přísluník povstalecké armády, nebo vám ty karty zarazím!”

Ví, co nám můe?” pustil se do něj Martin.

Do hádky se rozezněla chromatická harmonika. Jeden z českých chlapců spustil polku ,koda lásky*. Jiskra dobré nálady přeskočila nejdřív na ty kolem, potom se přidávali i ostatní. Písnička nám vrátila dobrou náladu. Karbaníci usedli ke stolu a pustili se znovu do hry, jako kdyby se nic nestalo.

Podíval jsem se na Pavlovo lůko, bylo prázdné. V poslední době se často zdroval u otce. Starý Miklan, Valér a Boris byli společně ubytovaní v jedné z místností srubu, teď se k nim přimíchal i Palo. Jejich světnička byla čistá, vdycky vytopená

a proto útulná. Měli tu elezné postele s matracemi, poltáře a na okně polní bateriové rádio.

Potkan správně předpokládal, e toho Palo musí dost vědět o chystaném útoku na některou z početných německých jednotek v okolí. Bylo vyloučeno, aby se o dlouho připravovaném taktickém plánu nehovořilo i za Pavlovy přítomnosti. Potkan byl chytřejí ne jsem si myslel. Dobře to vyčmuchal.

Partyzáni zpívali a já jsem uvaoval. Na jedné straně mě potěila Potkanova zpráva, e matka je zachráněna, e dokonce dostává podporu. Na druhou stranu mi zas bylo na zvracení z role, kterou jsem na sebe vzal. Jak z té nepříjemné situace vybřednout? To byla otázka, která mi u nejednu noc nedala spát. Vdy mě napadalo jen jedno řeení: zabít Potkana. Ale zabít ho tak, abych nebyl v podezření.

Jene úkladně zabít člověka mimo boj není lehké, i kdy je to nepřítel, zrádce. Takový člověk patří soudu a je těké odhodlat se k vradě, je těké vyřknout nad ním sám ortel a pak ho taky vykonat.

Mám se se vím svěřit Pavlovi? To značné zkomplikuje mou situaci v oddílu. Palo to řekne otci, otec Valérovi, Valér Borisovi, svolají poradu, co s mým udáním udělat. Samozřejmě, e si to prověří. V nejlepím případě Potkana zajistí, ale to u se mé udání roznese mezi ostatní. Bude se o tom hovořit, dumat, filozofovat, pekulovat. Bezpochyby se to ohlásí na táb brigády, odtamtud do jiných skupin. A to u bude víc ne pravděpodobné, e se o tom doví Ústředna státní bezpečnosti, která činnost Potkana mezi partyzány řídí a jistě i sleduje. To znamená zabít matku a sestru.

Jetě horí by bylo, kdybych Potkanovi nedokázal jeho zrádcovskou činnost. Ne, musím Potkana zabít. Ale zabít znamená čekat na příhodnou chvíli a to můe být osudné pro celý oddíl.

Podíval jsem se na něj, vidím ho z profilu. Drí dva chlapce okolo krku a zpívá, zpívá pěkně, má kultivovaný hlas. Počkej, Potkane, vak ty dozpívá! myslím si. Vyel jsem ze zemljanky v přesvědčení, e ho zabiju, jen co budu mít příleitost. Zatím nesmím vzbudit Potkanovo podezření, musím se tvářit, e udělám to, co ode mne chce.

Před zemljankou jsem potkal starého Miklana a ten mi řekl:

,,Joo, jdu za tebou, pojď ke mně, popovídáme si.

Následoval jsem ho do srubu. Veli jsme do Valérovy kanceláře, jestli tak lze nazvat malou místnost s jedním

rozviklaným stolem, skříní a esti idlemi, které tu nechali pravděpodobně bývalí majitelé. Nevelké okno s rozbitým sklem hledělo do stále zeleného borového lesa.

,,Sedni si,” nabídl mi Miklan idli. Zavolal jsem tě, abych s tebou něco prodebatoval. Mluvil jsem o tom i se synem… Chtěl bych, abyste spolu li k mému dobrému kamarádovi do Bystrice. Sám vidí, e to tu den ze dnezačíná být horí. Udret pohromadě tak velkou jednotku se nám asi nepodaří. Zhoruje se zásobování potravinami, léky, atstvem, municí, vím. Mení jednotky se o sebe dokáou lip postarat… Ale jetě ne se rozejdeme, dáme o sobě Němcům vědět. Naplánovali jsme přepad německého vlaku … ale o tom se jetě nikomu nezmiňuj, ber to jako tajemství. Ale vrame se k té Bystrici. Tam byste mohli s Palkem přečkat do konce války, na jaře u určitě skončí. Kdybys chtěl, mohl bys jít i domů. Rozhodni se. Tak co ty na to?”

Zkoumavě jsem hleděl do jeho hranaté tváře a snail jsem se z ní vyčíst to, co neřekl, co ho přivedlo natenhle nápad. Ale on se na mne nepodíval, pohrával si na stole se svou vojenskou lodičkou, na ní měl měděný odznak s československým lvíčkem.

Co tomu říká Palo?” zeptal jsem se.

Váhá, nechce ode mě,” stále si pohrával s čapkou a já jsem měl dojem, e si mne zavolal proto, abych mu pomohl synáčka přesvědčit o správnosti otcovského návrhu.

Ale já domů nemůu …”

Proč?” stále se mi nedíval do očí.

Proč? To je sloité,” začal jsem poklepávat prsty po stole. Teď na mne Miklan pohlédl. Jeho tvář prozrazovala starost a únavu. Najednou jsem k tomu člověku pocítil sympatie a důvěru a proti svému původnímu rozhodnutí jsem zatouil svěřit se mu se svým straným tajemstvím.

, .Sloité?’  zeptal se mne smutně, jako by ani nemyslel nato, co jsem mu řekl.

Poslyte, důvěřuju vám. Musím vám něco svěřit, nebo se zblázním… V oddíle máme zrádce …“vyletělo ze mne téměř i proti mé vůli. Miklan oil. Z tváře mu spadla únava.

Co to sem zas plete?”

V táboře je zrádce.” Zopakoval jsem tu větu, protoe se mi zdálo, e nic nechápe.

To jsem si zas nadrobil, pomyslel jsem si s lítostí. Jsem pitomec. Měl jsem přece jen Potkana nenápadně sprovodit ze

světa. U se stalo, u jsem to řekl. Vzít to zpátky nemůu. Stane se, co se má stát.

Jakého zrádce?

Ten nový… Viliam Chrenko… ve skutečnosti není učitel Chrenko, uívá jen jeho jméno. Opravdový Viliam Chrenko, učitel, je mrtvý.”

Co to plácá? Ztratil jsi rozum?” opřel se o opěradlo a u i on klepal prsty po stole.

Chlap, který sem nedávno přiel, je nastrčený Ústřednou státní bezpečnosti. . Miklan mě nenechal dokončit větu.

Ale vdy ty sám jsi říkal, e je to učitel Chrenko, na to jméno má i průkaz totonosti a legitimaci člena strany, podoba je věrná, razítka jsou pravá. To jsem si ověřil… Jak dokáe své tvrzení?”

Těko můu něco dokazovat, ale budu vám vyprávět svůj příběh, z toho se vechno dozvíte.”

Ví co, tady má papír a tuku, napi mi to a podepi to. Sedni si a začni, hezky podrobně.” Vstal, z hromádky na stole mi podal papír, z náprsní kapsy vytáhl tuku a strčil mi ji pod nos.

Do toho přiel Valér. Svlékl si koák a začal ourat v kamínkách.

Tady mám takovou věc,” začal Miklan a obrátil se na Valéra. Joo tvrdí, e toho nového, Chrenka, sem nastrčila Ústředna státní bezpečnosti,” odmlčel se a čekal, co na to Valér.

Já osobně tomu nevěřím, ale kdy to tvrdí, a nám to dokáe,” řekl stroze velitel.

Taky jsem mu to řekl. Dal jsem mu tuku a papír, a napíe vechno, co ví a my to posoudíme. Co říká?”

To bude nejlepí,” Valér přiloil do kamen několik mokrých polen, která víc syčela ne hořela. Vycítil jsem, e mým slovům nepřikládá nijak zvlátní význam. Kdy byl hotov s kamny, přiel ke stolu a podíval se mi tvrdě do očí. Proč si vymýlí?”

Já si nic nevymýlím, bohuel, a taky nemůu nic dokázat. Snad jen to, e zítra spolu jdeme na hlídku a on řekl, e si někam na třičtyři hodiny odskočí. A taky chtěl, abych se něco..Chtěl jsem říct - dozvěděl o připravovaném útoku, ale rozmyslel jsem si to. Nebudu do toho jetě zaplétat Pavla. Cítím, e mi nevěří, ale e chtějí věřit. A nebudou-li mi chtít uvěřit, tak je stejně nepřesvědčím. Nemám proti Potkanovi

ádné důkazy. A bez důkazů se tu zřejmě nedá nic dělat. Sebral jsem se zklamaně a chtěl jsem odejít.

Tak cof nic nenapíe?11 krabal se na prsou pod trenčko-tem Miklan.

Valér odpověděl za mne. A toho zatím nechá, my se na Chrenka podíváme/4

Byl bych rád, kdyby to zůstalo mezi námi, poádal jsem.

Jistě, řekl Miklan.

S tím jsem odeel, ale nevěděl jsem, na čem vlastně jsem. Valér a Miklan neprojevili o tak vánou věc nijak zvýený zájem. Ale mohli to taky předstírat. Mohli se jen přetvařovat, e je to nezajímá. Bůhví, co si o mém udání doopravdy mysleli. Fakt je, e jsem moc nepořídil. Aspoň ne tak, jak jsem předpokládal.

Od té chvíle jsem se necítil bezpečně. Pronásledovala mě představa: co kdy se Potkan o vem dozví? Pak je se mnou ámen.

Z Valérovy kanceláře jsem el za zrzavým tevem a vyfasoval jsem útočný nů. Rozhodl jsem se, e ho pro jistotu budu mít pořád po ruce.

Přítí den jsme s Potkanem po setmění nastoupili do stráe. Okolo desáté večer podle domluvy odeel. Ve dvě ráno nás měli vystřídat. Potkan měl čtyři hodiny nato, aby si zařídil, co potřeboval. Uvaoval jsem: do nejblií vesnice to je patnáct kilometrů tam, patnáct zpátky, to je čtyři hodiny velmi rychlé chůze v těkém horském terénu. Na to je třeba mít pořádný trénink a být v dobré kondici. Potkan má jedno i druhé.

Do stráe tábora nastupovaly kadých osm hodin tři dvojice hlídek. Kadá měla svůj rajón. Nám s Potkanem určili hlídat severní stranu. Obchůzku jsme začali v pásu smrkového lesa pod táborem, který rozděloval travnatou stráň na dvě poloviny. ňíkali jsme mu prostě Horička. Valér při poučování stráných vdycky zdůrazňoval, e severní směr je nejnebezpečnějí, je to prý směr předpokládaného útoku.

Potkan odeel a já jsem v Horičce zůstal sám. Zafoukal vítr a les zauměl, velké stromy se ohýbaly pod jeho náporem a sténaly. Vpravo něco zaustilo. Posvítil jsem tam baterkou, ale nic jsem neviděl. Uklidnil jsem se, asi jeek. Opatrně jsem kráčel cestičkou, kterou vylapaly předelé hlídky. Vzpomněl jsem si, co jednou vyprávěli chlapi. Těsně před mým příchodem do oddílu přepadl v těchto místech speciálně vycvičený průzkum pro boj s partyzány naeho stráného a podřezal mu

krk. Tmavá noc podnítila mou představivost. Viděl jsem ho leet v krvi. Vtom se v lese ozval praskot, blíil se ke mně. Odjistil jsem samopal a s prstem na spouti jsem čekal, co se stane. Kolem se mihla srnka. Moc nechybělo a byl bych na ni vystřelil. To by znamenalo poplach… U se to jednou taky stalo. Jednoho chlapa polekal zajíc tak, e po něm začal pálit. Dozorčí oddílu, který zaslechl ze stanovitě Horička palbu, zvedl celý oddíl. Řekl chlapům, e Němci přepadli Horičku, partyzáni před ní zaujali palebné postavení a celou půlhodinu pálili do lesa. Zbytečně. Tehdy Valér nařídil, aby místo jednoho stráného stavěli dvojici.

Hodiny se vlekly neobyčejně pomalu. Vyel jsem z Horičky a sedl jsem si na kmen. Nebe bylo temné, zahalené pinavým roztrhaným závojem. Dole el člověk, spěchal. Byl to Potkan.

Přítí den pro mne byl významný tím, e k oddílu přiel Jirka ebesta, voják parabrigády, o něho se po zranění starala nae dobrá babka Jarotková.

Co dělá stařenka?

To je moc hodná enská. Jenom jí můu děkovat, e zas chodím.

Take noha u je zahojena?”

Jo, ale jetě trochu zlobí. A co ty?”

Někdy jsem straně unavený a vůbec, divím se, e jsem jetě neonemocněl. Je to tady tvrdí ne jsem si myslel. Ví, já jsem si vůbec neuměl představit, co to je být na podzim v horách. Ale teď jsem rád, e jsi tady…”

Jeho tmavěhnědé oči se na mě usmály.

XI

Na Pusté skále jsme se cítili jistě a bezpečně. Nikdo nepředpokládal, e by se sem Němci někdy odváili. Ná průzkum pracoval spolehlivě a tak jsme se o pohybu faistických jednotek, vyslaných na pročesávání hor, dozvěděli vdycky včas. Do bojů s faisty jsme se poutěli jen tehdy, kdy jsme měli naději na úspěch, kdy jsme byli v převaze. Boje, které jsme vedli, zdaleka nebyly u tak významné, jako v Prietri. Prietr vnás ila u jen jako bohatýrská vzpomínka. Vichni jsme touebně očekávali utajovaný plán velké akce.

V listopadu vak Němci útok na hory zesílili. Tlačili se čím dál tím vý. Zásobování z podhorských vesnic se zhorilo, stále chyběly léky a teplý oděv. Na noc jsme chodili do podhorských osad, přes den je zase obsazovali Němci. V poslední době nás navíc znepokojoval průzkumný letoun fokewulf. Věděli jsme, e nás fotografuje. Pokadé, kdy hláska vyhlásila poplach, museli jsme zahladit vechny stopy, uhasit ohně a maskovat se. Dny ubíhaly, padaly do nenávratna jako suché jehličí,podobné a zdánlivě se ničím neliící.

A přece si vzpomínám na jeden den, u od rána jiný ne ty před ním. Kdy jsem se probudil, vechna tři okénka zemljanky zářila jako křiálové lustry a zalila ná studený příbytek měkkým rozptýleným světlem z čerstvě napadnutého sněhu. Zemljanka hned vypadala útulnějí, milejí. Nadzdvihl jsem se na lůku a podíval se po chlapcích. Vichni spali jak zakletí bohatýři z pohádky. Zvlátní, pomyslel jsem si. Kdy jsem vstal, zatouil jsem jako dítě po radosti z prvního opravdového sněhu, vyvolávajícího ve mně jako posel vánoc nejen nové pocity, ale i nové naděje.

Vyskočil jsem z lůka, vystlaného voňavým chvojím, naházel na sebe aty a plný nepokojné radosti vyběhl ven na bílou přikrývku, zahalující vechno, kam jen lidské oko dohlédlo. A nad tím se vznáelo důstojné a tajemné ticho zimní krajiny. Miluji takové ticho, zdánlivý a nekonečný klid přírody, jsem zvyklý vychutnávat jej na procházkách. I dnes mě cosi ene ven, toulat se po bílých cestičkách.

Se samopalem na zádech jdu k Horičce a těím se pohádkovou krásou. Chce se mi běet, válet se ve sněhu jako malé dítě, u se i rozběhnu - a vtom jsem zakopl o kořen ukrytý pod sněhem. Zlomené, vyčnívající dřevo mi roztrhlo pravé baganče, div mi neporanilo prsty. Sakra, a je po legraci!

Dívám se, zda se to dá opravit. Podráka je oddělena od svrku. To by mohl spravit jedině vec Jano Krapeň, ale ten je nyní ve strái s Martinem Vlačuhem. Myslím, e by právě teď měli být v Horičce. Co by se stalo, kdybych se za nimi mrknul? Nemá se to sice, ale kdo na to přijde? Jdu k Horičce. Do rozervané boty nabírám heboučký sníh, který nepříjemně studí holé prsty. Podráka se mi ohýbá pod podpatek. V kapse mám kousek provazu, zatím si podeev aspoň přiváu. Tady za mladou jedlí je poloshnilý kmen, pokládám na něj nohu a větvičkou si z otevřené boty vykrabávám sníh. Přitom se náhodou podívám na přední okraj lesa. Dva ozbrojení mui

B9MMS

v bílých maskovacích oděvech a pa lyích! To mohou být jedině Němci, napadlo mě a v té chvíli leím za kmenem a sahám po samopalu. Z větví jedličky dostávám pořádnou dávku sněhu. Vystrkuji hlavu z úkrytu, Němci zůstali stát. Museli spatřit můj pohyb. Lyařské hole zapichují do sněhu, rovně strhávají samopaly a zaléhají.

Jsou-li to průzkumnici, neměli by vyhledávat boj, pokud se mu mohou vyhnout. Průzkumná hlídka se musí vrátit a podat hláení o tom, co zjistila, případně zajmout nějakého partyzána, od něho se potom třeba i mučením snaí získat potřebné údaje o rozmístění a síle jeho skupiny. To vím od Kořeně. Moná i tihle potřebují Jazyka*. V ádném případě bych to nechtěl být zrovna já. Hergot, kde jsou Jano s Martinem? Ti tu přece měli hlídkovat. Jak to, e jim Němci proli? Zbytečné otázky… Znovu opatrně zdvíhám hlavu. Lyaři se plíí vpřed, trochu vlevo ode mne. Viděli mě, nebo ne? Za nimi by měli postupovat dalí. Aspoň drustvo. Dva osamělí vojáci přece na průzkum nechodí. Ale nikoho dalího nevidím. A tak musím převzít povinnost stráných, kteří se zřejmě bůhvíkde zaili.

,,Hánde hoch! zakřičím a překvapí mě jistota vlastního hlasu. Ticho. A potom se ozvaly dva samopaly najednou.

Tatatatatata.

Z jedličky jedna střela odlomila vrek, ale ten nespadl, zůstal viset na tenkém pruhu kůry. To znamená, e o mně vědí. Pomalu a velice opatrně jsem vyhlédl za kmenem. Němci se plazili ke mně. Připnuté lye jim ztěovaly plíení, oba za sebou vyorávali irokou brázdu. Nyní se pravému zachytila lye do nějakého rotí. Trhá nohou a snaí se ji uvolnit. Zamířím.

Tatata, ozval se pro změnu můj samopal, ale hned poté zase samopal toho druhého. Tisknu tvář do sněhu. A znovu musím vykouknout. Uviděl mě. Ze zetlelého kmene odlétlo pár třísek. Vyhlíím z druhé strany. Ten vpravo, se zachycenou lyí, to musel dostat, nehýbe se a ruce má nepřirozeně roztaené před sebou.

Dalí protivníkova dobře mířená dávka mě přinutila znovu vtisknout se do sněhu. Slyím, jak se levý přibliuje. Co kdybych změnil postavení? Za mnou je výmol, vklouznu tam a proplazím se do mlází nalevo. Moná ho překvapím. Nepřítele je vdycky dobré překvapit. Plazím se jako rak, dozadu. Vklouznu do prohlubně a po jejím dnu se plíím ke skupině mladých jedliček. Vypadá to, jako bych ustupoval. Ale

máto háček. Můj protivník nesmí nic zpozorovat. Podařilo se. Tak a u jsem tu. Vidím hó mezi větvemi obsypanými sněhem. Chvatně se plíí k místu, kde jsem jetě před minutou leel. Moná si myslí, e jsem mrtvý. Teď se převrátil na bok a odjiuje granát. Zdvíhá se a háe. Má to promylené… A tehdy střílím já. Granát vybuchuje blízko kmene, ale ten, kdo jej hodil se po mé dávce zkroutil do klubíčka. Vidím, jak s ním kube smrt. Několik trhavých pohybů a potom se tělo uvolní, zůstává leet na boku. Probírám se k němu mlázím. Hlava leí na sněhu, z nosu a úst stékají praménky krve, otevřené oči jsou vodově modré. Pohled vyrovnaný, klidný, přijal svou smrt odevzdaně.

,,Co se děje? volají na mně, ,,kdo to střílel?4*

,,Němci jdou… U jsou pod Horičkou, nejmíň dvě roty, kde je velitel?” Běím ke tábu a zmatečně vykřikuji.

,,Tady jsem,” ozval se Valér a vytahuje z pouzdra parabelu.

Letím k němu. Ale podlamují se mi nohy. Chci podat hláení, řeknu vak pouze:

,,Rychle! Vypadá to na dvě roty. Jsou tady, ani ne půl kilometru.”

Valér přikazuje: Organizovat oddíl!” a oddíl u nastupuje po četách. Čety se řadí po drustvech v zástupu. Jetě jsme ani nestačili nastoupit a Valér u velí: Oddíl k boji!”, potom dodává: Koreňovi mui napadnou pravý bok nepřítele, Kunierovi levý!” Není čas vysvětlovat víc. Čety se formují do rojnice. Začala palba.

Zdá se mi, e to je dokonalý zmatek. Běím na pravý bok. Tam, kde jsme jetě před dvěma minutami stáli, dopadají první miny, provázené charakteristickým zvukem. Otočím se a vidím záblesky a vystřikující gejzíry země a sněhu. Chvála bohu, u jsme pryč. Vběhli jsme do lesa a skryti utíkáme po okraji obrovského přírodního kuelu. Po pravé straně máme strmý zalesněný svah. Pochopil jsem, proč se nae drustvo musí dostat k Němcům z boku. Jestlie se to nám a Kunierovům podaří a ostatní se k nim dostanou zpředu, způsobíme jim nejen značné ztráty, ale vyvoláme v jejich řadách dokonalý zmatek. Střelba z boku vdycky vyvolá zmatek. A o to jde.

Ale ta bota! To se mi muselo stát právě teď. Neustále o něco zachytávám utrenou podrákou, klopýtám, dvakrát jsem i upadl. Proto běím jako poslední. Vlastně nejsem úplně poslední, jetě dobíhá Palo.

Co je s tebou?” volá na mne.

No co, podeev na bagančatech,” ukazuju. Stoupni mi na ni, a ji utrhnu. Pavel dělá, oč ho prosím, ale podráka od poloviny drí jako přibitá.

Sedni si, uka, říká Pavel. Nai u střílejí.” Padám do sněhu a on mi konečně utrhne podráku. Vstávám a běím s ním. Mám sice vrek boty, ale jsem bosý, i kdy si to moc neuvědomuji.

Za neustále sílící palby jsme Němce obeli obloukem na okraji lesa. eneme se tam, odkud slyíme stále silnějí střelbu.

Kořeň nás zastavil. Teď půjdeme opatrně, abychom je překvapili.”

Tohle je nae pravá chvíle,” říká mi polohlasem Palo. Jde vedle mne.

Mě tohle nikdy nelákalo… A vůbec, řekni, proč se mi vyhýbá? Kdysi jsme přece byli dobří kamarádi, ne?”

Nevyhýbám se ti. Prostě jsem častěji s otcem. Ví, zase chce, abychom opustili tábor, oba by nás rád poslal do Bystrice k nějakému známému. Dost mi trvalo, ne jsem otce nael..

Vím o tom…”

Vzpomíná ná doby na faře?”

Někdy.”

Ticho tam vy dva,” okřikl nás kdosi.

Stát,” potichu přikázal četař Kořeň.

Zastavili jsme se na okraji lesa. Před námi se otevřela iroká a vpravo se svaující paseka. Na ní se polními lopatkami zakopávali Němci, jejich bílé maskáče splývaly se sněhem.

Po levé straně leela Horička, oddělovala nae chlapce od Němců. Viml jsem si, e zatím co se část Němců zakopávala, druhá odráela palbu naich.

Kadý si najděte výhodné místo… a kryjte se!” velel Kořeň. Kulomet zaujal palebné postavení jako první na malé vyvýenině. Já si nael místo pod mohutnou jedlí, za oblouko-vitě vystupujícím kořenem. Pavel byl vedle mně.

Nesmíme Němcům dovolit, aby se zakopali,” řekl Kořeň. Musíme zaútočit. Jakmile nai na čelní straně zjistí, e jsme na svém místě, ozvou se.”

To se také stalo. Na Koreňův povel začalo drustvo palbu. A jako na znamení nai přískoky vyrazili z levé strany od Horičky. Věděli, e jejich postup budeme zabezpečovat. To se u ozvali i Kunierovi lidé z protějí strany.

Naim dvěma četám se podařilo uchytit se v Horičce. Silné kmeny stromů je chránily.

Při výměně zásobníku jsem si mimoděk vzpomněl na Potkana.

Kde je Chrenko?” zeptal jsem se Pavla.

Co já vím. .

Ten chlap zdrhl v pravý čas, řekl jsem, ale nikdo mě neposlouchal.

U v první chvíli jsem pozoroval, e pod naimi kulomety dost prořídly řady Němců, snaících se udret na čáře obrany, je vedla dost výhodným terénem. Mýtina posetá keři a balvany jim poskytovalá nejen ochranu, ale i maskování.

Jejich zbraně na nás soustředily palbu. Střely vyhazovaly mokrou zemi i sníh nebo tupě naráely do kmenů jedlí a ulamovaly větve, z nich se potom snáelo sněhové chmýří. Jiné zas bručely nad naimi hlavami jako jedovatý hmyz. Vybuchlo několik min, vechny vlevo od nás, detonace otřásly zemí a rvaly do uních bubínků, svitivé střepiny poranily u několik partyzánů na levém křídle. Ozývaly se výkřiky a sténání. Zachvátil mě strach. Křeče mi stáhly aludek…

Němci dostali nečekaně povel k ústupu a zanechávali za sebou raněné i mrtvé. Nezbývalo nám nic jiného, ne je pronásledovat, nedopřát jim oddechu, dorazit je, úplně je bít. Na Valérův povel oddíl vstal a přehnal se lesem za neustávajícího rachotu zbraní. Nae čtyři kulomety neustále potěkávaly a zabezpečovaly postup oddílu. Kdy byli chlapci, útočící čelně, u na úrovni naeho drustva, Kořeň zavelel: Drustvo, za mnou, vpřed! Tím jsme se přidali k nim. Letěli jsme po svahu dolů. Přitom si ale nikdo z nás neviml, e Němci ustupují jen středem. Jejich křídla zůstávala na místě a zakopávala se. Byli jsme oslepeni úspěchem… Početná německá jednotka nás vtáhla mezi křídla jako do pasti a kdy jsme to pochopili, bylo u zle. Velmi zle. Past se začala zatahovat a my v ní zůstali obklíčeni.

Ve spěchu jsme zaujali kruhovou obranu. Bylo mi jasné, e je to ná poslední boj, poslední minuty ivota. Kam dřív mířit, kam dřív střílet? Vdy jsou vude. Náhle se ozvalo děsivé kvílení minometů a vzápětí v naich řadách začaly ohluivě vybuchovat miny. Ranění sténali bolestí.

Musíme se pokusit probít z obklíčení. Aspoň někteří z nás to přeijí. Zůstaneme-li tu, zkapeme, jako mouchy, slyel jsem Valéra. Jeho hlas se ozýval nedaleko. Do Horičky!

Jediným těstím bylo asi to, e nae kulomety stále střílely z předem dobře vybudovaných postavení. Take jsme se probíjeli zpět do Horičky, ale i tady byl odpor Němců straně houevnatý. Pálili do nás bez milosti. Vyráíme za ostatními. Palo je stále vedle mne. Dvě stě metrovou vzdálenost překonáváme krátkými přískoky a eneme se rovnou před hlavně německých zbraní, chrlících záblesky a skučící olovo, ale nic jiného nám nezbývá. Palo utíká vedle mne, najednou vykřikl. Ohlédl jsem se po něm. Nepřirozeně se zaklání a prohnutý jako luk padá do sněhu. Bezvládně zůstává leet. Připlazím se k němu.

,,Co je, Palo? zachraptím do bojového hluku kolem.

,,Dostali… mě… ty faistické… svi… sténá můj druh do sněhu a pokouí se vzepřít na rukou, ale nedaří se mu to.

,,Kam… kam… jsi to dostal?”

,,Bě do… zachraň se… do zad… to je konec… zemřu, řekni otci..

v

,,Co mu mám říct?

e jsem se vůbec netrápil… nic… nic mě nebolí… nikdy jsem si to… neuměl… představit…

Počkej, pomůu ti.

Obrátil jsem ho na záda. Zasténal bolestí. Vzal jsem jej v podpaí a polosedě, pololee, odráeje se levou nohou ve sněhu, vlekl jsem ho do Horičky. Sil mi ale rychle ubývalo. Po nějakých sto metrech jsem byl u úplně propocený a vyčerpaný. Zbývá mi jetě dobrých sedmdesát metrů. Zatím se ji několik naich uchytilo v Horičce. Kolem nás svití střely. Vysílený jsem se svalil vedle svého druha.

Kluci, co je s vámi? křičí Jirka, který se sem právě doplazil. Rachot zbraní neustává.

Pomoz mi!

Jirka mu obrací hlavu. Vdy je mrtvěj, nevidí?11

Je jen raněný,” zuřím. Pavle, Palo, řekni mu, e jsi jen raněný… raněný… Proč mlčí?” Můj křik se změnil v usedavý pláč, zoufalství… Pavel je mrtvý! Nepříčetně kopu kolem sebe, rukama mlátím do sněhu, rvu suchá stébla trávy trčící ze sněhové přikrývky.

Jirka mi strhne čepici z hlavy, chytí mě za ktici a utědří mi pár facek, po nich mi hoří tváře, ale cítím se trochu klidnějí.

Odplazili jsme se do Horičky, mrtvý kamarád zůstal na místě. Neastný a zatrpklý pálím na nepřítele, který se neustále přibliuje. Vchni víme, e z Horičky u nemáme kam

ustoupit. Za námi je tábor a potom u jen strmá stěna Pusté skály. Buď vydríme, nebo zahyneme. A kdy u je nám souzeno zemřít v tomhle boji, a aspoň zemřeme statečně a důstojně. A je to chlapské. Jen kdyby byly jetě náboje!

Uplynulo mnoho hodin, aspoň se mi to zdálo, mrtvých na obou stranách přibývalo, ozýval se nářek a sténání raněných. Padl i ná velitel. Nakonec jsme se v Horičce udreli. Udreli -ale za jakou cenu! To jsme uviděli a před setměním, kdy se Němci začali stahovat do údolí. Tmavých nocí v horách se bojí, to je pro nás výhoda. Pro nás, kteří jsmepřeili, toznamenáít jetě aspoň dvanáct hodin, ít jetě jednu zimní noc. Noc, po které s novou silou zaútočí a my se u neubráníme. Těch pár na smrt unavených chlapů se u přece nemůe ubránit. Za ádnou cenu.

Teď nastala pravá chvíle na pronásledování, kdy víme, e se bojí nočního lesa, ale my u na to nemáme chu, sílu, ani střelivo.

Kdy jsme se přesvědčili, e Němci opravdu ustoupili, dostatečně daleko, začali jsme počítat nae ztráty. Bylo to alostné počítání.

XII

A. . *

Partyzáni se shromádili okolo Borise a začali se radit, co je třeba dělat dál. Porada byla velmi vzruená a nervózní.

Jak u to bývá, kadý, kdo přeil, se dělal chytrým. Nakonec se shodli aspoň v tom, e novým velitelem by měl být Boris a politickým zástupcem Miklan. Jene Miklana v té chvíli nebylo, i kdy jsme věděli, e zůstal mezi ivými. Začali jsme ho volat, potom hledat, nakonec jsme na něho narazili na bojiti. Klečel nad svým mrtvým synem a tie plakal. Chvíli jsme se na něho mlčky dívali, ale nikdo neřekl slovo útěchy. Vyznělo by to faleně. Noc roztáhla svůj černý plá nad krajinou a nám začalo být zima.

Nacpali jsme se konzervami a zmrzlým chlebem, trochu to zalili teplou vodou, které někdo dokonce říkal čaj. Potom Boris nechal nastoupit oddíl. Kadý kdo tu stál, měl ve tváři vepsanou zuřivou nenávist k faismu. Ale současně upřímný al a smutek nad ztrátou kamarádů.

Boris začal:

Soudruzi, postarali jsme se o raněné, teď je musíme odsunout do některých horských osad v okolí a nechat je tam v opatrování dobrých lidí. Kdo nejlíp zná tenhle kraj, případně zdejí lidi?

Přihlásili se dva. Dalí dva určil.

,,Vy čtyři se postaráte o raněné,” pokračoval. Povolují vám přednostně odebrat ze skladu obvazy, léky, deky, jídlo a vechno, co potřebujete. Nebudu vám nařizovat, jak si to máte zorganizovat. Vaím úkolem je dopravit raněné do bezpečí a zajistit jim lékařskou pomoc… moná se to nepovede, ale zkusit to musíte. Úkol splníte do páté hodiny ráno přítího dne, protoe je víc ne jisté, e faisti se sem na úsvitu vrátí. Je vám to jasné?”

Ti čtyři přikývli.

Dobře. U se sem potom nevracejte, bylo by to zbytečné, nás byste tu nenali. Pochováme padlé, zlikvidujeme tábor a vydáme se vý do hor. Kam, to jetě přesně nevím. Protoe se u pravděpodobně neuvidíme, děkuji vám za obětavost a hrdinství. I v budoucnosti se zachovejte tak, jak vám káe svědomí a partyzánská čest. Můete jít… My ostatní se připravíme na odchod. Ráno tu po nás zůstanou jen hroby a spálenitě.”

Udělali jsme, co Boris řekl.

XIII

Krátce po půlnoci jsme se za hustého sněení vydali hledat nový tábor. Zé zemljanek se po okolí plazil těký edivý dým. Srubová chata jetě stála, leeli v ní ranění. Chatu spálíme, a je odnesou. li jsme se s nimi rozloučit. Nikdo se neubránil slzám a nikdo se za né nestyděl.

Potom jsme se vydali směrem do údolí. Procházeli jsme bojitěm, na kterém leely mrtvoly faistů. Věděli jsme, e po rozednění si pro ně přijdou.

Přesun trval zbytek noci a jetě celý dalí den. Nutno podotknout, e to byl přesun v těkém terénu, kde sněhová přikrývka místy dosahovala a půl metru. V podvečer jsme doli k horským zasněeným loukám, na kterých stály roztrou-

ené seníky. Vyčerpaní k padnutí veli jsme do jednoho z nich a zahrabali se do voňavého, ale pichlavého sena. Venku zůstal pouze stráný. Za čtyři hodiny ho měl vystřídat Vládo Vičian, v civilu dřevorubec, vysoký, asi pětadvacetiletý chlapík. Do stráe se přihlásil dobrovolně. Jeho měl střídat Leo Gábri, učitel a moná budoucí spisovatel. A po něm já. Spočítal jsem si, e to bude nad ránem. Tvrdě jsem usnul, zdálo se mi o Potkanovi. Stál uprostřed rozkvetlé louky a usmívaje se, mával na mne. To mě probudilo. Byla mi zima. Zahrabal jsem se hlouběji do sena, ale do rána u jsem neusnul. Kdy mě přiel Gabri vzbudit, byl jsem nejméně dvě hodiny vzhůru. Čtyři hodiny ráno a tma. el jsem do stráe. Nebe bylo zataené, ale i tak sníh přimrzal. Roztřásla mě zima. Začal jsem běhat kolem seníku. Na to vyel ven Miklan. V řídkých vlasech měl suchá stébla trávy a jeho ostře řezaná tvář vypadala jetě hranatějí.

,,Celou noc jsem nezamhouřil oka,” začal a já věděl, kam míří.

,,Já vím, vechno to přilo tak rychle… Byl to dobrý chlapec, dobrý kamarád, odváný…

,,Myslel jsem, e se mu nic nestane, kdy půjde s Kořeném. Měli jste bít faisty z boku… 

,,Udělali to pěkně prohnané… Neměli jsme se dát vylákat, naznačili ústup a my jak bez rozumu..

,,Nestačili jsme se na ně připravit, nebýt tebe. .

Chtěl mě pochválit. Včas jsem ho zarazil.

,,To, e jsem tentokrát zabil dva faisty, je vlastně jen náhoda. Nemohl jsem spát, vůbec v poslední době nějak patně spím, tak jsem si vyel na ranní procházku, no a prostě jsem na ně narazil, těstí mě přitom neopustilo… Poslyte, ten nový, co si dal říkat Chrenko, nás pořádně převezl, zmizel a nezůstal po něm ani smrad, a já vás na něj upozorňoval,” nedalo mi to, abych to Miklanovi nevyčetl.

Zakousl se do spodního rtu, chvíli přemýlel a potom řekl:

,,Udělal jsi dobře, e jsi nás na Chrenka upozornil. Tuili jsme, e s tím chlapem není něco v pořádku..

,,Vy jste ho podezřívali?”

,,Řeknu ti taky proč. Pamatuje na ten list v hájovně? Bylo na něm napsáno: Takhle skončí vichni, kdo pomáhají partyzánům!”

,,Vím, tím chtěli vrazi zdůvodnit vyvradění celé rodiny hajného.”

Tys ten papír vzal a přinesl sem… nějak se ml dostal do rukou. Myslím, e to tak bylo.

Ano.”

,,Nechal jsem ten papír na stole, jen tak v chatě… a nepřikládal mu ádný zvlátní význam. Zdálo se absurdní hledat autora toho textu, i kdy písmo bylo úhledné a dost charakteristické. Ale pomohla náhoda. Jednoho dne mě navtívil Chrenko, papír leel volně na stole a on si ho viml, trochu se zarazil, ale ani tehdy mě nenapadlo, e by s tím mohl mít něco společného. Jene po jeho návtěvě papír zmizel. To u bylo podivné. Začal jsem uvaovat. Vzpomněl jsem si na Chrenka, na jeho překvapený výraz. A hned druhý den přilo tvoje udání, e Chrenko je zrádce… dal jsem ho tedy sledovat - a měl jsi pravdu. Byl to zrádce a vrah. V sobotu večer se pod tíhou důkazů přiznal ke spoluúčasti na zavradění hajného a později i k vyzvědačství. Ví, nikdy by mě nenapadlo, e vraha té rodiny bude třeba hledat v naem oddílu. Byl to pro mne ok. Vak je to tvoje zásluha. Ty jsi přinesl kresbu s jeho písmem. Ano, byl to jeho rukopis, přiznal se ke vemu… a tys nás upozornil. Nebýt tebe, byl by moná jetě chodil po světě. Mně by asi ani ztráta toho papíru nepřivedla na mylenku, e Chrenko můe být agentem Ústředny stanní bezpečnosti.

Ale vdy jste mi nevěřili, přeruil jsem ho. ,,A proč o něm mluvíte v minulém čase. Copak u neije?‘4

,,Ne, prohodil Miklan a odplivl si. ,,V sobotu zasedal na brigádě krátký partyzánský soud a rozhodl zastřelit ho. Udělali jsme to v Křivé dolině. Přesně o půlnoci. Bez velkých řečí. Prosil, naříkal, sliboval spolupráci při odhalování jiných. Nedalo se mu věřit.” Miklan se odmlčel, znovu si odplivl do sněhu a pokračoval: Jak jsi na to přiel, e Chrenko je nastrčený peh?”

To by byla dlouhá historie,” řekl jsem zamylené. Má to jetě nějaký význam? Chrenko, říkáte, je mrtvý… Jistě vám ledacos pověděl.”

Co měl povídat?”

O mně..

O tobě nehovořil, čestné slovo. Tvoje jméno tam nepadlo… nebyl čas. My jsme vzali v úvahu tvé upozornění, ale důkazy jsme si obstarali sami. Doufám, e se o tom dozvím jetě víc,” pohlédl na mne unavenýma očima.

To víc vám teda teď řeknu, abyste měli i o mně jasno… Jednoho letního večera, kdy jsem jetě slouil u Grúňů, si pro

mne přili dva pánové z Ústředny státní bezpečnosti. Odvezli mě autem do svého sídla, kdesi při Bystrici. Tam mě začali mučit. Píchali jehlice pod nehty. Měli tam i mou matku, i tu trápili. Za to, e jim nechci vyzradit počet partyzánů právě vznikajícího oddílu Valéra Kaliského. Tedy tohoto naeho oddílu. 2e jim nechci prozradit místo nového tábora a rozsah spolupráce bači Bystrana a jeho lidí na formování oddílu. Přísluníci Ústředny státní bezpečnosti dobře věděli, e o těch věcech nemám ani ponětí, ve skutečnosti jim lo jen o to, aby mě získali, lépe řečeno přinutili ke spolupráci. Kdy u jsem byl u konce sil, vystoupil z pozadí jakýsi katolický kněz a chtěl vypadat jako můj zachránce. Přikázal jim, aby nechali mučení, odvedl mě do své parádní kanceláře a tam mi dal monost volby: Záleí jen na tobě, zda zachrání nejen sebe, ale i svou matku a sestru, nebo zda vichni zemřete. Rozhodl jsem se pro ivot, nemějte mi to, prosím vás, za zlé. Avak cena ivota byla příli vysoká. Kněz chtěl, abych spolupracoval s Ústřednou státní bezpečnosti, proto potom za mnou k Jarotkům přiel i Potkan… Tak říkám tomu, kdo se vydával za mého bývalého učitele Chrenka. Moc toho na mně nechtěli. Měl jsem se za něj zaručit… no a to, jak víte, jsem udělal. Měl jsem výčitky svědomí, chtěl jsem ho i zabít, ale bál jsem se o ivot matky a sestry… Nakonec jsem se odhodlal a vechno jsem vám řekl…vzpomínáte, jak jste chtěl, abych to napsal…Vím, proč si na tuhle roli vybrali zrovna mne. Byli jsme s Pavlem velice dobří kamarádi, kněz i Potkan na tom stavěli, předpokládali, e mi budete důvěřovat… zaloili na tom svůj hnusný plán. Jetě jsem vám neřekl o Heleně… bude vás to zajímat? 

Přikývl a já pokračoval.

Helena je moje děvče. Seznámili jsme se tak trochu zásluhou pana Bačíka, to je obchodník v Březně. Byl jednou v Motěnické dolině na výletě se svou dcerou Alicí a její kamarádkou Helenou. Někdo jim propíchal pneumatiky na autě a já jim je pomáhal spravovat… ale to je vedlejí. Shodou okolností jsem se s Helenou potkal jetě v den vyhláení povstání, bylo to blízko Března, čekala tam s párem koní a vlajkami na svou kamarádku, aby odjely manifestovat do Bystrice. Jene Alice nepřila, tak jsem se nabídl já. Vyskočili jsme na koně, rozvinuli československý a sovětský prapor a vyrazili. Potkali jsme vak nějaké ozbrojené faisty, chtěli vlajky zneuctít, my se bránili, nastala tahanice, pračka, a přitom mě postřelili.

Nastalo ticho. Do svítání bylo daleko. Zafoukal mrazivý vítr, strhl se stromů sněhový závoj a mně se zdálo, e blízký potůček, který se prodíral pod ledovým krunýřem, zabublal hlasitěji. V seníku někdo zasténal. Myslel jsem na Helenu, na krásné chvíle, které jsme spolu v srpnu proili…kouzelné dny první lásky. Nevyprávěl jsem o tom jetě nikomu, nechci být sentimentální vanil. ivot v míru musí být skvělá věc. U si to ani neumím dost dobře představit.

,,Co se mnou uděláte? chtělo se mi pokračovat v započatém tématu.

,,Nic. Necháme to tak. To není třeba rozmazávat. Tady ti vichni věříme. Drel ses statečně. V situaci, v jaké jsi byl, ses ani nemohl chovat jinak… a potom, odhalil jsi zrádce…zabil v boji pár faistů… Mluvme raději o mém návrhu.”

,,0 jakém návrhu?”

,,Chtěl bych, jak u jsem vzpomínal na Pusté skále, abys zael do Bystrice k mému dobrému známému, jmenuje se Koči. Měl jsem v úmyslu poslat vás tam s Pavlem u dřív, ale nezdálo se mu to, pořád chtěl být u mne, a vidí, co se stalo…”

,.koda ho… byli jsme dobrými kamarády, a je mu země lehká…“Miklanovi se v přísvitu zimní noci znovu zaleskly slzy na hranaté tváři. ,,0 tom vaem návrhu budu jetě přemýlet, města se bojím víc ne hor. Kde je moc lidí, tam je to jetě nebezpečnějí ne tady.”

,,U ani hory nám nejsou v přízni. Začínají být velmi kruté, surové… Musí na sebe dávat pozor. Konec války je jen otázkou několika měsíců, musíme to přeít. Tam ve městě ti přece jen bude lip.”

Podíval jsem se na hodinky, ukazovaly pět, ale den nepřicházel.

Jděte si lehnout,” řekl jsem.

Vak jdu,” řekl unaveně. Skutečně je chladno, ani burlák nepomáhá.”

Tak jsme nazývali německé tříčtvrteční zaječí koichy, potaené maskovací celtovinou. Nějaké jsme měli i ve skladu na Pusté skále, ale ten, co jsem měl teď na sobě, byl úplně nový. Včera jsem ho sundal jednomu feldvéblovi. On u ho potřebovat nebude a mně se hodí.

Miklan nemotorně lezl do sena. Zůstal jsem sám. Hodinky ukazovaly něco po esté, ale vůbec to nebyl přesný čas, i kdy jsem je natahoval pravidelně kadé ráno; za tu dobu, co jsem

v horách, se mohly pořádně předejít nebo zpozdit, ale jaký význam teď má přesný čas?

Chlapi vstávali po rozednění. Vařili jsme čaj a ohryzávali uzená skopová ebírka. Chléb u doel a suchary Boris nedovolil rozdělit.

Okolo deváté jsme se znovu vydali na cestu. Zasvítilo sice slunce, ale sníh byl v těchto místech hlubí. Čelo zástupu se kadou půlhodinu měnilo, aby se vichni při brodění vystřídali a tím se rovnoměrně rozloily síly oddílu.

Okolo třetí odpoledne jsme dorazili do Hiadeřského sedla. Nali jsme malou dřevěnou boudu, pobitou lepenkou. V létě pravděpodobně slouila pastýřům. Uvnitř byla rohová dřevěná lavice, deskový stůl a sporáček. Zatopili jsme si a vech sedmnáct se nás natlačilo dovnitř. Posedali jsme na batohy kolem stěn.

To je úplný přepych, chlapi,4* poznamenal kdosi. Hotový hotel. 

Pánové, v kadém dobrém hotelu a tenhle je dobrý bývá i kavárna,4* řekl Vládo Vičian, take vás zvu a nemusíte ani vstávat. Tady je flaka rumu! Chlapi tu nabídku přijali s uznáním. Za dané situace měl obsah láhve cenu zlata. Vládo vytáhl zátku a podal láhev prvnímu vlevo. Ten upil a poslal ji dalímu kamarádovi. i

Láhev kolovala z ruky do ruky. Kdy dola a ke mně, napil jsem se taky. Celým tělem se mi rozlilo příjemné teplo.

Učitel Leo Gábri zanotoval:

Očovtí andáři… K smrti unavení chlapci se začali probírat, postupně se přidávali k Leovi, který udal tón i rytmus. Skončili jsme jednu, začali druhou, a se bouda zpěvem celá otřásala. Marně se nás stráný snail utiit.

Vdy je vás slyet a bůhví kde, mějte rozum!**

Ale nikdo rozum neměl. Byla to určitá forma protestu, i kdy protestu na nesprávném místě. Jene náladu na nějakou zábavu jsme stejně neměli, usnuli jsme u před setměním.

Probudil jsem se hlasitým sténáním. Otevřel jsem oči. Na stole dohoříval zbytek svíčky. Dva mui převazovali ostřelova-či akovi levé předloktí.

To je gangréna, řekl jeden z nich, obrácený ke mně zády. Podle hlasu jsem poznal, e je to Leo. Někdo mu ji bude muset amputovat, ne se sně rozíří po celém těle, jinak umře. U i tak blouzní, není při vědomí, má vysokou horečku …

Ruka je úplně modrá, zčernává,” konstatoval druhý. A velice oteklá

To je právě patné,” řekl Leo.

Co otravujete? Spěte!” okřikl je Miartu.

Musíme vzbudit Borise a Miklana, a rozhodnou, co uděláme,” zaeptal Leo.

Nespím,” ozval se Miklan chraplavě. Těkopádně se zvedl ze země a opatrně, aby někomu nelápl na nohy, se dostal ke stolu, kde plápolala svíčka. Kdy se mu to podařilo, vytáhl z kapsy sloenou mapu speciálku a začal ji studovat.

Nejlepí by bylo zanést ho do osady Bully. Slyel jsem, e se tam před faisty ukrývá malá skupina idovských občanů a mezi nimi má být i doktor. Nepředpokládáme, e by tam byli Němci. Osada má jen pár dřevěných chalup. Uděláme nosítka a zaneseme ho tam. Co vy na to?”

Jak je to daleko?”

est, sedm kilometrů.”

No jo, ale v té tmě a vichřici netrefíme,” namítl kdosi v polospánku.

Já cestu znám,” řekl Vládo Vičian. Půjdu s ním. Kdo jetě? Nemůeme to odkládat.”

Je třeba aspoň tří, čtyř chlapů,” řekl Miklan.

To nejmíň,” souhlasil Vládo. Budeme ho muset nést a sníh je hluboký.”

Mezitím se vzbudili i ostatní a Miklan začal zjiovat, kdo chce jít se akou dobrovolně. Přihlásili se dva.

A ty bude třetí,” ukázal na mne Miklan. Vy dva se vrátíte, Joka půjde do Bystrice. Potřebuju ho tam poslat jako spojku. Velitelem skupiny bude Vládo Vičian, jasné?”

Ale já. .chtěl jsem něco namítat, jene Miklan mě přeruil:

Nebudem se dohadovat, tady ňejsme na trhu! A ty se, Vládo, nezapomeň zeptat domácích na Němce, ale taky na partyzány. Musíme se spojit s nějakou skupinou, která v těch místech operuje. Nemusí pohrdnout ani proviantem, pokud by ti ho nabízeli. Se zásobami jsme u konce.”

ádné strachy, poradíme si … Horí bude, jestli toho doktora neseeneme.”

Lidé vám pomohou. Tam je větí naděje na záchranu ne tady.”

Tak dobře,” řekl Vládo a poslal své lidi ven do mrazu připravit nosítka, zatím co mne si Miklan pozval ke stolu. Podal

mi modrou zapečetěnou obálku s adresou. Napadlo mě, co asi obsahuje - Miklan posílá hláení o boji na Pusté skále.

Doručí ji adresátovi. Obsah je přísně tajný. V ádném případě se nesmí dostat do rukou Němcům. Zničilo by to adresáta, jeho rodinu i spoustu dalích soudruhů, kteří koordinují činnost partyzánských jednotek v západní části Nízkých Tater. Obsah dopisu je ifrovaný, ale to nic neznamená, Němci by ho za nějakou dobu stejně rozlutili. Pokud by ti hrozilo zajetí, zatknutí nebo odhalení, musí ho zničit. Třeba i sníst, vak u si něco vymyslí … Ale věřím, e tě nechytí, na to jsi dost chytrý a inteligentní. Kdy tě tak někdy pozoruju, vdycky si myslím, jaká je to koda, e takový chlapík musel být čeledínem …

,,Díky, řekl jsem. Spolehněte se, vechno vyřídím, jak bude třeba. Člověk, který vystupoval pod jménem Viliam Chrenko, udělal v ivotě i dobrý skutek: sehnal mi legitimaci a passierschein - a vy sám jste jednou řekl, e Němci mají před úředními papíry respekt. Tak čeho bych se bál?

To je sice pravda, ale jakmile se stane podezřelým, tak tě ádné úřední papíry nezachrání. A kromě toho, kdo ví, jestli tvůj passierschein dávno nepozbyl platnosti!”

Mám přece kromě toho i řádnou legitimaci občana slovenského státu s trvalou platností a pravými razítky.

Tak zlom vaz,” řekl a potom mé objal. Těď jsi mým synem ty. Musím ti dát peníze, bez nich se nikam nedostane.”

Ne, není třeba, pár korun jetě mám.”

Nechtěl jsem, aby ve svých citech zael tak daleko. Nějak se to do toho drsného prostředí nehodilo. Chlapi u byli příli otrlí, ne aby měli pochopení pro takovéhle záleitosti. Viděli u moc krve, bolesti, zaili hodně hladu, zimy, krajního vyčerpání. Zbývala jim jen malá jiskřička naděje, e to vechno přeijí, ale zato v nich hořel neuhasitelný plamen nenávisti k faismu. A tak, kdy mě teď Miklan objal a nazval svým synem, mnozí si pomysleli: dejte pokoj, jste jako staré báby. Miklan to chápal, ale asi se svým citům neuměl ubránit. Vzpomínka na syna byla jetě příli ivá a krutá.

Abych zkrátil loučení, zeptal jsem se na cestu do Bystrice. Miklan znovu vytáhl mapu, rozloil ji na stole a při slabém světle svíčky mi začal vysvětlovat, kudy mám jít. Ani to nestačil dokončit, kdy přiel Vládo Vičian ohlásit, e nosítka jsou hotova.

Naloili jsme na ně Sau, který byl v bezvědomí a měl

vysokou horečku. Přikryli jsme ho vojenským plátěm a vyrazili do tmy, mrazu a větru. Vpředu la dvojice, jeden z nich nám nesl zbraně. Prolapávala sn íh, zatím co já se trmácel s nosítky vzadu.

Zpočátku jsme se u nosítek střídali v desetiminutových intervalech. Tak je to nejvýhodnějí, etří se síly a zahání to únavu. Jene kdy jsme vystoupili a do horského sedla, byli jsme k smrti unavení. Od toho místa jsme se se akou spí potáceli irokou sněhovou plání, obklopeni horami. Zafoukal vítr a hodil nám do tváří sprku sněhu. Ale to byl jen začátek ohlaující se chumelenice. Přila, jak u to v horách bývá, v momentě. Zvedl se silný vítr, v horách to zaskučelo a zaburácelo, a u se mraky prachového sněhu hnaly do strí a výmolů. Nastalo bílé peklo. Závěje se nám vrily doslova před očima, nejednou jsme zapadli po pás. Divoká smr se nám zahryzávala do morku kostí, běsnivě olizovala tvář, vyráela dech, opírala se do nás takovou silou, e jsme se sotva dreli na nohách. Sněhová bouře nám ztíila orientaci, viditelnost sníila na pár metrů. Chvílemi jsme zápasili s větrem, chvílemi se závějemi, ale nejvíc sami se sebou. Fyzických sil ubývalo, zdálo se, e přelapujeme na místě. Nosítka s raněným kamarádem jako by váila nejmíň tunu, ale aspoň nás udrovala pohromadě. Postupovali jsme mlčky, kousek po kousku vpřed, kadý na dně svých sil. Občas jsme přikryli Sau, kdy mu vichřice strhla plá. Jeho rána by nemusela být tak nebezpečná, nebýt té zatracené gangrény, napadlo mě.

Sněhová bouře zesílila natolik, e jsme li úplně naslepo.

Drel jsem nosítka jako poslední. Náhle jsem se lekl, e aku vyklopíme. Ti dva vpředu zapadli do zvlá hluboké závěje, tyč nosítka se mi vysmekla z rukou. Tak tak jsem se stačil zachytit pokřiveného stromku nad nebezpečným srázem. Poryv mrazivého větru pohltil zoufalý výkřik chlapců a lomoz padajícího kamení. S hrůzou jsem pochopil, e se nosítka i s oběma kamarády vpředu zřítila ze skály do propasti, nad kterou zázrakem visím, křečovitě zaklesnutý do slabého stromku. Opírám se o kameny vyčnívající nad strí a opatrně se plazím vý. Sněhová vichřice se o mě zlostně opírá, strhává mě dolů, ale odolávám, pud sebezáchovy mě ene od zrádného místa.

Rychle! Ale kam pryč? Vude je bílá smrt. Umřu. Zmrznu. Konec…

Ne, nepodávej se tomu! Nesmí podlehnout! Vydr! Přesvědčuje mne jakýsi vnitrní hlas. Zápasím s vichřicí, sněhem, zimou a tmou, prodírám se kdoví kam. Asi po hodině se dostávám do jehličnatého lesa, stromy se ohýbají, shazují sníh, praskají a lámou se. Ale přece jen je tu lip, i sněhu méně, ani vítr tolik neběsní. Mezi kymácejícími se korunami borovic vidím blýskat hvězdy. Kousek ode mne vítr vyvrátil dva stromy, které se s rachotem zřítily k zemi. Tady mě, málem zmrzlého, zastihlo ráno. Noční sněhová bouřka se konečně utiila. Chci se orientovat, vědět, kde se nacházím. Ale nevím, němá krajina mi to neprozradí.

Vzpomněl jsem si na své kamarády. Na jejich strané, překvapivé zmizení. Mám je před očima. Vechno mi připadá jako zlý sen. Jako výplod vyčerpaného mozku. To přece není moné, aby se osud takhle postavil proti nám!

Pokusím se vrátit, abych zjistil, co se s nimi stalo. Ale stopy jsou dávno zaváté. Nemám tuení, kam se vydat, kterým směrem jít. Zkouím si představit Miklanovu mapu. Podle ní jsme li na jihozápad. Měl bych se tedy vracet na severovýchod. Přiblině jsem si určil sever. Pomohlo mi vycházející slunce i mech rostoucí na jedlích, ten obrůstá kmeny vdycky ze severu.

A znovu se brodím sněhem. Po hrozných dnech hladu a namáhavých pochodů je pro mne i samopal těkým břemenem, mám chu ho zahodit a jenom poslední zbytky vůle a disciplíny mi v tom brání.

K večeru jsem se spustil do neznámého údolí, jen tak naslepo. Narazil jsem na cestu. Byla vyjeděná, sníh udusaný. Vydal jsem se po ní. V dálce se mihotala dvě lutá světla. Přicházím k vesnici. Nad vysokými horami zazářil stříbrný měsíc. V řídké tmě zimní měsíční noci nevypadají chalupy pohasnutými okny nijak přívětivě.

Rozhodl jsem se, e vesnici raději obejdu, abych se vyhnul případným německým hlídkám, které tu mohly být. Vrátil jsem se znovu na cestu a el dolů údolím podél plouchajícího potoka. Proti měsíční obloze se černé horizonty hor zdály náramně vysoké, záhadné, bizarní. Mrzlo. Na sněhu se vytvářel povlak, jeho krystalky kouzelně světélkovaly. Nebýt války, je to pohádková noc. Asi po hodině jsem přiel k nevelkému zděnému domku. Vypadal oputěný. Ale zatěkání psa mě přesvědčilo, e je obydlený. Stojím a prohlíím si ho. Zmáhá mě únava. Nechce se mi jít dál. Co kdybych přece jen poprosil o hrnek teplého mléka a trochu tepla? I aty potřebuji jiné, ve

svých jsem nápadný. Snad mě neodmítnou. Vdy na Slovensku ijí dobří lidé. Ná oddíl to zail nejednou. Pomáhali nám. Zbraň mi dodává odvahy. Skutečně nemohu pokračovat v cestě. Ozval se pes, těká o překot. Dřevěná branka se dá otevřít jenom zevnitř. Prostrkuji ruku lakami a otvírám. Ve dveřích domku zaskřípal klíč a dveře se pootevřely.

,,Co chcete?” ozval se nevlídný muský hlas.

,.Trochu se ohřát.”

Běte, odkud jste přiel, nebo na vás pustím psa.”

Nechte mě přespat aspoň v chlívě.”

Táhněte, u jsem vám to řekl.”

Zavřel jsem za sebou branku a sladký sen o pohodlí se rozplynul. Nejraději bych do těch dveří práskl granátem.

XIV

Ale ani tak mě těstí úplně neopustilo. Cesta, po ní jsem se té měsíční noci vydal, vedla skutečně do Bystrice. Přiel jsem na to podle silničního ukazatele.

Potulovat se takhle v noci po silnicích znamenalo riziko. Německé úřady, podporované slovenskými faisty, vyhlásily zákaz nočního vycházení a tak jsem musel dávat velký pozor, abych nenarazil na německé vojáky, hlídkující v okolí dědin, nebo přemísující se na autech. Jakmile jsem zahlédl tlumená světla bojových vojenských vozidel nebo zaslechl hluk motoru, hned jsem se ukryl.

Před Uljankou se mi podařilo obejít německé hlídky a vejít do vesnice. Znovu jsem si vyhlédl osamělý dům, stojící u elezniční trati, a zopakoval svůj předelý neúspěný pokus. Zaklepal jsem na maličké a nízké okénko, za ním bezpochyby ili chudí lidé - a těch se není třeba bát. Ticho. Nikdo se neozval. Zaklepal jsem silněji. Zase nic. Ani člověk, ani pes. Dům je oputěný. Noem jsem vypáčil okno a se samopalem se protáhl dovnitř. Nízká světnice byla zařízena starým nábytkem: dvě vyřezávané skříně, stůl, manelské postele, truhla a obdélníkové zrcadlo … no jistě, i kachlová kamna.

Snad se můu přiznat, e vzhledem k mimořádné situaci jsem si ze skromného atníku vybral aty. Kdy jsem je oblékl, byly mi trochu těsné.

V slabém světle měsíční noci, která se u schylovala k ránu, jsem si přendal Miklanův dopis a osobní doklady do saka. Burlák, zbytky svého partyzánského oděvu, samopal, granáty, náboje, to vechno jsem zabalil do jediného velkého balíku, převázal a vynesl ven pod nedaleký můstek. Připadalo mi to jako hřích, jako bych tím ve svém ivotě zavrhl vechno čestné a statečné, jako bych to, co jsem dosud vykonal, bylo úplně zbytečné.

Ráno jsem dorazil do Bystrice. Dvakrát mě kontrolovaly německé hlídky. Při druhé kontrole jeden z vojáků ertem řekl, e ten, kdo chce jít do Bystrice, musí dret legitimaci v zubech. Mluvil česky, moná to byl sudeák.

Potom u se přede mnou objevilo známé panoráma Bystrice. Několik věí vyčnívajících nad zasněené střechy dvou-tří-patrových domů, bylo zahaleno do edivého oparu, růová koule slunce visela nad horizontem střech.

Město je jako vylidněné. Moná proto, e je jetě příli brzy, moná proto, e je mrazivé jitro, moná proto, e je válka. Potkávám skupinky německých vojáků, pár gardistů, sem tak i nějakého civilistu. Trochu runěji je a na náměstí. V bočních ulicích stojí tanky a pancéřové vozy, nazývané hakle. Jsou pomalované maskovacími barvami, mezi nimi vzhledem ke sněhu převládá bílá.

Proti mně kráčejí dvě stařenky s modlitebními kníkami, spěchají asi na ranní mi. Zastavuji je a ptám se na čtvr Huák. Ochotně mi vysvětlují, kudy se tam dostanu. Jdu naznačeným směrem. Ulicí, která se jmenuje Dolní, pochoduje v polních uniformách pěí rota wehrmachtu. Strnu. Povědomě sahám po samopalu, který nemám. Ovem, s takovými věcmi jsem skončil. Jene reflexy zůstávají. Zůstává i nenávist k nepříteli. Změní se jen způsob boje, pokud se vůbec změní, pokud v tomhle těce zkoueném městě jetě vůbec někdo bojuje. Určitě s kadým, kdo bojoval, zúčtovali, a zúčtovali tvrdě. Vyřídili si to i s podezřelými, i s těmi, kteří podezřelí ani nebyli. Chtěli, aby Bystrice padla na kolena, aby prosila, ebronila, kála se. Podařilo se jim to? Moná, e ádný mu jménem Koči u neije. Koči, kterému je adresována Miklanova modrá obálka. Ondřej Koči, Huták č. 17, Banská Bystrice. A Huták je tady. U jenom zbývá najít dům, adresáta, a předat mu list. Ano, dopis, napadne mě, ale ne v souvislosti s Kočiem, nýbr s Helenou. Dopis, to je východisko! Musím Heleně co nejdřív napsat.

Dům číslo sedmnáct jsem nael lehce. Byla to oumělá jednoposchoďová stavba z minulého století. Vcházelo se starou dřevěnou bránou, u dávno na spadnutí, která se v noci určitě nezamykala. Na dvoře paní středních let, v átku uvázaném podle německé módy, klepá děravé, po domácku tkané koberce.

,,Bydlí tady pan Koči?” zeptal jsem se, kdy jsem ji předtím pozdravil.

Ano. To je můj manel. Co si přejete?” byla zvědavá a spustila metlu k nohám, navzdory mrazu byla naboso.

Potřeboval bych s ním mluvit v důleité věci.”

Ondřeji!” zavolala do oken bytu. Má tu návtěvu,

slyí;..”

Co křičí?” objevil se na pavlači starí mu s lysou hlavou.

Pojď sem! Hledají tě!” řekla ena a ukázala na mne metlou jako archanděl Gabriel, kdy hořícím mečem vyháněl z ráje Adama a Evu. Z toho jsem usoudil, e jestli je někdo pod pantoflem, pak* je to on.

Koči el po pavlači ke schodům a rovnal si puky na kalhotách; jistě odpočíval v rodinném zátií, odkud ho právě vyruila jeho hlučná ena.

Koči,” představil se a podal mi teplou měkkou ruku.

Porubský, přicházím od Miklana. Nesu vám dopis…” začal jsem hledat v ukradeném zimníku. Tady je,” podával jsem mu ho.

Vypadá jako berňáku, jak jezachovalý …“Viml jsem si, e ho to překvapilo a proto jsem se ani nedivil, kdy se zeptal: Poslyte, a kdo je to vlastně ten Miklan?” *

Vá přítel, partyzán ..

Neznám nikoho takového.”

Předpokládal jsem to … pochopitelně mi nedůvěřujete. Ale víte co, rozifrujte si to a já tak za hodinu přijdu, dobře?”

Přijďte raději a před setměním, mám nějakou práci.”

Co mi zbývá, souhlasím.”

S tím jsme se rozeli. Před brankou jsem se otočil. Koči zdánlivě bez zájmu strčil obálku do zadní kapsy kalhot.

Nejdřív jsem se toulal po okolí. Promrzl jsem na kost. Pod chatrný kabát vnikalá dotěrná zima. aludek jsem měl křečovitě sevřený hladem. Po posledních dnech se dostavila silná únava. Několikrát se mi před očima udělaly mitky a musel jsem se opřít o zeď nejbliího domu, abych neztratil vědomí a neupadl. Na nohou jsem se drel jen silou vůle. Motal jsem se

ulicemi města, nadával na vechno na světě: na opatrného Kočie, na německé vojáky, sám na sebe … Nevím, jestli do večera nepojdu hladem a únavou, jak se tu celý den bezdůvodně potuluju.

Ani jsem neumřel, ani mě nezatkli, horko těko - ale přece jen jsem se dočkal večera. Právě jsem se chystal vydat směrem na Huák, kdy se za mnou ozval hluk auta s rozsvícenými reflektory. Byla to starí mercedeska střední kubatury. Zastavila nějakých dvacet metrů přede mnou. Z auta vystoupil kněz, provázený dalím muem, aby přeli chodník a zmizeli ve vchodu impozantní třípatrové budovy.

I kdy se u stmívalo a vzdálenost byla dost velká, přece mi nějaký estý smysl napovídal, e je to ten, koh o u jsem jed nou poznal. Ten, kdo mě chtěl hrozbou smrti mé matky a sestry, ale i lákavými sliby získat pro spolupráci s Ústřednou státní bezpečnosti při likvidaci partyzánského hnutí.

Doel jsem k autu. Ze slabě osvětlené chodby velkého domu pronikaly na ulici hlasy. Kdy jsem se dostal na úroveň chodby, otočil jsem hlavu. Na schodech pod lustrem stáli čtyři civilisté a onen kněz. ivě, vzrueně si něco vyprávěli. Byl to on. Instinkt mě tedy nezklamal. Tajemná a nenápadná eminence v pozadí. Ale co mi je teď po něm? Důleité je, e jsem ho doběhl, e jsem zachránil sebe i matku a sestru. Matka za mne dokonce bere finanční podporu od státu. Můu být spokojený. Potkan zahynul, zastřelili ho partyzáni. Ten mi u neublíí. Kněz o mně neví. Ani jsem se nenadál a stál jsem před domem číslo 17.

Před brankou u na mne čekal Koči v černém zimníku. Kouřil. Kdy mě spatřil, uhlíkem cigarety beze slova naznačil, e ho mám následovat. Veli jsme do zahrady za domem, její zadní část sahala k břehům Hronu. Tady, blízko řeky, stála zděná přízemní stavba. Vypadala na dílnu nebo sklad.

Koči odemkl velký visací zámek, otevřel a veel dovnitř, já za ním. Byla úplná tma, vonělo tu dřevem a klihem.

,,Rozifrovali jsme Miklanův dopis a prověřili si tě. Je to v pořádku. Teď se dohodneme: zůstane tady spát, donesu ti deky a poltář. Přepych tu ádný není, ale nějaký den to vydrí. Chvíli bude potmě, ne zaroubuju pojistky.”

Potom zmizel, ale zanedlouho se na stropě rozsvítily dvě zapráené árovky. Nemýlil jsem se. Byla to truhlářská dílna, podle veho Kočiova.

Uprostřed stály dva pracovní stoly, v rohu cirkulárka, u zdi

dvě skříně, polices hoblíky, dláty a dalím nářadím. Nastěnách visely různé pilky a svěrky. Rozdělané okno a pár desek a latí svědčily o tom, e Koči jetě donedávna pracoval. Dřevěná podlaha byla posypána pilinami a hoblinami, vechno pokrýval jemný dřevěný prach.

Zatím co jsem se rozhlíel po dílně, vrátil se Koči s pytlem. Vytáhl z něho zelené vojenské deky, poltář, termosku a chleba, zabalený v papíru.

,,Ustel si na ponku, najez se azalehni. Vidím, e jsi unavený, na dalím se domluvíme zítra. Nevycházej ven. Nikdo z nezasvěcených nesmí vědět, e jsi tady.

,,Mohl bych si zatopit?41 zeptal jsem se.

,,Radi ne. Piliny jsou jako střelný prach, jetě by mi to tady vyhořelo,” řekl nevlídně a krábal se na kulaté bradě. To mě podrádilo.

,,Tak tady mám zmrznout?” vyhrkl jsem s pořádnou dávkou zlosti i lítosti.

,,Kdy bude topit, z komína půjde kouř a to se někomu můe zdát podezřelé,” uzemnil mě Koči dalím argumentem. Zatnul jsem zuby a loktem začal smetat z ponku hobliny. Chtěl jsem tím dát Kočiovi najevo, e se s ním nemíním dál bavit, Kdy odcházel, poádal jsem:

,,Přineste mi ráno obálku a papír. Musím někam napsat. Zaplatím vám, dobře zaplatím.”

,,Donesu, i známku, a platit mi nic nemusí,” řekl Koči.

Zůstal jsem sám. Snědl jsem chleba namazaný umělým tukem a v té chvíli tvrdě usnul.

Ráno mé Koči probudil. Přinesl mi jídlo, čistý list papíru, obálku i známku, vechno, co jsem chtěl. Byl jsem rozhodnut napsat nejdřív stařence Jarotkovó, vzkázat pozdravy Heleně, vymyslet nějaký způsob, jak se s ní sejdu.

Ale nenapsal jsem. Přepadla mě únava. Chtělo se mi jetě dospávat…

Dalí den přiel Koči znovu, sedl si na ponk a začal:

Přiel jsi dost nečekaně, ale já ti to nezazlívám, poslal tě Miklan. Jene on nemá ponětí, jak to tady teď vypadá. Tvůj příchod nám komplikuje ilegální práci. Potřebovali bychom tě na nějaký čas ukrýt na bezpečnějím místě … i pohodlnějím, jene tak najednou to nejde. Doklady má sice v pořádku, ale to v těchhle časech moc neznamená. Mnozí mají doklady v pořádku a stejně je zavřou, a kdyby jen to! Moc lidí u u Kremničky popravili, oběti si samy musí vykopat hrob ..

Co mám podle vás dělat?”

Kdybychom tě tak mohli dostat k doktoru Kurtisovi! To je okresní prokurátor, potřebuje domovníka, sluhu. Tam bytě u nikdo nehledal a nám bys byl velice platný. Mohl by ses ledacos dozvědět, to ví, u takového pána. Ale to musíme napřed promyslet a připravit. Vechno chce čas. Nesmíme udělat jedinou chybu …

Tak se domluvme takhle: já si odskočím domů, moc rád bych viděl matku a sestru, aspoň tak na tři čtyři dny, potom se vrátím a vy mezi tím něco vymyslíte … co vy na to?

A co kdy tě chytnou?”

Mám papíry.”

Ale jak se stane podezřelým, je s tebou ámen.”

Dám si pozor,” nechtěl jsem se nechat odbýt.

Tak dobře, ale na vlastní odpovědnost. A se vrátí, zkusíme to s tím Kurtisem, něco u vymyslíme.”

Potom mi Koči donesl teplou vodu, mýdlo a ručník.

Musí se oholit,” poznamenal a sám si provinile přejel dlouhou neholenou černou bradu. Mám nějaký ekzém,” vysvětloval.

e bych to zkusil?”

Donesu ti holicí strojek.”

Tak se teda oholím,” rozhodl jsem se.

S pomocí Kočie jsem se po dlouhé době oholil. Přitom jsem si viml své tváře. Byla snědá, opálená, drsná, olehaná větrem. Z tváře i z due se u dávno vytratila nerozhodnost chlapeckých let. A tak či tak, byl jsem muem. Dospěl jsem v boji, v horách, a dospěl jsem tam tělesně i duevně. Je fakt, e jsem toho neuvěřitelně moc proil a přece jsem tu. Vechno v ivotě mi vychází. Hlavně, e iju.

Co se prohlíí jako nějaká slečinka?11 vyruil mě Koči.

Víte, jak dlouho jsem se u nepodíval do zrcadla?

To nevím, ale jestli chce chytit poslední vlak, musí sebou hodit.

To u je poledne?‘4 podíval jsem se na hodinky. Rozloučil jsem se s pleatým, neoholeným a nepříjemným Kočiem, slíbil mu, e se vrátím a u s rukou na klice jsem dodal:

Kdyby se mezitím něco stalo, tak řekněte, e jsem doma a vrátím se za čtyři dni, třeba mě tu bude hledat někdo z oddílu … A kdyby bylo nejhůř, schovám se u lesníka na Třech studánkách. Mějte se tu dobře.”

Nad Bystrici visela nehybná a tmavá záclona prosincové edi a zahalovala celé město i okolní hory.

Teď, kdy jsem měl víc času zabývat se sám sebou, napadaly mě neveselé myělenky a vední, edivé dny v okupovaném městě je jetě umocňovaly. V pustých ulicích stály tanky, nákladní auta a bojová vozidla, tu a tam proly uniformované hlídky nebo pochodující jednotka německých vojáků; civilistů bylo vidět málo, město bez ivota, bez úsměvu, jako zakleté.

Přeel jsem po kamenném mostě přes Harmanecký potok a kolem Hronu se vydal k hlavnímu nádraí. Cestu, vedoucí souběně s řekou, lemovaly staleté a v této roční době holé lípy. Pod jednou z nich stálo černé osobní auto značky Praga. Zdálo se mi povědomé. Kdy se ukázal majitel, předtím skloněný za kapotou motoru, vzpomněl jsem si na něho, na auto i na příhodu, kterou jsem s ním zail v létě, po odchodu z přepadené salae. Byl to starý Bačík, statný čtyřicátník s černou páskou přes pravé oko, chlap s kulatou hlavou a s postavou, připomínající obra. Jeho zásluhou, přesněji řečeno zásluhou defektů na téhle černé káře, jsem se seznám i s dvěma děvčaty: Alicí a Helenou. Napadlo mě přihlásit se k němu jako ke starému známému.

Zase zhasla, pane Bačík? V takovém mrazu!”

Pohlédl na mne a po chvíli váhání s úsměvem řekl:

Víte, e jsem vás skoro nepoznal?” A potom u bez úsměvu: To je svinstvo, dneska nedostanete gumu na auto, i kdy budete platit zlatém. Podívejte, na čem jezdím! Sjeté a hrůza, a jetě kadou chvíli splasknou, záplaty propoutějí… Kde se tu berete?”

Ale,” mávl jsem rukou. Nepotřebujete pomoct?”

U jsem hotov, díky bohu,” řekl Bačík oblečený do dlouhého, hnědého ovčího koichu a já přitom uvaoval, kolik

asi ovcí potřebuje takový obr na jeden dlouhý koich. Patrně mení stádo.

Jestli jedete domů, do Března, tak byste mě mohl vzít, co říkáte? poloil jsem mu praktičtějí otázku a nechal koich koichem.

Rád bych vás vzal, ale přiznám se vám . . kyklop zaváhal. Jedu a ráno, to víte, jsem obchodník a nabízí se mi keft… Přilo to tak rychle, e mladou Svoreňovou jsem taky musel poslat vlakem, i kdy jsem ji ráno přivezl. Neurazte se, víte, jak to dneska při obchodech chodí. Ani byste nevěřil, jak těko se zboí shání.

Kterou Svoreňovou? Helenu!’*

Nepamatujete se na ni? Byla s námi, kdy mi za Motěnicí propíchali pneumatiky a vy jste nám pomohl. Na to si přece vzpomenete! Bratra má tady zavřeného u soudu, nesla mu tam nějaké věci. Kdo ví, jestli ji k němu vůbec pustili.

Myslíte, e u odela?**

Poslyte, vy se o to děvče nějak zajímáte!** pohrozil mi s úsměvem. Odjela ve dvanáct, aspoň chtěla.**

Tak děkuju a pozdravujte Alici/* zamával jsem mu na pozdrav.

Ta odcestovala i se enou, zamával mi také.

koda, pomyslel jsem si a podíval se na hodinky. Ukazovaly půl jedné. To tedy mám smůlu. Mohl jsem být s Helenou. Stačilo trochu hodit kostrou. Zase jsem v ivotě něco propásl. Jsem já to ale palice, a pořádně tvrdá. Ten kyklop, co měl na sobě koich z jedné ohrady ovcí, mi to ani neměl říkat. Jak mě to teď mrzí. Ale co nadělám …

Staniční budovu střeily německé vojenské hlídky. Tři ozbrojení vojáci při vchodu kontrolovali legitimace i passier-scheiny. Do čekárny jsem veel bez potíí. Zjistil jsem si nejblií vlak do Března, jel a ve tři čtvrti na tři. Času mi zbývalo bohatě. V čekárně sedělo na lavicích s opěradly několik starích en s koíky na kolenou. Dva, na první pohled dělníci s odřenými aktovkami, stáli u okna a dívali se do kolejitě, kde stál německý vojenský transport, naloený bojovou technikou. Jakási panička středních let se prohlíela v zrcátku pudřenky a malovala si rty. Sedl jsem si k vesnickým enám a poslouchal, o čem si vyprávějí. Samé hlouposti, pomyslel jsem si po chvíli. Do čekárny vstoupil asi padesátiletý vousatý mu v brýlích, klobouku a edém zimníku. Sedl si na lavici proti mně, vytáhl z kapsy Gardistu a začetl se do poslední

stránky. Ani bych věděl proč, měl jsem z něho patný pocit. V ivotě jsem ho neviděl, a přece! Obrýlenec, jako by to tuil, se na mne co chvíli přísné podíval. Namáhal jsem pamě, zda u jsem ho náhodou někde neviděl. Nemohl jsem si vzpomenout. Připomínal mi úředníka ve státních slubách.

Po delí době zase jedu domů. Měl bych se těit, ale netěil jsem se. Zmocňoval se mě jakýsi nezvyklý neklid podbarvený smutkem, který přeel a do výčitek. Opustil jsem svůj oddíl, chytil se příleitosti doručit dopis do Bystrice, kde jsem se měl po krátkém odpočinku zapojit do ilegální práce. Místo toho spěchám k rodné chalupě, k matce, k dospívající sestře Aničce. Nastupuji cestu k domovu, milou, ale skoro u cizí, a taky cestu ústupu z hor, cestu od přátel. I doma si budu muset vyslechnout mnoho oprávněných matčiných výčitek. Má dobrá a milovaná matka, která mě s takovou obětavostí a nekonečnou láskou vychovávala. Kolik nadějí a přání do mne po otcově smrti vkládala! el jsem na faru jako čeledín, abych si vydělal pár korun a mohl po čase jít studovat. Tak mi to i mé matce doporučoval můj učitel Lipták.

Dejte chlapce na průmyslovku, to má budoucnost, je nadaný,” tvrdíval matce.

I pan farář Kohoutek byl stejného názoru, kdy mě přijímal do sluby.

Dobrá due, jen ho tu* dva roky nechte, já potom sám chlapci pomůu, aby se dostal do koly. Přijde čas, kdy budeme potřebovat kadého schopného katolíka.”

Potom jsem si najednou vybavil tu tragédii tří kamarádů. Dvou nosičů a jednoho raněného, kteří se ve sněhové bouři zřítili z vysoké skály.

Z úvah mě vyruilo vrznutí, jak pokladník otevřel okénko. Lidé se stavěli do fronty. Chtěl jsem je následovat, ale vtom se otevřely zpola zasklené hlavní dveře a v nich se objevila Helena. Stalo se to tak nečekaně, tak nepředvídaně, e jsem zůstal stát jako omráčený. Tolik jsem se na ni těil, tolik vzpomínal, atecf, kdy tu stojí v eru místnosti kousek ode mne a vyndává z černé kabelky peněenku, nejsem schopný slova. Jak se změnila! Jetě mě nespatřila. Otočil jsem se k ní zády a zhluboka se nadechl. Musel jsem to udělat, potřeboval jsem získat čas, uvědomit si situaci. Vypadalo to, e zmekala polední vlak.

Je úplně jiná ne v létě, u to není ta Helena, jakou jsem měl v paměti. Oblečená v černém a bez copů působí dojmem

městského děvčete, vracejícího se z pohřbu. I tak se tváří. Váně a velmi smutně. Ale přece je to ona, moje první láska, láska bouřlivého léta. Neznámásílamě k ní obrátila tváří v tvář. Pohaslé oči se jí náhle rozzářily jako křiálové lustry a mně se z toho rozbuilo srdce. Oba máme ve tváři nádherné a astné ohromení z nečekaného setkání.

,,To je náhoda!” zvolal jsem, přičem se několik cestujících obrátilo směrem k nám. ,,Ve městě jsem potkal Bačíka, říkal mi, e jsi odjela poledním vlakem.”

,,Zmekala jsem ho,” řekla smutně.

Proboha, co se stalo?”

Nepustili mě k němu, k bratrovi, ví … on tu sedí. Kadý den jich několik vyvedou a za městem popraví… Bojím se o něho,” řekla eptem, jako by tím chtěla naznačit, e o takových událostech je lepí mlčet.

A proto chodí ve smutku?”

Ne, otec padl.” Vytáhla z kabelky maličký kapesník a setřela jím slzu. A co ty tady dělá?”

Cestuju po krásách vlasti,” pokusil jsem se slabým vtipem rozptýlit její smutek, ale jenom se po mně nechápavě podívala. Postavili jsme se na konec fronty před pokladnou a já jsem u váně dodal: Jedu za matkou, ije na Virágově mlýnu … To je kousek pod Tisovcem. A ty jede domů, do Michalové?”

Jen do Března. Paní Bačíková je teď s Alicí v ilině u starých nemocných rodičů, tak mě poprosili, abych jim pohlídala dům, protoe pan Bačík je tu taky málokdy, to ví, obchody.”

Take si hraje na domácí paní…”

Nejsem tam pořád, jenom kdy není doma pan Bačík.”

Ví, jak straně a jak dlouho jsem na tebe čekal, kdy jsem tenkrát leel u Jarotků? - A tys nepřila … Říkali mi, es mě tam nechala zavézt po tom, co se stalo. A pak ses ani jednou neukázala. Připadalo mi to jako hrozná lhostejnost. Kromě toho bych se byl rád o celé té záleitosti dozvěděl víc …”

Kup si lístek, jsi na řadě,” upozornila mě.

Koupil jsem si jízdenku do Tisovce, předem smířen s tím,e zbytek cesty do mlýna dojdu pěky.

Potom, kdy si i ona koupila lístek, jsme usedli do kouta tmavé a neútulné čekárny, na tvrdou lavici s opěradlem. A já se nenechal odbýt:

Jetě jsi mi neodpověděla na mou otázku. Proč jsi za mnou ani jednou nepřila k Jarotkům?”

Prosím tě, nechrne toho … nevím, co tím sleduje. Pochop, e to pro mne byl velký ok … zoufalá situace. Neseme prapory a najednou nás zastaví dva chlapi na motorkách

Faisti, opravil jsem ji.

Ty se s nimi začne prát, co byla hloupost… Spustili palbu, najednou jsi leel na cestě v krvi… byla jsem zděená. Natěstí jel ten náklaďák.

,,A co se stalo s vlajkami?**

Kdy ti dva vojáci viděli, e se blíí nákladní auto ..

 Faisti!

No tak faisti… sedli na motorky, veho nechali a zmizeli. Prapory vzali partyzáni z náklaďáku, co tě převezli k Jarotkům Já se z toho dlouho nemohla vzpamatovat. Prosím tě, nevracejme se k tomu, zaeptala.

Dobře, je to za námi.

,,A co bylo s tebou, kdy ses z toho zranění dostal? Potom jsem se za tebou vypravila, ale teta Jarotková mi řekla, e jsi odeel do hor.

Tak přece jsi za mnou by!a! zaradoval jsem se.

Byla nebyla, máma se konečně usmířila s tetou. Hněvaly se kvůli nějakému dědictví, jak u to bývá. Co jsi dělal, kdy jsi od tety odeel ?

Co ti mám vyprávět. To by byla dlouhá historie a teď i stěny mají ui. Podívej se támhle na toho vousatého v edém kabátě, v těch brýlích.

Jak jsi ho poznal? Je opravdu fízl. A musím tě upozornit, e je tu kvůli mně. Představ si, jak jsem důleitá! Ale pro tebe by mohl být nebezpečný, zvlá kdy jsi se setkal se mnou. Musí se nenápadně ztratit, abys neměl nepříjemnosti, obrátila ke mně svůj bledý obličej, orámovaný prostým, ale pěkným účesem zlatých vlasů, spadajících a na límec černého, flauového zimního kabátu.

To si vymýlí, ne?

Nevymýlím, trvala na svém.

Proč by tě sledovali?**

Myslí si, e je přivedu na stopu bratrovi. Ví, já mám tři bratry. Nejmladí Igor je zavřený, prostřední Duan přeběhl na východní frontě k Rusům, nevíme o něm nic, prý padl. A nejstarí Martin je v horách, velí nějaké zvlátní jednotce a právě on dělá gestapu největí starosti. Jdou po něm, a proto i po mně, protoe se domnívají, e spolu udrujeme spojení.

Tady toho pána u znám důvěrně, zrovna tak jako jeho kolegy. Snad by ml bylo smutno, kdyby někdo z nich nebyl nablízku, tak jsem si na jejich přítomnost zvykla. Směné na celé věci je, e se vdycky tváří, jako bych o nich nevěděla. Ale následky toho jejich hlídání u vůbec nejsou k smíchu. Matka se po otcově smrti zhroutila. A tohle věčné pehování ji můe stát ivot.”

,,0 tom nepochybuji,” poznamenal jsem a myslel na svou matku. Kdo ví, co s ní je?

Proto ti radím, abys za mnou u nechodil, stane se zbytečně podezřelý,” řekla prosebně. ,.Seberou tě, budou vyetřovat a jak zjistí, es byl v horách, polou tě v nejlepím případě do koncentráku.”

Zaváhal jsem. Helena měla pravdu. Jistě si prověřují kadého, s kým se stýká nebo setkává, ale zbaběle teď od ní odejít, ukázat se před ní jako slaboch, to se mi zrovna nechtělo. Kdy u nás osud nebo náhoda svedly po dlouhé době konečně dohromady, bylo by trapné odejít jen proto, e se bojím podezření. Na kolejiti posunovali německý transport. Lokomotiva zahoukala a zapískala. Nádraní zřízenec přikládal do kamen, u kterých teď kouřili dva němečtí vojáci. Vousatý obrýlenec vstal, sloil noviny, přistoupil k vojákům a poádal je o oheň. Jeden z vojáků mu zapálil cigaretu a on si potom sedl zpátky na své místo.

,,Opravdu jsi přesvědčena, e tě sledují?”

,.Jistěe. Má strach?”

Ne o sebe, ale o tebe… Tenhle nový účes ti moc sluí.”

,.Váně?” trochu se jí rozjasnila tvář.

,,Opravdu. Často jsem na tebe tam v horách myslel…” přisunul jsem se o kousek k ní. Neodtáhla se.,, Ví, e vechno, co mám na sobě, je ukradené? Jirka, to byl jeden partyzán, který přiel z parabrigády, mi radil, co mám dělat, abych přeil v týlu nepřítele. A teď jsme vlastně v týlu.”

,.Vdycky jsem si myslela, e čeledín musí být trochu přihlouplý, ale ty jsi docela jiný.”

,,To jsou předsudky. U nás čeledínem buď opovrhují, nebo ho litují. Já vzal to zaměstnání proto, e jsem si potřeboval vydělat nějaké peníze na kolu. Pan farář mi slíbil dobrý plat. A také, e se mě vzhledem ke svým stykům a známostem pokusí dostat na některou průmyslovku a zařídit mi i stipendium. On je to snad nějaký ná vzdělaný příbuzný, ale teď to stejně vechno padlo… Pojď, vlak u přijel.”

Spolu s ostatními cestujícími jsme se hrnuli k východu, přeli koleje a nastoupili do vagónu třetí třídy. Nali jsme si místo proti sobě u zamrzlého okna. Neviditelnými kvírami kolem jeho rámu táhl dovnitř syrový chlad. Studený vagón páchl dehtem. Ale teď pro mě neexistovalo nic ne Helena. Bez ohledu na lidi jsem ji vzal za ruku, jetě dřív, ne se vlak pohnul, a ona nechala svou dlaň odevzdaně v mých, jen její velké modré oči jako by prosily: u dost, pozorují nás!

Vlak se s trhnutím rozjel. Nabíral na rychlosti a za chvíli u ocelovými koly vyklepával pravidelný rytmus na kolejových spojích. Helena odtáhla ruku a sevřené dlaně si poloila do klína. Zavřela oči a kdy je po chvíli znovu otevřela, řekla:

,,Myslím, e bys měl přece jen odejít… Ten můj vousatý anděl stráný nastoupil s námi, pořád je nám v patách.

Třeba se ti to jen zdá. Snad je to jen člověk, kterého jsi párkrát náhodně potkala, pokouel se jí uklidnit, ale oba jsme věděli, e to není pravda.

Nesna se mě utěovat, vím svoje,44 znovu přivřela oči. Vystoupil jsem na chodbičku. Vousatá tvář v brýlích se přísně podívala na trojici mladíků, o trochu starích ne já, kteří nevybíravě nadávali na patné elezniční spojení. Vrátil jsem se do kupé.

Helena, sedící vedle mě, nemá náladu povídat. Se zavřenýma očima je zahleděna do svých starostí, o kterých se jí u nechce mluvit. Pozoruji její vánou a ustaranou tvář, krásnou a moudrou, ale strnulou. Jakoby odráela edivou pochmurnost doby.

Na jedné stanicí zůstal vlak déle stát. Tři mládenci u nenadávali jen na eleznici, ale i na slovenskou vládu. Ucítil jsem vůni slivovice a domácí klobásky. Pak jsem na chvíli usnul.

Na dalí stanici nastoupili němečtí vojáci a neobyčejně pečlivě kontrolovali osobní doklady cestujících. Tři halasné mládence vzali sebou. Vousatý průvodce to nahlas komentoval:

Nás opravdu jedině Němci můou naučit pořádku!44 Tím se vybarvil. Lidé kolem se na něj s nechutí podívali a někteří i tie protestovali.

Krátce nato přiel uniformovaný průvodčí a hlasitě oznámil:

Vichni si vystupte a běte do čekárny. Před námi je pokozená tra. Oprava potrvá kolem dvou hodin.”

Vagónem to nespokojeně zaumělo. Tuil jsem, e v tom

mají prsty partyzáni, i kdy mi to nikdo z cestujících nepotvrdil.

Neochotně, tak jako větina ostatních, jsme s Helenou vystoupili z vlaku do mrazivého podvečera. Na nevelké nádraní budově mizela v houstnoucí tmě nevýrazná tabule s názvem Mezibrod. Vichni z vlaku se natlačili do malé čekárny, kde by nepropadlo jablko. My dva jsme zůstali venku. Mů v klobouku a brýlích se nám v tom zmatku ztratil. Helena navrhla, abychom se trochu proli. I kdy mě roztřásala zima, souhlasil jsem. Ani jí nemohlo být moc teplo, navíc měla na nohou jen polobotky a na hlavě nic. Zlaté vlasy jí volně povlávaly. Podél trati jsme zali kousek od stanice.

Vidí, kde zůstal ten peh, co tě má sledovat?”

Jen počkej, jistě se objeví. Nikdy se musím jejich naivitě smát. Myslí si, hlupáci, e o nich nevím kdy se střídají. Někdy je převezu právě proto, e o nich vím, co zase netuí oni. Zrovna nedávno, zmizela jsem jim k Bačíkům a ten druhý, co střídá dneního, o mně nevěděl. Dva dny jsem tam byla ,.. nevím, co potom hlásil svému éfovi.”

Neodpověděl jsem, zaujaly mne nejasné obrysy osobního vlaku, odstaveného na vedlejí koleji. Ale nebyl to ná vlak, ten stál jinde. Přemýlel jsem, zda mám Heleně navrhnout, abychom si sedli do některého vozu, ale ne jsem to stačil říci, přijídělo k vlaku vojenské nákladní auto. Z kabiny vyskočil feldwébl ozbrojený pistolí a spěchal do dopravní kanceláře. Odtud potom vyel výpravčí a dva němečtí důstojníci. Zamířili ke sluebnímu vozu, do něho potom vojáci sedící na náklaďáku, přeloili tři jednoduché vojenské rakve. Podle toho, jak se s nimi namáhali, musely být plné. U zaplombovaného vozu nechali strá. Auto s vojáky a feldwéblem odjelo a důstojníci se vrátili do dopravní kanceláře. Strání nás od vlaku odehnali.

Mezitím se čekárna trochu uvolnila, pár lidí se vytratilo. Uvolnila se dvě místa na lavici proti kamnům. Moc sice nehřála, ale co víc jsme si mohli v té chvíli přát? Okna a skleněné dveře čekárny byly zakryty černým papírem. Ti, jim se podařilo sedět, podřimovali. Vesnické eny si opíraly hlavy o bílé rance na stolech.

U jsem dvě noci pořádně nespala,” omlouvala se Helena. Někdy si myslím, e u to vechno nevydrím. Otec a bratr Duan padli, Igor je zavřený a Martin bůhví kde. Matka se z toho zhroutila, za mnou běhají fízlové … je to k zbláznění.”

Chtěl jsem ji trochu povzbudit, ale současně jsem si

uvědomil nevhodnost jakéhokoliv pokusu. Cítil jsem se vedle ní neotesaný, a to mi ubíralo na sebevědomí. Nějak jsem v těch horách zdivočel, stal se hrubý. Ty kruné dny bojů v nemilosrdných horách se na kadém z nás podepsaly a nechaly trvalé následky.

,,Opři si mi hlavu o ramena, nabídl jsem. Nemusím ani přiznávat, jak mě její důvěrná přítomnost těila.

,,Nebudu spát, řekla, ale hlavu si přece jen opřela. Seděl jsem jako pěna, abych ji neruil. Do čekárny nahlédl ná peh. Jakmile nás uviděl, zjevně se uklidnil, bylo to na něm vidět.

Před půlnocí oznámil výpravčí cestujícím, e vlak do Března zanedlouho odjede, abychom se připravili. Znova jsme nastoupili, přibliné kadý na své místo. Vlak se dal za chvíli do pohybu a cesta rychle utíkala, tak rychle, jako kdy jste s milovanou dívkou. Ani jsem se nenadál a u tu bylo Březno, vlak sice pokračuje na Červenou skálu, ale my se musíme rozloučit. Bohuel.

U nebudu mít spojení do Tisovce,” dolo mi, kdy jsme vystoupili. Poslední vlak odjel někdy po desáté.

Co bude dělat?” obrátila se na mne starostlivě.

Sedět v čekárně s legitimací v zubech, aby mě nesbalili.”

Na nevelké, ale přívětivé stanici se opakovalo to, co v oné době na kadém nádraí. Zatemněná okna jako pasivní ochrana před nálety. Stanice byla obsazena Němci jako vude jinde, take se nedalo projít jinak ne východem vpravo vedle budovy. A ten samozřejmě pečlivě hlídali dva němečtí vojáci v bílých ovčích koiích a dva zmrzlí gardisté s černými lodičkami na hlavě. I oni byli ozbrojeni. Kromě nich tu stál jetě elezničář ve slubě a toho jsem se zeptal:

Jede něco do Tisovce?”

Ne,” odsekl nevlídně.

Chtěl jsem se jetě zeptat na nejblií vlak, ale jeden z gardistů se na mne obořil:

Nezdruj! To si vyřiď a potom!”

Ocitli jsme se před nádraní budovou na cestě do města. Předcházeli nás spěchající lidé s hlavami, vtaenými do límců. Mrazivá noc típala do tváří, do rána bylo jetě daleko. Přemýlel jsem, co udělám. Helena mě s napětím pozorovala.

Co teď, co potom?” pokrčil jsem bezradně rameny.

Ráda bych ti pomohla, ale jak?”

Kam jde ty?”

Mám tady tetu.”

,.Jistě nejsem sám, kdo chtěl pokračovat naTisovec. Budou nás muset nechat na nádraí, vak jsme to zpodění nezavinili.

,,Je mi líto nechat tě v noci samotného,” pohlédla na mne s vánou tváří.

,.Vydrel jsem horí věci. Radi mi řekni, kdy tě zase uvidím.”

,,Co má v plánu, a se vrátí z domova?”

,.Zpátky do Bystrice, tam na mně chtějí, abych ve vyím zájmu,” řekl jsem výsměně, el pracovat k nějakému velkému zvířeti … ale cestou zpátky bych se mohl zastavit v Michalové, tedy jako u vás, pokud o to ovem stojí.”

Ví co? Mám klíče od Bačíkovy vily, přespi tam. Pojď, po cestě se domluvíme. Je to kousek.”

Kráčeli jsme po ulapaném, vrzajícím sněhu mezi posledními.

Sám bych tam ale nerad,” reagoval jsem na zmínku o Bačíkově vile. To je nejlepí způsob, jak spadnout do basy. Teď je v kriminálech zima,” zaertoval jsem.

Neboj se. V létě tě přece Bačík pozval, kdy jsi mu pomáhal spravovat pneumatiky.”

Kdyby byl doma, bylo by to jinačí.”

Vdy to nemusí vědět… já jen chtěla, aby ses nemusel toulat, mrznout a hlavně vystavovat se nebezpečí.”

Tak pojď i ty… sám v cizím domě … jako zloděj . .

To ne, jak by to vypadalo?”

Normálně.”

Ty a já, sami v noci pod jednou střechou, tomu říká normálně?”

Snad nemá předsudky?”

Prosím tě, co by řekla matka, nebo lidi, kteří by nás mohli uvidět… děvče má jen jednu čest. .

Tak jak to uděláme? Sám tam nepůjdu. A ztratili jsme vousáče,” vzpomněl jsem si najednou.

Jen se neraduj, jistě předal tafetu a ten druhý tajně dál za námi slídí.”

Nikoho nevidím,” ohlédl jsem se.

Mezitím jsme doli a k Bačíkově jednoposchoďové vile s dvěma prostornými lodiemi v prvním patře. Vila stála v zahradě, ohrazené nízkým drátěným plotem. Pouliční lampy nesvítily, ale zářivý sníh zjasnil noc natolik, e bylo docela dobře vidět.

Půjdeme zadním vchodem,” řekla Helena a jako by mě chtěla pobídnout, dodala: ,,Kadá nerozhodnost je nápadná/’ Bačíkův dům stál ve vilové čtvrti, ale jednotlivé vily na sebe nebyly nalepeny a to teď pro nás znamenalo určitou výhodu. Veli jsme opatrně zadní brankou do zahrady a potom vchodem ze dvora do domu. Naprosto přesvědčení, e nás nikdo nemohl vidět.

XVI

Zadním traktem jsme vstoupili do haly v přízemí. Helena zatemnila velké okno i skleněné dveře na balkón. Pak rozsvítila nádherný lustr s imitovanými svíčkami mezi přívěsky z českého křiálu, jiskřivě odráejícími světlo do kouzelných duhových odstínů.

Vpravo u okna stál černý klavír, vedle něho rozrostlý fi.kus; v pokoji byla jetě mohutná exkluzivní pohovka a dvě hluboká křesla, potaená černou kůí. Ostatní nábytek, stůl, skříně, sekretář a knihovna, byl vořechu, zhotoven na míru a solidně. Parkety pokrýval krásný perský koberec ivých barev, mezi nimi udroval slabé teplo včerejího ohně.

Tak vítej a odlo si,” vybídla mě Helena bez úsměvu, bez náznaku radosti, velmi váně. Svlékl jsem si těsný zimník, přidal k němu čepici a ál u a podal vechno Heleně s otázkou:

Bačíkovi jsou bohatí, e?”

Velice bohatí, ale oni byli u před válkou… Pravda, válka jim to jetě pomohla znásobit.”

Kdy jedni umírají na frontách a v horách, druzí na nich bohatnou.”

V obchodě u to asi jinak nejde,” slyel jsem hlas z předsíně. Kdy to nebude Bačík, bude to někdo jiný… Bačíkovi jsou jinak fajn. Mnohým u pomohli, ale na druhé straně obchodují i s Němci. Tvrdí, e sami nemají s politikou nic společného, obchod prý je neutrální.”

No, mají to tu pěkné,” prohodil jsem, ale z předsíně se mi nedostalo odpovědi. Helena se vrátila po chvíli, která mi připadala velice dlouhá, ale to u na sobě měla zelené domácí aty s bílou zástěrkou.

Udělám něco k jídlu. Ty se zatím posaď a můe si potichu

pustit nějakou hudbu. Támhle je rádio, ukázala na velký a drahý přijímač. Ale opravdu potichu!14 Chtěla odejít.

Nemohl bych se vykoupat?” zastavil jsem ji nesměle.

Ale jistě, koupelna je na chodbě vpravo. Zkus napřed, jestli teče teplá voda. Ručník a mýdlo tam je.” Potom se zeptala: Má rád vajíčka na slanině?”

Přímo je zboňuji,” řekl jsem ertem nacestě do koupelny. Ta, jako vechno v tomto domě, byla prostorná a přepychová, celá obloená bleděmodrými kachlíky, s bohatě chromovanými kohoutky. Napustil jsem si horkou vodu dovány, pravděpodobně zhotovené speciálně pro obrovitého Bačíka; vlastně to u ani nebyla vana, spí malý bazén.

Sotva jsem se začal svlékat, zaklepala Helena na dveře, pootevřela je a podala mi čisté prádlo a pánský koupací plá.

Vezmi si to, to je Aladarovo, já jim to pak vysvětlím.”

Kdo je Aladar?”

Bratr paní Bačíkové, bydlel tu s nimi, ale na podzim narukoval …” zavřela dveře. Hodil jsem prádlo na stoličku, s obrovským poitkem vlezl do velké vany a ponořil se do průzračně nazelenalé vody. Naposled jsem se koupal ve smaltované vaně bečovského faráře, ale to u bylo tak dávno, e od té doby uplynuly snad celé věky. Po chvíli jsem se pořádně namydlil růovým voňavým mýdlem a spláchl ze sebe pot, pach a pínu. Ale to mi zdaleka nestačilo. Vypustil jsem vodu, vypláchnul vanu, napustil čistou … hotové sedmé nebe, pocit plný rozkoe, vichni z oddílu by mi v té chvíli museli závidět. Trvalo to snad hodinu, ne jsem se té čisté, příjemně hřejivé vody nabail. Teprve po druhém klepání na dveře jsem vylezl z vany a řádně se vydrhl osukou, oblékl si koupací plá a učesal dávno nestříhané vlasy. Takto upravený jsem veel do předsíně.

Pojď do kuchyně,” volala na mne Helena, je tu teplo, zatopila jsem.”

Proč právě v kuchyni?” zeptal jsem se zbytečně.

Sedni si, udělám konečně vajíčka. Potom se usadíme v pokoji a pustíme si nějakou vánou hudbu.”

Vánou?” nezdálo se mi to.

Hodí se to …Nezapomeň, e mám smutek, ale stejně bych chtěla, abychom si trochu zpříjemnili nae druhé setkání, kdy to první bylo tak hrozné.” Slanina na sporáku se příjemně rozvoněla, take se mi sbíhaly sliny. Na stole s bílým ubrusem u bylo prostřeno.

Třetí setkání, opravil jsem ji, pohrávaje si s vidličkou.

Má pravdu, vlastně jsem to první nepočítala, usmála se a vajíčka zaprskala na pánvi. Co budeme pít? Mám tu trochu rybízového vína.

Trochu mě přivedla do rozpaků, cítil jsem dokonce, jak se červenám, a tak jsem jen zakoktal:

Já … já … no… dobře.

Nevěděl jsem, co se z toho veho vyvine. Jetě jsem se ve svém krátkém ivotě v podobné situaci neocitl. Vyrostl jsem na vsi, dost vzdálen společenskému ivotu, bez jakýchkoli hlubích a intimnějích přátelství s děvčaty. O velké lásce jsem jenom tajně snil, představoval si ji romanticky. Abych před Ďurem Longoem nebo Pavlem neodhalil své slabé nebo spí ádné zkuenosti s děvčaty, tvářil jsem se jako chlap. Jetě to ve mně umocňovaly slavné zbojnické a jánoíkovské tradice, podle nich úctu vesnice poívali jen ti nejsmělejí.

Jinou kolu jsem dostal od tvrdých chlapů v naem oddílu, kteří o lásce a milování hovořili bez romantiky, drsně. A tak v téhle situaci, kdy se Helena zmínila o víně, cítil jsem se náhle nesvůj.

Natěstí si mě Helena, zaujatá přípravou jídla, nevímala a kdy pak rozdělila večeři na dva talíře, u bez řečí přinesla skoro plnou litrovou láhev domácího rybízového vína. Nalila rubínovou tekutinu do pohárů.

S Alicí, kdy nás chytí světobol, vypijeme někdy i půl litru, řekla jakoby na omluvu. Tak na co?”

Na ivot!”

Tak tedy na ivot, pane Porubský, a netvař se jako seminarista!”

Přiukli jsme si…

Asi se neumím jinak chovat. Co ti na mně vadí?”

Ale nic, to jen tak . .

Jen neber ádné ohledy a řekni mi pravdu,” poádal jsem ji mezi jídlem bez jakékoli ironie.

Jakou pravdu?” dělala, e nechápe. I při jídle měla stále zamylený pohled. Naráí na toho seminaristu? To já opravdu jen tak, aby řeč nestála.”

Tak promiň, chtěl jsem jen vědět, co tě to napadlo.”

Na svoje roky jsi velmi váný, smutný a …”

To bych ani neřekl. Asi má takový dojem proto, e jsem poslední měsíce strávil mezi dospělými, v těkých podmínkách. A celou svou moudrost mám jen z kníek. Straně rád

čtu, na faře jsem k tomu měl monosti, farář Kohoutek má velikou knihovnu..

Hm, přikývla.

Znovu jsme si s úsměvem přiukli. Pomalu vypila plný pohár a s jakýmsi záhadným úsměvem se mi zahleděla do očí.

Přivádí mě svým půvabem do rozpaků,přiznal jsem.

Pojďme do salonu, zkusíme v rádiu chytit nějakou hudbu, nebo si pustíme gramofon. Ráda bych dneska byla astná. Někdy mám pocit, e zanedlouho umřu.”

To máme v těchhle časech vichni.”

Uklízela nádobí, já se el zatím do koupelny obléct do atů, které jetě byly cítit cigaretami po předelém majiteli. Helena umývala v kuchyni nádobí a já si v předsíni prohlíel perokresby ptáků, tetřevů, sluk, sov, baantů, v tenkých černých rámech. Znenadání, zaujatý portréty Bačíkových předků, jsem veel do salonu. Ale prohlídka obrazů netrvala dlouho. Kdy Helena jetě stále nebyla hotová se svou prací v kuchyni, posadil jsem se ke stolu a začal si prohlíet jakýsi německý obrázkový časopis, který tam leel otevřen s velkou fotografií přes celou dvoustranu. Útočící německý voják - nadčlověk -s bodákem v pěsti. Prolistoval jsem zběně časopis a znechuceně jej odloil stranou. Mou pozornost zaujala nezamčená zásuvka ve stole. Neodolal jsem pokuení otevřít ji. Zpod nakupených listin trčela hlaveň pistole. Poloil jsem ji na stůl. Byla to československá armádní pistole ráe devět milimetrů. Mezi dopisními papíry jsem nael i dva plné zásobníky, jeden jsem na zkouku zasunul do zbraně. V té chvíli vela Helena s táckem, na něm nesla skleničky a zbytek vína.

Prosím tě, hned to vra odkuďsto vzal,” napomenula mě. Bačík pozná, e se tu někdo přehraboval.”

Chtěla sis udělat příjemný večer … vlastně u skoro ráno, tak se nečerti.”

Nemám na to asi dost síly a neumím se do toho nutit,” usmála se na mne znovu záhadně a já si uvědomil, e tenhle její výraz jetě neznám. Byl to úsměv smutný, chyběla mu srdečnost, úsměv jako maska a snad i jako projev sympatie s tím, komu ho věnovala.

Proč se usmívá, kdy je ti smutno?”

Co tě to zase napadlo?”

Jen tak … Je tu chladno, ne?”

Vedro tu není,” řekla při nalévání vína do pohárů. Ale tohle nás zahřeje.”

Zase jsme si ukli a ona se usmívala stále stejným úsměvem.

Ten účes ti sluí, jsi dokonalá krasavice,” řekl jsem a aby moje poklona nebyla příli laciná, vysvětlil jsem: S těmi copánky dřív jsi vypadala jako selské děvče nebo sluka.

Ty má zvlátní nápady, řekla a vstala, aby pustila rádio.

Bude si muset zvyknout/’ prohodil jsem.

A co vai?”

Otec zemřel, matka slouí na Virágově mlýně. Anča, sestra, chodí jetě do koly… Jinak jsem z chudé rodiny. Ale můj otec byl kus chlapa.”

A ty jsi po otcovi.”

Přijímač dlouho vydával chraplavé zvůky a pisklavé vysoké tóny, ne se Heleně podařilo vyladit stanici s přijatelnou hudbou.

Zná? To je Mozartova Malá noční hudba.”

Něco jsem o něm slyel …”

Ale on u zemřel,” řekla, jako bych to nevěděl.

Neříkej,” obrátil jsem to v ert.

Ty si ze veho musí dělat legraci,“pokáralamě. Ale já spí přemýlel, e se přece jen zmocním pistole, kterou bych mohl do konce války jetě potřebovat.

To jenom dneska,” usmál jsem se, víno mi stouplo do hlavy …”

Vstala, aby si odloila pohár na malý stolek. Vstal jsem také, vzal ji za ruku a řekl:

Mám tě rád, Heleno.”

Přimkla se ke mně, ale sklopila hlavu.

Proč se mi nepodívá do očí?”

Zdvihla oči a nabídla mi pootevřené rty, jetě vlhké vínem.

Dobře, e jsi přiel, u bych se zbláznila…”

Nestačila dopovědět. Tichou noc v osamělém domě prořízl zvonek.

Proboha, to je Bačík!” vyhrkla Helena. Jene následující těké a nedočkavé rány na dveře ji hned vyvedly z omylu. To nebude on,” vykřikla.

Ale něco není v pořádku, ” přiskočil jsem k vypínači a zhasl křiálový lustr. Potom jsem přistoupil k oknu a poodhrnul zatemňující roletu. Jene z toho místa nebylo vidět ke vchodu, odkud se ozývalo neustálé zvonění a bouchání, a jsme konečně uslyeli zvučný hlas:

Jménem zákona, otevřte! Odpor je marný, dům je obklíčen!”

To bude nějaký omyl,” řekl jsem klidně. Oba máme doklady v pořádku.

Nebuď naivní, myslí, e ti to pomůe?” Helenin hlas zanikal v bouchání na hlavní dveře. Přili si pro nás. .

Nedělej paniku! Pus je dovnitř, nebo vylomí dveře a stejně nemáme kam zmizet.”

Malá noční hudba skončila. Německý hlasatel oznámil, následující zprávy z fronty.

Vyzýváme vás naposled!” řval jiný hlas. Jestli neotevřete, vylomíme dveře.”

Bojím se,” chvěla se Helena.

Bě otevřít, uvidíme, co chtějí. Nemáme jinou monost, nebo ano?”

Nemá ani trochu strach?”

Mám, ale co rpi zbývá. Jestli si přili pro nás, ádný strach nám nepomůe.”

Budou zlí,” řekla Helena.

To vím.”

Dole bylo slyet, jak pod ranami praskají dveře. Ve tmě jsem po paměti přiskočil ke stolu a vytáhl Bačíkovu armádní devítku. Jen co jsem ji nabil, vstupní dveře povolily. Chvíli jsme poslouchali hlasy, teď tlumené, potom někdo na chodbě rozsvítil a obdélník světla padl z chodby a k nám do salonu.

Zvlátní, dokud mi Helena nepřipomněla strach, nic jsem necítil, ovládat mě začal a potom. Nedokázal jsem se mu ubránit. Ruka se zbraní se mi třásla, záda a čelo mi zvlhly potem. Srdce mi prudce builo, jeho údery jsem cítil a v mozku. Přece jen jsem zbabělec, pomyslel jsem si a neupo-kojilo mě ani to, e se, bála i Helena.

Neklaďte odpor! Nic se vám nestane. Potřebujeme jen vaí svědeckou výpověď. Pak vás propustíme.”

Jsme ozbrojeni,” zavolal jsem. Kdo jste?”

Obránci zákona,” ozvalo se z chodby. Slote zbraně a se zdvienýma rukama vyjděte před dům!”

Jakou nám dáváte záruku, e se nám nic nestane?” vyjednával jsem.

Máte nae slovo.”

To je málo.”

Nastala pauza. Ticho.

Nechoď, to je past,” zaeptal jsem.

Pus mě, jdu,” vytrhla se mi Helena. Nic jsem neudělala.”

A u jsem jen viděl její dokonalou “dívčí siluetu, zarámovanou otvorem dveří, kterými se vlévalo luté světlo rozsvícené chodby. Její nečekané rozhodnutí měnilo situaci. Pustil jsem zbraň, ta s tupým úderem dopadla na podlahu, a potom jako noční motýl jsem se vrhl do světla chodby, se zdvienýma rukama, rovnou před hlavně čtyř samopalů, kterými na mne mířili chlapi v černých uniformách. Vypadali na Pohotovostní oddíl Hlinkový gardy nebo podobnou speciální jednotku. Jeden z nich mě zběně prohlédl, zda u sebe nemám zbraň, a kdy byl hotov, ukázal na vypáčené dveře:

Tak pojďme!”

Vyel jsem do chladné noci. Před vilou bylo přistavené nákladní skříňové auto se zamříovanými okny. Poručili mi nasednout. Vystoupil jsem po krátkém kovovém ebříku. Čísi silné ruce mě přitiskly na lavici. Dvě postavy mě sevřely mezi sebe. Pak začali do auta nastupovat vichni, kteří obklíčili dům. Mohlo jich být kolem dvaceti. Kdy byli nahoře, zeptal jsem se:

Kde je Helena?”

Na to se pár uniformovaných zachechtalo. Ten, co seděl nejblí, zaklepal na zamříované okno kabiny a zavolal: Hotovo!”

Auto se rozjelo. Chlapi se samopaly na kolenou si začali zapalovat.

Kam mne vezete?” odváil jsem se zeptat.

Uvidí … a neotravuj, nebo dostane do ksichtu, smradě,” obořil se na mne jeden z gardistů.

Ani ne za hodinu jízdy auto odbočilo na dvůr, ohrazený vysokou kamenou zdí, nad ní se jetě táhl ostnatý drát. Vystoupili jsme. Tam si mě převzali jiní dva chlapi, velmi se podobající vězeňským dozorcům. Odvedli mě do dvoupatrové budovy se zamříovanými okny. Bylo mi jasné, e je to věznice. Dozorci mne zavedli na chodbu a odemkli průchod v silné mříi, která chodbu předělovala. Konečně mě strčili do slabě osvětlené cely a zamkli za sebou dveře. Dřevěná pryčna, splachovací záchod, pinavé a počmárané zdi, malé okénko s třemi zazděnými eleznými tyčemi, to vechno ostře kontrastovalo s Bačíkovým pěkným bytem.

Svalil jsem se na pryčnu a uvaoval nad svým osudem. Nemohl jsem pochopit, co se vlastně stalo. Myslel jsem i na Helenu, nafízla, který nás sledoval. Udělal jsem chybu. As tím jsem usnul. Ale nebyl to spánek, jen jakási duevní ochablost, při ní jsem si neustále uvědomoval vůj neradostný stav.

Probudil jsem se zvukem klíče v zámku. Rychle jsem vyskočil očekávaje, kdo přijde. Byl to mně u trochu známý, ale přece pořád tajemný mladý kněz v černém pláti a černém plyovém klobouku. Podle veho vysoký činitel Ústředny státní bezpečnosti.

Bůh s tebou, chlapče, pozdravil mě. ,,Posaď se, vyzval mě a sám si sedl na kraj pryčny. Jeho hezká tvář vak nevyjadřovala nic dobrého. Pln očekávání jsem se posadil proti němu.

MPřiel jsem ti dát poslední útěchu. V jeho hlase jsem vycítil trpkost, smutek, osudovost.

Zamrazilo mě. Zalapal jsem po dechu. Něco mi silně sevřelo hrdlo. Slzy se mi draly do očí. Nevím, jak dlouho to vechno trvalo, ale nakonec jsem se přece jen dokázal zeptat:

Proč?**

V nepřítomnosti tě odsoudili na smrt. Tady je rozsudek/* vytáhl modrou obálku z náprsní kapsy plátě. ,,Čti, řekl měkce, ale ne povzbudivě.

Natáhl jsem roztřesenou ruku po obálce, ale kdy jsem sejí dotkl, ruka mi bezvládně poklesla.

,,To není moné! zakryl jsem si tvář dlaněmi. ,,Já nechci umřít!** vyskočil jsem, ale hned zase klesl na pryčnu.,,Řekli mi, e mě zajiují jen kvůli nějakému svědectví, nebo co…

Nic takového mi není známo, synu/* zdvihl dlaně jako na obranu.

Tak co tu jetě chcete!?**

Vyzpovídat tě, připravit, abys mohl přijmout svátost boí, abys čistý na duchu předstoupil před tvář Spasitele naeho.*1

Proč mám zemřít, proč jste mé odsoudili na smrt??** podíval jsem se mu do očí a hledal v nich soucit, ale nael jsem jenom ledový klid.

,,Já jsem tě neodsoudí. Soudil tě narychlo ustanovený, ale spravedlivý soud a vynesl rozsudek podlezákonů. Odsoudil tě za to, e jsi pozdvihl zbraň proti ochráncům slovenského státu, e jsi se spojoval s jeho nepřáteli, chladnokrevně vradil a zabíjel. Jestli si vzpomíná, já jsem tě v létě nejen zachránil před mučením, ale pokouel se ti ukázat správnou cestu. Bohuel jsi mne neposlechl. Zradil jsi svého druha a naeho mimořádně schopného agenta, vystupujícího pod jménem Viliam Chrenko, nechránil jsi ho, jak jsem od tebe ádal a nepřímo jsi způsobil jeho smrt. Vidí, vechno víme, a přesto ti církev svátá nabízí i v hodině tvé smrti pomocnou ruku.

Nebo věci světské jsou pomíjivé, krátké a hříné, ale existují i hodnoty věčné, boí, jako ve odpoutějící milost boí, víra ve spasení a ivot věčný.

Co jste udělali s matkou, se sestrou…?

Nevím. Je tu jetě gestapo.

A Helena?

Nevím, to není moje starost.

Kdy mě popraví?’*

Zítra ráno.

Jak?

,,Zastřelením.

Můu vyslovit poslední přání?4*

Vyslovit ano.

Take splněno nemusí být?44

Záleí na tom, co si bude přát.14

Chci jetě vidět Helenu,44 zachvěl jsem se.

Myslím, e to je splnitelná ádost, řekl stále s tím svým ledovým klidem.

Děkuju.44

Zítra ráno před popravou budu s tebou.44 Mladý kněz vstal, udělal nade mnou kří a pruným krokem odeel. Zámek cvakl a já zůstal sám. Úplně sám. Teprve teď mi začalo docházet, co řekl kněz. Jsem odsouzený na smrt. Budu ít jetě tuto noc. Náhle mě přepadla hrozná slabost, podlomily se ml nohy a sesul jsem se v rohu cely. Mozek mi vypovídal poslunost. Celé tělo odmítalo poslunost. A tak to lidské tělo, schoulené a třesoucí se v koutě vězeňské cely, to u jsem vlastně ani nebyl já.

Čím vyí je cena ivota, tím je asi větí hrůza ze smrti. Leel jsem na smrtelné posteli a nebál jsem se smrti. Díval jsem se smrti do hlavní, kdy je měla místo očí, a přece jsem z ní neměl strach, aspoň ne takovýhle. A teď ho mám a mám ho proto, e znám čas svého zániku, na kterém se u nedá nic změnit; e překypuji silou a zdravím; e se moje láska k Heleně u nikdy nenaplní. Trest smrti je hrozný trest, kdy slovo hrozný44 má ten nejpravdivějí obsah, a stává se jetě hroznějím, kdy ho musíme přijmout z rukou nenáviděného nepřítele, bezmocní, v situaci, z ní není východiska a tedy ani záchrany.

Znovu cvakl zámek ve dveřích tmavé a pochmurné kobky. Veel dozorce v tmavomodré uniformě, polobotkách, v kulaté čepici se títkem, se sluebním opaskem, na kterém se mu ledabyle houpalo koené pouzdro s pistolí.

Tak se seber, jde k výslechu, řekl tak profesionálně, lhostejně a nezúčastněně, jako by chtěl naznačit: Kamaráde, já s tím nemám nic společného.

Procházeli jsme chodbou a míjeli hnědé dveře cel po obou stranách, a jsme doli k dvojité mříi. Tam stál jiný dozorce a sotva odemkl, převzali mě dva civilové. Ihned mi na ruce nasadili ocelová pouta s takovou zručností, e jsem se nemohl ubránit obdivu.

Bylo prosincové ráno. Nebe betonové, vzduch mrazivý. Pod nohama vrzal zledovatělý sníh na nádvoří, ohraničeném vysokou kamennou zdí a dvoupatrovou budovou s mříemi v oknech. Zavedli mě do jiného úzkého vchodu a potom nahoru do druhého poschodí.

Tam u ve velké světlé místnosti čekalo několik civilistů a pár muů v uniformách. Pět civilistů sedělo za dlouhým stolem, ostatní stáli za nimi vedle nich. Nechali mě před stolem ve vzdálenosti asi čtyř metrů. Kdy jsem se trochu rozhlédl, zjistil jsem, e některé z přítomných znám. Při krajích seděli dva z Bečova, můj pan farář Kohoutek a velitel místní Hlinkový gardy Lebdák, zřejmě jako svědci. U velkého okna vedle silného závěsu z těkého sametu stál ,,můj tajemný mladý, kněz atletické postavy, blízko něho neuvěřitelně podobný mu, ale v civilu. Museli to být bratři.

edovlasý mu v brýlích uprostřed stolu otevřel velkou obálku se spisy, nadzvihl si brýle a promnul oči.

Jméno?

Jistě ho znáte, tak to zkrame … navíc tu mám plno známých, e pane faráři, pane Lebdáku, pane Lacinko a jeho ctěný bratře? Vichni jste se mi tolik věnovali …” oslovení se neklidně zavrtěli na stoličkách.

Mlčte,” okřikl mě jiný starí člověk v brýlích. Jste Jozef Porubský?”

Sami víte, e jsem.”

Dobře, Porubský, nechrne formalit. Jste odsouzený k smrti. Byl vám doručený rozsudek?”

Ano, donesl mi ho zde přítomný kněz.”

Cítíte se vinen v plném rozsahu obaloby?”

To je u jedno. Kdy mě chcete popravit, uděláte to bez ohledu na mé pocity.”

Doktore Kurtisi, dovolíte, abych obalovanému poloil otázku?” zeptal se ten, kterého jsem znal pod jménem Lacinko.

Máte slovo,” řekl doktor Kurtis a já si nemohl nevzpomenout, jak mi jetě nedávno Koči navrhoval, abych přijal u Kurtise slubu.

Chlapče, chcete ít?”

Kdo byv mém věku nechtěl? “pokusil jsem se o úsměv, ale vůbec se to úsměvu nepodobalo.

Za kým jste přiel do Bystrice a proč?”

V horách je zima.”

To nebyl pravý důvod. Měl jste tu splnit nějaký úkol, je to tak? O jaký úkol lo?”

Já o ádném nevím.”

Kde se naposled nacházela vae zločinecká skupina? Jste ochoten spolupracovat při jejím znekodnění?”

Ne!”

Tak to ostatní je u vae věc … ádné dalí otázky nemám,” obrátil se můj” kněz k svému bratrovi.

Jozefe Porubský,” pokračoval v jednání Kurtis, byl jste podle platných zákonů slovenské republiky odsouzený za zločiny úkladných vrad a vědomého zabíjení. Nabídli jsme vám ivot, ale vy ho odmítáte. Nae ruce jsou čisté,” ukázal mi dlaně. Chcete něco prohlásit?”

Nic.”

Zítra ráno budete popravený,” potom se Kurtis obrátil na svého kolegu vedle a řekl: Dejte to, prosím, na vědomí gestapu.”

Jeden z civilistů, kteří mě vedli zpátky do cely, řekl:

Má těstí, e tě soudili nai, gestapo by se s tebou tak nemazlilo.” Zřejmě naráel na to, e mě nemučili, jak to dělávalo gestapo.

Do popravy mi zbývá u jen několik hodin. Ráno jsem poádal kněze, aby mi umonil mluvit s Helenou. Zatím k tomu nedolo. Vlastně je to tak lepí. Vytáhl jsem hodinky a na bílém ciferníku pozoroval, jak čas letí… vybavilo se mi dětství, první okamik ivota, na který si vzpomínám: otec mě drel na rukách u okna o ukazoval mi ptáky v podzimní zahradě. To je začátek mého ivota, začátek, na který se pamatuje. Proč se mi právě tenhle okamik vryl do paměti? A jaká bude poslední vzpomínka?

Do cely veel hubený dozorce, uniforma na něm visela jako na věáku. Za ním stála vyděená Helena. Kněz tedy přece jen dodrel své slovo.

Máte povolených pět minut,” upozornil nás a opustil celu.

Helena na sobě stále měla zelené domácí aty, sebrali ji stejně jako mne v tom, co jsme právě měli na sobě. Vlasy měla pocuchané, oči vyplakané, tvář kamenně smutnou jako pieta z náhrobku.

,,Moje drahá,” rozněnil jsem se a chytil ji za konečky prstů.

,,Řekli mi, e tě zítra zastřelí,” vzdychla.

Přikývl jsem na souhlas a chtělo se mi plakat, sotva jsem dokázal zadret slzy.

,,Prý se jetě můe zachránit,” zachvělase. Mám tě ráda,” pevně jsme se objali, nesmí zemřít. Vyuij kadé příleitosti. Kdy zemře, je konec. Rozumí, konec! Po smrti je u vechno zbytečné, pak u nic nemá význam,” trochu se odtáhla a prosila očima plnýma zoufalství.

To u nezáleí na mně. Chtějí, abych se vykoupil zradou, ale stejně se jim nedá věřit. Potom by mě popravili tak jako tak a takhle aspoň zemřu statečně.”

Udělej vechno, prosím tě, co na tobě ádají. Uvidí, e tě nezastřelí. Dejme tomu, e tě nechají ve vězení, ale nebude to na dlouho. Rudá armáda je v Karpatech, zanedlouho přijde sem … se… copak ses zbláznil?” Byla to slova obyčejného děvčete, touícího po obyčejném lidském těstí, je se zdálo na první pohled lákavějí a srozumitelnějí ne neurčitý pojem statečnosti.

Moná. Ale jaký by měl můj ivot cenu, kdybych zradil své přátele a ty by potom popravili místo mne. Uvědom si, a válka skončí, přijde čas účtování s faisty a zrádci … a i kdyby mě neodhalili, nemohl bych tak ít . ., ví, bojím se smrti, jak jsem se jetě nebál, je strané, e přichází právě teď, kdy mám tebe ..

Bude-li ít, vezmeme se. Budeme mít plno dětí,” zkouela to ensky.

Odpověděl jsem jí polibkem, který trval, dokud nepřiel hubený dozorce.

Moje milovaná!”

Můj drahý!”

Dveře cely se zabouchly. Odela. Navdy.

V noci jsem byl vzhůru. Ráno se dostavil kněz, ale odmítl jsem s ním mluvit. U jsem ani nebyl úplně při smyslech. Za půl hodiny po něm přila pukami ozbrojená eskorta, skládající se ze čtyř chlapů v černých uniformách. Svázali mi za záda ruce provazem a takto spoutaného vyvedli na dvůr. Tam mi poručili

vystoupit po elezném ebříku na korbu velkého nákladního auta, přikrytého plachtou. I kdy byla jetě tma, viděl jsem, e pod plachtou u sedí několik gardistů a čtyři mladí lidé s podobným osudem jako já. Seděli jsme ikmo, tak, jak nám to dovolovaly ruce svázané na zádech.

Hlinkovci sedící s pukami mezi koleny proti nám měli surové, bezohledné tváře; od nich se určitě milost čekat nedala - a přece jsem v koutku due věřil, e se to můe jetě obrátit k lepímu. Nebo snad naděje opravdu neumírá poslední? Jedna tvář se mi mezi naimi katy zdála povědomá, ale ten, komu patřila, seděl v nejtmavějím koutě a u kabiny řidiče.

Nejdřív vichni odsouzení seděli pohromadě, ale kdy nastoupili ti čtyři, co mě přivedli, rozsadilí nás tak, aby vechny obklopovali gardisté.

,,Soudruzi,” ozval se jeden z odsouzených na smrt.,,Abyste věděli, kdo nás dnes jede postřílet, tak to jsou přísluníci Pohotovostního oddílu Hlinkový gardy, největí kurvy téhle klerikální republiky. To vám říká Jan Motyčka, horník z Handlové.”

Dr hubu! Nebo ti ji rozmlátím tak, e tě s ní nevezmou do nebe,” osopil se na Motyčku jeden z popravčí čety.

Dejte pokoj, boha jeho,” zasyčel velitel se sluebním označením na černém pláti, který stál jetě venku, ale to u uniformovaný řidič zavíral zadní postranici.

Auto se rozjelo. Poslední cesta autem, napadlo mě. Gardisté vytahovali krabičky s tatrami a začali si zapalovat. Světlo zápalky náhle osvítilo i tvář v rohu. Přece to byl on! Bačův pomocník, valach Matěj. Na salai bači Ondry Bystrana jsme spolu v létě proili pár týdnů, pěkných týdnů. Potom na sala začali chodit první partyzáni, Boris a Valér. Někdo nás udal. Teď u je jasné, e to byl Matěj. Přilo vojsko, baču zajistili, odvlekli, jenom mně a Matějovi se podařilo zachránit. Mně proto, e jsem plnil první bojový úkol a byl jsem tedy v kritické době ze salae pryč. A Matějovi proto, e u tenkrát udával. Jestlipak mě poznává, Matěji?” zavolal jsem.

Ticho. Nikdo mi neodpověděl.

Ptá se, jestli ho zná, chacha,” zaklebil se jeden z vrahů a obrátil se na Matěje.

Já? Nikdy jsem ho raeviděl. A a mi dá pokoj. Jsme tu snad sluebné, ne?”

Matěj se zapřel. Zřejmě neměl jiné východisko. Bylo to tak lepí. Kat se u se svou obětí nemá co bavit.

*

Neřekl jsem, e jsou to kurvy?” obrátil se na mne horník z Handlové,

,,Jsou horí,” řekl jiný odsouzenec.

Náklaďák letěl po zledovatělé cestě do neznáma. kvírami nedbale uvázané plachty jsem viděl, e začalo sněit. Vzduný vír za autem strhával vločky sněhu na ty, kteří seděli vzadu. Zanedlouho nastala pořádná chumelenice. Prosvítěli jsme několika dědinami, a za jednou auto náhle zastavilo. Řidič otevřel korbu, přistavil elezný ebřík a jako první zkraje začali slézat katani. Nabili puky a mířili na nás, kdy jsme vystupovali.

Seřadili nás do zástupu a po pěti z kadé strany s pukami připravenými k výstřelu nás vedli křeče. Chumelenice nepřestávala. Za pár minut jsme vichni byli bílí. Den stále nepřicházel. Brodili jsme se v hlubokém sněhu dolů po svahu k řece.

Myslel jsem, e se to vechno neobejde bez srdcervoucích scén, ale zmýlil jsem se. Vichni mlčeli. Katové i odsouzení. Moná vichni odsouzení právě tak jako já věřili, e se stane nějaký zázrak. Ale ádný zázrak se nekonal.

Nahnali nás do hlubokého koryta vedlejího přítoku Hronu, am nás postavili do řady, přičem čtyři z nich zůstali nahoře na břehu a s pukami v pohotovosti zajiovali popravu.

Deset dalích střelců s pukami u nohou stálo proti nám na vzdálenost ne větí ne patnácti metrů. Trochu vpravo na svahu zůstal velitel popravčí čety. Jetě cosi vykládal o tom, e se jim dostalo cti vykonat spravedlivý rozsudek soudu, který vyjadřuje vůli slovenského národa … to u jsem ani nevnímal … zdvíhají zbraně k líci… sníh se straně sype … povel ,,PAL!… tmavě oranové záblesky splývají s burácivou salvou … ostrá bolest na levé straně hlavy. Uvědomuji si, e je konec … konec vemu a veho … padám do sněhu na pravý bok, tvář se boří do čerstvého sněhu … tma … jetě z velké dálky vnímám několik jednotlivých výstřelů a potom u nic …

Probírám se, přicházím k vědomí… jsem otřesený, vude kolem ticho, zimní sněhové ticho … a světlo. Je nový den a já iju! Jak to? divím se. Namáhavě vstávám. Moji spoluodsouze-ní k smrti jsou nenávratně mrtví, zasypaní sněhem. Není jim pomoci. Pryč z toho hrozného místa! Zápasím se sněhem, se spoutanýma rukama obtíně udruji rovnováhu. V těkém terénu několikrát padám. Slyím mosazné zvonky, nejprv se mi zdá, e je to jen přelud, ale po chvíli vidím nahoře na cestě saně taené koňmi; na saních sedí mu v koichu a beranici.

Křičím na něho, vlastně vydávám jen jakýsi zvířecí řev a tvu se nahoru na cestu. Koně zastavili a kočí seskočil… pomáhá mi vykrábat se na cestu, tam mi rozvazuje ruce a vysazuje mně na svůj sněný povoz, ukládá na pytle se senem a přikrývá černou dekou. Třese mnou zima, znovu se nořím do tmy a kdy se opět probírám, stojíme u uprosted dvora mezi kůlnou a malou chaloupkou, z ní vychází kočí a jeho ena.

,,Na Slatinách byly zase popravy,” říká jí, ,,a tady toho nějak patně trefili, jen mu to strhlo kůi z lícní kosti a roztřítilo ucho, ale na to se neumírá.

Na samotě pod Zadní Poljanou, u chalupníka Domina a jeho eny Ilony, jsem pobyl sotva tři dny, dokud jsem se ze veho aspoň trochu nevzpamatoval, a pak se s bochníkem chleba vydal horami domů.

Na místě, kde kdysi stála nae chalupa, bylo spálenitě, z něho smutně trčel k obloze jenom komín.

Matku a sestru Anču jsem nael ivé a zdravé u starých rodičů … Ukryl jsem se u nich i já a schován před zraky udavačů se dočkal osvobození.

Po válce jsem chtěl vyhledat Helenu. Nejdřív jsem zael k Bačíkovým a ti mi řekli, e Helenu zastřelili … ale kde má hrob, to nevěděli.

Konec