Zakázaný prostor - Jiří Horský

Vae jméno Erwin Horch je pravé?”

Ano, samozřejmě.”

Narodil jste se dvanáctého dubna 1935?”

Ano, v Aussigu. Tak se to tenkrát jmenovalo německy. Dnes je to Ostí nad Labem.”

Máte německou národnost?”

Uchoval jsem si ji.”

Byl jste politicky organizován?”

Ne.”

Pane Horchu, z jakého důvodu jste poádal o vystěhování do Spolkové republiky Německa?”

Protoe se cítím být Němcem.”

Proedivělý mu výrazné tváře si posune brýle se zlatou obroučkou blí k očím. Obrací listy vyplněných formulářů, upevněných v deskách rychlovazače, V prstech svírá miniaturní kovovou verzatiíku, ale nic si nepoznamenává. To obstará nahrávač, jeho mikrofon je skryt v ozdobné litě psacího stolu.

Slouil jste v československé armádě?”

Ano. Dva roky. Uvedl jsem to v dotazníku.”

Na stěně moderně a účelně zařízeného interiéru nehlučně naskakují číslice digitálních hodin. Kancelář je umístěna v administrativní části novostavby hotelového typu na Kotl-witzstrasse v Norimberku, která slouí k přechodnému ubytování přistěhovalců do doby, ne je jim vyřízeno povolení k pobytu. Proedivělý mu vystavuje ,Ausweiskarty\ opravňující ke vstupu do zdejího ubytovacího zařízení. K vystavení průkazky zhotoví laboratoř fotografii ve dvojím provedení, en face i z profilu. Současně je nutné dát si sejmout otisky prstů. Z evidenčních důvodů, jak je vysvětleno kadému, i Erwinu Horchovi.

Mu za stolem vytáhne z rychlovazače nazelenalou kartu. K jejímu okraji je přichycena svorkou obálka s úřední hlavičkou. Z obálky vyjme čerstvý ,ausweis, zatavený v průhledném plastiku.

Na tuhle zelenou kartu mi musíte potvrdit, e jste obdrel průkaz.”

Do kolonky Převzal, kde je u strojem vyplněno datum, se Horch ochotně podepíe. Mu naproti němu vak nepoutí průkazku z ruky.

Je bezpodmínečně nutné, abyste se zítra dostavil na přistěhovalecký referát, Fúrtherstrasse 580. Kde je Hlavní nádraí snad u víte. Odtamtud je to pár stanic tramvají. Ohlásil jsem vás na půl devátou u pana doktora Schmundta, třetí patro, číslo dveří 320. Budete si to pamatovat?”

Jestli můu prosit, raději mi to napite,” poádá s omluvným úsměvem,Zuwanderer. Zatím tomuto novému pojmenování nepřivykl. .Přistěhovalec1. Česky by to znělo výstiněji Přivandrovalec, pomyslí si.

Miniaturní verzatilka se rozmáchne a na líc obálky téměř vryje Fůrtherstrasse 580, 8,30 Uhr, Nr. 320, Ref. Dr. Schmundt. A přidá navíc vykřičník.

,,Mohu-li vám dát dobrou radu, pane Horchu,” říká mu za stolem, zatímco vsunuje nazelenalou kartu zpět do rychlovazače, odpovídejte na vechno, na co se vás pan doktor Schmundt bude ptát, naprosto pravdivě.”

Nemám důvod cokoliv zatajovat.”

Ale, ale. Tak proč jste mi zamlčel, e jste byl členem svazu mládee?”

Na to jste se mě neptal …”

Milý Horchu, otázka zněla jasně - zda jste byl politicky organizován. A pokud je mi známo, není v zemi, odkud jste přiel, svaz mládee organizací apolitickou. Nebo se snad mýlím? Ale to u není moje věc. Já jsem vám pouze vystavil průkaz do ubytovny. Povolení k trvalému pobytu ve Spolkové republice je v kompetenci jiných míst. Ta budou jakékoliv zatajování z vaí strany posuzovat daleko přísněji.”

Zatvářil se udiveně. Vdy to členství ve svazácké organizaci trvalo sotva tři roky, ne odeel z učňáku. Pak o ně ztratil zájem. Vechno napsal do dotazníku. Copak si toho ten dúleák ve zlatých brejličkách neviml? Vůbec… proč mu předem vyhrouje? A navalí ausweis a sbohem.

Avak nahlas se osmělí pouze na uctivé poděkování za dobrou radu a omluvu, e opravdu nechtěl nic tajit. Jen si nesprávně vysvětlil otázku.

ist schon gut, Herr Horch. Chápu, e jste se jetě nestačil pořádně rozkoukat. U nás ve svobodném světě nemusíte nikomu nic zamlčovat. Tady platí zásada sociálního partnerství. Já pán, ty pán. Věří nám nebo nevěří, tvoje věc. Věříme ti nebo nevěříme, nae věc. Zde je vá průkaz. Kdybyste se náhodou i v budoucnu, a si zařídíte vlastní bydlení, ocitl v nějakých nesnázích, stačí mi zavolat na tohle číslo.” Nastrojí poprvé za celou dobu vlídný úsměv a podá Horchovi vizitku. Je na ní tučně vytitěno pouze telefonní číslo a rukou připsáno Markus.

Bývalý občan Ústí nad Labem odchází z kanceláře a v duchu se panu Markusovi omlouvá. Nejdřív vypadal jako důleák a přitom to se mnou nemyslel patně, dokonce nabídl i pomoc. Člověk nemůe dát na první dojem.

Proedivělý mu v brýlích se zlatou obroučkou v této chvíli zmáčkl tlačítko Stop pod stolní deskou, informativní kontakt s německým přistěhovalcem z Československa Erwinem Horchem ukončen 16. 6. 1968 v 11.00\ poznamenává si do tajného seitu Willy Markus, spolupracovník - tipař Bundesnachrichtendienstu, Spolkové zpravodajské sluby. A vyjme z nahrávače kazetu …

Ráno bych to nemusel tak rychle najít, uvauje Horch a rozhlíí se po Kollwitzstrasse. Stejně nemá co dělat. Proč nevyuít čas a nepodívat se u dnes, kde ho čeká zítřejí jednání. Aspoň se trochu zorientuje v městě, zatím zcela neznámém.

Vlastně ne tak zcela. Jméno města uvízlo v paměti se vzpomínkou na vyzáblého oberlehrera Matausche, kulhavce, který i do koly docházel v černých rajtkách a hnědé koili, na kravatě kulatý odznak s hákovým kříem. Jako kripl nemusel narukovat k wehrmachtu a jít na frontu. Prý dokonce působil na stejné kole s učitelem tělocviku Henieinem, zakladatelem sudetoněmecké strany, aspoň to o sobě tvrdil. Se zanícením vykládal ákům volkschule o Norimberku, který je vedle Mnichova druhým hlavním městem hnutí. Konají se tu sjezdy národně socialistické strany, na nich promlouvá k soukme-novcům vůdce Adolf Hitler. Vzely odtud norimberské zákony na ochranu německé árijské rasy… Tehdy sotva desítiletý Erwin jejich význam nechápal, stejně jako nemohl pochopit, proč právě jeho táta musel padnout za vůdce a vlast někde na Balkáně. Teď kráčí ulicemi Norimberka, kam přiel ve třiatřiceti letech, protoe se cítí Němcem.

Kolem něho lhostejně míjejí neznámí lidé, svití kavalkády automobilů a marně lákají pestrobarevné poutače výkladních skříní. Zatím má v kapse sto marek jednorázové sociální výpomoci a pár drobných. Na nejblií autobusové zastávce nastoupí do linky, jedoucí k Hlavnímu nádraí, kam jej před necelými osmačtyřiceti hodinami dopravil mezinárodní rychlík Praha-Cheb-Schirnding-Núrnberg.

Linka končí před halou Hlavního nádraí. Mechanicky se připojí k zástupu spěchajících, i kdy sám nikam nespěchá. V rozlehlé hale ho zaujme nebývalá podívaná. Postávají tu ve skupinách a skupinkách stovky muů a en nejrůznějí barvy pleti. Nikam necestují a na ničí příjezd nečekají. Jsou to gastarbeitři - panělé, Italové, Turci, Alířané, Marokánci a jak se Horch později doví, slouí jim hala Haupbahnhofu za jakýsi společenský sál. Málokdo z nich umí německy, restauraci si mohou dovolit jen zřídka a tak se tu ve volném čase scházejí, aby si aspoň pohovořili v rodném jazyce.

Proívají pocit sounáleitosti. Na rozdíl od nich jímá v této chvíli Němce Erwina Horcha pocit osamění. Zatím je bez práce a nedostane ji, dokud nebude mít povolení k pobytu. O tom se rozhodne zítra. Co kdy vyřizování potrvá déle? Nato nesmí myslet.

Spěně opustí nádraní halu. V řadě tramvajových refýí musí vyhledat směr na Fúrtherstrasse.

Souprava je poloprázdná, v odpoledním červnovém horku jsou okenní skla sputěna, můe ze sedadla pohodlně sledovat názvy ulic i tabule s označením stanic na sloupech nástupních ostrůvků. Tramvaj jede centrem města kolem středověkých hradeb a kamenných pevnostních věiček, je přeily letecké bombardování v době války.

A je zde Fúrtherstrasse.

Jene ho čeká jetě velký kus pěky od stanice, ne dojde k mohutné budově z červených hlazených cihel. V jejím průčelí visí státní znak s černou spolkovou orlicí a vedle zemský znak Bavorska. Podle nápisů tu sídlí několik úřadů.

Pro jistotu vytáhne z kapsy obálku s adresou. Číslo domu 580 je totoné s tím, které mu napsal pan Markus, jeho příznivec, jak se domnívá. Teď u je spokojen. Zná přesně cestu, zítra nemusí bloudit a trnout, e se opozdí. S ulehčením se pustí po Fúrtherstrasse dál, procházkovým krokem. Stále častěji potkává vojáky a důstojníky americké vlády v letních koilích a olivově zelených čepicích. Dojde a k plotu s vysokým mříováním. Za ním se táhne komplex edé stavby, připomínající kasárny. Nejsou to vak kasárny, i kdy v jedné z budov je velitelství norimberské garnizony US-Army.

Tuto stavbu zná celý svět. Justiční palác, kde soudil mezinárodní tribunál nacistické válečné zločince.

Člověče, e jste si nevybral lepí místo na první procházku?” řekne nazítří Horchovi doktor Schmundt. Ale a v závěru pohovoru.

Nejdříve přecházel v rozechvělém neklidu po chodbě třetího patra a díval se co chvíli na hodinky. Tady vládne přesnost a k rozhodujícímu jednání musí přijít punktlich, ani dřív, ani později. Přesně v 8.30 zaklepal na dveře kanceláře 320.

Dále!” vyzval ho zevnitř rázný hlas.

Vstoupil, mírně se uklonil a pozdravil: Guten Tag!”

,,Pan Horch?”

,,Jawohl!

,,Známe se? Sotva. Pořízek neurčitého věku vsvětlemod-rém listrovém obleku, sněhobílé koili a do modra laděné vázance - perfektnost sama - nevstane od stolu, ani nepodá ruku na uvítanou.

,,Sedněte, pane Horchu.”

ádné posaďte se, prosím.

Tak přece sedněte!”

Doktor Schmundt si ohmatává uzel vázanky. Pane Horchu, chci od vás, z vaich vlastních úst, slyet některé podrobnosti. Co se na mě tak díváte?”

Horch se tváří rozpačitě. Promiňte, pane doktore, jaké podrobnosti máte na mysli?”

Prostudoval jsem si vae papíry. Mnohé údaje jsou neúplné. Je zcela nepřípustné, aby ná úřad na základě nedostačujících podkladů a nejistých dohadů učinil rozhodnutí, které by mohlo ukodit státnímu zájmu,” odsekává spisovnou němčinou.

Horch polkne nasucho a nervózně poposedne.

Bude účelné, abyste vypověděl ve o vaem dosavadním ivotě. Nebylo by ku prospěchu věci, kdybyste se v něčem ukvapil a výpověď sdostatek nerozváil.” Po tomto zmrazují-cím prologu doktora Schmundta se Horchovi doslova tají dech. Trvá mu trochu déle, nezesebe vypraví první kostrbaté věty. Jakoby jeho ústy mluvil jiný hlas.

Pohled zpátky na ivotní běh?

Narodil se v roce 1935 v Ústí nad Labem. Bydleli v ulici Grosse Wallstrasse, Čei ji nazývali a nazývají Velká hradební. Otec byl Němec, matka pocházela ze smíeného českoněmec-kého manelství. Sestra přila na svět o dva roky později ne Erwin. Otcovo zaměstnání elezničního úředníka vyadovalo loajálnost k státu. Netroufal si vstoupit do Henleinovy sudetoněmecké strany, aby za tehdejích poměrů nepřiel o místo a neohrozil rodinu existenčně. Po připojení Sudet k říi mu to bylo vytýkáno a matce, e cítí spíe jako Čeka. Otec byl začátkem války povolán do wehrmachtu a při polním taení do

Jugoslávie hned v prvních dnech padl. Tehdy nebylo Erwinovi ani est let. Matka se měla co ohánět, aby uivila dvě děti z platu dělnice v chemické továrně. Otcova politická neanga-ovanost v sudetoněmecké straně a matčin napůl český původ byly po válce důvodem k tomu, e Horchovi nemuseli jít do odsunu. Matce se dost ulevilo, kdy Erwin nastoupil v roce 1951 do učňovského domova v Severočeských hnědouhelných dolech, kde bylo o hornický dorost dobře postaráno. Tam ho také přijali do svazu mládee. Po vyučení se vak o dalí členství nestaral. Ani práce údrbáře důlních strojů ho příli nebavila. Bral ji jako dočasné zaměstnání. V devatenácti letech odeel do vojenské základní sluby v Litoměřicích.

Tady je Horchův monolog přeruen.

,,Toto období zatím vynechte. Vypovíte o něm později přísluným jiným pracovníkům. Mě zajímá, co jste dělal potom.

Na achtu se nevrátil. Během vojny získal odbornost řidiče a nael si místo za volantem. Jezdil na obvodní poliklinice se sanitkou a do doby, kdy si podal ádost o vystěhování.

Ted se opět ujme slova doktor Schmundt. Zajímají ho poměry na Horchové pracoviti, politická příslunost nadřízených i spoluzaměstnanců, klade doplňující otázky, týkající se matky, sestry, nejbliích i vzdálenějích příbuzných.

,.Dosáhl jste právě, pokud se nemýlím, Kristových roků, pane Horchu. Můete mi prozradit, proč jste se dosud neoenil a nezaloil si rodinu? Byl v tom snad nějaký předsudek kvůli vaí německé márodnosti, e o vás nestály české nevěsty? 

Svěří se, e měl několik lásek s ústeckými dívkami. S tou poslední to dokonce vypadalo na vánou známost. Byla to zdravotní sestra z polikliniky, jmenovala se árka Vyroubaío-vá. Vyjíděl s ní za pacienty. Předhazovala mu vak stále častěji, e jako řidič sanitky sice nosí bílý plá, jene jinou perspektivu ne dělat do penze oféra nemá. Přemlouvala ho, aby se dal zapsat na střední průmyslovku, při zaměstnání. A pak bude mít monost přejít k výhodnějímu povolání v technickém oboru. Do té doby a se sňatkem nepočítá. Jene pro něho je volant a auto vím. A tak se nakonec rozeli. Nějakou nevraivost z národnostních důvodů vůči sobě ze strany děvčat ani zaměstnavatelů nepocioval.

Referent pro záleitosti Zuwandererů se tak nenápadně dostal k hlavnímu bodu pohovoru.

Jako důvod k vystěhování k nám jste uvedl, e se cítíte Němcem. Přitom, jak tvrdíte, jste necítil ádnou diskriminaci z národnostních důvodů. Čemu mám víc věřit? Tomu, co jste napsal do dotazníku nebo tomu, co mi teď říkáte? Můete mi vůbec vysvětlit, od kdy jste se tím Němcem začal cítit?

U kdy přejel ve vagónu Západního expresu přes hranice do Schirndingu, předpokládal, e mu tato otázka bude dříve nebo později poloena. Přichystal si na ni odpověď. I způsob.

Vypne se téměř do pozoru. A v kanceláři číslo 320 nečekaně zahřmí téměř rozhořčený hlas Erwina Horcha:

Nikdy jsem se Němcem cítit nepřestal, pane doktore!1* Pořízek ve světlemodrém letním obleku sekundu, dvě mlčky zírá, opět hmátne na uzel kravaty.

Nechtěl jsem se vás dotknout, pane Horchu.**

Du verfluchter Schuft, uleví si v duchu nespisovnou němčinou. In der Tschechei jsi vyrůstal po válce třiadvacet let jako Čech. A najednou je z tebe německý patriot. Co to na mé hraje, bastarde! Vyuil jsi situace tam u vás, momentálně nejsi sám, komu dovolili vystěhovat se za hranice. A vůbec, kdo ví, co za tím vím vězí. Nebude od věci upozornit Abschirmdienst, aby tě důkladně zrentgenovali.

Pane Horchu, deklamuje u zase spisovnou němčinou, kadým rokem u nás přibývá přistěhovalců. Nehovořím o třech čtvrtích miliónu gastarbeitrů. Těm od roku 1962 povolujeme pobyt ve Spolkové republice, avak pouze na dočasnou dobu. Mám na mysli přistěhovalce německého původu. Z Jiní Ameriky, z Afriky, ze Západu i z Východu. Ne kadého sem táhne nacionální věrnost. Není to tak dávno, pane Horchu, kdy tady na Fúrtherstrasse postávali v houfech moji norimbertí spoluobčané a kemrali od amerických vojáků jednu cigaretu za dvacet marek okupační měny. Ja, mein lieber, zwanzig Mark fůreine Lucky Strike. Adnes? Dnes k nám přitahuje ná hospodářský zázrak i ty největí matadory amerického byznysu. A, samozřejmě, i různé odevad se rojící soukmenovce láká vidina konjunktury. Jistě vak pochopíte, e ne kadý, by i mluví německy, můe pro Spolkovou republiku znamenat přínos. A teď mi povězte, do jakého pracovního vztahu byste se chtěl zapojit vy.

Rád bych zůstal u své řidičské profese, pane doktore. Referent chápavě kýve hlavou. To vak záleí i na tom, zda jsou taková místa volná. Udílí dalí lekci o soukromoprávním vztahu a Horch poprvé slyí slova Arbeitgeber a Arbeitnehmer.

Ten, kdo práci dává, ten, kdo práci přijímá. Majitelé firem poadují od uchazečů o řidičská místa sloení kauce. To někdy bývá dost peněz. Je tu vak monost, e firma novému zaměstnanci na kauci poskytne půjčku a tu mu postupně sráí z platu. To ovem záleí na zaměstnavateli. V tom u doktor Schmundt nemůe ze své strany Horchovi nic slibovat.

Referent pohlédne na hodinky. Začínající přistěhovalec pocítí záchvěv ulehčení. Vyčerpávající zpověď snad uspokojila toho byrokrata natolik, e se vyjádřil nakonec přijatelně. Co se týče zaměstnání sice nic neslibuje, ale také se nestaví zamítavě.

Oblá dlaň se vysune ze vestkově modrého rukávu, plácnutím uchopí telefonní sluchátko a buclaté prsty roztáčejí číselnici. Schmundt/* představuje se někomu, avak tónem téměř uctivým bez dosavadní ráznosti. Ano, právě jsem skončil… rozumím… počká tady u nás.

Sluchátko sklapne.

Horchovy oči jsou dva otazníky.

Tak, pane Horchu, my bychom byli hotovi.

Pane doktore, mohu doufat v kladné vyřízení?”

Definitivní rozhodnutí náleí přednostovi úřadu. Dostanete je písemně.”

Smím se zeptat, kdy asi?”

Nebuďte tak netrpělivý. Vai záleitost neposuzuje pouze přistěhovalecký referát. U jsem vás upozornil, e některé údaje ve vaem dotazníku proetří jiní pracovníci. Také jejich stanovisko bude bráno v úvahu. Osobně si myslím, e vae věc je celkem na dobré cestě a je na vás, abyste ji pomohl urychlit.”

Kdy je to v mém zájmu, vynasnaím se, pane doktore.”

Referent opět pohlédl na hodinky.

Zařídil jsem, aby za vámi přijeli. Aspoň se trochu povozíte po Norimberku. U jste se tu porozhlédl?”

Včera jsem se byl podívat tady kolem, doel jsem a k Justičnímu paláci..

Člověče, e jste si nevybral lepí místo na první procházku?” zakroutí udiveně hlavou doktor Schmundt.

Jiní pracovníci, jak je nazval dr. Schmundt, se chovali velmi neokázale u v autě. ádné upjaté úřední tváře, spí sportovně vyhlíející dvojice, častující se navzájem různými průpovídkami.

Jeď, víc zelený tam nebude,” popoháněl řidiče druhý z tandemu, kdy projíděli dopravními infarkty na křiovatkách vnitřního města, jen s námahou řízených světelnou signalizací. Horch seděl vzadu, v osmiválci BMW se speciálně vybaveným vnitřkem. Okna byla opatřena roletami z pruných fólií, jedna roleta tvořila mezistěnu mezi předními a zadními sedadly. Fólie byly nastaveny do vodorovné polohy, take umoňovaly výhled. Zabořen do koeného polstrování obdivoval ostrou a perfektní jízdu, jakou předváděl s,bavorákem’ mu před ním. Dovedl to ocenit, sám jezdil donedávna sanitkou stylem soutěního jezdce.

Druhý vpředu se co chvíli otočil a vysvětloval přes fóliovou mezistěnu pasaéru Horchovi, kolem jaké pamětihodnosti právě projídějí. A to nejen historické.

Tohle je Nihil bar. Obsluhují tam holky oben-ohne, nahoře bez a dole skoro bez. Pro arniky je bar off limit, kadou chvíli se tam porvali, černý o bílou a bílý o černou, jsou tam kusy od védská a po Nigérii. Tak jim Military Police Nihil bar zakázala. Radím vám, nelezte tam. Okubou vás dřív, ne dopijete třetí drink.”

Jestli se chcete za stejný prachy pobavit,” nahodil tip ten s volantem v ruce, máte lepí chytit taxi-girl. Kadá má svůj auák, svůj pokoj a zdravotní kníku.”

Takovéhle svezení se Horchovi docela zamlouvalo. Bavorák se proháčkoval centrem Norimberka a vyrazil k zalesněnému pahorkatému předměstí Platnersberg.

Jede se v tunelu,” zaprýmoval řidičův spolujezdec a stiskl spínač na panelové desce. Fólie na vech třech zadních oknech i v aluzii, oddělující interiér od řidiče, se bezhlučně otočily do vertikální polohy. Horch seděl v edém přítmí, výhled kamkoliv ven zakryt. Co je to za hru na slepou bábu, takovýhle fóry si zase můe nechat, ten mitfáro.

Tady stejně není nic zajímavého k vidění,” ozval se spolujezdec, jakoby četl pasaérovy mylenky.

Situace připomínala Horchovi scénu z filmové gangsterky, v ní pachatelé unáejí rukojmí v zatemněném bouráku, aby obě neviděla, kam a na jaké místo je odváena. Jene -k čemu tahle komedie? Vdy mu ti dva řekli, kdy za ním přijeli na přistěhovalecký referát, e si s ním chtějí jenom pohovořit někde v klidu a na příjemnějím místě, ne je kancelář doktora Schmundta …

Nemohl vědět, e scénář, jeho aktérem se stal v okamiku, kdy nasedl s dvojicí ,jiných pracovníků* do olivově zeleného osmiválce BMW, připravili podle zaběhnuté rutiny přísluníci expozitury II. oddělení generálního tábu bundeswehru pro oblast Mittel Franken. Druhé oddělení, to je vojenská zahraniční rozvědná činnost. A expozitura dvojkařů v Nori mberku je předevím orientována tam, kde se v případě ozbrojeného konfliktu předpokládá hlavní směr útočného praporu.

Tím je Československo.

Přesněji řečeno - co u není ve scénáři, ale pouze v tajné směrnici éfa II. oddělení - získávat co nejirí poznatky. O předpokládané obranné činnosti protivníka v případě útočné akce bundeswehru a sil NATO z výchozího prostoru Ober a Mittel Franken. Rozkrýt systém jeho velení. Zjiovat jakékoliv změny ve stavu bojové pohotovosti Československé lidové armády zejména údaje pro hodnocení mobilizačního rozvinutí příhraničních ozbrojených sil. Vyhledávat zranitelná místa nejbliích vojenských objektů, aby bylo mono nasadit d iverzní činnost. Obstarávat informace o vojensko-ekonomic-kých monostech teritoria, které leí na východ od hranic a je povaováno za budoucí válčitě .prvního dne*. Shromaďovat zprávy o nových druzích bojové techniky, její pouití by mohlo útočníka překvapit. Ale také - vytvářet podmínky pro trvalé sledování cílů jaderného napadení…

Pneumatiky bavoráka zakvílely a Horch měl co dělat, aby se nepřevalil na podlahu.

aluzie se opět bezhlučně nastavily do horizontální polohy. Do vnitřku vozu vniklo světlo červnového odpoledne. Horch uviděl schoditě a mosazné dveře. Byly napůl otevřeny. Vypadalo to, e jsou na místě. Ale kde, to mohl jen tuit. Nějaká vila uprostřed zeleně.

,,Co říká, prima barák, ne? zaklebil se na něj řidičův spolujezdec. ,,Steig aus! Horch si stačil uvědomit, e mu je najednou tykáno. Tandemista u volantu vytáhl klíček zapalování a vystoupil z vozu. Horch se taky pokusil vylézt. Marně. Dvířka neměla zevnitř kličku. Musel počkat, a mu řidič otevřel.

Veli do prostorné haly, vybavené sedacím nábytkem. U prvního křesla stál mladík, upjatý v bílém čínickém rondónu.

,,Heini, oslovil ho spolujezdec, jeho Horch doposud neznal jménem. Stejně jako toho druhého za volantem.

Postarej se o hosta. Ubytovat a oběd! Los, los!”

Mládenec se vzepjai a téměř v pozoru přistoupil k Horchovi. Prosím, pane,” ukázal k dřevěnému schoditi. Horch následoval průvodce do prvního patra a dál po chodbě, vykryté měkkým běhounem, tlumícím kroky. U posledních dveří se zastavili. Mladík je odemkl. Ustoupil a vpustil Horcha jako prvního. Pak v rychlosti předvedl vekeré zařízení malého apartmá. Prostorné zastlané lůko, skříně ve zdi, koupelna s naehlenými ručníky a osukami, WC. Na stolku ve vedlejí místnosti dvě klubovky, barevný televizor a radiopřijímač. Nakonec otevře! dvířka příruční chladničky. Přihrádky byly naplněny masitými lahůdkami v plechovkách, ovocem, lahvemi piva a limonád.

Oběd přivezu za dvacet minut. Račte si zatím udělat pohodlí. Doporučuji k osvěení teplou sprchu, pane,” připojil s profesionálním úsměvem.

Příjemná lázeň spláchla nepříjemný dojem z toho, co předcházelo. Od rána na přistěhovaleckém referátěavzávěru jízda v zakryté ekvipái. Teprve teď, kdy do dveří apartmá vplul servírovací stolek, přeplněný vonícími nádobami s teplým jídlem, talíři a příbory a úsluný mládenec v bílém rondónu popřál dobré chuti, si Horch dodatečně uvědomil, e od včerejího večera nejedl. Plató servírovacího stolku se zvolna vyprazdňovalo, z půlky grilovaného kuřete zůstaly jen ohryzané kosti. Porci čokoládového dortu se lehačkou dojídal u z posledních sil. Tečkou na pohádkovém Stolečku, prostři se! byl tácek s balíčkem kentek a krabičkou zápalek.

Takovýhle blahobytný servis si dá Horch líbit.

S chutí si zapálil. Ani nestačil v klubovce vedle dokouřit vonnou cigaretu, kdy vstoupil řidičův spolujezdec, opět velmi neokázale.

Jak se ti u nás líbí? To je lepí kvartýr ne ten tvůj hilton v Kollwitzstrasse, co?”

A na ty mříe v oknech,” odpověděl ve stejně dobrém rozmaru, vyhýbaje se, aby nemusel pouít ani vykání, ani tykání. Do téhle chvíle neznal jménem ani jednoho z dvojice jiných pracovníků. Nato aby věděl, kde a v čem pracují.

Patrně by jej udivilo, e hovoří s orgánem vojenské rozvědky bundeswehru, kapitánem Ollenhauerem.

Mříe v oknech jsou kvůli tvé ochraně,” poznamenal příchozí.

A před kým?”

Před tebou samým, Horchu. Kdybys, dejme tomu, chtěl v noci upláchnout oknem a ta mří tam nebyla, spadne dolů a kdo tě pak bude dávat dohromady?”

Nevím, proč bych měl utíkat?” pokrčí rameny Horch.

Měli jsme tu klienty, co chtěli utéct a patně … dopadli,” zdůraznil dvojsmyslnost posledního slova kapitán v civilu. Ale to u je dávno … a tak se sem pro jistotu daly ty mříe.”

To znamená, e tady zůstanu přes noc?”

Kapitán Ollenhauer se místo odpovědi zdvihl z klubovky. Pojďme nahoru do sálu na álek mokka. A taky si trochu popovídat.”

Horch se domníval, e se přesunou do nějaké zdejí společenské místnosti. Ve druhém poschodí končilo schoditě u masívních dubových dveří. Zůstali stát. Kapitán stiskl tlačítko na veřeji. Přiel jim otevřít nadporučík Hase, jeho vak Horch znal pouze jako bravůrního řidiče, který je přivezl v bavoráku.

Za dřevěnými dveřmi proli chodbou, v půlce přehraenou posuvnou, bíle natřenou mříí. Nadporučík ji odemkl a po několika krocích se octli ve velké místnosti. Na rozdíl od haly v přízemí působilo zařízení sálu velmi stroze. Podlouhlý hladký stůl, kolem něho pár jednoduchých idlí. U stěny řada kovových skříní a v rohu trezor. Část stolní desky tvořil panel zabudovaného nahrávacího zařízení, z něho trčely tři různě dlouhé otočné dráky s mikrofony.

Nadporučík postavil nastůltermosovou konvici s kávou atři álky. Přisunul idli Horchovi tak, aby seděl sám proti oběma důstojníkům a natočil k němu nejdelí drák s mikrofonem. Usedl k ovládacímu panelu, zapojil aparaturu, chvíli sledoval indikátory a kontrolní barevná světélka. Kapitán se posadil vedle něho a také si přiklonil před sebe mikrofon.

Nadporučík si nasadil na ui sluchátka a uvedl do chodu nahrávací techniku. Pak kývl hlavou.

Pane Horchu,” začal opět vykat kapitán, v roce 1954 jste nastoupil vojenskou základní slubu?”

Ano. Prvního října…”

Erwin Horch se vrací a pozdě večer do svého apartmá o poschodí níe. Značně vyčerpán a s jedinou touhou -ulehnout a spát. Zatím netuí, e jeho pobyt v neznámé vile na neznámém místě se protáhne na více ne jednu noc.

Nestačí jen letmé vzpomínání na dva roky u enijního útvaru, kde končil jako řidič motorového člunu.

Chtějí jména velitelů, politických pracovníků. Jaký byl způsob výcviku, jakou technikou byl útvar vyzbrojen. Kdy jej povolali na poslední vojenské cvičení.

Kdy odpoví, e se před dvěma roky zúčastnil jako záloník spojeneckého cvičení Vltava, vzbudí to nevední zájem. Dvojici kapitána Ollenhauera a nadporučíka Haseho rozíří dalí dva mui. Zavalitý brunet a starí člověk $ vizáí profesora, před ním stojí ostatní s uctivým drením těla. éf norimberské expozitury, podplukovník Christoph. Die Kartě, sykne a nadporučík hbitě splní rozkaz.

Na stole je rozprostřena tábní mapa, slepená z velkých dílců, kartograficky znázorňující území části Československa od západní hranice po Českomoravskou vrchovinu.

Ukate prostor, kde jste se zúčastnil jednotlivých fází cvičení, ádá Horcha podsaditý brunet. Co nejpřesněji.”

Pozornost podplukovníka Christopha se soustřeďuje k jednotkám Sovětské armády, s nimi prováděli enisté součinnost. Horch vysvětluje, e v této fázi lo o určení místa a stavby mostu. Pomocí střední mostové soupravy. Jeli k řece na tři vlny. Nejdříve Sověti přímo do osy mostu, my za nimi jako druhá vlna. Kdy jsme kotem nich projíděli, měli u pontony shozené. My jsme je shodili dvě stě metrů proti proudu. Třetí vlnu tvořili přísluníci druhé poloviny sovětské enijní jednotky. Bylo to velmi obtíné místo pro stavbu. Členitý břeh znemoňoval manévrování vozidly.”

Dostává dalí doplňkové otázky. Kdy se zmínil i o nezdaru beranidlové čety, chtěli slyet, co podnikl velitel roty, aby první beran začal fungovat co nejdříve a dohnalo se zpodění. est minut byla tehdy daleko překročená časová norma. Navíc dali dohromady skupiny pro trámce a mostiny, pohyb s nákladem se konal poklusem.

Za kolik minut byl postaven celý most?” otázal se brunet, enijní specialista.

Horcha jeho otázka zaskočila. Copak si tohle můe pamatovat?

Pokud vím, dostala rota pochvalu od velitele divize.”

S odpovědí nebyli spokojeni.

Jen se soustřeďte a uklidněte. Bylo třeba hodinu nebo jetě více?”

Myslím, e to nebyla celá hodina,” vydoloval po chvíli Horch z paměti.

Pokračují dotazy na typy a parametry nejnovějí enijní

techniky, s ní se jako záloník před dvěma roky na cvičení setkal. Kdy nedokáe přesně odpovědět, předloí mu brunet jakýsi katalog se snímky této techniky. Stačí jen ukázat…

V některých chvílích začal pochybovat, zda výsledek několikadenní zpovědi na sále uspokojil jiné pracovníky natolik, aby mu u konečně dali pokoj.

Proto jej dosti znepokojilo, kdy se dověděl, e ho čeká jetě dalí důleitý pohovor. Sice zde ve vile, ale budou u toho kolegové odjinud, sdělil mu ten, jeho stále znal jenom jako spolujezdce z bavoráku.

V prvním okamiku byl překvapen. Nevelká místnost v druhém patře za sálem, kam jej přivedl kapitán Ollenhauer, vypadala jako ambulantní vyetřovna v jejich ústeckém OÚNZu. A také dva pánové, jim ho kapitán předal, měli na sobě bílé lékařské plátě.

Překvapení vzrostlo jetě víc, kdy zjistil, e se oba mezi sebou baví anglicky. Jeho průvodce se odporoučel, oni spolu hovořili dál. O čem, tomu nerozuměl. Jako by ho vůbec nebrali na vědomí.

Překvapením neměl být konec.

,,Pane Horchu, vysvlečte se do půli těla, uslyel česky.

Bylo to tak nečekané, e si ani neuvědomil, co má udělat.

,.Člověče, neslyel jste? Mluvíte česky lip ne německy, tak nezdrujte, pobídl jej netrpělivým gestem ruky pihovatý chlápek v doktorském pláti. U od pohledu nepříjemný.

Váhavě se vysvlékl z koile.

Pihoun mu upevnil na obnaenou hrucf iroký plastikový pás. Pak vzal ze skříňky na stěně lahvičku a tampón. Potřel mu dlaně a spánky čirou tekutinou. Druhý ,doktor* zatím chystal na bílém kovovém stolku nevelký přístroj, připomínající přenosnou zkouečku, kterou Horch viděl u opravářů televizních antén.

,,Sedněte si teď na to křeslo u stolu. Nebojte se, není to elektrické křeslo.

Uposlechl a posadil se. Začínal tuit, e nepůjde o kardiolo-gické vyetření. Slyel a četl o detektorech li, které pouívá při výslechu americká zpravodajská sluba. Polygraf zaznamenává změny krevního tlaku a tepu v těle vyetřovaného a upozorňuje na změny v dýchání.

Pihounův partner mu připjal na dlaně, na čelo a na pás na hrudi snímače a káblíky od nich vedoucí zapojil do přístroje.

Po dobu zkouky se nepohybujte, chovejte se klidně a na

otázky odpovídejte pouze ano, nebo ne. ádné jiné povídání od vás nechci. Rozuměl jste?

,,Ano, odpověděl poprvé česky Horch.

Ready,*4 ozval se ten druhý v bílém pláti, obsluhující přístroj,

Máte příbuzné ve Spolkové republice? zazněla první otázka, poloená v četině.

Ne.

Máte ve Spolkové republice známé?4*

Ne.

,,Jste enat?

Ne.

Byl jste poslán na Západ zpravodajskou slubou z Prahy?** Ne.

Líbí se vám v Norimberku?**

Ano.

Byl jste instruován, abyste přijal nabídku od západoněmecké nebo americké zpravodajské sluby ke spolupráci?** Ne.

Cítíte se zdráv?**

Ano.

Pihoun sledoval válec, z něho se odvíjel papírový pás, poznamenaný tmavě fialovými tenkými čarami.

Je někdo z vaich příbuzných členem komunistické strany?**

Ne.

Kouříte? 

Ano.**

Jste ve styku s někým, kdo pracuje pro východní zpravodajskou slubu?**

Ne.

Byl jste v Československu vězněn?**

Ne.

Víte, co je mrtvá schránka?*1

Horch na chvíli váhá s odpovědí. O mrtvých stránkách četl nejednou ve pionáních románech a viděl je i v několika filmech.

Ano.

Zatajil jste úmyslně některé detaily z vaí minulosti?**

Ne.

Máte předávat informace prostřednictvím mrtvé schránky?4*

Ne.”

Výslech trvá u více ne hodinu.

A pak přijde poslední otázka, kterou vysloví pihovatý .doktor* plynnou němčinou.

,,Lha! jste v některé odpovědi během této zkouky?”

Nein,” vyhrkne Horch.

,.Můete se obléct,” dodá německy pihoun …

Teprve na druhý den si Horch oddechl.

Kapitán Ollenhauer za ním přiel ráno do pokoje a na tváři měl spokojený úsměv. Poloil na stůl dvě stomarkovky a vyplněnou stvrzenku.

,.Podepite mi, milý Horchu, e jste přijal tyhle peníze, jsou to diety za vá … pobyt v naem zařízení. Snad je budete mít za co utratit. Doufám, e jste se u nás necítil patně? To by mě velmi mrzelo.”

Horch bez váhání zastrčil nazelenalé bankovky do kapsy a podepsal kvitanci. Jen a u je odtud pryč.

,.Cítil jsem se tady málem jako v sanatoriu,” usměje se, a za ty diety vám děkuji.”

A potom následuje známá procedura, sputěné aluzie v olivově zeleném bavoráku a rychlá jízda ulicemi Norimberka.

,,Tak vám přeju hodně těstí, pane Horchu,” loučí se s ním spolujezdec a také řidič kyne na rozloučenou, kdy Horch vystupuje před ubytovnou v Kollwitzstrasse.

… Chrasák běel loukou dolů k Lesovu, kdy zaslechl výstřel.

Chvilku naslouchal a čekal, e se Jani vrátí, ale pak utíkal směrem k potoku. Za druhým mlýnem narazil na Olivu.

,,To ty?” volal na něho a Tondu provianáka, který se opoďoval, Ivan toti postupoval příli rychle do svahu.

,,Já ne, Vaku. To bylo od Chodova. Asi tam má něco Dědek s Frantou Vévodou!”

My mysleli, e pálí ty,” odplivl si Hofman.

,,A kde je Cikán?”

,,Jdou na Planou. Někdo musel být ve staré pile. Nali jsme tam mokré německé sirky. Tak jsme se rozdělili a zaslechli ten výstřel.”

Do Chodova,” rozhodl Oliva.

S Chrasákem v čele postupovala čtveřice tmou po blátivé

cestě podél potoka na Chodov. Vyli u první chalupy a vítal je jen rozběsněný pes, nezvyklý na tak po2dní návtěvy. Procházeli tie kolem zahrad.

Stůj!” ozvalo se polohlasně v úvozu.

,,Co je? vyhrkl Chrasák.

Pojďte sem, kluci, říkal ze tmy Dědkův hlas.

,,To jsi střílel ty? ptal se Oliva spěně.

Ano. Ale tady ne, u dole u potoka. Pojďte se na něco podívat.

Dědek posvítil před sebe na rozblácený povrch v úvozu. V blátě bylo znát jasné otisky bot. Směřovaly do vsi. Někdo tam el, a to po deti, jinak by byl prudký liják obrysy stop zničil.

Kdo by tak asi el od lesa do vsi po lijáku,” ozval sé Ivan, je jasné kdo. A není jasné kam.”

Na druhé straně vsi se rozsvítilo okno.

To je hospoda,” mávl Dědek rukou, okno opět zhaslo a on se znovu sklonil nad stopami.

Jestli zůstal ve vsi, tak ho híedej,” řekl Chrástecký a třásl se zimou, stydnul na něm pot. A jestli el dál, pak nato asi vůbec nestačíme. Mohl by jít i směrem na Mariánky.”

Oliva nemluvil, přemýlel a dokonce si vskrytu zapálil. Někde u hospody se znovu roztěkal pes, jinak vesnice spala a oni stáli, provlhlí, a civěli na stopy před sebou. Rozzuřovaly je, protoe cítili svou bezmocnost. Teď tak mít dobrého sluebního psa … jene nebyl, zůstali jen lidé ve tmě, v blátě pod tmavými chalupami.

Kdo to asi svítil v hospodě,” ozval se najednou Oliva. Jen chvilku, a zase byla tma. Pokud vím, bydlí vichni dole, i otec Eriky spí v zadní místnosti. Nahoře jsou jenom pokoje pro hosty. e by tam teď tak pozdě večer někdo el?”

Ví určitě, e nahoře nikdo nebydlí?” řekl Chrasák důrazně.

Docela přesně,” odpověděl. No, proč bych to neřekl. Jednou jsem tam byl… s ní.”

A co kdy mají hosta?” nadhodil Dědek.

V téhle díře ve vední den,” zasmál se Chrasák. V ivotě tam asi nikdo nespal. Kromě Ivana. No, máme právo se tam podívat, nebo ne? Stačí, kdy řekne, e hosty nemá. Dobrá, a protoe se svítilo nahoře, můem to zkontrolovat.”

Obeli ves a zadem se dostali k hospodě. Oliva zůstal u zadních dveří do dvora, Hofman hlídal vchod. V jednom z pokojíků bylo pootevřené okno, Chrástecký na ně beze slova

ukázal Dědkovi. Ten zaklepal na okno, kde spal hostinský. Chvilku nic, pak se rozsvítilo mdlé světlo. Snad stolní lampa. Okno se pomalu otevřelo …

*

,,Ty jsedobrej! zvolal Rydvanovi za zády desátník Bohata, čím mu utrhl pokračování vzruujícího děje v nejnapínavějím místě. Četař zdvihl hlavu od knihy.

,fMá půl estý pryč,” vyčítal desátník. Abysme pomalu li a ty sedí v teplákách a čte.”

Promiň, já se do toho zaral, a mi ulít čas. Hned se oblíkám a padáme.”

Rydvan odloil na lůko knihu v zeleném přebalu. Bohata ji se zájmem vzal do ruky, přelétl očima titul V ruce samopal a jména autorů.

,,Hele, ten Kalčík napsal taky Krále umavy, e? Já to neče v knize,” přiznal se desátník, ale viděl jsem to ve filmu. Tohle je něco podobnýho? Ze umavy?”

,,Já bych řekl, e hospoda, kam se v noci připlíil ten západoněmeckej pión, co přeel tajně hranice,” vrátil se četař k posledním přečteným řádkům, vypadá zrovna jako ta nae U Sekerků, jene se tenkrát jmenovala jinak.” Navlékl si bílou vycházkovou koili a pečlivě formoval uzel na vázance. Mezitím desátník zběně listoval v knize, opatřené na před-sádce razítkem knihovny vojenského útvaru 5115.

Dneska má taky jinou dobu, vid? Takovej západoněmeckej pión,” meditoval desátník, si k nám můe pohodlně přijet jako nimrod v mercedesu a ubytovat se v tříhvězdičkovém hotelu a ne v nějaký venkovský hospodě.”

Četař Rydvan si přetřel obličej kolínskou, přejel hřebínkem vlasy a pohlédl na hodinky. Za deset minut est, to je rychlost, co?” pochválil se.

U dozorčího roty si vyzvedl propustkovou kníku, podepsa-nou velitelem roty k vycházce do 02.00 hodin a dal se zapsat do knihy odchodů.

Na mysliveckej do sokolovny?” prohodil s přehledem dozorčí u vchodu kasáren, kdy zkontroloval oběma poddůstojníkům propustkové kníky a přejel pohledem vzornou úpravu ustrojení od uanek přes zimní plátě a po naletěné polobotky.

Ano, soudruhu podporučíku,” odpověděli téměř jednohlasné.

Tak se dobře bavte, vyhrajte něco v tombole a nezapomeňte na pravidlo astnýho návratu!”

Zasalutovali a vyrazili ostrou chůzí směr Borkov…

Sokolovna místní tělovýchovné jednoty se dnes večer opět proměnila v taneční sál se stolovým zařízením, které tu zůstalo jetě od nedávné silvestrovské zábavy, spolu s nápisem na transparentu v průčelí Vítáme nový rok 1986! Výzdobu doplnil zdejí amatérský malíř a myslivec rozměrnými plachtami balicího papíru, na nich vyvedl temperovými barvami různé výjevy ze ivota lesní zvěře, od jelení říje a po tokajícího tetřeva. Ověnčil je chvojím a zelenými krepovými stuhami, které se táhly a k lustrům u stropu jako girlandy.

Rydvan s Bohatou vstoupili do sálu a rozhlédli se. Větina míst u stolů ji byla obsazena. Lesáci se svými manelkami, zaměstnanci dřevozpracujícího závodu, také jich se drely pod paí jejich eny, vichni ve svátečních atech. Dívek tu zatím bylo poskrovnu, ale přicházely, houfovaly se po skupinkách u stěn sálu i v rozích parketu.

Kam si sedneme, Honzo?” Reptal se Bohata a obhlíel volná místa. Spatřil několik prázdných idlí a u stolu na konci sokolovny. Jsou nae,” zamířil tím směrem a Rydvan v patách za ním.

Mezitím vzrůstal zástup u atny i u vchodu. Hlavní nápor teprve začínal. A v něm i příliv zeleně vojenského sukna. Motostřeleckého a pohraničnického.

Promiňte, je tady volno?”

Trojice dívek, procházejících sálem, se zastavila u stolu, kde seděl Rydvan s Bohatou a dva manelské páry. Otázka byla určena jedné z manelek. Ale odpověděl na ni Bohata.

Prosím, můete si hačnout,” vyskočil jako pruina ze své idle a u přisunoval dalí prázdné. Rezervováno pro vás,” doprovodil úsluhu pohotovým prochem.

Borkovské grácie letmo pokynuly načesanými hlavičkami, avak sesedly se ke stolu co nejblíe k sobě, aby bylo zřejmé, e ti dva nepatří k jejich doprovodu. Tie se o něčem domlouvaly.

Bohata, znalec místních poměrů, dlouho neváhal. Přiklonil se k nim a pominuv oslovení, učinil nabídku: Co to bude? Víno, koňáček, limonáda? Tady je toti samoobsluha a do fronty, jak jistě víte, nastupují vojáci. Smím přinést například tři dvojky bílého?” A ani vyčkal souhlasu, odstartoval k výčepu.

Dívčí trio upadlo očividně do rozpaků.

Rydvan rovně. Ládík vyvolá situaci a co on teď sám? Nestačil se na poupata v nadýchaných atech ani pořádně podívat. Po chvíli nenápadně otočil hlavu a jednu po druhé si prohlíí. Nejvíc ho zaujala útlá plavovláska, sedící vedle něho, ovem na vzdálenost poodtaené idle. Má hezký, souměrný profil. S nazlátlou barvou vlasů vkusně ladí třeňově červená blůzka, její decentní výstřih odhaluje bělavou íji, kterou zdobí věneček náhrdelníku z filigránských granátů.

Neulo mu, e i sousedka mírně obrátila tvář. Na okamik spatřil modrá kukadla a v nich zvídavý pohled. Jakoby odhadující, zda osamělý četař bude stejně vlezlý jako jeho kámo. Jene na rozdíl od Ládíka Bohatý Honza Rydvan cítí, e rudne a ke kořínkům vlasů. U stolu rostou palmy trapného mlčení. Měl by prohodit aspoň pár slov, aby tu nedřepěl v roli čumila z příslovečné dvojice čumil a chytrou.

Ale to u se Bohata proplétá ke stolu, v obou rukou svírá pět skleniček. Tři pokládá opatrně, aby neulil na ubrus, před dívčí kolegium. Dvě postaví u rázněji k muským dlaním.

,,Pozornost éfa podniku, pronese s úklonou.

Prostřední z dívek, s bohatou kticí vlasů, vyčesaných a svázaných pentlí do chvostu, sáhne po kabelce.

Kolik jsme dluny?41

Není zač, cfobne ji ironicky Ládík za to, e neslyel ani poděkovat.

Ale my jsme si nic neobjednaly. Útratu si zaplatíme samy, mračí se vlasatice. Kolik stojí to víno, váně!44

Váně, nic.44

Děkujeme vám,44 usměje se blondýnka po Rydvanově pravici.

Zájmeno vám vyslovila v mnoném čísle, aspoň jak se Rydvanovi zdálo. A to ho povzbudilo, aby zdvihl sklenku. Hledě do pomněnkových očí po svém boku, připil na zdraví a popřál dívkám hezký večer.

Na pódium v této chvíli nastupovala, vítána potleskem, oblíbená kapela Lesovanka, dechovka o malém obsazení, avak s alternací i na raml. O tom svědčily futrály s houslemi a harmonikou, které si muzikanti v mysliveckých kamizolách kladli vedle pultíků.

Přesně o půl osmé spustila hudba intrádu. Souzvuk křídlovky, baskřídlovky a lesního rohu na motivy loveckých fanfár zahájil tradiční myslivecký bál v Bořkově. Poté vystoupil na

pódium předseda mysliveckého sdruení a po stručném uvítacím projevu, který ukončil pozdravem Lesu zdar! zazněl řízný pochod ly panenky silnicí. Po něm následovalo několik koncertních čísel k poslechu.

Z rozpálených piliňáků sálalo teplo, nebyly vak jediným zařízením na zvyování temperatury v sále. O to se starala ličí nora, nevelká místnůstka vedle výčepu, kde u provizorního pultu z dubové fony nalévala hezká čínice borovičku a rum.

Tanec začal po krátké pauze v osm hodin.

Rydvan se odhodlal vyzvat jednu z dívek, sotva se ozval tříčtvrteční rytmus úvodního valčíku Do lesíčka… Samozřejmě, jako první v pořadí provede plavovlásku, teprve potom její kamarádky.

Jetě neodzněly první takty Do lesíčka na čekanou…, téměř znárodnělé písně umavských lesáků, kterou proslavil autor Krále umavy Rudolf Kalčík - a tři idle vedle Rydvana a Bohatý zůstaly prázdné. O dvě přítelkyně modrooké blondýnky se stihli podělit zdejí domácí tanečníci, zatímco rusalku v třeňové blůzce odváděl na parket se suverénní jistotou - vojín Drábek. Četaře okázale přehlédl. Rydvan spolkl své nevyřčené Smím prosit jako hořkou pilulku.

Ivo zaválel/4 pronesl uznale Bohata. ,,No jo, nae praská hvězda. To se nedá nic dělat/4

Rydvan se snail tvářit lhostejně.

Moná s ní Drábek chodí. Musel si přiznat, e ho ta představa dost mrzí, ačkoli dívku vlastně vůbec nezná. Zato nápadný hezoun Ivo Drábek proslul mezi druhoročáky jako lovec skalpů. Vědělo se o něm, e se pokouel studovat herectví na AMU, ale nebyl přijat, stejně ani za konferenciéra v AUSu. Při různých hovorech na lonici vysvětloval, e neměl protekci. Pomlčel o pravém důvodu, e jak na AMU, tak při konkursu do AUS VN neuspěl při talentových zkoukách. By se oháněl tím, e úspěně vystupoval v televizi, ovem jetě v dětském komparsu studia Kamarád.

Nejednou se chlubil, e kdyby chtěl, ádná z borkovských koček mu neodolá. A přidával k lepímu avantýry. A u byly pravdivé či výplodem Drábkovy samolibosti, vdy v nich vystupoval jako hrdina dívčích budoárů i dámských lonic. Prostě Don Juan, Casanova, playboy … vak ho jednou uvidíte ve filmu, Ivoe Drábka! On u si po vojně najde cestičku na Barrandov…

Nicméně zatím je přísluníkem druhé roty prvního praporu

motostřeleckého pluku v Bořkově. Stejně jako desátník Bohata. Dluno dodat, e přes nejodvánějí vyprávěnky zazněl mezi kluky v četě nejednou slogan ,Drábek-Srábek, hodnotící Ivoovy méně hrdinské výkony, zejména na překákové dráze.

,,Honzo, hlásím, e jdu na bojovej průzkum,” řekl Bohata Rydvanovi, který na rozdíl od něho nosí na blůze, kromě odznaku vzorného vojáka, rozliovací znaky enisty a patří k enijní rotě.

,,Hele, četařskej,” oslovil ho vousáč z manelské dvojice, sedící u stolu. ,,Jaký to máte dneska pořádky? Já byl sice jenom svobodník, ale aby mi moje děvče odvedl do kola vojín a ani mě nepoádal o dovolení - to neexistovalo.”

Rydvan se rozpačitě usmál. To není moje děvče.”

My mysleli, e patříte s Petrunkou k sobě,” ozvala se vousáčova manelka. Abyste rozuměl, pro nás v Bořkově je to Petrunka. Nikdo jí jinak neřekne. Protoe je na kole nejmladí. A učí Kájíčka.”

Musí dodat, nae vydařený kvítko Karlíka. Má těch kvítek z čertovy zahrádky půlku třídy, co je kluků.”

Holčičky jsou hodnějí, to u tak bývá,” zastávala se Evina plemene Karlíkova maminka, sportovně vyhlíející třicátnice.

Ví co, četaři?” zdvihl se vousatý do nečekané výe a Rydvan odhadl dlouhána nejmíň na metr osmdesát, pojď na frana, a tu nesedí tak smutné. Vlastičko, ty mě laskavě omluv. Ne dohrajou první kolo, jsme zpátky.”

Nezlobte se,” omluvil se rovně ostýchavě Rydvan, ale já tvrdý alkohol..

Počkej, v armádě platí suchej zákon, to je v pořádku. Ale u nás v Bořkové nikdá nepřestalo platit, e lid je s armádou. tamprle borovičky tě nezabije, tak jdeme! Nebo natve jednoho svobodníka v záloze!” Sympatický vousáč vzal Rydvana za pai a vedl jej do ličí nory. Měli co dělat, aby se protlačili k pultu.

Co to bude, pane inenýre,” zavitořila boubelatá děva v bílé zástěře. Současně vrhla zpytavý pohled na Rydvana.

To kouká, Jarmilko, jaký tramácký vojáky máme v Bořkově, co? Nalej nám dvě borovičky. Pro dospělý skauty.”

Kdy uchopili decilitrové hranaté odlívky, musel se Rydvan dát poučit, aby přendal sklenku z pravé ruky, protoe myslivci připíjejí pouze levou.

Ne vyprázdnili ostrou tekutinu, vonící příchutí jalovce,

dověděl se Rydvan, e vousatý dlouhán, jeho hostitel, je na správě zdejího polesí. A také vyslechl, jak se lesní závod stará

0 mladé zaměstnance. Čeká je tu perspektivní uplatnění. Pro svobodné vystavěli v Bořkově moderní ubytovnu. Tam také bydlí trojice dívek od stolu.

Helena s Dáou dělají v odbytu. Petrunku jsme vzali do ubytovny, protoe učí nae děti. Potřebujeme stabilizovat

1 kantorskej dorost. Ne se holky vdají, dokončíme podnikový bytovky, a můou se do nich rovnou nastěhovat. Tak vybavený byty nebude mít ani krajský město, dodal pyně inenýr.

Kdy se vrátili na místo, Lesanka právě začínala hrát světoznámou Vejvodovu polku koda lásky. Rydvan poádal inenýra o souhlas a poprosil jeho paní o tanec. Nepovaoval to za společenskou povinnost, tím méně za nějaký revan proto, e ho manel pozval na skleničku. Prostě měl chu si zatančit. S údivem zjistil, e jeho příjemná partnerka si na parketě v ničem nezadá s daleko mladími tanečnicemi.

Podívejte, jak nae Petrunka řádí,” usmála se, kdy nabrali rytmus. Jsem ráda, e ji sem děvčata vytáhla. Celý týden nezná nic jiného ne kolu a na sobotu odjídí domů. Tak a se aspoň někdy pobaví.”

Rydvan pohlédl na dvojici Drábek a mladá učitelka. Zdálo se mu, e kdo řádí, není Petrunka, nýbr Drábek. Předváděl místo polkových otáček jakési disco-kreace a nutil k nim i plavovlásku, která dávala najevo, e není takovouto exhibicí nadena.

Polka skončila. Kapelník a konferenciér v jedné osobě vybídl páry, aby se o přestávce osvěily. Rydvan odvedl tanečnici k manelovi, poděkoval a omluvil se, e jde hledat kamaráda. Hlavní důvod se vak zdráhal sám sobě přiznat. Nechtěl být při tom, a Drábek přivede ke stolu s gestem dobyvatele dívek tu, její inkognito prozradil četařovi inenýr.

Chodil po sále a ani se nesnail desátníka najít. Odevad zaznívaly veselé hlasy, z jednoho hloučku vojáků vybuchl smích, Rydvanovi připadalo, e se smějí jemu. Jak sis to představoval? Jedno přiuknutí, dvě deci bílého a bude první? Kam se hrabe na Ivoe, vedle něj nemá ancí! Nejraději by se sebral a odeel pryč. Do konce přestávky se v ádném případě na své místo nevrátí.

V rozpoloení si neviml, e na pódiu zatím muzikanti vyměnili nástroje, aby místo esů převzaly v orchestru prim housle. A u vůbec nevnímal konferenciéra, který oznámil na začátek taneční hudby dámskou volenku.

Teprve kdy parket rozvlnily páry plouivým waltzem, uvědomil si, e přestávka skončila a e by se měl vrátit ke stolu.

,,Smím prosit?44 ozvalo se vedle něj.

,,A… ano,44 zakoktal a hleděl zkoprněle do známých pomněnkových očí.

U jsem se bála, e jste mi utekl,” spustila pobaveně. Taky se to při dámské volence stává.”

Proíval vteřiny ostychu i blahého vzruení. Vstoupili na parket. Její pae spočinula měkce na četařově rameni. Stále byl jako omámený. Objal útloboké stvoření jemně, ale pevně v pase. Byla o půl hlavy nií. Při kadé otočce se téměř dotkl ústy plavých voňavých vlasů. Usmívala se na něj tak přirozeně, e mu připadalo, jakoby se u dávno znali.

Ani jsem se nepředstavil. Kdy dovolíte, jmenuji se Rydvan, Jan.”

Těí mě. Já jsem Loucká.44

Petrunka Loucká. Oblíbená učitelka na základní kole v Bořkově,” vstoupil odhodlaně na tenký led konverzace. Očekával, e ji překvapí. Výpad se mu nepodařil. Představa lyrickoromantické plavovlásky se rozplynula při prvních větách, jimi reagovala.

Vidím, e jste nezahálel.”

Jak to myslíte?”

Za á jsem si vimla, e jste se soudruhem náměstkem Čejkou navtívil ličí noru. Za bé jsem do vás málem vrazila, kdy jste vytáčeli s paní Vlastou polku. Á plus bé rovná se, e o mně víte asi i to, e dělám v páté třídní, v sedmičce učím četinu a dějepis, navíc vedu pionýrský oddíl, v sobotu jezdím k rodičům a plesat mě vytáhly Dáa s Helenou. Ale abyste si to nevykládal ve zlém. Čejkovi jsou moc prima lidi.

Můu se vás, Petrunko, zeptat, za cé? Proč jste na volenku nela pro …”

Chtěl jste říct, proč jsem si vybrala vás? Třeba proto, abych se přesvědčila, e nejste takový nemluva, jak jste vypadal, kdy jsme si přisedly ke stolu.” Modrá kukadla na něho ibalsky zablýskla.

Waltz skončil a tím i dámská volenka. Avak dívčí pae dál setrvala na Janově rameni.

Kdy se rozezněl z pódia rytmický, nestárnoucí fox, poprosil Petru o dalí tanec Jan. Soustředěně naslouchal vyprávění o jejích pedagogických začátcích, o kole a učitelském sboru, který ji velmi hezky přijal do kolektivu, o rodičích dětí, s nimi

si dobře rozumí. Po foxu následoval swing. Rydvan v půli tance ucítil náhle zezadu plácnutí na nárameník.

Dovolí?**

Zůstali s Petrou stát, zírali odmítavě na Drábka, který se ji chystal přebrat. Vypadal, e u má něco upito.

Nedovolím,** řekl klidně Rydvan.

Tady nejse v kasárnách, přimhouřil oči Drábek. Na společenský zábavě frčky neplatějí.**

Společenské chování ano, pronesla mírně zvýeným hlasem Petra, stiskla Jana za loket a pokračovali v tanci.

Pak se nedivte, soudruhu četaři, dodala energicky, e některá děvčata odmítají s vojáky tančit.

Ale vy k nim nepatříte, Petrunko, a to jsem rád.

A vy, kdy nosíte odznak vzorného vojáka, asi nepatříte k těm klukům, co zapomínají, e v uniformě nereprezentují sami sebe, ale vojáky jako celek. Kdybych vám měla vyprávět, jak se kluci z mého pionýrského oddílu těili na setkání s vojáky, kdy nás pozvali o Dni armády do kasáren … Nevíte náhodou o někom od vás, kdo by měl zájem přijít občas mezi nae pionýry, kdy děláme branné hry?

Náhodou vím. Jistý četař Rydvan.

Opravdu byste chtěl?**

Opravdu. Ale nemohla byste mi raději říkat… Honzo?**

První motostřelecký prapor, posílený tanky, zaujal bojovou sestavu. Kapitán Setikovský ve velitelském transportéru vydal povel Vpředl Jeho spojař jej předal rotám. Před nimi stojí v obraně protivník se systémem opěrných bodů rot a čet. Mezery mezi nimi jsou ostřelovány a zaplněny nástrahami i zátarasy. A navíc vude hluboký, tající sníh s blátem.

Po několika kilometrech u nebyl dalí útok s bojovými vozidly pěchoty moný. Druhá rota poručíka Karla Sýkory sesedla a postupovala dál na samostatném směru pěky. Vojáci se bořili po kolena do sněhu. V cestě jim stál strmý svah. Taková vak byla osa postupu. Vpravo a vlevo útočily zbývající roty praporu.

Vtom zazněla proti nim kulometná palba. Tank s mechanickým odminovačem zastavil a natočil hlaveň kanónu, aby znekodnil kulomet a zajistil postup vpřed. Vojáci jen s krajní námahou udrovali sestavu. Silnějí pomáhali slabím nést

kulomety a pancéřovky. Radista s dlouhou anténou, která co chvíli zachytávala větve stromů, měl co dělat, aby s těkou stanicí na bedrech zůstával co nejblíe veliteli roty.

,.Přidat” ozval se stručně ve sluchátkách kapitán Setikovský.

Já vím, chtěl by odpovědět poručík Sýkora. Musí s rotou co nejdříve dosáhnout kóty Orlí skála a odtud zaútočit na protivníka z boku, aby ulehčili sousedním jednotkám. Prudký sráz a těký terén sniují rychlost postupu o deset a dvacet pět procent.

Po několika minutách hlásil veliteli praporu:

Dosáhli jsme kóty. V ose postupu stromový zával. Obejdu ho a pokračuji v plnění úkolu.”

Proveďte!”

Po motostřelcích nastal čas pro enijní drustvo. Pod vedením četaře Rydvana se neprodleně dalo do díla. Pracovali zručně, avak s nezbytnou dávkou opatrnosti. V závalu číhaly protitankové a protipěchotní miny a volně uloená trhavina. enisté zjiovali pomocí minohledaček a minových bodců tyto nebezpečné nástrahy a postupně je znekodňovaly. Stromový zával pak rozřezali motorovou pilou a transportérem odtáhli.

Motostřelci i enisté si vedli iniciativně a vynalézavě. Oceňuji rychlost postupu v těkém terénu. Na ní vdy závisí úspěné splnění úkolu,” zhodnotil činnost rot a enijního drustva velitel praporu hned po skončení útočné akce. Na místě vyslovil pochvalu veliteli druhé roty poručíku Sýkorovi a veliteli enijního drustva četaři Rydvanovi.

Kapitán Setikovský byl rád, e jeho podřízení odvedli kus dobré práce. Vedl je od počátku k tomu, aby zejména při útočné činnosti vdy dodreli směr a osu postupu i v těce dostupném terénu, který je typický při vedení útoku v horách a obzvlá obtíný v zimním období. To vyaduje od kadého důstojníka, poddůstojníka i řadového vojáka samostatnost, vynalézavost, iniciativu, fyzickou zdatnost a samozřejmě pevnou vůli…

Prověrka začala bojovým poplachem a odjezdem do záloního prostoru. Následovalo uspořádání obrany proti tankům, organizování ochrany proti zbraním hromadného ničení, strání sluby a dalích náleitostí bojového zabezpečení. První motostřelecký prapor kapitána Setikovského měl v nastávajících dnech osvědčit svou připravenost jako obcházecí

odřad. Velitelé rot naposledy prověřovati časové normy, nasedání a sesedání z vozidel, navazování spojení, protivzdunou obranu.

S praporem se připojila do sestavy i jedna četa enijní roty nadporučíka Dvořáka. enisté byli vybaveni vedle těké techniky dalím potřebným materiálem. Trhaviny různé váhy, rozbuky, bleskovice, roznětice, minohledačky, minové bodce s krátkou i dlouhou násadou …

Nazítří kapitán Setikovský řídil taktická cvičení s bojovou střelbou u dvou motostřeleckých rot. Jako první najíděla do určitého prostoru druhá rota poručíka Sýkory, která při včerejím cvičení boje v horách splnila úspěně obtíný úkol.

Vichni očekávali, jak si povede dnes, nebo soutěí o získání titulu vzorná u za zimní výcvikové období.

Těsně před vyraením do útoku se přihnaly mraky a z oblohy se začal sypat sníh. Zvlněná umavská krajina se zahalila do závoje edého přítmí. K malé radosti řidičů bojových vozidel pěchoty a střelců-operátorů.

Velitel pluku major Kovanda, který se zúčastnil, si chtěl ověřit názor kapitána Setikovského, e Sýkorova rota je klíčem k úspěchu prvního praporu.

Nad krajinou zaplála červená světlice. Za terénní vlnou se rota rozčlenila z četových proudů do linie. Na střelnici se objevily první cíle pro zbraně vozidla - vystřelily kanóny a krátce nato zatěkaly kulomety. Drustva sesedla a zaútočila na odpory na předním okraji.

Po prohlídce zbraní odeli rozhodčí k terčům. Shledali osmdesát procent zasaených cílů.

,,Jaké bude vae hodnocení?44 zeptal se velitel pluku kapitána Setikovského.

Střelba výtečná a rovně tak hodnotím taktiku …

Souhlasil bych se střelbou,44 přeruil jej major, v té chumelenici jste obstáli. Ale rota po sesednutí sníila tempo o kilometr a kdy končil útok v hloubce, byly z toho u dva.

V těch podmínkách?44 namítl kapitán.

Nebudeme se přesvědčovat, e je nutno dodrovat za vech okolností normy pro útok. Jinak nelze dosáhnout úspěchů v boji. I s ohledem na výtečnou střelbu nemůe být celková známka jiná ne dobrá,14 řekl velitel pluku.

Po shromádění se dostavte k veliteli,44 řekl nadporučíkovi Dvořákovi náčelník tábu pluku.

Motostřelecký útvar se právě vrátil ze cvičení ve výcvikovém

prostoru. Vojáci v černých kombinézách oetřovali tanky, bojová vozidla pěchoty pomalu najíděla na mycí rampu, aby se zbavila umavského bláta, do nákladních automobilů se doplňovaly pohonné hmoty.

Návrat jednotek do posádky neznamenal klid. Roty po taktice a střelbách nastupovaly k prověrkám ze spojovací přípravy nebo ochrany proti zbraním hromadného ničení. Těch zkouek je čekalo dost.

Začínalo jaro a pro motostřelce končila jedna etapa vojenského roku …

Soudruzi důstojníci!” zavelel náčelník tábu a doprovodil velitele pluku a jeho zástupce pro politické věci ke stolu v čele místnosti. Mezi ostatními důstojníky a praporčíky seděl i urostlý nadporučík Dvořák, velitel enijní roty. Jeho klidná tvář neprozrazovala určitý vnitřní neklid. Snail se vnímat velitelova slova, ale příli se mu to nedařilo. Velitel, mladý major, znal svůj pluk dobře. Předtím zde tři roky zastával funkci náčelníka tábu. Za taléta si kromě jiných zkueností ověřil i moudrost přísloví - co můe udělat dnes, neodkládej na zítřek. Soustředěně a věcně rozebíral průběh minulých dnů, které znamenaly zkouku bojové připravenosti a pohotovosti rot, praporů i celého pluku. Věděl, e mnozí, zejména mladí velitelé potřebují podat pomocnou ruku a jak v uím tábu nejednou připomínal, ,nabudil,1 aby se přítích úkolů nelekli a poučili se sami ze zjitěných nedostatků.

Vechny toti čekala dalí etapa vojenského výcvikového roku.

Nadporučík Jaroslav Dvořák poslouchal, ale mylenkami byl jinde. Co můe velitel po něm chtít? Naposledy stál v jeho kanceláři, kdy major společně jemu, proviantnímu Machovi a veliteli baterie protitankových řízených střel Václavíčkovi vyhlaoval mimořádné povýení. To bylo začátkem října, ale co dnes? Začal uvaovat, zda se při ostrém minování nedopustili někde chyby. Teoretické otázky kladli členové komise z okruhu vojínům Kalábovi, Ďurkovičovi, estákoví. Můete je vzbudit třeba o půlnoci, bezvadně odpovědí, e TNT, tritol, trinitrotoluén jsou vojenské trhaviny vyráběné nitrací toluénu, případně nitrotoluénu a e tato krystalická látka s bodem tání 80,8 stupňů C je vzhledem k bezpečné manipulaci trhavinou, která se pouívá při výrobě rozbuek, bleskovic, plnění leteckých pum, torpéd …

Také drustvo četaře Rydvana předvedlo při prověrce

bezvadný výkon. Vude leelo plno sněhu a na horské planině pořádně profukovalo. Kadý člen drustva adjustoval minu vloením rozněcovače. Poté rozčlenil velitel drustvo, vytyčovací i kladecí skupiny se daly do práce, miny byly zaputěny a vyňaty z nich dopravní pojistky. Nakonec miny maskovali sněhovou přikrývkou.

Také z hlediska bezpečnosti jsme dodreli vechna opatření, uvaoval nadporučík. Kadý voják byl přezkouen, jak zná adjustaci, zda dovede správně zacházet s rozněcovačem. Důstojníci z komise se zvlátě zajímali, zda kadou ostrou minu, dřív ne ji dostali vojáci do rukou, prohlédl důstojník, určený ke kontrole enijní munice.

Dva enisté z okruhu občas otevřeli seity, napsali si pár poznámek a také jména některých vojáků. S nadporučíkem Dvořákem vyměnili jen několik vět…

Četař Rydvan vstoupil rychlým krokem na borkovskou potu. Podal zásilku u přepáky a obratem byl venku. Hbitě si urovnal plá v pase a kdyby mohl, podíval by se na sebe i do zrcadla. Jeho touha uvidět Petru sílila od minuty k minutě.

Teď u ho nemůe nic zastavit.

Přeel malé náměstí a pustil se známou cestou podél potoka ke kole. Na několika místech se kalná voda vylévala z břehů a zaplavovala cestu. Četař na to nehleděl. Teď by mu nevadilo, ani kdyby se musel přebrodit po kotníky, co po kotníky, třeba po přezky kanad. Ne nastoupí odpoledne do směny, tak je vyčistí.

Za chvilku spatřil kolní budovu. Udivil ho nezvyklý klid, i hřítě bylo prázdné.

Schody ke dveřím bral po třech. Stiskl kliku.

Bylo zamčeno.

Tohle nepředpokládal, kdy kul cestou ze cvičení plán, jak se dostat dopoledne z kasáren. V duchu se viděl. Vstupuje do koly, vyběhne do prvního patra a a se stane co se stane, zaklepá na dveře páté třídy…

Třikrát dlouze zazvonil.

Trvalo dosti dlouho, ne se ozval v zámku klíč. Otevřela kolnice a udiveně si ho změřila.

,.Kampak turmuje, vojáčku?”

,,Dobrý den. Prosím vás, potřeboval bych mluvit s Petrou,” pronesl zdvořile. S učitelkou…”

Myslí Loučkou?”

Ano, z páté třídy.”

Tak to má nějak patně domluvený, chlapče. kola má jarní prázdniny.14

A nevíte, kdy se… vrátí,” vysoukal ze sebe.

No a po velikonocích. Ale pokud vím, na svátky bude doma, v Přeticích, u rodičů. Jene, milej hochu, i kdyby tu byla, tady není holubník. Dovnitř bych tě nepustila. Nae soudruka ředitelka netrpí ve kole návtěvy,*4 vysvětlila kolnice a zkoumavě si četaře prohlíela.

Polohlasem ze sebe vysoukal:

Tak vám děkuju.

Pečlivě promylený plán se zhroutil jako domeček z karet. Pomalu kráčel od koly zpátky a v duchu proklínal nepřízeň osudu.

To je dobře, e u jde, přivítal ho u roty výkonný praporčík.

Copak?**

U před hodinou volal Jára, jak důvěrně mezi sebou vojáci nazývali svého velitele, e má okamitě naklusat na táb. Asi kvůli nějakýmu kreslení. Nezbylo mi nic jinýho, ne kápnout boskou. e jsem tě poslal na potu. Aby ses přitom mohl poohlédnout po ubytování pro rodiče, kdy chtějí za tebou na neděli přijet. Nic lepího mě nenapadlo …

To je průvih,*1 povzdechl Rydvan.

Tak neokouněj a uháněj, připomněl výkonný.

Zanedlouho se četař předpisově hlásil u nadporučíka Dvořáka. Ten jej přivítal otázkou:

Odkdypak velitel drustva chodí s ranci na potu?**

Sám jsem se výkonnému nabídl. Chtěl jsem cestou zjistit monost ubytování v hotelu. Rodiče by za mnou na neděli přijeli. . kokta! Rydvan nepříli přesvědčivě.

Ale jděte, těch pár pokojů U slunce je obsazeno měsíc dopředu. To je asi tak, jako kdybyste si v pátek v červenci vzpomněl, e chcete na neděli letenku do Varny.”

Opravdu, oni tam nic volného nemají,” snail se četař nerozvíjet dál rozhovor na toto téma.

Hlaste se u náčelníka tábu, čeká vás práce,” usmál se Dvořák. Na hodinku, víc ne. Překreslit na blánu tabulku s výsledky socialistické soutěe, aby to mohli rozmnoit. A nezapomeňte, e odpoledne nastupuje vae drustvo do celodenní směny jako náhradníci za zpětný odřad, který se vrací z prostoru a zítra.”

Rydvan před časem zhotovil úhledně přehled výsledků bojové a politické přípravy enijní roty. Náčelník tábu si toho poviml a rázem si četaře přisvojil za svého kreslíře, samozřejmě pouze občasného, nebo dál zůstával velitelem enijního drustva. Tabulková kázeň musí v armádě sedět na chlapa, jak říkají mui evidence, ale té náčelníci finančního hospodářství. Jde toti o sluné. Pobírají je vojáci z povolání i základní sluby za činnost, spojenou s výkonem funkce. Proto musejí být v tabulce.

A tak četař Rydvan občas chytí dob jako kreslíř, hlavně kdy začíná příprava na velitelskotábní cvičení a zejména při zhotovování plánů bojové a politické přípravy.

Plán BoPo, jak se říká zkratkou ve vojenské mluvě, je pro kadý útvar zákonem. Velitel pluku major Kovanda u v době, kdy zde působil jako náčelník tábu, prosazoval poadavek reálnosti plánů, avak současně bojoval proti měkkým normám, které sice formálně mohou napomoci k plnění plánu, avak nemohou přinést výsledky. Jako velitel pluku dbá o to, aby systém organizátorské a řídící práce tábu napomáhal velitelům praporů i rot a umoňoval jim pracovat v průběhu výcvikového období s perspektivou.

A předevím klade důraz na efektivní vyuívání pobytu ve vojenském výcvikovém prostoru, kde se plní klíčové úkoly polního výcviku …

Zkratka VVP - to je pro nezasvěceného člověka součást vojenského tajemství, obestírajícího prostor, kam zakazují výstrané tabulky vstup. Kdo vak má oprávění ke vstupu, můe vyjet silnicí vzhůru, do kopců a lesů. Lesy, zelený poklad země, obklopí příchozího ze vech stran. Jsou to lesy vojenské, a stejně jako ty civilní, jsou pečlivě obhospodařované. Potká v nich jeleny, srnčí a černou zvěř. Podle plánu se v nich těí dřevo a jsou chráněny proti poárům i kůdcům.

Za jejich zelenou clonou leí střelnice a mnohá výcviková zařízení. Cílové plochy, ohraničené protipoárními příkopy a pásy. Pozorovatelny, palebná postavení, příjezdové cesty. Sektory, jimi nalétávají stíhači k plnění bojových úkolů a vzduná pásma, kudy se občas proene Delfín 29. Táhne za sebou arkan, maketu letounu, který tvoří cíl pro protiletad-lovce.

Na střelnicích stojí věe, odkud velitelé řídí palbu. Navijáky táhnou na lánech makety tanků. Na pahorcích se stáčejí anténní systémy radiolokátorů, spojených s vyhodnocovacími stanoviti. Je tu mnoho nejmodernějí elektroniky a také nevybuchlé munice, kterou musejí pyrotechnici dodatečně zničit.

Vojáci se tu učí ničit nepřátelské tanky, vést ostrou palbu na opěrné body, palebná ohniska, na letouny, střílet ze samopalů, kulometů, pancéřovek, protitankových zbraní. Působí tu průzkumníci, regulovčíci, počtáři, ale také elektrikáři, zámečníci, spojaři, radisté, telefonisté.

Chemické cvičitě slouí k výcviku s chemickými a radioaktivními látkami. Vodní nádr vyuívají osádky obrněných transportérů a bojových vozidel pěchoty k plavbám. Příleitost ke zdokonalování tu mají i tankisté. Jízdy pod hladinou jsou dokonalou přípravou ke zdolávání vodních toků …

Není proto divu, e vojenské výcvikové prostory jsou předmětem zvýeného zájmu nepřátelských rozvědek a výzvědných centrál NATO.

*

*

Na hraničním přechodu ve Folmavě bylo znát, e jsou velikonoce přede dveřmi. Proud osobních automobilů nejrůznějích značek přijíděl u od časného rána do Československa.

V odbavovacím prostoru zastavil kolem deváté renault s norimberským číslem. Jediný cestující, asi padesátiletý mu ve sportovní blůze módního střihu pootevřel dveře.

Důstojník Pohraniční stráe přiloil prsty ke títku zelené čepice. Dobrý den, československá pasová kontrola!

Dobrý den, odpověděl česky pasaér a podával doklady. Cestovní pas NSR zněl na jméno Erwin Horch.

Kam cestujete?”

Do Ústí nad Labem. Jako vdycky na velikonoce.”

Česky mluvící západoněmecký občan, bydlitěm v Norimberku , uváděl ve vízové průvodce jako účel pobytu v Československu individuální turistiku a návtěvu příbuzných. Orazítkování pasu avízové průvodky proběhlo rychle. Kvozu přistoupil celní kontrolor.

Vezu pár dárků pro příbuzné a známé,” hlásil s úsměvem cestující a bez vyzvání otevřel zavazadlový prostor. Měl v něm uloeny dva modré plastikové kufry a několik krabic a balíčků.

Po celním odbavení vyměnil povinně v hraniční směnárně sto osmdesát západoněmeckých marek na est pobytových dnů. V bufetu si dal černou kávu a lahvičku minerálky. Venku mezitím začaly poletovat vločky sněhu s detěm.

,,Slečno, ale tohle jsem si neobjednal, prohodil oviálně k servírce a kývl hlavou k oknu. To vypadá, e budeme mít bílý velikonoce, e jo?

Dívka pokrčila rameny a nezúčastněné se usmála.

Kdy zaplatil, proběhl mezi poryvy detě a sněhu ke své renaultce. Ne nastartoval, rozevřel automapu, aby si upřesnil, kde odbočí od obvyklé trasy. Za chvíli ji zdolával mírné návrí, na jeho úbočí leí obec Folmava.

Pokolikáté u tudy projídí! Mohl by jet i bez automapy, kterou před chvílí odloil do přihrádky v panelu. Teď u je zase zpátky na obvyklé trase. Domalice, Horovský Týn, Stod, Plzeň a pak přes Prahu do severních Čech. Cílem jeho návtěv za příbuznými bývá rodné Ústí nad Labem. Obvykle kolem velikonoc, před vánocemi a někdy i v letních měsících. Vdy v ročním období, kdy do Československa míří příliv turistů ze Spolkové republiky.

Jízda od Folmavy do vnitrozemí skýtá pokadé uklidňující poitek po dunící nekonečné řece vozidel na dálnici. Uprostřed staletých hvozdů, kolem čistých potůčků s písčitými zátokami, vude překrásné scenérie a ticho. Teď se vak znovu setmělo a od Haltravy se ene dalí příval detě se sněhem. Mlha by byla horí, pomyslel si Erwin Horch a neubránil se nepříjemné vzpomínce. Také to bylo na Zelený čtvrtek.

Kdy začínal jako vystéhovalec u zasílatelské firmy Heydler, rozváel nejprve kusové zboí do okruhu padesáti kilometrů kolem Norimberka. Nebyla to pro začátečníka maličkost. Za vechno ručit, od kody na vozidle a po přepravovaný náklad, úzkostlivě se vyhýbat kadému střetu s dopravní policií, která je v Bavorsku zvlá vysazená na řidiče náklaďáků. Někdy i za banální poruení předpisů sebere papíry třeba i na půl roku. Časem se vypracoval natolik, e si ho zavolala paní éfová, která vedla podnik a oznámila mu, e přejde na mezinárodní transport. To byla u firmy náramná ance, na kterou marně čekalo několik funkčně starích řidičů a také mu nepokrytě záviděli.

A tak jednoho dne vlezl poprvé na stupačku 38tunového cisternového kolosu Volvo 89 Turbo 6 s mezinárodní modrobílou tabulkou T.I.R. a posadil se do anatomicky tvarované sedačky druhého řidiče. První řidič, Karl Schinkóth ho seznámil s vnitřkem pohodlné, odhlučněné kabiny. Připomínala kokpit dopravního letounu. Palubní panely plaé budíků, spínacích páček a různobarevných tlačítek. Otáčkoměr, indikátor teploty motoru, tlaku oleje, ukazatel stavu paliva v nádri na čtyři hektolitry nafty a tachograf. Karl stiskl tastr tachografu, z okrouhlého pouzdra s bílým ciferníkem, na něm ukazuje rafije rychlost jízdy v kilometrových nebo podle nastavení v mílových hodnotách, vytáhl kulatou fólii. Tady se automaticky zaznamenává průběh jízdy za čtyřiadvacet hodin, rychlost během kadé hodiny, zastávky, prakticky způsob a reim jednoho dne jízdy na minutu přesně. A dodal, e fólie z kadého dne se po ukončení jízdy odevzdávají současně s výkazem dispečerovi, take řidiči jsou pod neustálou kontrolou.

Pak řekl Erwinovi, aby si ohmatal řadící páku, která má estnáct převodových stupňů. Spodní řada osm, vrchní redukovaných osm. Ukázal i pohotovostní lůko, na něm mohou na vyhrazených místech pro tirácký parking v případě nutnosti přespat. Ale enskou tu nechci vidět, to si pamatuj, Erwine, upozornil ho přísně. Na to jsou motely.

Pas a vechny ostatní náleitosti mu vybavila paní Zingero-vá a Horch začal jako druhý řidič s Schinkóthem jezdit holandskou treku. Norimberk-Rotterdam. S prázdnou cisternou tam, s plnou zpátky. Nalapaná a po horní čerpací ventil tekutým latexem znásobila hmotnost volva i chování k řidiči. Horch se několikrát stal svědkem, co dokáe v zatáčce odstředivá síla plné nádre. Pohled na cisterny, chmurně trčící koly vzhůru daleko od vozovky, mu naháněl strach i po návratu, kdy v gumákách a s hadicí v ruce vyplachoval vnitřek nádre od mléčně bělavé tekutiny.

Jene ani jemu se nevyhnula smůla. Zrovna před velikonocemi. Střídal za volantem Schnikótha před holandskou hranicí. Za sebou měl prázdnou cisternu, take se mu jelo lehce. Avak u od Rýna začala padat mlha, která na dálnici v Holandsku způsobila nedaleko dálničního nájezdu kalamitu. Nezapomene na sekundy, kdy před sebou spatřil naskakovat brzdová světla, jedno za druhým. Jakoby se rozzářil rudý řetěz.

Usilovně brzdil a v posledním okamiku se mu podařilo strhnout volvo k pravé straně vozovky. Chytil přitom bokem spodku o svodidlo. Natěstí se toho na vozidle tolik nestalo. Ale ne přijela holandská dálniční policie, ne sepsala rozsah kody - samozřejmě na svodidlech - a protokol, zaznamenal tachograf tříhodinové zpodění, které představovalo zdrení čerpací operace v Rotterdamu a tudí penalizační poplatek pro firmu Heydler. Avak nejvíc ho zklamal Karl Schinkóth. Ihned po návratu běel za éfovou, obvinil Erwina z lajdáctví a prohlásil, e s ním u jezdit nebude. Marně Horch vysvětloval, e zabránil daleko větí kodě. Byl od firmy na hodinu proputěn, ke kodolibé radosti těch kolegů řidičů, jim přeskočil kariéru .., Ale nač ty vzpomínky. Vdy kolem a kolem vzato, pousměje se Horch, nebýt tenkrát té smůly, neseděl by asi dnes v tomhle pohodlnějím fáru, které nekontroluje ádný tachograf…

Dé zesílil. Pohlédl na hodinky. Pomatu čas k obědu. Rozhodl se, e zastaví v Holoubkově. Posledně si udělal z Plzně objíďku na Karlovy Vary. Dostal chu na vídeňskou kávu u Elefanta. A vyplatilo se to, hergot, vyplatilo!

Měl své schéma. Nejdřív trochu němčiny při dovolení přisednout. Nejlíp k dámě samotářce. V příhodné chvíli pár slov o počasí a vysvětlení, e ten, kdo přisedl, není Kurgast, lázeňský host, nýbr zástupce firmy ze západního Německa, který projídí kolem a zastavil se na kávu. Dáma se pokouí konverzovat v němčině, co Erwin Horch ocení a posléze řekne:

,,Se mnou můete mluvit česky.** A skromně připojí: ,,Doufám, e jsem za tu dobu vá jazyk nezapomnět.**

Ledy bývají prolomeny.

Snad je to i důsledek prostředí.

Lidé tráví v lázních několik týdnů v uvolněné atmosféře, věnují se i druněji svému okolí, najdou si obvykle i čas na zábavu, vzdáleni prostředí kadodenního ivota. Nejeden a nejedna se nebrání ani příleitosti okusit aspoň vůni zapovězeného ovoce.

Tak tomu bylo i při minulé Horchově zastávce v půli prosince, kdy obvykle končívá roční sezóna, kolonáda osiří a ruch utichá.

Na rozdíl od vás nejsem ve Varech jako lázeňský host, prohodil s lehkým povzdechem. Firma mě nevysílá do Československa, bohuel, abych trávit čas v Elefantu s půvabnými enami. Je si vědom svého přitalivého zevnějku, dokáe vzbuzovat důvěru korektním chováním. Dovede hovořit velmi přesvědčivě. Do Československa zajídí Často a rád. Jako dispečer speditérské firmy v Norimberku má na starosti podnikový ferman transportních jízd po celé Evropě, západní i východní. Kdyby dáma dovolila, představil by se.

Dáma dovolí. Pro nemládnoucí čtyřicátnici, která se vak umí dobře udrovat, je nečekané seznámení s armantním veltmanem přinejmením zajímavou epizodou, Ani ve snu by jí nepřilo, e se dnes u Elefanta setká s nějakým Erwinem Horchem. Pozorně pročítá vizitku na lesklém hlazeném papíře s efektní barevnou ořízkou. Zastrčí ji do kabelky a na oplátku podá místo vlastní vizitky jenom ruku: Já jsem Drábková.” Horch se s úsměvem domáhá i jména křestního. Kdy je vysloveno, uznale pokývne hlavou. Eva je nejstarí a nejkrásnějí enské jméno. Zní stejně ve vech jazycích světa. A taky v četině i němčině, dodá. A kdy u je u té četiny, svěří se, e jeho kolébka stávala v českém pohraničí dříve zvaném Sudety.

Hned ji to napadlo, e se tak dobře česky musel naučit tady, poznamená. Nejste sám, kdo se tu narodil!”

Madam! Pardon … paní Evo, dnes je minulost za námi. Dnes potřebujeme spolu obchodovat, vy i my. Obchod vzájemně prospívá,” ujiuje a ani se dotázal dámy, objedná dvakrát francouzský koňak. Zdůrazní přitom servírce, e chce nejlepí značku, kterou mají na skladě.

Paní Drábková se tváří zdrenlivě. Netroufá si pana Horcha urazit. Ale destiláty nepije, ani značkové. Na druhé straně nemíní vypadat před hostitelem jako nějaká slepice. Nakonec co - je v lázních a kde jinde si má dovolit výjimku. Přiukne si sklenkou courvoisieru a pochlubí se, e taky pracuje v obchodu, jako plánovačka odbytu.

Tak jsme vlastně kolegové v brani,” pronese při přípitku Erwin Horch. Potěení je skutečně na jeho straně, kdy se po zdvořilostním douku paní Drábková rozpovídá o fofru, jemu ula. Protoe nebýt teď v lázních, chodila by domů z práce a v noci. Metalia dohání plán exportu…

Vude je teď málo času,” posteskne si Horch. Jeho firma na tom není iépe. Dodret před vánocemi smluvené termíny, to je ovem v mezinárodním transportu závislé i na objektivních podmínkách, které člověk neovlivní. Stačí, aby přila sněhová kalamita nebo ledovka, na dálnicích dojde k zácpám, tohle se asi vaeho podniku tolik netýká, uvauje nahlas seriózní obchodník Horch, moment, jake se nazývá… aha … Metalia … ten název slyí poprvé. Výroba technických měřících zařízení a přístrojů, dovídá se od své společnice.

Proč jen má tak málo času, zalituje hlasitě. Paní Eva jistě

chápe, jak pro nás, lidi v obchodě, platí dvojnásobné, e čas jsou peníze.

To ano. Komerční plánovačka chápe, e časpanaHorchaje drahý. Ale ani ona není tady v lázních paní svého času. Pěstěnými nehty si přitočí displej miniaturních digitálek, zavěených na řetízku u krku. Povzdechne, e musí na povinnou pitnou kůru. Velice ji těilo a …

Nenechá ji domluvit.

,,Vy jste mě dobře nepochopila, paní Evo, vezme ji jemně za loket. ,,Chci vám navrhnout… prostě … abychom ekono-mizovali čas. Vá i můj, který dnes zbývá.

Otevřenost nabídky ji zaskočí, rozhodně je jí sympatičtějí racionální návrh ne konvenční fráze a nějaké trapné dvoření. Jde jen o to, co si pan Horch představuje pod pojmem ekonomizace času. A pan Horch ten pojem konkretizuje. Pozváním paní Drábkové na večeři do Termálu a na pěkné popovídání, to ve…

Zastavil v Holoubkově a zaparkoval u restaurace. Proel kolem výčepního pultu, rozhlédl se a bez dlouhého rozmýlení usedl na volnou idli u podlouhlého stolu, na jeho konci popíjela trojice vojáků pivo. Neulo mu, e zmlkli a zvídavě si jej prohlíejí.

Číník přispěchal a poloil před něj jídelní lístek.

Horch jej začal pečlivě studovat. Jako předkrm si vybral tresčí játra s citrónem. Pak se rozhodl pro hovězí polévku s játrovými knedlíčky. A kdy u je v Čechách, dá si vepřovou pečeni, knedlík a zelí, diktoval číníkovi německy.

Ne dostal jídlo, zapálil si a labunicky vychutnával cigaretu. Vojáci se opět rozpovídali, zřejmě v domnění, e k jejich stolu přisedl host, který nebude rozumět, o čem si vykládají.

Horsta zaujalo slovo vyvedení, které několikrát padlo.

,,Vsacf se o co chce, tvrdil útlý bloncfák a napřáhl dlaň k sousedovi. První tejden v červnu!

To bys teda prohrál, kamaráde. Já jsem si podal na začátek června ádost o dovolenku. Protoe vím tutově, e se na ni dostanu.

Nenápadně zalétl očima k trojici. O sázku se přeli dva vojíni, třetí, svobodník, dopíjel pivo. Vichni měli rozliovací znak tankistů.

Před vyvedením dovolenku nedostane. Do vopičích hor se jede patnáctýho června,  rozetnul spor svobodník a otřel si pěnu s úst.

Horch si fixoval v paměti kadou větu.

Vojáci dopili a zvedli se k odchodu netuíce, e půllitr kadého z nich měl jedno ucho navíc …

, Po obědě si Horch objednal dus a kávu. S nesmírnou chutí by raději zapil vepřovou pečeni plzeňským pivem, ale byl si vědom, e na československých silnicích platí i pro cizince nesmlouvavě suchý zákon.

Vrchní mu sečetl na účtence 39,20 Kčs. Horch dlouho lovil v náprsní tace a pak poloil na stůl dvě dvacetikoruny. Blahovolně mávl rukou, jako e je to v pořádku. Kdy nasedl venku do renaultky, vrchní za ním pohlédl oknem a neodpustil si hlasitý komentář: ,,Od těch čekat kloudnej tuzér! Obracejí kadej halíř třikrát, vandráci!*4

Horch pokračoval v cestě směrem ku Praze. Pedanticky dodroval rychlost, ručička tachometru nepřekročila devadesát. Proč zbytečně riskovat a upozorňovat dopravní orgány.

Občas sledoval ve zpětném zrcátku, zda se za něj někdo nepřivěsil, čert nikdy nespí. Občas ho předjel vůz s domácím číslem a zmizel daleko před ním. Také několik krajanů, netrpělivě spěchajících, mu ukázalo zadek s oválným D. Určitě to pálili nejmíň stodvacítkou. Mohou si to dovolit, já ne, ujioval se v duchu.

Tentokrát sedí v renaultu, těch přece jen jezdí v Československu dost a nebudí na první pohled takovou pozornost jako mercedes. Toho hned okukuje kdejakej kluk. A zejména sběratelé emblémů ukroutí z přední masky chromovanou hvězdu, sotva měďák, jak jim přezdívají, někde zaparkuje.

Na novém úseku dálnice za Berounem ustal dé a mezi mraky vysvitlo slunce.

To má člověk lepí náladu.

Tak prohrábneme rot, vytanulo mu úsloví, je s oblibou uíval jetě jako řidič ústecké sanitky. Přilápl plynový pedál a ručička tachometru vyskočila na stodesítku, povolenou dálniční rychlost.

Zanedlouho se objevilo barrandovské sídlitě.

V Praze udělá dalí zastávku. U před měsícem si rezervoval telexem nocleh ze soboty na neděli. Jene o velikonočních svátcích se i nejluxusnějí interhotely prohýbají pod náporem zámoných cizinců, kterým - na rozdíl od Horcha-nezáleí na tom, vrazit recepční in cash čili do ruky dvojcifernou bankovku dolarové měny. A Horch by mohl slyet… litujeme … vai objednávku jsme museli stornovat… U to zail jednou.

Proto si pro jistotu ověří na místě, zda je ve v pořádku. Aby mohl v klidu splnit úkol, důleitý úkol.

*

*

První motostřelecký prapor poíval v pluku výbornou pověst. Jetě donedávna mu velel kapitán Paka. Slubu si pochvaloval slovy, e mu kluci lapou jako hodinky a takhle e by rád vydrel a do penze. Nadřízení vak mínili jinak.

Soudruhu kapitáne, přece nechcete zůstat u praporu věčně?4* argumentoval při pohovoru podplukovník z kádrov-ky. U dlouho víme o vaí práci. Máte vzorný prapor. Velitel pluku major Kovanda je s vámi spokojen. Dost nerad slyel o naem kádrovém závěru. Ale co se dá dělat?4*

Kapitán přijal zprávu bez nadení. Tak tohle si na mne vymysleli. Ted4 kdy konečně máme rodinné sídlo pohromadě, abych se zase kodrcal jednou za měsíc za rodinou. A navíc přijít i o váeň, kterou jsem teprve tady začal proívat! Kam se hrabe pstruh černomořský, kaspický, aralský a kdovíjak se jetě jmenují na naeho pstruha obecného potočního, co ije v čistých horských potocích v okolí posádky! A vůbec, bude mít jako náčelník tábu pluku čas na rybaření? A hlavně - na lidi? Vdycky byl rád mezi svými kluky. A také kdykoliv za ním přili, e by chtěli ve volném čase něco udělat, okamité se nadchl. Sotva vybudovali vzduchovkovou střelnici, rozjel se modelářský krouek. Jednou se při besedě s vojáky dověděl, e v Armě je neustále nátřesk a v sobotu nebo v neděli, kdy přijedou za svými syny rodiče, bývá to jetě horí. Za několik dní byla zřízena v návtěvní místnosti jakási pobočka. V první malé místnosti stál pult, v rohu lednice a v druhé, o něco větí, čtyři malé stolky s křesílky. Armář prodával krájený salám, rybí konzervy, na elektrickém vařiči ohříval párky, k napití byla malinovka, citrokola a artiklem na dračku různé koláče, po nich se vdy jen zapráilo.

Místnost se stala vítanou oázou pro motostřelce i enisty, kteří jsou ubytováni v jedné budově. Někdy se tu zastaví po slubě na kávu i důstojníci, ne zamíří k rodinám.

Dnes sem zael i velitel enijní roty Dvořák. Ji od dveří spatřil větrem olehanou tvář kapitána Setikovského, který seděl v rohu sám. Pomalu dopíjel dávu a chystal se zvednout k odchodu.

Vládo, dej si se mnou jetě jednu, vybídl Dvořák svého souseda v domě.

A ví, e jo, souhlasil Setikovský, velitel motostřeleckého praporu. ,,Přines mi k ní i citrokolu, a ten dneek spláchnu/* řekl svobodníkovi, který fungoval jako vedoucí této pobočky Army.

Kapitán nevypadal, e má nejlepí náladu. Nadporučík Dvořák byl sice na shromádění zabrán vlastními úvahami, ale přece jen mu neulo několik kritických poznámek, které velitel pluku vyslovil na adresu prvního praporu. Chápal, jak asi Vladovi právě je. Znali se za více ne rok společné sluby a také jako sousedé z domu na sídliti. Hned od začátku to Setikovský neměl snadné. Nastoupil k pluku a převzal prapor po Pakovi, který měl výbornou pověst a výsledky. A jak u to bývá, okolí často posuzuje nového velitele zvlá kriticky. Nelze vdy předpokládat a také není dost dobře moné, aby okamitě navázal na úspěchy svého předchůdce a udrel dosavadní úroveň výcviku a výchovy, případně ji jetě zvýil. Kapitán Setikovský dokončil postgraduál na vysoké vojenské kole a přiel do Bořkova. Vrhl se do práce s elánem, nechyběl ani jeden den při výcviku podřízených jednotek, kontroloval přesný chod slueb, dbal na dokonalou přípravu stráí do směny a při velitelskotábních a skupinových cvičeních patřil ve skupině velitele pluku k nejlepím.

A se vak snail sebevíc, pořád cítil, e prapor není jeho. Jako by tu stále stál stín jeho předchůdce, který kadý nezdar nového velitele komentuje slovy: ,,Tohle by se mně nemohlo stát …

Kapitán usilovně hledá nejsprávnějí cestu. Je vytrvalý. Nerad by činil ukvapené závěry, jak se k tomu uchylují někteří méně zkuení kolegové. Nenastolil vládu tvrdé ruky, která obvykle brzy ochabne a odpustil si rovně efektní nástup, jím bývá zavádění tvrdého reimu kázně ze dne na den. Povauje za hlavní cílevědomé organizovat činnost praporu. Aby se úkoly rovnoměrně rozdělovaly a lidé je brali za své.

Pak přily prověrky. Toto slovo větinu velitelů téměř elektrizuje a přenáejí prověrkovou atmosféru i na podřízené. Pravda, ne vude přijmou zprávu o chystané prověrce zcela klidně, s vědomím, e udělali ve pro to, aby dopadli co nejlépe. Jsou u velitelé a někdy i celé kolektivy, které turmují a dohánějí zanedbané. Ne kadý velitel dokáe vytvořit optimální podmínky pro ivot své jednotky a tím poloit základ k dobrým výsledkům.

Kapitán Setikovský se ji několik dní vrací v mylenkách

k prověrkám svého praporu. Druhá rota se vytáhla. Po poplachu v posádce ji čekal přesun do výcvikového prostoru. Byl to přesun náročný. Motostřelci se setkali se zamořenými prostory, zničenými objekty a úseky komunikací, s náhlými změnami situace, které vyadovaly okamitý přechod k bojové činnosti. A tohle ji bylo docela jiné zaměstnání ne na posádkovém cvičiti. Kdyby nevezli střelivo do posledního náboje, nebo si někdo zapomněl v kasárnách prostředky protichemické ochrany jednotlivce a dalí materiál, mohl s jistotou počítat s nevyhovujícím hodnocením. Rozhodčí byli u kadé čety a u velitele roty dokonce dva.

Při náročném hodnocení je důleitým faktorem i stav techniky. Bojová vozidla vyjíděla z parku bez zvlátní přípravy. Ve stavu po běném oetřování a nařízených pravidelných prohlídkách. Osa přesunu vedla po okresních komunikacích, polních cestách a ve výcvikovém prostoru překonávali řidiči terén, který skrývá v předjarním období mnohé záludnosti. Úvozy jsou plné tvrdého sněhu, i malá prohlubeň se můe změnit v nebezpečnou past. Nato pak místa, která zůstávají i v létě promáčená nebo bainatá. Kolikrát se stalo, e bojové vozidlo pěchoty nebo i tank uvázl a po vě.

Druhá rota se drela i při střelbě z ručních zbraní. Skupina poddůstojníků při politickém kolení mustva získala známku pět.

Velitel pluku, naznačil, e právě druhá motostřelecká rota poručíka Karla Sýkory měla vyhlídky získat titul vzorná ji na konci zimního výcvikového období, avak taktické cvičení s bojovou střelbou dopadlo jenom na dobrou.

Setikovský hluboce proívá nezdary svých podřízených. Zvlá silně se mu rozbuilo srdce, kdy velitel pluku vytkl několik prohřeků a stále má před očima, e kritika se týkala přísluníků prvního praporu.

,,Vidím, e jse pořád na velitelským shromádění, začal opatrně nadporučík Dvořák, kdy zamíchal kávu. A hned otočil řeč jiným směrem.

Tak kdy si to rozdáme ve fotbale? Klidně si můe vybrat jedenáctku z celého praporu.

Po kapitánově tváři přelétl úsměv. Na jeden lok dopil obsah láhve.

Promiň, Jardo, mám toho jetě pořád plnou hlavu. Ten kolotoč se snad nezastaví.”

Tím spí bys z něj měl aspoň na chvíli vypadnout,” říká

Dvořák, ačkoliv si je vědom, e i na něho enistický kolotoč teprve čeká, a pořádný.

Dobrá, dáme něco dohromady.”

Beru tě za slovo. A kdy?” naléhá Dvořák, který hraje kopanou i za místní jednotu Sokol jako brankář.

Dřív se k tomu nedostaneme, a po přechodech ..

Kolem dozorčího u vchodu kasáren projeli krátce po esté. Bicykl v posádce ji léty zdomácněl. Pro linku kasárna -sídlitě a zpět se stal nejlepím a nejlevnějím dopravním prostředkem. A navíc - jízda na kole patří k těm disciplínám, je přispívají k udrování fyzické kondice.

Cestou nemluvili, pohříeni kadý do vlastních mylenek …

Nastoupili k motostřeleckému pluku v Bořkově kadý za jiných podmínek. Dvořák byl.překvapen a také potěen, kdy jej enijní náčelník divize navrhl, aby z funkce velitele čety enijního praporu přeel velet rotě do Bořkova. Úkol ho čekal nelehký. Vědeckotechnický pokrok změnil kdysi příslovečnou enistickou dřinu a mnohé je svěřeno moderním strojům. A přece, jako by se ani teď rukou nedostávalo, často se Dvořák převlékne do montérek a jde s vojáky na údrbu techniky, v ní se výborné vyzná. To mu umoňuje, aby dokonale připravil i své podřízené. Pod jeho vedením dosáhla enijní rota titul vzorná jednotka a Dvořákovi se dostalo mimořádného povýení.

Přitom se stačil oenit s dívkou, pocházející z nedalekého Skuhrova. Místem prvního seznámeni s Janou bylo skuhrov-ské fotbalové hřitě, kde Dvořák exceloval jako brankář a v řadách diváků mu tleskala - přestoe patřil do soupeřské-ho mančaftu - budoucí manelka. Jana Dvořáková s malou Jarukou jezdívá často do Skuhrova za rodiči. Dluno dodat, e manelčini rodiče mladým pomohli rozumnou měrou do začátků. A tak v Dvořákově domácnosti vládne spokojenost.

Kapitán Setikovský je o pár roků starí ne nadporučík Dvořák. Pochází od Banské Bystrice a do armády přiel po maturitě na strojní průmyslovce. Zájem o vojenské povolání u něho vzbudila u rodinná tradice. Otec byl partyzán a zúčastnil se Slovenského národního povstání.

el rád slouit na západní hranici Čech, do posádky, kde kromě kasáren je jedinou dominantou středisková obec. Společně s ním i jeho ena Marie, původem z Brna. Velitel posádky jim přidělil jako bezdětným jednopokojový byt s úplným přísluenstvím.

Mladí manelé se nastěhovali a proili tu společně letní prázdniny. Tři neděle dovolené vyuili k toulkám po kraji, který se stal jejich novým domovem.

Byli astni. Proli od Prenetu na Pancíř. A druhý den zavítali na překrásná jezera - Černé a Čertovo. Ze elezné Rudy do Srní a krásným údolím Povydří a do Kaperských hor. Zhlédli místa Klostermannových povídek a tábořili u Lipenského jezera…

Od září pak Marie nastoupila do prvního zaměstnání. Nikoli zde. Zatím do krajského ústavu geodézie a kartografie v Brně. Bydlela u rodičů. Pro oba nastal čas pátečních odjezdů a nedělních příjezdů. Zpočátku se vídávali kadý týden, později dvakrát za měsíc a někdy ji jen jedenkrát. Oba byli zaneprázdněni prací. Marie vyjíděla v týdnu na měření do terénu po celém Jihomoravském kraji, nejednou se vrátila a v pátek. A jen taktak chytla vlak. Jetě,e jí spolupracovníci vycházeli vstříc. A Vládo obdobný spěch proíval rovně.

Čas plynul …

Na oba při delím odloučení přicházely chvíle, jako by nebyli manelé. Marie trávila večery ve svém dívčím pokoji u rodičů a Vládo uvítal, kdy jej Jaroslav Dvořák pozval, aby přiel večer na televizi. Zvlátě rád zaskočil, kdy jetě byla malá Jarunka vzhůru. Pozoroval její nesmělé první krůčky, hrál si s ní v ohrádce a nejednou ji překvapil dárkem. Vyřezal ji roztomilou dřevěnou panenku …

Oba důstojníci dorazili do sídlitě. Kdy sesedli z kol a táhli je do sklepa, prohodil Dvořák:

Nezajdete k nám s Majkou?

Dnes ne. Rád bych si odpočinul…”

Avak pravý důvod kapitán skrýval.

Vechno začalo po letoní dovolené. Vládo přijel za Marií do Brna a po letmém políbení spustil:

Bude mít u nás místo!”

U vás?”

Na geodézii, na okrese, je tam nějaký inenýr Mánek a má přejít na kraj.”

Marie měla z té zprávy velkou radost. Přila do jejich manelství jako na zavolanou. Bude konec dojídění, i kdy ne docela. Spojení z Bořkova do okresního města je autobusem a netrvá dlouho. Ale těsně před vánocemi je čekalo zklamání. Pro inenýra Mánka nebylo zatím na kraji místo, snad a k prvnímu dubnu.

Mrzelo je to, ale nakonec si řekli, nic se neděje, i kdy u Marie rozvázala v Brně pracovní poměr. A tak si od ledna prozatím vzala zástup za potovní doručovatelku, která odcházela na dlouhodobé léčení.

,,Mám to aspoň jako trénink na umavské túry, říkávala sousedům. Jene ani začátkem března se z okresu neozvali. Svou nelibost projevovala Marie před manelem u častěji.

Dnes ráno při snídani rezolutně prohlásila, esi na okresní geodézii zajde sama. Kdoví jak to Vládo s nimi domluvil.

Manel ji uklidňoval, avak Marie odsekla: Ty se neozve, ani kdyby na tobě típali dříví!

Co jí na to měl říct?

Pokadé, kdy se vracel domů, snail se denní starosti a problémy zanechat před dveřmi bytu, sotva se vyzuje z bot.

Dnes to prostě nelo.

Co je s tebou, Vladko, vypadá jako boí umučení,*4 přivítala ho Marie.

Mávl rukou. Ale níc.

Co bych měla říkat já. To byla zabíračka, celý kila velikonočních pozdravů. Ze vech koutů republiky. A já si při tom uvědomila, e se blíeji velikonoce a my vlastně ani nevíme, co budeme o svátcích dělat. U mě to taky nebaví. Kdekdo se chystá a já iju ze dne na den.**

Ne, teď v téhle chvíli jí oznámit, e je v rozkazu velitele pluku určen do sluby dozorčího útvaru na hlavní velikonoční svátek, skončilo by to výbuchem výčitek a moná i hádkou. A to by po tom dneku bylo na něho příli.

Prosím tě, Majko, proč se rozčiluje? Svět se má zbořit, e jsou velikonoce?** odsekl poněkud zvýeným hlasem. Tvé starosti bych chtěl mít.**

Tak ti pěkně děkuju,** pitla a zavřela za sebou dveře obýváku.

Vojáci z povolání vstávají časně a probouzejí se bez budíčku. ivot v útvaru začíná kadý den přesně, stejně tak i výcvik. Důstojníci, na rozdíl od vojáků základní sluby, to mají ze sídlitě do kasáren dál. A u pěky či autobusem přes půl města.

Nadporučík Jaroslav Dvořák tomuto dennímu rytmu ji

uvykl. A v dochvilnosti Je svým podřízeným příkladem. Velitel pluku jej zastihl u své kanceláře.

Vidím, e sis pospíil, začal důvěrně tykáním, kdy odemykal dveře a dodal:

,,To je dobře. Není třeba, abychom zbytečně ztráceli čas. Oba máme práce a nad hlavu.

Vybídl nadporučíka, aby se posadil ke konferenčnímu stolu. Otevřel trezor a vytáhl sloku, u na první pohled objemnou. Nahoře leelo několik listů a pod nimi poskládané oleáty, z nich nebylo zřejmé, co obsahují.

Nadporučík Dvořák netrpělivě očekával důvod, proč jej major Kovanda zavolal. Ale velitel začal úplně z jiného konce.

Moc jste mne překvapili. Nechtěl bych vás přechválit, ale ta odborná byla i podle mínění enistů okruhu výtečná. Drustvo četaře Rydvana prý by si nezadalo při kladení minových polí ani s frontovými enisty. Jsou to trochu nadnesená slova. Znovu říkám, e bych vás nerad přechválil. Kdy je moc chvály, velitel a s ním i jednotka začnou nosit hlavy v oblacích. Pro příklad nemusím chodit daleko. Tvůj předchůdce na enijní rotě, poručík Zikán pozapomněl, e jedna pochvala za výborný stav techniky neznamená usnout na vavřínech. Byla to i nae chyba. Řekli jsme si, u enistů je to dobré. Starejme se předevím o tankisty, tam je teď třeba navést pořádek. A kdy pak na konci roku přila prověrka ve výcvikovém prostoru, enisté spláchli z techniky zaschlé bláto a mysleli, e mají hotovo. Jen tak tak, e uspěli na vyhovující.”

O veliteli pluku majoru Kovandovi bylo známo, e je zvyklý promluvit s podřízenými o jejich nedostatcích otevřeně a nalít jim čistého vína. Nikdy vak od něho neodcházejí s pocity nedůvěry ve vlastní schopnosti a bez dobře míněné rady. A přitom nezdůrazňoval, e zná vechno. Získal velitelskou praxí na niím stupni jetě před vysokokolským vojenským studiem. Pomohla mu vidět reálně mnohé problémy niích velitelů, zejména při výchově a výcviku mladých vojáků.

Motostřelecký pluk v Bořkově si nevyslouil dobré jméno ze dne na den. Nový velitel major Zdeněk Kovanda se svým, rovně novým zástupcem pro politické věci kapitánem Frantikem Stárkem nasadili u útvaru také i nový kurs. Nespokojili se se zlatou střední cestou, zbavit se vyjeděných kolejí průměrnosti a dosáhnout, aby pluk patřil k nejlepím prvoste-dovým útvarům na hranicích.

Nadporučík Dvořák netrpělivě pohlíel na objemný spis

a sledoval velitele pluku, kdy je před sebou rozloil. Poviml si na deskách razítka PŘÍSNĚ TAJNÉ!

,,Bude nutné, aby sis materiál důkladně prostudoval,” začal velitel. Vzhledem k tomu, e enijní náčelník je v kursu, potřebuji, abys mi co nejdříve připravil rozpočet sil a prostředků k provedení enijních prací, které jsou uvedeny ve spise a na připojených oleátách. S časovou kalkulací…

Dvořáka napadlo, e jde patrně o práce ve vojenském výcvikovém prostoru, které obvykle enisté vykonávají jako součást přípravy pobytu vech jednotek a útvarů k letnímu výcviku. Jen ten stupeň utajení jej udivil. To by kvůli úpravě a zpevnění pokozených komunikací nebo zprůjezdnění taktických směrů pro tanky, transportéry a kolovou techniku ^nebylo nutné.

Kovanda vytuil, o čem enista přemýlí.

Jak se doví z obsahu, jde o mimořádný a časově neodkladný úkol, na něm se v rámci technického zabezpečení podílí celá divize.”

Z toho Dvořák pochopil, e oko divizního enisty si vybralo z podřízených útvarů právě jeho rotu. Kovanda mu to potvrdil. To těilo.

Jako komunistovi ti nebudu vysvětlovat význam akce, které se zúčastní nae enijní rota. Sice jako malé kolečko, ale nikoli malé co do významu. Materiály si prostuduje teď hned na místě. Zavolám praporčici Ostré, aby ti připravila vedle v kanceláři volný stůl. Vechno si důkladně promysli. Taky budu od tebe chtít návrh rozkazu pro přesun na pracovitě. K návrhu připoj seznam lidí, které bude pro práce potřebovat, včetně nutné zálohy. Vidím ti na očích, e bys rád slyel, do kdy to vechno. Nečekej, e ti řeknu, e zítra by bylo pozdě. Ale tak nějak to ber.”

Dvořák mlčky přikývl.

Má k tomu něco?”

K tomuhle ne, soudruhu veliteli.”

Tak k čemu?”

Nadporučík ze sebe vysoukal: Já jen … e v neděli kope Jednota mistrák o postup do první třídy a já bych měl chytat. A teď nevím, jestli budu moct nastoupit, kdy …

S odjezdem se počítá a v pondělí. Take to klidně stihne. A kdy u bude v té bráně stát, tak ti přeju, abys nemusel sahat do sítě pro mičudu. Ani kdyby proti vám odpískali penaltu.”

Śli

lil

ť f’eg

B r’ n

Tak to dokázali jenom Jain a Ivo Viktor, soudruhu veliteli, usmál se Dvořák, chytit penaltu se správným předstihem, se správným odhadem a se správnou přihrávkou chyceného balónu do pole ke spoluhráčům/*

Kovanda se zdvihl od stolu, Dvořák následoval. Soudruhu veliteli, chtěl bych vám říct, e se na nai rotu můete spolehnout/’ ujistil majora.

O něco později odcházel z kanceláře velitele pluku tíhlý mu v koené bundě. Nikdo by mu nehádal víc ne třicet. A zatím měl o deset víc. Bral schody po dvou, proběhl kolem dozorčího tábu a zamířil do vedlejí budovy. V mladích letech přeborník v orientačním běhu a úspěný závodní plavec. Dodnes aktivní lyař a sportovní fanda. Kdy se někde v kasárnách mihne míč, nesmí u toho chybět. Bývá divákem a někdy i účastníkem zájezdu místní fotbalové jedenáctky Sokola, za kterou nastupuje do branky nadporučík Dvořák, velitel enijní roty. Obdivuje ho a tvrdí - kdyby někdo objevil jeho mimořádný talent dříve, mohl z něho být druhý Viktor.

Vtrhl do kanceláře jako velká voda.

Buď zdráv, Alei,” překvapil poručíka Panského, který seděl sklesle u stolu a poznamenával si propisovačkou cosi do sluebního seitu. U několik dní ho pobolívá zub.

Kdybys dal na mne … na středisku v Bořkově je nová zubařka. Mladá a svobodná. Zajdi za ní, určitě tě oetří bez bolesti. A kdy se jí bude líbit… jse taky svobodný… má anci!”

Proč se neoeníte vy, soudruhu majore?”

Já u jsem to promekal,” usmál se náčelník vojenské kontrarozvědky. Heleď, a si to dodělá, přijď na chvíli za mnou.” Major otevřel dveře do dalí místnosti.

Nedáte si kávu?”

Díky. Měl jsem ji u velitele pluku.”

S majorem Kovandou posuzovali některá opatření před nadcházejícím letním obdobím. S návrhem koncepční spolupráce přiel Kovanda hned po nástupu do funkce velitele útvaru.

Za chvilku u náčelník VKR major Zdeněk Práek spolu se svým podřízeným orgánem hodnotili situaci.

Po dva dny jsem sledoval činnost dozorčích u vchodu i hlídek,” začal poručík Panský. Je znát, e se blíí velikonoce. Vízových cizinců z hraničního přechodu jako vdy přibylo. Někteří, mimo obvyklou trasu do vnitrozemí, projídějí po komunikaci kolem kasáren. Obráceným směrem nejel nikdo. Přísluné údaje o těchto vozidlech mám podchyceny. Diplomatická vozidla nebyla v posádce pozorována. Zvlá odpovědný přístup ke slubě projevil četař Rydvan od enijní roty. Zapsal si espézetku západoněmecké renaultky, její řidič projíděl téměř krokem - a jak to četař charakterizoval -s nápadnou nenápadností obhlíel objekty kasáren.

Major uznale pokývl hlavou. Prováděli s poručíkem Panským pravidelné besedy u jednotek pluku. Poslední proběhla právě u enijní roty. Oba pracovníci vojenské kontrarozvědky uvádějí besedu k bdělosti a ostraitosti vdy krátkou přednákou, při ní promítnou některý z filmů o činnosti zahraničních rozvědek. Jindy pouijí magnetofonový záznam výpovědi těch jedinců, kteří se dali zlákat ke spolupráci se západními rozvědkami. Cílem je objasnit vojákům, jakých prostředků pouívají pionání sluby v současné době, co je předmětem jejich zájmu v jednotkách naí armády, kdy lze očekávat jejich zvýenou aktivitu. Při besedě odpovídají na dotazy a uvádějí konkrétní případy a poznatky z nedávné doby, kdy dolo k pokusům navázat nenápadný kontakt s naimi vojáky a u darováním cigaret, zapalovačů, reklamních bulletinů a dokonce i pornografických fotografií.

,,S enisty je spokojen i velitel pluku, poznamenal major Práek.

Shodou okolností přila při dnením jednání náčelníka VKR s majorem Kovandou řeč i na velitele enijní roty. Dobře se vypracoval, je odpovědný, uválivě řeí sluební úkoly. Na své poměrné mládí vykazuje značné organizační schopnosti. Dovede si najít správný přístup k lidem. Ve svých velitelských záměrech se neopírá pouze o autoritu funkce, která mu dává nedílnou pravomoc a nespoléhá na sílu rozkazu jako na velék. Práek za léta sluby při zajiování státobezpečnostní ochrany vojenských útvarů poznal dost takových důstojníků jako je Dvořák. Na nich si ověřoval, jak velice je důleité, aby velitel znal po vech stránkách důkladně své podřízené, má-li se na ně za kadé situace spolehnout.

Sám původně po vyřazení z učilitě vevojskového směru velel nejdříve četě a pak rotě. Později byl převeden k dnení sloce a funkci. Ale u tehdy jako motostřelec mě! ve výzbroji obrněné transportéry a při taktických cvičeních čety a pak zvlátě roty prováděl součinnost s tankisty i enisty. Take si osvojil motostřeieckou abecedu v teorii i praxi. Poznával

samozřejmě i bojovou techniku, byl u toho, kdy přicházela do výzbroje moderní bé-vé-péčka, bojová vozidla pěchoty. Ataké při tom, kdy enisté poprvé předváděli PM 55, co je zkratka přepravníku mostu. Sledoval, jak přepravník sloil most, tank jej uchopil a poloil přes vodní překáku. Kdy ji vechny jednotky překonaly, přepravník si naloil most na hřbet a jel dál. Jetě dnes si v enistově kanceláři celý tento postup ,přehrává4 na maketě.

Mezi enisty zajde rád. Mají ikovnou partu v krouku vojenské techniky. A někdy, kdy nadporučík Dvořák vede trénink rotní jedenáctky, si s nimi i zakope. Nevadí mu, e hrají tvrdě na tělo. enisté jsou zvyklí na tvrdou práci a ani fotbal nehrají v rukavičkách.

Velitel pluku informoval v potřebné míře o tom, jaký úkol odjedou v nejbliích dnech enisté plnit. Majoru Prákoví připadne zase úkol zabezpečit po své linii opatření, týkající se utajení.

Jetě něco bych potřeboval, Alei. Měl by ses občas podívat na hostinec U Sekerků. Docházejí hláky z místního oddělení, e tam příli často vyhledávají přístřeí záklacfáci, civilové za ně platí, no a jde o to, aby tam kluci po pár pivech nezapomínali, e jsou ve veřejném lokále a ne v kasárnách.

To je pro tebe/* poloila kancelářská kolegyně sluchátko společné linky na protějí stůl. Chce paní Evu.

Drábková, ohlásila se plánovačka odbytu podniku Metalia. Několik okamiků zůstala překvapena. Jeímarjá, to jste vy… v telefonu jsem vás nepoznala … ale ne, nezapomněla ..

Kolegyně se s porozuměním usmála a taktně opustila kancelář. Bylo jí jasné, e volající nepatří k těm, kdo si v pracovní době obvykle ádají referentku Drábkovou. A volá-li náměstek, chce stručně a krátce Drábkovou. Zdvořilý a příjemný hlas vak prosil, omlouvaje se předem, e obtěuje, zda by mohl mluvit s paní Evou. To nemůe být nikdo jiný ne ctitel, ale asi tajný ctitel, protoe soudruka Drábková je přece na obchodním oddělení vzor vech ctností. Aspoň se tak tváří. Aby ji neuváděla do rozpaků, nechala kolegyni, asi dost překvapenou, diskrétně o samotě s telefonem v ruce.

Drábková to kvitovala s povděkem.

Hlas ve sluchátku zněl úřednici, navyklé suchopárným telefonátům, jako příjemná melodie. Přehodila sisluchátkodo levé ruky, pravou vytáhla z krabičky feminu a nástolním plyňákem si připálila. Musí vychutnat volání, které ji vrací ve vzpomínkách do Varů.

Ani nevíte, jak jsem asten, paní Evo.

Prosím vás, proč?”

e v Praze nezměnili telefonní čísla, e jsem vás zastihl na tom, co jste mi dala a e teď s vámi mluvím.”

Vy voláte z Prahy?”

Před hodinou jsem přijel a za chvíli odjídím, čekají mne příbuzní v Ústí. Ale v sobotu se vracím a zdrím se do neděle v Praze. Dovolil bych si vás a vaeho pana chotě pozvat někam na večeři. Při té příleitosti bych vám předal ten dárek pro syna k narozeninám, jak jsme o něm posledně hovořili.”

Váně? Vy jste mu to přivezl?”

Paní Evo, sliby se dodrují. Aspoň v naí obchodnické brani. A teď mi zase slibte vy, e přijímáte mé pozvání a e slib taky dodríte.”

Kapitán Setikovský otevřel dveře. V bytě byla vude tma. Rozsvítil, shodil polobotky, v pláti proel kuchyní a vstoupil do obývacího pokoje. Na gauči leela Marie, přikrytá pokrývkou.

Ahoj, Majko,” pozdravil ji. Pohlédla na něho, nezúčastněné odpověděla na pozdrav, schoulila se a zaeptala, aby ji nechal jetě pár minut spát.

Vládo vstal, otočil vypínačem a odeel. Kdy se převlékl do domácího, otřásl se zimou. Teploměr u dveří ukazoval devět stupňů. Kdy otevřel dvířka u kamen zjistil, e jsou plná dříví, ohořelého papíru a hnědého uhlí. Usmál se. Nezbývalo nic ‘ jiného, ne aby se pustil do zatápění. Vloil na rot kus novin a na ně několik třísek. Za chvilku zahučely prvním vzplanutím. Přidal pár polínek, lopatku uhlí a přivřel tah. Netrvalo dlouho a v místnosti začínalo být příjemně.

Zatáhl závěsy. Usedl ke stolu. Hlavou mu prolétly vzpomínky na zařizování domova předloni v létě. Kadý den manelství jim přináel něco nového. A čím více se blíil měsíc září, kdy Marie měla nastoupit do zaměstnání, ujiovali se o tom, e udělají ve pro to, aby byli opět spolu. Ve zdejím okrese pro

geodetku zatím nebylo místo. Marie pochopitelně chtěla po kole nastoupit do praxe, aby nabyté znalosti uplatnila v oboru, který si zvolila. K čemu by jí pak byly několikaleté studie?

To byl také důvod, proč i po sňatku ili odloučeně a bez dětí. Oba věřili, e za nějaký čas se na okrese to místo uvolní. Jetě kdy nastupovala místo doručovatelky, dokázala si Marie pozdrení vysvětlit. Dnes ráno vak pocítila, e ji zaskočili…

Do příjemně zahřáté kuchyně vcházela bez nálady.

Nepodařilo se ti zatopit, promiň, dříví asi nebylo suché,” přičítal si to Vládo za vinu. Topení patřilo k svízelům vech mladých en v sídliti. Doposud větinou ily v bytech s moderním ústředním nebo dálkovým vytápěním. A tady jsou byty druhé kategorie. Nejednou na adresu svých manelů bouřily a poukazovaly, co jen se kolem uhlí a popele nadělá nečistoty, aby byl malíř pokojů v bytě kadý rok. Mui tuhle potí nebrali tak váně, nebo z kasáren přicházeli a večer. Pokud nebyl v rodině větí syn, nanosili uhlí a dříví na přítí den a měli po starostech.

Dnes mám zlý den. Kdy jsi ráno odeel, chtěla jsem si přispat, patně jsem nařídila budík a přila pozdě do práce. Volala jsem taky na geodézii, nebyla tam ani noha. A nakonec do třetice, to u si můe přečíst. Dopis je v obýváku na stolku.”

Vládo neočekával takové přivítání. Domníval se, e

Co on, velitel praporu ví o Drábkovi?

Vládo neočekával takové přivítání. Domníval se, e ho Marie jako obvykle uvítá s úsměvem. Těil se na společný večer. Po dnením vypjatém dnu touil po klidu a pohodě.

Vyjmul dopis z úřední obálky. S lítostí Vám oznamujeme, četl, e předpokládaný nástup do zaměstnání nebude moné realizovat k 1. dubnu … Nejblií moný termín Vám oznámíme. Děkujeme za pochopení. S pozdravem Míru zdar, podpis nečitelný.

Tak vidí,” přeruila jej ena, kdy dopis pročítal podruhé, a tys mi jetě ráno říkal, abych si nedělala starosti, e to určitě vyjde, kdy ti to slíbili.”

Získat místo v oboru geodézie a kartografie a jiných specializovaných profesích na okrese bývá problematické. Lepí vyhlídky jsou v kraji. Také v samotné posádce najít zaměstnání pro manelky důstojníků není snadné. V místě nejsou pracovní příleitosti. ádný průmyslový podnik. Jednotné zemědělské drustvo nepřijímá členy ani pracovníky do přidruené výroby. Sluby a obchodní sí v Bořkově nejsou rozsáhlé; jedna prodejna potravin, jedna prodejna masa, holičství, elezářství, drogérie, kolik tam je potřeba za rok prodavaček?

A se vrátí Klásková z nemocnice, mám i po tom doručovatelském záskoku. Budu sedět doma a čekat, a se vrátí’ z kasáren, prohodila Marie, A to nemluvím o cvičeních a jak tomu říká, vyvedení do výcvikového prostoru. Budu týdny sedět v bytě a koukat z okna.

Povečeřeli. Bez nálady usedli k televizoru. Na prvním programu uváděli komedii ze současného ivota mladých lidí na vesnici. Novodobí furianti se předváděli, kdo dá mladým víc.

Tyhle starosti bych chtěla mít, pronesla Marie otráveně a prohlásila, e jde spát.

Vládo setrval u televizních Aktualit. Vyslechl nepříli příznivou předpověď počasí. Studená vlna ze severozápadu přinese dé se sněhem. Nic ideálního pro práci v parku. Ale rozmarům počasí v umavském kraji ji přivykl. Více jej tíila nepříznivá situace kolem manelčina zaměstnání.

Avak toho dne nebyl vem nepříjemnostem konec.

V nočním tichu zadrnčel zvonek u domovních dveří. Rychle vstal, aby dalí vyzvánění neprobudilo enu. Pohlédl na hodiny. Půl dvanácté.

U dveří stála spojka, praporní písař svobodník Obdrálek.

Soudruhu kapitáne, máte se dostavit k dozorčímu pluku.

Copak se stalo?44

Vojín Harata se nevrátil z vycházky.

To je nadělení. Jetě zůstává v paměti praporu i celého útvaru jeho průvih na podzim a u je tu dalí, pomyslel si kapitán Setikovský …

Karel Harata je voják k nerozeznání od tisíců jiných, kteří slouí druhým rokem ve vojenské základní slubě. Mení postavy, usměvavý, docela ikovný chlapec. Velitel druhé roty o něm říká, e by z něho mohl být i dobrý poddůstojník, kdyby …

V tom klukovi něco nedobrého vězí. Kdyby se to podařilo odstranit,44 lámal si hlavu poručík Karel Sýkora. K práci se umí postavit, je bystrý, fyzicky zdatný, dokáe přeběhnout překákovou dráhu třikrát za sebou. Ale něco v něm je, a to něco je nedobré ..

Skupina vojáků od druhé roty jela do okresního města na divadelní představení. Cestovali véeskou a po představení se měli vrátit do kasáren. Přijeli vichni kromě Haraty, který se vytratil z divadla ji během představení. Dorazil dvě hodiny za nimi autostopem. Dozorčímu útvaru hlásil, e se mu v divadle udělalo nevolno, el si sednout na lavičku do parku a tam usnul. Kdy se probudil, bylo u po představení a vozidlo s ostatními vojáky pryč.

Dozorčí pluku Haratu vyslechl a pak řekl:

No dobrá, a teď na mne dýchněte.

Harata se nikterak nevzpěčoval.

Kolik jste během nevolnosti vypil piv? otázal se dozorčí pluku.

Ani jedno, soudruhu majore. Ale protoe se mi zvedal aludek, kdy jsem přiel k sobě, vypil jsem v jedné restauraci při cestě jednu vodku.

Dozorčí jeho výpověď zapsal do knihy hláení o průběhu sluby. Byla na první pohled málo věrohodná.

Poručík Sýkora se proto domluvil s lékařem pluku, který odeslal Haratu do vojenské nemocnice na důkladné vyetření. Srdce, plíce, nervy, vechno bylo v pořádku, ale přece jenom při prohlídce nali zastaralý a zanedbaný zánět čelní dutiny. Provedli punkci a pozvali Haratu na kontrolu. Po návratu lékař velitele roty informoval, e jde sice o běnou záleitost, nelze vak zcela vyloučit, e by se Haratovi z toho mohlo udělat v divadle nevolno.

Haratovi lékař pouze sdělil, e se bude léčit. Kadý den si přijde nahřát čelní dutiny soluxem. A za čtřnáct dní pojede znovu do nemocnice. A tak se také stalo. Jenome při zpáteční cestě se vojín zase zdrel. Vrátil se do kasáren a pozdě večer a vymluvil se znovu na nevolnost. Tentokrát byla její příčina jiná. Kdy vystoupil v Bořkově z autobusu, zastavil se v hostinci, navtěvovaném při vycházkách větinou vojáky základní sluby. Paní vedoucí k nim měla blízko. Její syn toti také slouil jako voják základní sluby v Humenném a vyprávěl jí, jak jsou tam místní lidé k vojákům srdeční a s jakým uznáním hovoří o jejich slubě. A tak přilepovala zdejím vojákům dobrou mírou a neetřila vlídným slovem.

A se mládenci trochu pomějou, jakpak se asi má ten můj ..

Harata zapadl ke stolu mezi civilisty, kteří vojáka pohostili nejen jídlem, ale i pitím, kdy se dověděli, e se vrací z nemocnice.

Ovem teď ji odůvodnění pozdního návratu výmluvou na nevolnost neobstálo. Nazítří si poručík Sýkora pozval Haratu na pohovor. Důkladně se na něj připravil. Věděl, e kluk je vemi mastmi mazaný.

Velitel roty nejdříve probral celý dosavadní průběh Harato-vy vojenské základní sluby. Ocenil jeho schopnosti a řekl, e by mohl dokázat víc. e na to má. Stačilo by jediné - chtít. Táhnout s ostatními za jeden provaz a nechytračit. Namísto toho vak musí velitel roty konstatovat, e Harata má sklon k ulejváctví a jeho takzvané nevolnosti mají původ nikoli ve zdravotním stavu, ale ve vztahu k vojenské slubě. Jednodue řečeno, bud se Harata postaví otevřeně ke svým chybám a odstraní je, nebo ho čeká vojna jako řemen.

Harata pozorně poslouchal a pak se rozhovořil, a se velitel roty nestačil divit, kde se to v něm bere.

Soudruhu poručíku, vy máte u roty skoro samé vzorné lidi. Já od přírody nato nemám. Ale kdybych občas dostal opuák, tak bych se vynasnail..

Volno k oputění posádky? A za co byste je chtěl? Kdy se sotva dostanete na ty, co plní výborně své povinnosti,.

Ti to právě nepotřebují, soudruhu poručíku. Jsou prostě vzorný. Kdy je nepolete na opuák, nic se nestane. Kdeto já, kterej nejsem vzorný, bych moh udělat nějaký pořádný průvih, vy byste mě musel potrestat a rota by pak u nemohla bejt vzorná ,..

Poručík Sýkora jen s přemáháním zachoval klidný tón.

Poslyte, Harato, kde jste se tomu naučil?**

ivot, soudruhu poručíku. ivot mě to naučil.

Tak se to rychle odnaučte!**

Kdyby to lo, to bych byl rád ..

Víte, jak se tomu říká? Vydírání!**

Vydírání? To by mě opravdu nenapadlo.**

Samozřejmě, kapitán Setikovský byl o pohovoru podrobně informován. A pak s Haratou taky hovořil. Má u jeho kousků dost. Harata patří k těm několika nesvědomitým jednotlivcům, kteří kazí dobré jméno prvního praporu.

S kapitánem si u Harata polemizovat netroufl. Velitel praporu ho kázeňsky potrestal a napsal dopis rodičům …

Bylo čtyřicet minut po půlnoci, kdy kapitán Setikovský sesedl z kola a zamířil k místnosti dozorčího pluku.

Kdyby měli v Bořkově také průmyslovou televizi, e by mohla snímat skrytou kamerou obraz a nějakým způsobem i zvuk a přenáet děj na obrazovku, kterou by měl na stole

dozorčí útvaru, stačilo by teď otočit knoflíkem. Naskočil by kuchyňský interiér hospody U Sekerků, kde je i po uzavírací hodině zábava v plném proudu. Syn hostinské, Karel Faglic, má vojenskou blůzu pověenou přes opěradlo idle, vedle něho si vojín Harata dopřává stejnou úlevu ze stejnokrojového předpisu. Kolem nich tři Kadlovo (nikoli Karlovi), tedy Kadlovo kamarádi z borkovské mokré čtvrti. Třímají v ruce půllitry, o jejich stálou hladinu pečuje paní hostinská.

,,Člověče, na vojně ukáe, e něco umí a hnedka ti naloej tuplem a lap! vede řeč Harata. Ale jak jde vo opuák, zavěs, nejse v pořadí.41

Já nevím, jak je to u vás, ale já si seenu opuák bez řečí,” naparuje se Karel. Ale makat musím, to je fakt,” připustí.

Na makání má mít lidi,” poučuje ho cvalík v umatěné kombinéze, jeho brana s údrbářským nářadím leí u od večera u pánových nohou jako věrný psík.

Kadlééé, pěna ti spadnééé,” zahřímá dalí borkovský pobratim. To je výzva, aby o sebe třeskla pětice skel a jelo se dál.

Čí je umava?”

Nael”

Kájíčku, dáte si s chlapcema guláek?” ptá se pohostinná matka Faglicová …

Jene průmyslová televize tohoto druhu s přenosem do borkovských kasáren zatím neexistuje.

Stál uokna. Moderní sídlitě zářilo tisíci světel. Erwin Horch měl rád tento pohled na město, rozprostírající se pod Krunými horami. Připomínalo léta mládí. Ty hory mu v Norimberku chybějí. A taky Labe. Řeka Pegnitz je zdaleka nemůe nahradit, i kdy si zvolil nové rodinné sídlo v její blízkosti. Co asi dělají doma? Niky se jistě nemůe odtrhnoutod stavebnice vláčku, kterou mu nedávno koupil. U mu to nejednou od manelky vyneslo výčitky, e ten krám jen chlapce kazí, protoe si s ním chce nejvíc hrát, kdy má jít do postele. Vdy se tomu musel usmát. Věděl své. Linda ádá mít večer co nejdřív klid, aby mohla usednout do mohutného uáku a věnovat se televizi.

Poznal ji, kdy byla jetě prodavačkou v jedné z poboček obchodních domů Neckermann: Snila o nádherném letu ivotem. Oddávala se tomuto snu a dodnes ji mrzí, e s Horchem tak vysoko nevyletěla. I on často lituje, e nemohl splnit vechny manelčiny tuby. ijí sice sluně, avak

s přibývajícím věkem poznává, e kulminaóní bod své kariéry překročil. Dál ne na dispečera to u firmy nedotáhne. Uvaoval o tom, e se osamostatní, zakoupí autobus, na něm bude nápis ,Horch - vá partner na cestách’ a bude podnikat levné turistické zájezdy. Jene mu do začátku chyběl provozní kapitál…

S bratrancem a jeho paní se po večeři rozloučil. Cítil se unaven. Zítra jej čeká cesta za sestrou a s ní na hřbitov, k matčině hrobu. Vdy se lépe cítil, kdy přijel sám. Linda k jeho rodině nenala vztah. Tihle příbuzní byli pro ni cizí. Netajila se tím. Dávala mu najevo, e je předevím jí, Lindě, zavázán. Kdy byl v důsledku hromadné sráky kamiónů na holandské dálnici vyhozen z práce a kauce praskla na náhradu kody, zůstal bez peněz i bez místa. Tu a tam mu řekli, a se zase přijde zeptat. Snad něco bude. On vak nechtěl něco. Chtěl zase jezdit u silniční dopravy. Jene kdy se ho zeptali, proč odeel od Haydlera, pokývali hlavou, někde pronesli povzbudivá slova, ale nakonec musel vyslechnout, e o práci řidičů mají zájemců víc ne dost. Nevelké úspory se tenčily. Psal na inzeráty, nabízející volná místa, postával na chodbě Arbeitsamtu, vechno marné. Pomalu ztrácel naději a zároveň si kladl otázku: Jak je tohle moné? Nikdo o něj nemá zájem. A přece je Němec, jeden z nich. Nic na tom nemůe měnit fakt, e přiel do Spolkové republiky odjinud. S podporou v nezaměstnanosti, kterou mu zatím vypláceli, nemůe dlouho počítat.

Často cestou k domovu potkával skupiny zahraničních dělníků. Záviděl jim. Ale přece nevezme práci jako nějaký gastarbeitr v horích podmínkách a za méně peněz. V těch smutných dnech na sebe i méně dbal. Jednoho dne si uvědomil, e ádat o místo v koili s ooupaným límečkem nepůsobí dobře. Zael do oddělení pánského prádla v obchodním domě Neckermann, kde právě probíhal zlevněný výprodej sezónního zboí. Ukázal prodavačce na jednu koili a udal velikost.

Máme i jiné,” usmála se na něho plnotíhlá dívka. Podívejte se, třeba tahle sportovní by vám lépe sluela. Je kvalitnějí, i kdy poněkud draí..

Já potřebuji právě levnou,” přiznal se rozpačitě. Za chvilku měl před sebou kupu levnějích sportovních koilí.

Nejlépe by vám k vlasům a očím la tato světle hnědá…

Opravdu byla pěkná. To musel přiznat. Navíc prodavač a mluvila tak přesvědčivě, e neodolal a koili si koupil.

V říčce Pegnitz neuplynulo mnoho vody, kdy se prodavačka koil od Neckermanna stala paní Horchovou. S oblibou pak později v kruhu známých vyprávěla, jak se seznámila s nezaměstnaným Erwinem a vlastně ho postavila na nohy. Kus pravdy na tom bylo. V prvopočátcích známosti ovem byla Linda skromná dívka, které se Erwin docela líbil a nevadilo jí, e je právě bez práce.

Ale ve skutečnosti to nebyla sympatie prodavačky koil, která dopomohla Horchovl, aby se konečně uchytil.

Kampak spěcháte, pane Horch.” oslovil jej na ulici pomení proedivělý pán -s brýlemi ve zlaté obroučce. Ihned poznal pana Markuse z Kollwitzstrasse.

Kam bych spěchal, kdy jsem bez místa.”

O tom bychom si mohli promluvit. Jestli máte čas, zvu vás na skleničku.”

Kdy později na toto setkání vzpomínal, uvědomil si, e zdaleka nebylo náhodné. Ten člověk měl přesné informace o jeho pobytu v Norimberku i o tom, e usilovné shání práci a e udruje známost s Lindou Kniebuschovou.

Vyptával se Horcha, o jaké zaměstnání by měl zájem.

Milý příteli, nepohlíejte na situaci tak černě. Budeme se snait něco pro vás najit. Kdy jsme se naposled loučili, dal jsem vám lístek s telefonním číslem, abyste v případě nesnází zavolal. Patrně jste jej ztratil…

Nechtěl jsem vás obtěovat. Nainec si má v kadé situaci pomoct sám. I kdy to někdy není lehké.”

Správně, to je chlapská řeč. Přesto mi zavolejte, tak za dva tři dny, abychom si pohovořili o nějakém místě.” A Horch znovu dostal kartičku s telefonním číslem.

I kdy projevil odvahu pomoci si sám, jeho slova byla jen posledním gestem. Zavolal hned druhý den.

Zaměstnání v dopravě se stalo záleitostí několika hodin. Současně Horch přijal nabídku spolupráce se Spolkovou zpravodajskou slubou. K dohodě připojili písemný doklad se závazkem, poskytovat informace za úplatu. Způsob bude upřesněn dodatečně.

Nastoupil jako dálkový řidič u firmy Karstens a Glúck. A začal jezdit po celé západní a později i východní Evropě. Sluný příjem jej časem postavil na nohy a uspíil sňatek s Lindou.

Ve svých jednapadesáti letech ji něčeho dosáhl, je muem, jak se říká, na vrcholu sil. Začal z ničeho a vypracoval se.

Na předměstí Norimberka poblí řeky Pegnitz má moderní vlastní vilku s kanadským trávníkem. Houpačka s růovým baldachýnem slouí v létě k odpočinku starostlivého Erwina Horcha a jeho manelky, která i přes drastické dietní kúry neochvějně spěje k obezitě. A konečně tu skotačí i naděje rodu, jedenáctiletý Niki.

V očích starousedlíků je Erwin Horch váeným sousedem. A ti jen tak rychle někoho mezi sebe nevezmou. Zvlátě kdy jde o Němce, který přiel odjinud. Z území, je německé obyvatelstvo muselo po válce opustit.

V podniku dálkové dopravy je dispečer Horch rovně váeným pracovníkem. Kadým rokem v létě zamíří s přívěsem na jih. Do panělska, do Portugalska nebo do Itálie. Jiní slunce a průzračné moře dotvářejí rodinnou pohodu a spořá-danost, která je ve Spolkové republice znakem prosperity a úspěnosti jak zaměstnance, tak i podnikatele.

Není vak dobře zapsán ve společnosti Ackermann Ge-meinde, v ní se sdruují sudetoněmečtí krajané, pocházející z tého města, na které ted Horch hledí z okna bratrancova bytu. Kdysi mu přili nabídnout členství a zdůrazňovali, e je jeho povinností zúčastnit se krajanského hnutí, odebírat Sudetendeutsche Zeitung a docházet na pravidelné srazy landsmančaftu. Vymluvil se, e mu řidičské zaměstnání zabírá příli mnoho času. Pochopitelně nemohl uvést skutečný důvod. Kdyby československé orgány zjistily, e je organizován v landsmančaftu, sotva by mu bylo uděleno vstupní vízum k návtěvám bývalé domoviny …

,,Soudruhu kapitáne,*4 hlásil Setikovskému dozorčí útvaru, z rozkazu velitele pluku jsem taky povolal velitele roty poručíka Sýkoru ..

Děkuji, odpověděl Setikovský bez nadení a poádal dozorčího, a přijde velitel roty, a ho pole za ním do kanceláře. Cestou přemýlel, kde se mohla stát chyba. Zase Harata. Od posledního průvihu o něm nebylo slyet. Zdálo se, e si vzal přece jen trestu ponaučení. O prověrkách přímo exceloval při střelbách z lafetovaného kulometu jako nejlepí střelec roty. V tělesné přípravě rovně zazářil a co bylo úplné novum, i při politickém kolení mustva projevoval aktivitu. Bylo vidět, e kdy chce, je schopen chápat vojenské povinnosti docela jinak ne dosud.

Co vlastně o něm víme? e brzy odeel z domova do učení. Prý, jak tvrdil, nedokázal přivyknout tomu, e se matka rozvedla a přivedla domů druhého otce. V internátě zail chvíle dobré i méně dobré. A tak bez soustavného vlivu rodiny působili na jeho charakter vychovatelé, učitelé a nakonec parta.

Tak co se stalo? Jak to bylo? poádal kapitán Setikovský Sýkoru, jakmile se u něho velitel roty objevil.

Odeel s ostatními sledovat v televizi Azimut. Od té doby o něm nikdo neví.**

A co dozorčí roty?’/

Čekal do večerky, po ní u bylo jasné, e Harata zmizel a u roty není. Domníval se, e se přece jen objeví. V půl dvanácté přiel na kontrolu dozorčí pluku a tak mu to dozorčí roty vyklopil. Já mu tak věřil… kdy několik měsíců sekal dobrotu. Myslel jsem, e u dá pokoj…** řekl sklesle velitel roty.

Co navrhujete?’*

Hospody u jsou zavřené, měli bychom se podívat na nádraí, jestli nečeká na vlak. A zeptat se, zda si nekupoval nějaký voják lístek a kam.

To u zařizuje dozorčí posádky. Poslal tam pořádkovou hlídku. Vzbucřte u vaí roty velitele drustev a utvořte z nich dvojice, Začnou s hledáním nejdřív v naí budově a prohlédnou vechny půdy a jiné schovávačky v rajónu celých kasáren. Já zůstanu tady,” domluvil velitel praporu. Ale pak si jetě vzpomněl na jednu monost. Vytočil číslo Sboru národní bezpečnosti a ohlásil slubě Haratův popis.

První motostřelecký prapor proíval neklidnou noc. Kapitán Setikovský jetě poslal hlídku na blízké cvičitě, kde se nacházel sklad terčového materiálu. I odtud se vojáci vrátili s nepořízenou. Výsledky ostatních byly té negativní. Jako by se po Haratovi slehla zem …

Setikovský proíval trýznivé chvíle. U dlouho se mu v praporu nestalo, aby zmizel voják přes plot. Snad se ten chlap vrátí nebo ho včas najdou, aby nezatíil pluk mimořádnou událostí.

Jak nenadáte Harata zmizel, tak nenadále se objevil.

A hele, ztracenej syn se vrátil, zavolal někdo z houfu, kdy rota nastupovala na ranní cvičení. Málem by pronikl mezi ostatní jako by se nic nestalo. Jene poručík Sýkora si ho vyzvedl přímo z nádvoří kasáren a vedl ho okamitě do své kanceláře.

Harata musel s pravdou ven. Na jeho činu nebylo nic záhadného. Na falenou stopu přivedl celé pátrání sám poručík Sýkora. Hned zpočátku vyloučil monost, e by se provinilec nacházel v některém ze tři místních hostinců, které u dávno mají po uzavírací hodině. A to byla chyba. Prosté neodhadl, e někdy zavírací hodina můe být mimořádně prodlouena, zvlátě kdy má paní vedoucí pochopení. A včera k němu měla důvod. Přijel jí z vojny nečekaně syn Karel na opuák a zasedl večer v lokále se svými kamarády. Kdy Harata vrazil do hostince, přivítala ho pivní společnost jako svého.

Pojď k nám,” pozval ho synátor hostinské, aspoň tady my vojáci nebudeme sami …

Kdosi hned prohodil, e to chce rundu. Vzápětí tady byla. K tomu si Harata objednal pivo, nebo od poslední návtěvy koncem ledna tady nebyl. Zábava u stolu pokračovala, i kdy paní vedoucí zavřela podnik.

Vojín Harata nezapíral. Zůstal naprosto klidný a jen poněkud zarudlé oči prozrazovaly, e probděl noc.

Uvědomujete si. e jste se dopustil váného přestupku?” zeptal se provinilce poručík.

Přila na mne taková podivná tesknota. Musel jsem ven, mezi lidi. Ale vrátil jsem se do budíčku. Teda přes plot.” dodal vojín.

A co kdyby byl v noci vyhláen bojový poplach?”

Harata sklopil hlavu a mlčel.

Tentokrát vám to neprojde hladce, Harato,” řekl velitel roty.

Já vím, soudruhu poručíku.”

To je dobře, e víte. Odchod!”

Provedu!”

Teď by měl Sýkora vpadnout do místnosti velitelů čet a zvednout mandle ,Rejákovi, e nepředvedl Haratu sám k veliteli roty. Jene k čemu to bude dobré? Reják, jak druhoročáci důvěrně nazývají četaře absolventa inenýra Rejka, to má ode dneka za est. U se nemůe dočkat, a svlékne jednatřicátého března blůzu se zlatými kolejničkami absolventa VKV a odejde do civilu dělat ekonoma. A nastoupí v Bořkově do vlaku, bude na problémy čety, které velel, jen vzpomínat.

Take teď čeká poručíka úděl jít za velitelem praporu a oznámit, e vojín Harata je na světě.

Jene tím není odpárán průvih.

Ba naopak.

Velitel pluku se dal o případu vojína Haraty informovat nejprve telefonicky a na závěr rozhovoru uloil kapitánu Setikovskému, aby společné s velitelem roty poručíkem Sýkorou k němu přili do kanceláře v patnáct hodin.

Provedu/1 řekl velitel praporu a kdy poloil sluchátko, dodal: A mám velkou radost/’ Po obědě byl stále rozmrzelejí. Zael do místnosti pro návtěvy na kávu.

Vládo, ty jetě ije?” spustil od vedlejího stolku nadporučík Dvořák a přesedl si k sousedovi z domu. I Jana se mě ptala, proč se Majka u nás neukáe.”

Co ti mám vyprávět,” mávl rukou kapitán. V posledních dnech cítil jakýsi stín, který se vkrádá do jeho manelství.

Ví přece, e Majka měla od dubna nastoupit na okrese. Jene to místo v geodézii se neuvolnilo a já to odnáím. e prý sem neměla jezdit, e měla zůstat v Brně. Nejhorí je, e to vědí u i u nich doma. Otec nai situaci bere normálně. Ale máti naříká víc ne Majka,” svěřoval se kapitán. V posledním dopise mně vyčetla, představ si, e nedali své dceři vzdělání proto, abych z ní udělal výpomocnou potovní doručovatelku v nějakém umavském zapadákově.”

Ta tvoje tchyně je asi z jiného světa,” neodpustil si poznámku Dvořák. Velmi dobře cítil, e jeho přítel potřebuje slyet účastné slovo.

Právě. Vdy na tom vzdělání má taky nějakou zásluhu Majka,” souhlasil Setikovský a vděčně pohlédl na Dvořáka.

Snad i společnost..dodal nadporučík.

Kapitán Setikovský chápal svoji enu. Vdy vlastně on sám v ní vzbudil téměř jistotu, e bude mít monost i tady pracovat v oboru, který si zvolila za ivotní povolání. Přesto jej znepokojovala rostoucí podráděnost, kterou dávala Majka při kadé příleitosti najevo. Do práce odcházela s mení chutí ne dříve, i kdy s ní byla vedoucí poty nadmíru spokojena.

Uvaoval, zda by nebylo lepí podat ádost o přemístění do posádky ve větím městě. Ale kam? Poprvé za dobu manelství pomyslel i na sebe. Sotva nastoupil na funkci u bojového útvaru, má přemýlet o odchodu jinam? Vdy sám cítí, jak je pro něho důleitá praxe. A tu získává právě u zdejího útvaru. Za rok, dva u na tom bude lépe.

Ano - to by měl manelce co nejdříve vysvětlit. Přece sem spolu nepřili jen proto, aby obdivovali krásy umavské přírody. Majka musí pochopit, e jejímu mui svěřili velmi odpovědnou funkci velitele motostřeleckého praporu. Je to teď úkol, který od něho vyaduje maximum duevních a fyzických sil. Proto potřebuje mít spolehlivé zázemí doma. A kdo jiný je má vytvořit, ne-ii právě ona, nejblií osoba? I za cenu, e nebude jetě nějaký čas pracovat v oboru, který vystudovala. Co kdyby měli dítě? Také by u něho musela zůstat pro první dobu doma. Dítěl Jak po něm Vládo touí! Jak závidí Dvořákovi jeho matou Jaruku! Dítě by dalo jejich manelství nový smysl. Majce by mateřství přineslo novou ivotní náplň …

,.Hlavu vzhůru. Vládo,” uslyel Dvořákův hlas, vechno se vyřeí. Vyřiď Majce, e vás zveme dnes večer na posezení.”

Děkuji ti, Jardo. Dnes večer asi nepřijdeme. Vypadá to, e budu mít s Majkou vánej pohovor. Ale jetě dřív s velitelem pluku.”

V kanceláři majora Kovandy byl přítomen i jeho zástupce pro politické věci, kapitán Frantiek Stárek.

Myslím, e můeme přistoupit k věci, nebo vichni jsme informováni,” začal velitel pluku. Jde o zásadní pohled na Haratův vztah k vojenské slubě. Co o tom soudíte, soudruhu poručíku?” *

Poručík Sýkora byl otázkou vyveden z míry. Očekával nepříjemný rozhovor, v něm bude víceméně mlčet, případně na závěr dostane slovo, aby vyjádřil souhlas s velitelovým stanoviskem. Vdy podle něho je Haratův prohřeek naprosto jasný. Nic kolem není potřeba zkoumat. Jde jen o výi trestu. Posledně byl trestán velitelem praporu, v tomto případě ji zasáhne ve své kázeňské pravomoci velitel pluku.

A zatím velitel přichází s otázkou, která podle Sýkorova soudu s případem nesouvisí. Dokonce se mu zdá, e chce s ním vést diskusi, co dosud nezail.

Také velitel praporu Setikovský v této chvíli přemýlel o odpovědi, kdyby byl na poručíkové místě.

Dlouho jsem s Haratou hovořil, ne jsem jej předvedl veliteli praporu na hláení,” začal poručík Sýkora. Major Kovanda na něj hleděl s povzbudivým úsměvem.

Vysvětloval jsem mu, jak nám záleí na kadém jednotlivci. Máme přece závazek na vzornou rotu. Sám by mohl hodně udělat. Vdy při prověrkách patřil k nejlepím vojákům.

A nejen při nich. Ji po pohovoru u velitele praporu bylo znát změnu - a tečí udělá takový průvih. Kluci jej odsuzuji…

Dobrá, dobrá,” přeruil jej velitel pluku. Sám říkáte, e Harata sekal dobrotu. Lze tedy předpokládat, e změnil i svůj vztah k vojenské slubě?”

Kdy opět přiel pozdě do kasáren a se slunou dávkou alkoholu, těko,” odpověděl poručík Sýkora.

Co si o tom myslí velitel praporu?” obrátil se major ke kapitánu Setikovskému.

Při prvním Haratové provinění jsem se rozhodl, e jej potrestám ve své kázeňské pravomoci. Co se i stalo …”

A to bylo ve?”

Samozřejmě, e jsem Haratu upozornil na nesprávnost jeho jednání, které bylo v rozporu s celkovým úsilím roty. V tomto výcvikovém roce stojí druhá rota v čele praporu. Harata slíbil, e se polepí. A také jsem poslal rodičům dopis. Dosud nikdo neodepsal, nato aby někdo přijet…”

Velitel pluku oslovit Sýkoru:

Soudruhu poručíku, byl Harata v době od prvního kázeňského trestu nějak odměněn?”

Myslím, e dostal pochvalu od velitele drustva,” odpověděl nejistě poručík Sýkora.

Myslím, to není odpověď. Zejména v souvislosti s výchovou nemůete stavět na dohadech. A kolikrát byl Harata na vycházce? Kdy pominu prověrky, kdy mnoho času nebylo, dostal se z kasáren veho vudy dvakrát, pokud jsem zjistil.”

Kapitán Stárek se obrátit na velitele praporu: Soudruhu Setikovský, vím, e po nástupu do funkce jsi nebyl zastáncem reimu tvrdé ruky ze dne na den. Neber to jako zasahování do tvé kázeňské pravomoci. Ale nezdá se ti, e měl Haratovo první provinění nejdříve řeit kázeňsky velitel čety, případně velitel roty? A proč hned velitel praporu? Ateďto přenechává veliteli pluku. Anebo se zeptám takhle,” Kovandův zástupce pro politické věci pohlédl na poručíka, co tě vedlo k tomu, soudruhu Sýkoro, e jsi nepouil jako velitel roty své kázeňské pravomoci? Mám to snad chápat tak, e jsi se pro Haratu necítil jako dostatečná autorita?”

Poručík u u měl odpověď na jazyku. Pak se zarazil a mlčel, jen několikrát sevřel a rozevřel dlaně.

Nebo jste tím chtěl zakrýt vlastní nejistotu a nedostatek výchovných zkueností?” přidal otázku velitel pluku.

Sýkora zakroutil hlavou a poněkud dotčeně řekl: Soudruhu majore, nic jsem nechtéi zakrývat, ani se krýt autoritou velitele praporu. Haratovi jsem několikrát domlouval a snail se ho přesvědčit o odpovědnosti kadého jednotlivce za celek. Jene se ukázalo, aspoň mně, e to Harata bere po svém. Byl jsem dotázán, jaký je můj názor na Haratův vztah k vojenské slubě. Já vám to povím otevřeně - konzumentský.”

Můe nám to blí vysvětlit?” netajil se údivem kapitán Stárek.

Dva roky vojenské sluby bere jako jakousi hru podle pravidla: Jak ty mně, tak já tobě. Dá výhody, opuák, vycházky - dám výkon a nebudu ti dělat průvihy. Soutěí o vzornou rotu? Jsem pro - ale co za to? Nechci Haratovi křivdit, není sám, kdo si takovýhle návyk k plnění povinností přinesl z civilu. Jednají tak i někteří poddůstojníci. Takovou tichou dohodu pochopí mnozí dřív ne kterýkoliv jiný argument. Uetří se tím zdlouhavé přesvědčování a výchova. A ivot je takhle klidnějí, i pro vojáky. Jene já mám jiný názor a proto nevycházím s Haratou dobře. No a on mi zato oplácí po svém. Nutkavou touhou jít do hospody. Ví, e z toho bude mít malér, ale říká si - poručík Sýkora taky. A nejen Sýkora.”

Velitel pluku mu pozorně naslouchal. Kdy poručík domluvil, otázal se ho: U jste o tom hovořil i s někým jiným kromě teď s námi? Myslím, třeba se svazáky v rotě?”

Zatím ne, soudruhu majore. Harata není v SSM.”

Ale vy jste přece svazák,” usmál se Kovanda.

Ano.”

Předpokládám, e se bude nejen kolektiv roty, ale i svazác-ká organizace zabývat kázeňským přestupkem vojína Haraty. Rád se vaí svazácké schůze zúčastním,” oznámil Stárek. Pohovoříme si tam i na téma konzumentského vztahu některých jedinců k vojenské slubě. Doufám, e promluví taky,” pohlédl na poručíka Sýkoru.

Máte jetě něco, soudruhu poručíku?” zeptal se velitel pluku.

Ne, soudruhu majore.”

Tak vám děkuji a můete odejít. Soudruh kapitán Setikovský tady jetě zůstane.”

Co dělá zub?” opáčil po přivítání major Práek, kdy ráno pohlédl na svého mladího kolegu.

Poručík Panský se zvedl od stolu. Otevřel ústa a ukázal na prázdný otvor místo estky vlevo dole.

To snad ne, vyhrkl překvapeně major.

1 1 J Ś m

Ť M A

Wí

v \ i. 2

|T* / LĚ.t

Dobře jste mi poradil s tou novou zubařkou, soudruhu náčelníku. A jak jemně trhá! V tu chvíli bylo po bolesti. Vyčetla mi, e jsem lajdák, e jsem měl zajít na středisko u dávno a zub by zachránili. Teď mi tam nasadí náhraku, prý k nerozeznání. Ale nejdřív se to musí zahojit.**

Vida, jetě mi tu spustí ódu na zlaté ručičky mladé doktorky stomatologie, pomyslel si náčelník a raději přeel ke sluebním záleitostem. Poručík ho informoval, e se cestou ze střediska zastavil v hostinci U Sekerků. Vojáci tam prý docházejí, ale vedoucí slíbila, e deset minut před uzavírací hodinou spadne klec a nepodá nikomu ani limonádu. Říkal mi to nadstrámistr Pavlíček. Zavolali si paní vedoucí na místní oddělení VB hned potom, co Harata utekl z kasáren a zapadl k Sekerkům. Prý lokál zavřela, ale nechala některé hosty sedět v kuchyni. Protoe zrovna přijel z vojny na opuák její syn Karel.* 

Major Práek pochopitelně informoval o Haratové poklesku a jeho pozadí náčelníka místního oddělení Veřejné bezpečnosti poručíka Valáka.

S Valákem je, jak vidí, dobrá spolupráce. Bez dlouhého úřadování srovnal paní hostinskou do figury. Jak jsi dopadl na odděleních pasové kontroly?** přeel náčelník na hlavní téma.

Dobře. Mám vás ode vech pozdravovat, co tímto činím. Prý si teď budete ít, kdy máte pomocníka. Stihl jsem to na obě oddělení. Proto jsem přijel a pozdě v noci.**

Aspoň vidí, co to obnáí objídět umavu a jakou asi jsem měl honičku, kdy jsem na to tady byl sám. Jene i kdy jsme teď dva, nemůe v naí profesi koukat na hodiny. Někdy si říkám, e jsem se moná i kvůli tomu neoenil. Co samozřejmě nechci radit tobě.’*

Major Práek za léta důkladně poznal, co sluba vojenského kontrarozvědčíka vyaduje. Nejen odborné znalosti státobezpečnostní problematiky v celé íři. Důleitá je znalost prostředí, schopnost přiblíit se k lidem, ovládnout psychologii, aby lépe pronikl k jejich mentalitě. Prákoví usnadnilo práci v terénu i to, e ze zdejího kraje pochází. S generaci občanů středního věku sportoval. Samozřejmě, i v kasárnách mezi vojáky je jako doma. Klukům nepřipadá, e se děje něco mimořádného, kdy jej u roty spatří.

Tady mám záznam vízáků, kteří k včerejímu dni projeli oběma pasovkami.** Poručík jej podal majoru Prákovi.

Jetě něco. Náčelník z Folmavy vám vzkazuje, e k nám opět přicestoval pan Horch, kterého prý máte znát…

Major se usmál. Vzpomněl si na minulé vánoce. Tehdy přijel na pasovku do Folmavy popřát kolegům astné a veselé vánoce. Stál chvíli s náčelníkem oddělení pasové kontroly % poblí dlouhé fronty vozidel. V bílém mercedesu s norimberským číslem cestoval západoněmecký občan, tak kolem padesátky. Vyskočil z vozu s doklady a po odbavení se česky ptal, v jakém stavu je komunikace přes Domalice, na Plzeň a Prahu. Podle zpráv povětrnostní sluby prý se tvoří na zledovatělé silnici sněhové jazyky. Zprávu mu potvrdili, doporučili nasadit řetězy a popřáli dobrou jízdu. Pan Horch poděkoval. Společně s ním cestovala manelka a malý chlapec.

,.Jestli ho znám? Jezdí k nám dvakrát i třikrát do roka, jak jsem si zjistil. Za příbuznými a známými, řekl major Práek. Ale tentokrát zabrousil objíďkou přes Borkov, kolem naich kasáren. Zjistil ho četař Rydvan. To je zajímavé. Dispečer zasilatelské firmy jede po tolikáté tou trasou a e by si najednou spletl cestu a zakufroval do Bořkova?4*

Nahlédl do poručíkova záznamu.

A vida! Horch přijel renaultem státní poznávací značky N PS 501. Kde nechal bílou mercedesku? A manelku se synem? 

Vy myslíte, e by ten Horch ..

Nic nelze vyloučit. Nebyl by to první ani poslední případ. Podívej se, například, jede kolem tebe zahraniční tirák a hasí si to k hranici. Má plně naloené dřevo nebo ve skříňových prostorech kontejnery se zboím. Řekne si, je to makačka projet půl Evropy a po vyloení zase zpátky. Ti chlapi berou sluné peníze. Ale vyskytnou se mezi nimi jedinci, kterým to nestačí a jsou ochotni ke vemu. Nabídka přijde docela konkrétní. Zpravodajce z NATO třeba zajímá, zda se nezměnila značka nosnosti na mostě, jak se chová mostní konstrukce při průjezdu plně naloeného kamiónu i s vlekem. To můe řidič TIRu docela nenápadně zjistit. Zejména, kdy za to dostane zaplaceno. Taky mezi vízovými turisty se najdou lidé, kteří si neváhají přilepit za peníze pionáních agentur. Turisty z NSR k nám láká poměrně levný pobyt. Prohlédnou si pamětihodnosti, lázně i přírodní krásy a navíc nakoupí třeba křiálové sklo. Dejme tomu, e ten pan Horch můe patřit k těm, co si přivydělávají u Bundesnachrichtendienstu. Stačí mu jen vhodně volit cestu a pozorně se dívat. Předevím u kasáren a vojenských objektů. Některé mají antény, dokonce

celé systémy. A podle jejich velikosti a tvaru lze usuzovat na stupeň tábu, charakter jednotky. Pokud ná pan Horch nefotografuje, nezakresluje a nepořizuje si záznamy pomoci magnetofonu nebo jinak, tdko mu něco dokáeme. Pfed kasárnami nezastavil, pouze zpomalil jízdu. Snail se být tak nenápadný, a byl přitom nápadný, jak to charakterizoval četař Rydvan.”

Take to vypadá, e se ten chlápek v renaultce zabýval vizuálním pozorováním,” blýskl se Panský odbornou terminologii.

,,Jo, tak se to teď nazývá, i kdy je tenhle způsob výzvědného pozorováni starý jako dějiny vyzvědačstvi. Jene zatím jej plně nenahradily ani nejmodernějl pionání druice, samočinné počítače, programované automaty a analyzátory, tak jako sebedokonalejí technika nenahradí uvědomělou lidskou činnost…to tě, doufám, taky učili,” zdvihl major koutky k úsměvu.

Poručík přeel náčelníkovo mírné dloubnuti a prohodil: Jestli ten Horch, jak jste říkal, mluví česky, neomezí se jenom na vizuální pozorováni. Nic bych za to nedal, e picuje ui vude, kde se nachomýtnou vojáci.”

O tom nepochybuj. Kadá maličkost je jim dobrá do mozaiky. Přece víme, e při pionái volba prostředků vdy ovlivňuje i volbu metody. Je-li ten pan Horch z Norimberka prostředkem výzvědného pozorováni, bude tomu odpovídat i metoda jeho činnosti. Zatím vak o něm víme pouze to, e k nám často jezdi. Lze tedy předpokládat, e zná cestu z Folmavy na Prahu natolik dobře, aby si ji nemusel komplikovat nějakou objíďkou přes Borkov. Navíc, kdy jde podle vízové průvodky o dispečera dálkové automobilní dopravy. Můe to tedy být nepřímý důkaz, e jeho průjezd kolem naich kasáren byl záměrný. Je-ll ná předpoklad správný, znamenalo by to, e mu trasa byla určena. Vdyt pro doplňováni mozaikového systému je třeba často ověřit detail, viditelný z auta. O to těí je tento diferencovaný způsob pionáe dokazovat.”

Jestli tomu tak je, ten někdo určil panu Horchovi objíďku přes Borkov proto, e má eminentní zájem o ná motostřelecký pluk. To tedy znamená, e …”

e musíme urychleně zpracovat a podat hláení na správu a navrhnout etřeni k osobě Erwina Horcha,” dodal sue major Práek.

enisté dokončovali připravy k odjezdu do neznámého prostoru. Velitel pluku prostudoval plán enijních prací se vemi přílohami a schválil jej. Nadporučíka Jaroslava Dvořáka k sobě zavolal.

Náčelník tábu provedl kontrolu, zda jste realizoval do plánu připomínky, které jsem vyslovil před schválením. Hlásil mi, e je ve provedeno. Předlote mi rozkaz k přesunu.”

Major Kovanda si jej přečetl, podepsal a do řádky Čas odjezdu doplnil: 31. března, 18.00 hodin.

Cíl a osu přesunu vám určím při odjezdu,” dodat a uloil Dvořákovi, aby vydal podřízeným nezbytné pokyny. Kdy se nadporučík chystal poádat velitele pluku o dovolení odejít, uslyel:

Dnes v poledne jsem taky podepsal denní rozkaz. V jeho příloze je zhodnocena socialistická soutě za zimní výcvikové období. Jednotky pluku budou s hodnocením seznámeny zítra při nástupu do zaměstnání. Vae enijní rota obhájila titul .vzorná’. Blahopřeji vám,” usmál se a stiskl nadporučíkovi ruku.

Rozradostněný Dvořák si cestou k rotě ujasňoval, co vechno jej ve zbývajícím čase čeká. Vydá pokyny velitelům čet a výkonnému praporčlkovi roty, co udělá jetě dnes v pátek. Výkonný musí zajistit koupání, výměnu výstroje, převzít polní kuchyni, várnice a proviant. Na neděli a mají vojáci volno. V pondělí svolá vojenskou schůzi, na kterou přijde zástupce velitele pro politické věci kapitán Stárek. A po večeři můeme vyrazit.

Pondělní vojenská schůze bude mft trochu slavnostní ráz. Vdy obhájili titul vzorné jednotky! Je třeba toho vyuít a vybídnout vojáky, aby dokázali i při plnění zvlátního úkolu, který je očekává, e jim titul právem náleí. Nadporučík Dvořák má dobrý pocit.

Jeho vojáci vědí, e on, velitel roty, za nimi stojí. Pracuje s nimi nejen v základní organizaci SSM, ale snaí se působit na jednotlivce individuálně, znát jejich problémy. Kluci přicházejí na vojnu kadý z jiného prostředí a z různých ivotních poměrů a situací. Přináejí si s sebou zcela zákonitě i různé návyky, ale i nároky. Ve vojenském kolektivu se pochopitelně jejich pozitivní i negativní povahové rysy projeví mnohem ostřeji. Pro velitele, má-li stmelit kolektiv, je důleité, aby si

právé tohle stále uvědomoval, vytipoval povahy vojáků, aby věděl, co od koho ádat, kdo můe pomoci a kdo pomoc potřebuje.

A pak je tu jetě jedna důleitá stránka velitelské funkce -aby vedle vlastni přikladnosti měl velitel, jak se Fiká, oči otevřené. Aby viděl, kdo dělá víc a kdo miň, kdo pod své monosti, kdo se jen veze a kdo se překonává. Tomu pak nálei i zaslouená odměna …

Dvořák si byl vědom, e úspěné zvládnuti mimořádného úkolu, který mu byl svěřen, závisí nejen na stoprocentním vybaveni vekerým materiálem, počínaje osobními věcmi, přes proviant, pohonné hmoty a po enijní techniku, ale předevím od toho, jak vysvětlí podřízeným velitelům čet a drustev, za co vzít, aby la práce pořádně od ruky.

Bylo k esté, kdy zavřel kancelář, oznámil výkonnému praporčíkovi, e odchází a klíče odevzdal dozorčímu roty. Na nádvoří kasáren ho potkal kapitán Setikovský:

Spěchá moc?” zeptal se Dvořáka.

,,To ví, aby si mě doma ty moje enské aspoň trochu uily. V pondělí vyráím s rotou ven a na dost dlouho.”

Vidí, kdoví, kdy se zase uvidíme. Nezajde se mnou na kafe?”

Ale jenom na chvíli,” souhlasil nepříli ochotné Dvořák.

Sotva usedli ke stolku, Setikovský začal:

Slyel jsem od politruka, e má zase vzornou rotu. Tak ti blahopřeju.” Potřásl nadporučíkovi rukou a pak si posteskl:

Taky jsem čekal, e moje druhá rota bude vzorná. Vechno tomu nasvědčovalo. Dobře začali. Kontrolní cvičení z výcviku drustva dopadlo výborně. Na ukázku výcviku čety přiel dokonce velitel pluku a byl spokojen, to je co říct. Měl jsem do jisté míry jistotu, e se Sýkorovi podaří ukočirovat rotu na vzornou. Abych mohl na jejich výsledky navázat I u ostatních, e by se na druhou rotu vyrovnávaly. Při prověrkách dostala Sýkorova rota nejtéí úkol. Poplach, taktiku, střelby z ručních zbraní. Známky výtečné a dobré. I ostatní jednotky se drely nad průměrem. A zatím jsme zůstali na půl cestě. Velím praporu u druhý rok a chtěl bych jít dál. A konečné se taky prosadit.”

Dvořák znal výsledky prvního motostřeleckého praporu z posledního velitelského shromádění. Přál Setikovskému, aby dosáhl co nejlepích. Jene věděl, e motostřelecký prapor je něco jiného ne enijní rota. Kolik je v něm různých

odborností. Jen na jednom bojovém vozidle pěchoty, bévó-péčku, velitel, střelec-operátor, řidič a k tomu drustvo s kulomety, pancéřovkami, samopaly. Kolektiv musí být naprosto sehraný, fyzické i psychické nároky jsou značné na kadého jedince, má-li obstát celek tak, jak to vyaduje soudobý boj.

A co ten Harata? Jak to dopadlo u velitele pluku?” zeptal se kapitána.

Setikovský vylíčil průběh jednáni s majorem Kovandou a kapitánem Stárkem.

,,Já to beru,” přiznal se upřímné. Trestání není velék. I trest jé třeba umět pouit…,” Setikovský se odmlčel, po chvilce se upřeně podíval na svého přítele.

Poslouchej, Jardo, koho jsi ty potrestal v poslední době?”

Nikoho.”

Od začátku výcvikového roku?”

Nikoho.”

A loni?”

Taky nikoho. Povauji trest za krajní výchovný prostředek. V prvním roce, kdy jsem začínal jako velitel roty, mi často pochodovaly nervy. Uloil jsem dva tresty. Jeden se týkal vojáka, který nasluhoval. Vlastně jsem s nim u nemohl výchovně nic dělat. I kdy to byl enista, který při práci strčil do kapsy kdekoho …”

To je Harata taky.”

Ale ten můj kdy se napil, bylo zle. Zkrátka dělal větí divý, ne ten vá Harata. Nakonec i on doslouil v pořádku a rozeli jsme se v dobrém. Samozřejmě netvrdím, e moji kluci jsou svátý. Ale dodruji zásadu, e s lidmi nejdřív důkladně hovořím.”

Ale to my taky. Sýkora s nim hovořil tak dlouho, a ho Harata poádal o opuák,” usmál se kapitán.

Kdo udělá u mne sebemení přestupek, jde na pohovor. Třeba pořádková hlfdka oznámf, e můj voják nepozdravil nebo měl závadu na výstroji. Tak si ho zavolám a zeptám se -povězte sám, co byste zaslouil? Voják si zváí stupeň prohřeku a navrhne, e třeba nebude čtrnáct dni ádat o vycházku. A to je pro mne důleité, aby nikdo neměl pocit, e velitel je neomezeným pánem jejich osudu. Chci, aby mne povaovali za člena kolektivu, který za ten kolektiv nese odpovědnost a usiluje o to, vést jej k dobrým výsledkům. Myslím, e tento způsob pomáhá vytvářet oboustranný vztah důvěry …”

Jardo, ty jse hotovej Makarenko. Nechce si to se mnou vyměnit?‘1 uklíbl se kapitán.

Vládo, u toho nechrne. Věřím, e si sám poradí nejlíp. Co nebylo teď, můe přijít na konci výcvikovýho roku. Vdy má u praporu dvě roty, co mají závazek na vzorné. Kdy se vám to podaří, můe mít I prapor vzorný,” snail se Dvořák povzbudit kapitána.

Ale to si jetě máknem …

Zaplatili, seli do přízemí, kde ze stojanu vytáhli kola a nastoupili cestu k sídliti.

A co Majka?” prohodil Dvořák, kdy dojeli před dům.

Setikovský místo odpovědi rozpačitě pokrčil rameny.

Rozloučili se a jen Dvořák věděl, e natři týdny. Kdy dodrí ptán. Jeho enijní rota dostala mimořádný úkol, vypomoci při zemních pracích a úpravě terénu pro stavbu zařízení, je bude tvořit součást polygonu pro raketové střelby.

Tady ádné kdy neplatí, to věděl také. Za splnění termínu nese odpovědnost on, nikdo jiný.

Věří vak svému kolektivu. Při posledním cvičení nebylo pro kluky obtíné vyhloubit okop čtrnáct metrů dlouhý a tři metry iroký, samozřejmě s technikou, i kdy museli nejdřív ve zmrzlé půdě pouít trhavinu. Také tam byl úkol časově termínován. Časové normy platí s příslunými koeficienty pro zimu i pro léto, pro lehkou zeminu i tvrdou skálu. To je enistický zákon.

Jana u ví, e zůstane nějakou dobu s Jarukou sama. Přijala to sportovně. Je to dobrý pocit, mít vedle sebe takovou prima enu do slunce i do nepohody. Dokonce řekla, Jardo, to je fajn, aspoň si zajedeme s malou na pár dní do Skuhrova k rodičům, u se jim po nás stýská …

Co by si zapíral, i jemu budou občas chybět, zvlá Jaručino vatlání, bez něho by si u nedovedl představit rodinnou pohodu.

Ta teď asi Vladovi doma schází. Snad je to i tím, e Marie vyrostla ve velkoměstě a přila do zcela jiného prostředí, zatímco jeho Jana má od narozeni zaputěny kořeny na umavě. A ne se člověk z města, jako Majka, přizpůsobí, chce to čas a ten nejde uspěchat.

Kdy se u dveří začat zbavovat těkých kanad, pohlédl na dřevěnou poličku, kde měl vedle domácích trepek stát svoji pýchu, měkké kopačky, které obouval k brankářskému dresu. Taky vás dlouho neuvidím, pomyslel si.

Zástupce velitele pluku pro technické věci skončil v parku kontrolu techniky, zástupce pro týl kontroloval úklid a stav materiálu ve skladech.

Práce týlařů ]e velice důleitá.

Ve válečné historii nenajdete vojsko, které by úspěné bojovalo bez munice, pohonných hmot, pitné vody, potravin a zdravotnického zabezpečeni.

U motostřeleckého útvaru v Bořkově týlaři usiluji o to, aby i na nejsloitéjfch cvičeních v polních podmínkách dostávali vojáci teplou stravu dvakrát denně.

Velitel pluku Kovanda přísně vyaduje, aby týl uspokojoval v plné míře potřebu jednotek. Zejména při cvičení týlařům nic neslevl, ádné suponovánl .jako kdyby to bylo v boji netrpí. Samozřejmě to klade značné nároky na práci týlařů včetně náčelníků slueb, prapornlch tábů a výkonných praporčíků rot.

Úkolů je i po příjezdu ze cvičení v kasárnách dost a jak říkávají i zkueni harcovnici - času stále méně.

Na velikonoce jetě odjede část důstojníků a vojáků na dovolenou, navtíví domovy, rodiče, sourozence i milé. Za ně budou vykonávat slubu ti, kteří byli doma o vánocích nebo na Nový rok.

Mezi ně patři i kapitán Setikovský. Z neděle na pondělí nastoupl slubu dozorčího útvaru.

Majka přijala manelovo pozdní sděleni bez odpovědi. Klidně pokračovala v přípravě večeře. Jednu chvíli měl dojem, jako by se usmála. O čem asi přemýlí? Od jejich nedávného hovoru, kdy se jl snail vysvětlit svoji situaci a nakonec přiel s nesmělým návrhem, e by oběma přineslo astnou náplň ivota dítě, se Majka jakoby uzavřela sama do sebe.

Od té doby mezi nimi na téma dítě nepadlo ani slovo. A u vůbec nebyl s to s nl zapříst hovor o slibovaném místě v okresním městě. Cítil, e z jejich souit! se vytrácí ono fluidum, je obestiralo kadou společně proitou chvil i zvlátním kouzlem, kdy si sdělovali mylenky a plány do budoucnosti a ujiovali jeden druhého, e ádná svizel nezkali jejich manelství.

Poznali se poprvé v Mahenově divadle v Brně. Vládo přijel se zájezdem vysoké vojenské koly ve Vykově na představeni Maryi bratři Mrtlků. Zahlédl ji jetě před začátkem, kdy

s kamarádkou usedla do řady před ním, v tmavě modrých večerních atech, zdobených krajkou. Její hezký profil jej zaujat víc ne děj na jeviti. Jetě po svatbě oba se smíchem vzpomínali, jak si dodal odvahy a nesměle ji oslovil, kdy procházela kolem bufetu: Slečno, nechcete náhodou du$? Podívala se na něho a bez rozpaků odpověděla: A co kdy chci kávu?

Vládo se hned chopil ance a objednal kávu.

A moje přítelkyně chce také, poádala se sympatickým úsměvem.

Promiňte, neviml jsem si, omlouval se, ale v té chvíli tuil, e má vyhráno - nedostal koem.

Takové bylo jejich první setkání, tak začala jejich známost, která přerostla v lásku a po studiích v trvalý svazek, od něho si oba tolik slibovali …

Vládo, kdy má o velikonocích slubu, zajedu k naim.

Zůstal překvapen. Dosud takové přání nevyslovila. Proč? chtěl odpovědět. A poádat ji, aby navtívili rodiče společně, a mu vyjde čas.

O nic nejde,” předběhla ho jako by tuila, o čem přemýlí. Potřebuju aspoň na pár hodin vypadnout z tohohle věčnýho stereotypu. A taky si myslím, e si potřebujeme odpočinout jeden od druhého ..

Není to trochu brzy? Ale kdy chce, tak jeď, řekl klidně.

Jetě jednou ti moc děkujeme,” loučil se v sobotu Frantiek Horch s bratrancem Erwinem.

Za co, prosím té. Já jsem dluníkem za nocleh a e jste se mnou měli o svátcích starosti.”

Tys mě zbavil starostí. Bez těch loisek a tlumičů bych brzy dojezdil.”

Před dvěma lety obdaroval toti Erwin bratrance Frantika ojetým volkswagenem a při dalích návtěvách mu přiváel náhradní součástky. Jako dispečer speditérské firmy Karstens a Gliick je sehnal za pakatel, stejně jako ten ojetý vůz. Ale bratranec, provozní technik v Severočeských tukových závodech, se mu za to cítil nesmírně zavázán.

Moc pozdravuj Lindu a Nikimu posílám aspoň jablkový závin, večer jsem ho upekla. Posledně mu tolik chutnal.” Paní domu opatrně ukládala do renaultky velkou krabici, převáza—

hXscvV^j

nou hedvábnou pentlf, za ni zastrčila pár proutků kočiček a velikonoční pomlázku, ozdobenou kraslicemi.

Stavíte se v létě? Zamluvil bych v Doksech zase to bydleni jako posledně.”

Kdy cestoval Horch s rodinou v letních měsících, zdrel se v Československu děle. Obvykle strávili několik dní společně s bratrancem a jeho enou u Máchova jezera. Erwina tam přitahovaly vzpomínky na raná dětská léta, kdy jetě byl otec na ivu, měli zadarmo dráhu a jezdívali do Hirschbergu, jak se tehdy německy Doksy nazývaly.

Krásné okolí s borovými lesy a koupáním skýtalo příjemné místo k odpočinku. Linda nejradějl leela s Nikim v písku a opalovali se. Bratranci vak vzpomínali na záitky z dětství a klukovských let a na společné známé.

To ti tečí nemůu říct, zatím plánujeme část dovolené ve panělsku. Ale včas bych napsal,” ujistil Erwin Horch příbu-enský pár. Objali se, popřáli Erwinovi astnou cestu a mávali, dokud bylo renaultku ze sídlitě vidět.

Cestu do Prahy volil přes Mělník.

V určitém místě jako vdy zcela zvolnil jízdu, aby stačil průsekem v borovicovém lese zahlédnout ku vojenského letitě. Vpředu byly umístěny vrtulníky Mi-4, Mi-8 a vzadu stíhací bombardéry Mig-19 a Mig-21. Znal typy letounů, ale snail se zjistit, zda nepřibyly nové. Ty nezahlédl, i kdy na letiti probíhal letový den. Negativní zjitění je taky poznatek. Kdyby jej na cestě zastavila nějaká kontrola, měl připraveno pravdivé a snadno ověřitelné vysvětlení, e se tudy vrací od příbuzných z Ústí do Prahy a pak dál, domů.

Čím více se blíil ku Praze, tím naléhavěji si uvědomoval, e hlavní úkol jej tentokrát teprve čeká.

Na rozdíl od minulých.

A dosud se od něho ádalo předevím vizuální pozorování.

Sledovat charakter vojsk v posádkových městech, jimi projídí. Pokud mono druhy a počty bojové techniky a jejich pohyb. Změny, k nimi případně dolo za dobu od poslední cesty. V této činnosti měl zejména soustředfovat pozornost na příhraniční útvary, letectvo a protivzdunou obranu s tím, e právě tyto poznatky budou finančně zvýhodněny. Současně informovat po návratu o vech skutečnostech vojenského charakteru, o nich se doví, i kdy k nim nedostal konkrétní úkol. Zájem Spolkové zpravodajské sluby směřoval k vekerým zařízením a objektům, které mají vztah k ozbrojeným silám. Podle výsledků byl finančně odměňován, co znamenalo po kadé cestě nezdaněný příjem.

Během pobytu na teritoriu ČSSR měl navíc při příleitostných setkáních se známými, ale i při kontaktech s dalími občany provádět individuální tipování osob z hlediska jejich zaměstnání a moného vyuití pro zpravodajské účely. Avak v ádném případě je sám neúkolovat, to bude záleitost jiných.

Jene po příjezdu do Prahy má na rozdíl od dosavadní skryté aktivity poprvé sám úkolovat vytipovanou osobu a tím i podstoupit vechna moná rizika s tím spojená.

Podnět k situaci, je zanedlouho nastane, dalo seznámení s Evou Drábkovou v Karlových Varech. Po návratu z poslední cesty do Československa v prosinci loňského roku podával předběnou ústní informaci svému řídícímu orgánu, pracovníku BND, jeho znal pod jménem Resten. Nabyté poznatky sděloval podle časového sledu, se stručným komentářem. Průběh karlovarského kontaktu vylíčil obírněji.

Postupoval běnou rutinou. Seznámení v kavárně Elefant, večeře v Termálu. 2 Horchovy strany projev náklonnosti, vzbuzené zalíbením a muským obdivem k partnerce. Nic víc, dodrena zásada korektní úrovně a serióznosti. Dík tomu získána důvěra. Při společenské konverzaci u vína vytěeny některé údaje o zahraničních dodávkách firmy Metalia do oblasti afrického trhu. Manel zaměstnán v podniku Techno-stav, objekt projevil zřejmou neochotu ke konkrétnějímu vyjádření Drábkovy pracovní náplně. Zřejmě zábrana z pocitu, e se manelka u přijetím pozvání na večeři dopustila jisté psychické nevěry. Proto na ni nebylo tím směrem dál naléháno. V průběhu večeře vak učinila několikrát zmínku o synovi, na něho je silně fixována. Netajila se poukazovat na ukřivdění, podle jejího názoru způsobené tím, e syn Ivo, ač má vrozený herecký talent, nebyl přijat ke studiu na vysokou kolu dramatického uměleckého směru. Chce se o to znovu pokusit po skončení vojenské základní sluby. Na Horchův dotaz sdělila, e ji vykonává v Bořkově v západních Čechách. Pokračovala ve stýskání, e syn jako vysokokolák by po ukončení studií měl jen rok vojny, takhle musí slouit u druhým rokem, domů se dostane málokdy, pořád jsou v nějaké pohotovosti. Horch nepovaoval za taktické prohlubovat sondá k vojenské slubě Drábka juniora, aby nevzbudil podezření. Projevil zájem o synovy záliby. Matka se pochlubila, e je vánivým sběratelem zahraničních nahrávek světových hvězd rockové muziky. Je to sice drahý koníček, ale ona ho synovi ráda dopřává a pochopitelně také financuje. K dvacátým narozeninám, které bude mit příti rok o velikonocích, by mu chtělakoupit nějaký zahraniční radiomagnetofon, syn po něm touil. Jene ona se v tom nevyzná. Zeptala se Horcha, zda by jí neporadil. Horch se nabídl, e by jí mohl při přítí cestě do Československa takový přístroj přivézt, pro něho je to bez problémů a ji by to přilo mnohem laciněji, ne kdyby radiomagnetofon chtěla sehnat třeba v Tuzexu, navíc tam některé pičkové výrobky tohoto druhu ani neviděl.

Drábková byla nabídkou poněkud překvapena, zpočátku se ji zdráhala přijmout. Horch ji ujistil, e pro své příbuzné, přátele a známé dělá takové sluby běné, není v tom nic z jeho strany proti předpisům, kadý takový předmět na hranicích deklaruje a zaplatí řádně celní poplatek. Nakonec souhlasila. Pouze vyjádřila rozpaky, jak ve objasní manelovi. Navrhl jí, a klidně zůstane u té skutečnosti, která vlastně přivedla je oba k jednomu stolu v Termálu - kolegialita lidí z brane. On obchoduje s podniky v Československu, ona pracuje v komerci, co je na tom divného, e se seznámili? Ostatně, proč by ho nemohla představit manelovi? On také představuje svoji enu, kdy s ním cestuje do Československa, zdejím přátelům a známým. Vdy takový společenský styk, bez postranních úmyslů, samozřejmě, přispívá k vzájemnému porozumění …

Během několika dnů zpracoval Horch souhrnnou písemnou zprávu a předloil ji Restenovi, jeho nadřízení ji vyhodnotí.

Teprve potom se dostaví ona kýená chvíle. Resten mu předá odměnu, její výe závisí na tom, jak byly informace oceněny. Někdy tisíc, někdy patnáct set marek čistá ruka. Tak se u nich v podniku říká nezdaněným příjmům. A kromě toho, co není zanedbatelné, úhradu za nezbytné výlohy, vzniklé v souvislosti s plněním úkolu. Na ty dostává předem zálohu dva tisíce marek. Málokdy něco vrací, častěji dobírá. Při vyúčtování se neádají ani stvrzenky, ani jiné kvitance, stačí Horchavo ústní prohláení. A tak lze uvést do poloky výdajů leccos, co by účetní revíze v jiné instituci ne je BND sotva uznala za nezbytně nutné.

Tento obvyklý postup vak doznal po návratu z poslední cesty nečekané změny.

,,Milý pane Horchu,” oznámil mu Resten poté, kdy Horch podepsal příjem finanční odměny v nezvyklé výi dvou a půl

tisíce marek, tohle od nás neberte jako vánoční Sonderbe-lohnung. Povaujte to za výraz zvlátního uznání mne i mých . nadřízených. S tou Drábkovou jste udělal trefu, člověče!’*

Zato uznáni děkuji, pane Restene. Jen se obávám, zdárně nepřeceňujete. Vdy lo o běný kontakt,” namítl udivený Horch.

Nai práci bychom nemohli dělat bez běných kontaktů. Jsme jako rýaři, co stoji po kolena v řece a do nekonečna promývají mlsy písku,” rozpovídal se Resten, pln dobrého rozmaru. A najednou v té naplavené^edi zazáří zrnko zlata, které zaplatí vynaloenou námahu. To vae zrnko vypadá na hodně karátů. Teď je jenom třeba, abychom je z té mlsy vytáhli. A to bude tentokrát na vás,” plácl řídicí orgán Horcha po rameni.

Mám se snad s Drábkovou vyspat7 oplatil úsměvem Horch.

Nejde o ni, ale o jejího syna,” upřesnil Resten.

Četař Rydvan s kamarádem desátníkem Bohatou vyrazili hned po obědě, propustkové kníky v kapse, za iránu kasáren. Zamířili na fotbalové hřitě místního Sokola, jeho branku hájí dnes opět velitel enijnl roty nadporučík Dvořák. lo o mistrovský zápas druhé třídy v kopané. Borkovtf nastoupili proti odvěkému soupeři, jedenáctce z Meklova. Rozpoutal se tuhý boj. Takové herní nasazeni nepodají často ani ligoví hráči. Samozřejmě, e yojáci fandili místním. Zápas měl dramatický závěr. Několik minut před koncem zápasu padl do sítě domácích gól.

Tak vidí,” komentoval událost desátník Bohata. Stačilo, aby ten mrňous na křídle dostal poprvé kloudnou přihrávku a vá Jára se ani nestačil ohlldnout. Prohrál jednotě mač,” poplchl desátník, přísluník druhé motostřelecké roty.

Celej zápas chytal dobře,” hájil svého velitelé četař Rydvan.

Moh to chytit, to mi nepovídej.”

Co měl dělat, kdy obrana zaspala a ten kluk na pravým křidle el na něj sám.”

No nevím, asi u nebude tak dobrej jak bejval.”

Hele, gólmana vynech,” odsekl enista.

Vyschlo mi v krku. Nezajdem?” nayrhl Sohata.

B9

Rydvan přikývl. U piva v restauraci jediného hotelu u nepadlo ani slovo o tom, e prohrou ztratili domácí naději na postup do první třídy. Oba kamarádi obrátili řeč na to, co bude, a svléknou vojenský stejnokroj. Jaro uběhne jako voda, ‘ přijde léto a po něm návrat domů. Desátník Bohata se těil na Vysoké Mýto, na rodiče, na malou sestru a také na setkání s partou v Karose, kde se vyučil a do vojny pracoval jako autoklempíř.

Rydvan pocházel z hanácké metropole. Teď ho trápila otázka, kterou si kladl stále častěji od chvíle, kdy se seznámil s Petrou - co bude, a tady skončí vojnu?

Stalo se to, co předpověděl nadporučík Dvořák, kdy se před časem Rydvan vrátil z nevydařené návtěvy ve kole. Četař se zamiloval.

Někam spěchá?‘4 zeptal se Bohata, jemu neulo, e Rydvan několikrát nenápadně pohlédl na hodinky. Má rande?”

Rydvan mlčky přikývl.

Neblbni! es mi o tom neřek !”

Četař pokrčil rameny. Nerad slyel různé naráky na učitelku z místní základní koly. Celá rota věděla, jak po mysliveckém plese přiel za velitelem, e by pionýrský oddíl ve kole potřeboval občas pomoci s brannou soutěí. A e by se toho ujal. Samozřejmě jako pravá ruka oddílové vedoucí, učitelky Petry Loucké, která nemusela Jana Rydvana dlouho přesvědčovat, aby se této funkce ujal.

Velitel roty souhlasil a četař zorganizoval pro pionýry jako první akci střelbu ze vzduchovky o cenu. Soutě se dětem líbila a Rydvan u chystal do plánu činnosti pionýrské vedoucí dalí brannou disciplínu, orientační běh. Ředitelka koly neetřila chválou a na poradě učitelského sboru vyzvedla úspěnou spolupráci obou mladých lidí. A četař nabýval jistoty, e potkal tu, která by se mohla stát vyvolenou jeho srdce. Tím spí, kdy se dověděl, e ádného chlapce nemá.

Ale co bude po vojně? Já v Olomouci a Petra v Bořkové? Dnes čeká Rydvana první velká zkouka. Od výkonného praporčíka dostal hláku, e pohotovost k odjezdu je stanovena na pondělí. Poslal Petře telegram, zda by se mohla vrátit na pomlázku u v neděli. Odjela na velikonoce k rodičům do Přetic. e jí přijde naproti k odpolednímu vlaku. Chtěl se s ní před odjezdem setkat, protoe nikdo z vojáků nevěděl, kdy se jejich enijní rota zase vrátí do posádky.

I

Ve vchodu do restaurace se objevil mírně proedivělý mu s ruměnnými lícemi a v módní sportovní bundě. Usedl u vedlejího prázdného stolu. Přivolal vrchního a objednal si plzeň…

V tée době přistoupil k dozorčímu u vchodu kasáren manelský pár. V těchto dnech nebyl jediný. Ani nemuseli vyslovit své přání.

Dobrý den, pozdravil svobodník a hned připojil: Jak se vá syn jmenuje?”

Drábek,” řekl otec a matka starostlivě dodala, e mu posílali telegram.

U které je jednotky?”

Píeme mu na adresu vojenský útvar5115, lomeno velké K, Borkov,” vysvětlil Drábek senior.

Pojďte dál, seenu vám ho,” ujistil je svobodník a zval rodiče do návtěvní místnosti. Netrvalo dlouho a do dveří vletěl vojín Drábek. Měl povolenou vycházku a radost, e rodiče přijeli na jeho narozeniny. Nejdříve maminka sáhla do objemné taky.

Tady je bábovka. Ta, co má rád. V tomhle balíčku jsou tvoje oblíbené řízky. Jsou čerstvé, usmaila jsem je jetě dnes ráno.”

Děkuji, mami. Ale tos nemusela. Máme jídla dost,” stačil povědět. Teprve teď spatřil kartónovou krabici, kterou otec poloil na stůl.

Ivoi, to je od nás dárek k tvým dvacátým narozeninám.”

Syn byl naden, kdy otevřel víko a v ochranném polyuretanovém lůku spatřil přístroj.

Tati, to je třída. Universum je lepí ne Grundig.” poznamenal se znalostí věci. Holandskej výrobek.”

Hned radiomagnetofon vyndal z nylonového obalu, postavil jej pln nedočkavého vzruení na stůl a kabel se zástrčkou připojil v návtěvní místnosti na sí. Pak otáčel ladicím knoflíkem a procházel stanicemi na vech vlnových rozsazích. Vytáhl i teleskopickou anténu, přehodil přepínač na VKV a z obou vestavěných ampliónů zazněla stereofonní hudba. Nakonec vyzkouel i kazetový magnetofon se zabudovaným mikrofonem.

Mami, tati, musíte mi do toho něco říct na památku k narozeninám!”

Rodiče byli astni. Zdaleka si nepředstavovali, jakou radost můe způsobit jejich synovi přístroj, který by si oni sami pro sebe sotva pořizovali.

Ví, Ivouku, bude muset s námi poděkovat taky panu Horchovi. Přivezl to pro tebe zvenku,” usmívala se máti.

Kdo to je?”

A ten dárek ti zase vezmeme domů, aby se ti neztratil, ví?  nereagovala na otázku paní Drábková.

Stejně ho v kasárnách nemůe mít,” dodal otec. ,

*

četař Rydvan zaplatil a chystal se rozloučit s Bohatou. Vtom zahlédli rodinu Drábkových. Nahrnula se do restaurace a přisedla k vedlejímu stolu, kde upíjel pivo host ve sportovní bundě.

Hele, má tady soka z mysliveckého bálu,” prohlásil desátník Bohata.

Ivo Drábek se vak tvářil, jakoby kolem něho bylo vzduchoprázdno ačkoliv si musel obou poddůstojníků vimnout.

Rydvan mávl rukou. Mylenkami byl u na nádraí. K příjezdu odpoledního motoráčku od Přetic zbývala jetě necelá hodina. Vyel z hotelu, rozhlédl se po náměstí a volným krokem se pustil k elezniční stanici. Proíval napětí, jaké nepocioval ani při ostrém trhání, tam má člověk jistotu. Tohle je docela něco jiného. Po kolikáté si poloil otázku: Přijede?

Kdy Petra přijede, bude to důkaz, e jejich vzájemná náklonnost přerůstá v hlubí vztah. Dosud nikdy nepoznal tak silné vzplanutí k dívce. Je to počátek lásky? Netrpělivě přecházel po malém perónu. Moná pouze z jeho strany. A co Petra? Nalézá jeho cit odezvu i v jejím srdci?

Konečné se přikodrcala souprava motoráku. Houf cestujících vystoupil. Jen Petru mezi nimi nezahlédl. Pak se zaradoval. Ve dveřích posledního vagónu stála a mávala na něho detníkem. Běel jí naproti. Seskočila mu ze schůdků přímo do náruče. Dlouho ji tiskl v objetí.

Petrunko, jsem hrozně astnej, e jsi přijela!”

Co se vlastně děje?” zmohla se poněkud rozpačitě na otázku, aby vůbec nějak reagovala na Janovo přivítání. Telegram ji překvapil. V rodině zapůsobil jako bomba. Kdepak by maminka něco podobného čekala! Petra se jí sice svěřila, e se na mysliveckém bále seznámila s chlapcem, který jí pomáhá ve kole s pionýry a jmenuje se Honza. To bylo ale vechno. A ted najednou telegram.

Tohle přece není jen tak,” namítl otec a upřené na Petru

pohlédl. Můe nám vysvětlit, kdo to vůbec je, kdysi troufne poslat ti telegram, abys v půli svátků odjela do Bořkova? 4

Nevím. Váně nevím, co si mám o tom telegramu myslet,” odpověděla po pravdě, i kdy v koutku srdce tuila pravou příčinu.

Neříkej mi, e jste jenom známí z pionýra,” vyzvídala maminka. Petra jí v tom chabě odporovala a připustila, e se jí mladý voják docela líbí. Avak ujistila rodiče, e to je zatím ve a nic víc.

A kvůli tomu musí jet o den dřív?” mírně zapochyboval otec, ale dal tím najevo, e nebude mít námitek. Znali svou dceru velmi dobře a věděli, e se mohou na její chování a sluné vychování spolehnout. Jen bráka, patnáctiletý kluk poznamenal, e sógra přijde o velikonoční nářez…

Jan vzal Petře taku a pomalu vykročili z nádraí.

Honzo, jetě jsi mi neodpověděl. Co se vlastně děje?”

Děje se moc. Přece bych neposílal telegram jen tak.”

Taky si myslím,” usmála se. Doma z toho bylo pěkný vzrůo.”

Vai té nechtěli pustit?”

Jsem přece plnoletá. Ale nedivím se, rodiče jsou rodiče a mají vědět, co jejich děti dělají. Říkáme jim to ve kole při kadé třídní schůzce.”

Vypadá to, e zítra na delí dobu odjedeme,” vysvětloval Jan.

Tys mé chtěl vidět?” Zůstala stát a pohlédla mu do očí.

Ano… Protoe… tě mám rád, Petrunko,” vyhrkl a dotvrdil své vyznání poněkud neohrabaným polibkem, při něm mu títek brigadýrky sklouzl a na temeno hlavy. Avak Jan vnímal pouze to, e Petra jeho polibek opětovala. Mlčky přicházeli k prvním domkům obce a zabočili přes lávku do ulice se starými katany, která vedla k náměstí.

Honzo, dám si tu taku na svobodárnu, abys mi ji nemusel nosit,” přeruila Petra mlčení a pustila se četařova lokte, do něho byla zavěena. Rydvan v tom okamiku obrátil pozornost ke kodovce, zaparkované pár kroků před nimi. Nastupoval do ní vojín Drábek se svými rodiči. Naposled přisedl na sedadlo vedle řidiče jetě jeden člověk.

To byl přece ten kluk, co se mnou taky tancoval na mysliveckém plese,” zasmála se.

Vidělas dobře,” přikývl Jan a prohodil spí pro sebe: To je divný…”

Co je na tom divnýho? Rodiče snad jezdí i za tebou, poznamenala Petra. Z tónu jejího hJasu bylo zřejmé, e ji tato epizoda pramálo zajímá. Spí uvaovala, kam s Janem půjde. Má jej pozvat k sobě a přijít do řečí, e učitelka Loucká nebyla o velikonocích doma, aby je mohla proívat s vojákem ve svém pokojíku na svobodárně?

Petrunko, dá sl svoje věci domů a pak zajdeme do hotelu U slunce na dobrou večeři, na kterou tě samozřejmě zvu., Stáli proti sobě - učitelka se sloeným detníkem v ruce a četař s takou.

Chvíli přemýlela a pak se rázně rozhodla:

Honzo, na ádnou večeři mě nezvi. Jestli nepohrdne výslukou, kterou si vezu z domova, bude vítán v mém vigvamu.

Jan proíval nejkrásnějí okamik svého ivota. Kdy pomáhal Petře otevřít zavařovací sklenici se zapečeným vepřovým, chvěly se vzornému enistovi ruce, jako by měl adjustovat protitankovou minu.

První společný večer, jemu předcházel telegram a setkání na nádraí před necelou hodinou, připadal Janovi jako téměř neskutečný sen.

Petra po improvizovaném stolování umyla v kuchyňském koutku talíře a příbory. Za chvilku zavoněla v útulném pokoji na konferenčním stolku káva. Kdy kladla na misku nakrájený velikonoční mazanec, povimla si Janovy zamylenosti. Vloila do magnetofonu kazetu se svou oblíbenou skupinou Javory a usedla proti němu do křesílka.

Nad čím ses tak zadumal, Honzo? Ani jsem seté nezeptala, jak dlouho má volno.

Dostal jsem na dneek přesvečerku. Co je prima.”

Její dotaz ho yrátil do astné pohody, kterou nesmí zkazit.

Tuze mnoho slibných yidin o setkání s Petrou Loučkou v prostředí důvěrnějí samoty si vysnil u od chvíle, kdy mu dovolila, aby ji a její spolubydlící, kamarádky Dáu a Helenu, doprovodil po mysliveckém bále ke svobodárně.

Teď je v Petřině pokojíku. Z magiče se line melodie písní o jízdě králů, ladící Janově moravské dui. Proti němu Petra v domácí volné haleně s výstřihem. Aerobický trikot jí obepíná tíhlé, hezky modelované nohy, zkříené po fakirsku na křeslovém sedadle. A on najednou neví, co se sebou.

představ si, Honzo, e bych nepřijela. Co bys dělal?

Nemám ponětí, Petrunko. O tom jsem vůbec neuvaoval.

,,To sis byl tak jistý?”

U kdy jsem na potě podával telegram, věřil jsem, e přijede.”

Jak jsi vůbec sehnal moji adresu?”

Od pani kolníkové. Poprvé, kdy jsem tě hledal, mé málem vyhodila. Cestou jsem byl moc smutnej a pak mě to napadlo s tlm telegramem. Honem jsem se obrátil a klusal zpátky do koly. No a ona se přece jen slitovala.”

Ach jo, nae pani kolnice Vachtlová! Po svátcích si o tom bude povídat celá sborovna.”

Vdy mé znají, e ti chodím pomáhat s pionýrama! Tak jim řekni, e jsem sháněl tvoji adresu, abych ti poslal velikonoční pozdrav.”

Nic jim nebudu říkat. To je moje věc. A nikomu do toho nic není, s kým já… koho já…”

Zajikala se a v půli větě zmlkla.

Mám ráda?” dopověděl za ni.

Slůvkem nepromluvila, jenom tie přikývla.

Vstal a naklonil se k nl. Z plavých vlasů cítil známou čistou vůni. Byly hebké jako její ple.

Petrunko, já jsem tak rád, e se mi to vechno jenom nezdá.”

Kolik je na světě snů, Honzol”

Jene mně se ten můj splnil.”

Zahleděl se jf do oči. Pomněnková barva kukadel jakoby světélkovala. Nebránila se, kdy ji políbil. Podruhé za dnení setkáni. Chtěl ji sevřít do náruči, ale přiměla ho. aby se posadil zpátky do křesla.

Honzo, chci ti něco říct.”

Já tobě taky. Ale bude toho víc. O moc víc.”

Tak začni, a to stihne do večerky.”

Petrunko, vdy ví, e mám dneska přes čáru. Ale protoe mají eny přednost, začne ty, poslouchám.”

Chvíli se na něho dívala pohledem, v něm cítil něco jako obavu.

Ví, Honzo, kdy jsem dostala tvůj telegram, nebyla jsem z něj v první chvíli moudrá. Ale jedno jsem věděla jistě. e do Bořkova pojedu. Nedovedu ti vylíčit, co dnes proívám. Jako kdyby se se mnou najednou vechno zatočilo. Kdybych ti nevěřila tak bych nepřijela. A u vůbec bych tě nepozvalasem, k sobě. I teď mám trochu strach, aby sis nemyslel, e jsem - e mě můe mlt jen tak pro zábavu.”

Petrunko, proč to říká? vybuchl dotčeně.

Promiň, neuráej se. Třeba nedůvěřuju víc sobě ne tobě.”

Odhodlal se ji znovu zlehka obejmout. Dotkl se přitom jejích ňader nevědomým, milostným pohlazením.

V čem nedůvěřuje sama sobě?” zaeptal.

Snaila se mu vymanit a přitom se k němu jetě víc přitiskla útlým, pruným tělem. Srdce jí prudce builo na jeho hrudi.

Jsi moje první láska v ivotě^Petrunko. Věř mi!”

Chtěl toho Petře tolik říci, jene kdy se dva zamilovaní setkají, nezbývá mezi polibky mnoho času na mluvení.

Navíc byl Janův čas ohraničen propustkou do 24.00 hodin.

Přesto i v tomto limitu jí stačil povědět ve, o čem přemýlel v posledních dnech. Bude-li o něj Petrunka stát, je rozhodnut poádat ji o ruku. A neodejít z míst, kde ji poznal. Snad se v Bořkově nebo poblí najde příleitost pro absolventa stavební průmyslovky. Aspoň ten sympatický inenýr Čejka ho při mysliveckém plese ujioval, e mají zájem o mladé lidi, jim vytvářejí vechny podmínky, aby se zde mohli natrvalo usídlit. A zaloit si rodiny…

Můj svět tady je kola,” hladila Jana po tváři. A protoe člověk má pro ten svůj svět něco udělat, chtěla bych mít bezva manela a s ním aspoň dvě děti. A ostatním dětem zůstat dobrou učitelkou.”

Kazeta v magnetofonu u dávno dohrála a nastalé ticho Petřina pokojíku naplňoval vroucí epot. Touili po sobě. Ale zároveň se jeden i druhý střehli toho, aby zamilovaný dialog nepřeel do milostného sténání.

etřeme si to nejkrásnějí, co máme oba teprve před sebou,” vzlykala Petra.

Několika doteky rtů setřel horké slzy, které jí stékaly po tváři.

Bude se mi po tobě stýskat, Peulko.” ^

Budu počítat kadý den dvakrát. Ne se mi vrátí, Jene, Honzo, Jeníčku, Honzíčku, miláčku, mluvo, nemluvo …”

Kolik jmen, tolik Petřiných vroucných, něných polibků.

A se vrátím, váená učitelko Petro Loucká, vrazím do vaí koly, a se to paní kolnici Vachtlové líbí nebo ne, poruím zákaz soudruky ředitelky a před celou pátou třídou tě…”

Co … no co?” explodovala osvobozujícím smíchem.

Vak uvidí!”

Vypadá to asi na planý poplach, soudruhu náčelníku, odtuil poručík Panský. Zaslechl jsem mezi řádky, e bychom měli napřítě kadý mimořádný poadavek dobře uváit.”

Alei, komentáře ponech stranou. Přejeď tu ,sledku jetě jednou.”

Poručík si vzal k ruce záznam ze dne 30. 3. o pohybu osobního vozidla se západoněmeckou státní poznávací značkou N PS 501, který zpracoval na základě dálnopisné svodky operačního střediska z ústředí.

Sledovaný objekt vyrovnal účet za noclech v interhotelu Jalta v Praze ze soboty 29. 3. na neděli 30. 3. Na ná dotaz u vedoucího recepční směny objektem sděleno, e se vrací zpět do NSR. V 10.15 převzala sledovačku nae krajská správa. Její operativní svodka uvádí, e řidič odbočil z trasy na Folmavu. Vozidlo ve 12.10 zaparkoval v Rudě u hotelu Javor. Tamté si vybavil nocleh z neděle 30. 3. do pondělí 31.3., který neměl předem zajitěn. Slubu konající personál recepce mu vyel vstříc s tím, e rezervace bude potvrzena a po 17 té hodině.”

A to je vechno?” chtěl se ujistit major Práek.

Zatím nic dalího ve svodce nepřilo.”

Pokud měl Horch namířeno domů, proč se zdruje dalím noclehem v Rudě? To by předevím mělo zajímat nás.”

Poručík vycítil osten náčelníkovy naráky. Raději by se neviděl. Sebral blok se záznamem a chystal se vyrazit k telefonu. Major ho zarazil.

Doufám, e nebude volat do recepce Javora. Spoj se s krajskou operatívou, kdo tam momentálně dělá akci. Paksi vezme vůz a bude se u něj v Rudě hlásit. Dokud nebude pan Horch za čárou, nečekej, e půjde spát.”

*

Jan Rydvan spěchal setmělými ulicemi Bořkova jako rozpolcená bytost.

Nohy jej nesly do kasáren, mylenky ho táhnou zpátky na svobodárnu. Jakoby si zpětně promítal právě shlédnutý film ze skutečnosti, jeho hlavními aktéry jsou on a Petra. A reisérem - Láska. Pojem, jeho dosah si teprve teď uvědomuje v plné hloubce. Cítí se nevýslovně asten. Nejraději by začal zpívat -kdyby to dovedl.

Dotkl se dlaní úst, z nich dosud nevymizel vlahý vjem Petřiných rtů. Od okamiku, kdy se seznámili, byl Petrou okouzlen. Teď mu ve, co následovalo během jejich krátké známosti, připadá jako neskutečně romantický příběh …

Proel ulicí před náměstím.

Náhle mu cosi vytanulo před očima. Jako nevítaný záblesk červeného světla, signalizujícího výstrahu.

Proč má právě teď, v rozpoloení z krásných chvil, uvaovat o nějakém nebezpečí?

Čím víc se blíil do kasáren, tím více se mu vracel pocit, e se nemýlil.

Zvaoval, co udělat se svým podezřením.

Sotva proel bránou, byl rozhodnut.

Zamířil k místnosti dozorčího útvaru.

-Zaklepal na Šplechované dveře.

Rázný hlas ho vyzval, aby vstoupil. Sluební luté ňůry dozorčího pluku měl na blůze kapitán Setikovský. Překvapeně vzhlédl na příchozího. V půli předepsaného hláení ho přeruil. Vrací se z vycházky a posílá tě s nějakým průvihem pořádková hlídka, viď?”

Ne, soudruhu kapitáne. Dovolte mi podat vysvětlení/*

Prosím!”

Bude to delí. Ale musím začít s tím, jak to vechno začalo.”

Hochu, hochu, posteskl si v duchu Setikovský. Právě se chystal vykonat kontrolu sluby celodenní směny a vnitřního pořádku u jednotek, aby o vech nedostatcích, zjitěných v době, kdy koná slubu, mohl podat hláení veliteli pluku a pořídit záznam v knize převzetí a odevzdání dozorčí sluby. O svátečních dnech je to ve nadřízenými ostře sledováno.

A není divu.

Zvýený pohyb propustek a s tím i potenciální zvýení různých přestupků mimo kasárny.

Odskočil mylenkami jinam. Co asi dělá Majka v Brně? Neměl ani chvíli času, aby ji doprovodil na nádraí. Přilo to z její strany náhle a nečekaně.

Nečekaně?

Ani neřekla, kdy se vrátí.

Donutil se střihnout nával vlastních úvah a pohlédl na četaře.

Tak povídej,” napřímil se za stolem a promnul si oči.

Soudruhu kapitáne, ono to vlastně začalo tím, kdy jsem

hned po cvičení nastoupil slubu dozorčího u vchodu. To bylo ze středy na čtvrtek. Asi kolem půl jedenácté dopoledne jsem vyel před bránu kontrolovat nai véesku. Přiváela z prostoru poslední kluky. Ze zpětného odřadu. Dal jsem znamení pomocníkovi, aby zdvihl závoru. Stál jsem jetě chvíli venku, kousek od silnice. Vtom jsem uviděl civilní auto, přijídělo ze stejného směru, jako véeska, ale pomalu. Vypadalo to, jako by si řidič spletl cestu a nemá jistotu, jestli jede správně. Plouil se skoro krokem. Kdy dojel blí, viml jsem si, etarenaultka s edou metalízou má západoněmecký číslo. Zastavila kousek ode mě. Za volantem seděl pán, tipoval bych ho, e v nejlepích letech, otevřel dvířka, usmál se na mě a ptal se, jestli jede dobře na Draenov. Mluvil perfektně česky! Řek4 jsem mu, e ne, e se musí vrátit zpátky do Meklova a na křiovatce odbočit doprava, e je tam na Draenov ukazovatel. Číslo auta jsem si zapamatoval a stačil zapsat. Hlásil jsem vechno dozorčímu útvaru.44

,,To bylo správné. Kdy se nám cizinec motá kolem kasáren a tváří se, e zakufroval, je to přinejmením podezřelé.44

No a dneska po obědě jsme li s desátníkem Bohatou na vycházku. Nejdřív na kopanou. Jednota Sokol hrála proti Meklovu o postup do první třídy ..

U jsem slyel, e tvůj velitel dostal flastra,44 neodpustil si Setikovský.

To byla chyba obrany, ne brankáře,44 oponoval četař.

Dobrá. Tak pokračuj.44

Po fotbale jsme se zastavili v restauraci hotelu U slunce na pivo.44

Jak to, e ne U Sekerků?44 divil se kapitán.

Tam mají v neděli zavírací den,44 poučil Rydvan dozorčího pluku.

Aha,44 usmál se Setikovský. Stále mu vak nebylo zřejmé, proč ta naléhavost, s jakou za ním přiel četař a vzorný enista v noci z vycházky.

Soudruhu kapitáne, já jsem toho člověka z renaultky viděl dneska v Bořkově!44

A zase v autě?44

Ano, ale ne ve svým!44

Tak počkej, hochu. Posaď se. Bude mi to muset pořádně vysvětlit.44 Setikovský si přisunul k ruce poznámkový seit. Rydvan usedl na idli vedle stolu dozorčího.

U jak si v restauraci objednával plzeň, připadal mi nějak

povědoměji začal četař. Ale teprve kdy seděl v autě s Drábkovými a měl naraenou tu dokejku na hlavě, tak mi dolo, odkud ho znám. Tý jeho čepice jsem si viml, kdy se mě vyptával na cestu do Draenova. Podle ní jsem ho poznal  Podle jaké čepice?** zajímal se kapitán.

Taková, co je teď v módě. S dlouhým kiltem a vyitým znakem. Nosejf ji dostihoví závodníci a taky piloti formule jedna.**

Jak ví, s kým seděl v autě? Zná ty lidi?

Znám kluka, co s nima přiel do restaurace U slunce. Mám za to, e to byli jeho rodiče a e za ním přijeli na velikonoce.14 Tedy voják od nás?

Ano. Drábek.1

Setikovský se celý nastrail Já mám v praporu Drábka, druhoročáka! To je on?*

Rydvan přikývl.

A tys ho viděl hovořit s tím chlapem z renaultky?*’

V restauraci ne. Protoe kdy vojín Drábek s rodiči, teda předpokládám, e to byli jeho rodiče, vstupovali do lokálu, zrovna jsem se zvedal Spěchal jsem k vlaku, naproti.. Zarazil se. Chtěl nejdřív říci - naproti jedné známé. Ale pak odhodlaně pronesl: Protoe mně přijelo děvče. Kdy jsme li z nádraí, viděl jsem vechny Drábkovy nasedat do kodovky i s tím člověkem.**

Setikovský pohlédl na hodinky. Bylo patnáct minut po půlnoci. Zavolal svého pomocníka.

Soudruhu nadporučíku, zjistěte u dozorčích rot prvního praporu, kdo jmenovitě měl vycházku a do kolika. A jestli u se vichni vrátili a odevzdali propustkovou kníku. Seznam potřebuji co nejdřív!

Pak se obrátil na Rydvana. Ty má vycházku do kolika?** Do půlnoci. U jsem měl být v rajóně.**

Děkuji ti, e jsi to přiel ohlásit. Teď bě klidně k vám a odevzdej propustkovou kníku. Já mezitím zavolám vaemu dozorčímu, e jsi přiel včas a zdrel jsi se u mě. Vysvlékni se z vycházkového třeba do tepláků, ale spát nechoď. Během půlhodiny zavolám, co a jak. Zatím buď na dosah dozorčího roty.**

Rydvan zůstal nerozhodně stát. Soudruhu kapitáne, já bych nerad, aby se z toho hned dělal nějakej případ kolem Drábka. Třeba se k tomu připle náhodou. Mohlo by to vypadat, e jsem se mu chtěl pomstít za to ..

Za co?

e jsme se tenkrát s Drábkem na mysliveckým bále málem poprali o Petru. Teda … o moje děvče ..

To teď ponech stranou.”

Jene Drábek bude vědět, e jsem to byl já, kdo ho viděl nasedat do auta s rodiči a tím člověkem ..

Soudruhu četaři,” přeel Setikovský do sluebního tónu, , .splnil jste iniciativně a bez odkladu to, co bylo vaí povinností. Vechno ostatní ponecháme přísluným orgánům. Nemusím vám připomínat, abyste o záleitosti s nikým nehovořil. Jetě jednou vám děkuji.”

*

*

Major Práek se dostavil do kasáren během necelé půlhodiny od chvíle, kdy jej vyrozuměl dozorčí pluku. Dal si zavolat Rydvana do své kanceláře.

Jen klidně zopakuj od začátku ve, co jsi hlásil soudruhu kapitánovi,” vybídl přátelsky četaře. Třeba si vzpomene jetě na něco dalího. Kadá maličkost můe být důleitá.” Major věděl, e spěch není dobrým rádcem, zvlátě v takových případech. Nenápadný úsměv na jeho tváři měl dodat četařovi klidu.

Kdy Rydvan dospěl ve svém vyprávění k situaci, kdy si viml zaparkované kodovky, na chvíli se odmlčel. Poádal o dovolení zapálit si cigaretu. Dvakrát nebo třikrát potáhl. Soudruhu dozorčímu jsem zapomněl říct, e si toho automobilu a vojína Drábka vimla i Petra.”

Ona taky zná vojína Drábka?”

Jenom z toho mysliveckýho bálu,” odtuil četař.

Kolik asi bylo hodin, kdy ta společnost nasedla do kodovky?”

Vlak přijel přesně v sedmnáct deset. Nikam jsme nepospíchali. Cesta nám mohla trvat tak půl hodiny, více to nebylo.”

Dejme tomu ve tři čtvrti na est,” vyvodil major.

Asi tolik mohlo být.”

Rydvan zpozorněl a popoed! na idli. Ted bude chtít vědět, kam jsme pak s Petrou li a co jsme dělali. A budou i Petru volat k nějakému výslechu … Nervózně odklepl popel. Major si toho viml.

Abys neměl nesprávný dojem. Musíme toti brát v úvahu časové údaje, abychom si ujasnili a ověřili, kde se do té doby

Drábkovi s tím dotyčným zdrovali. A kam potom od náměstí odjeli. Jistě uzná, e o tom člověku nemůeme ztratit přehled. Konečně je tu i dalí věc. Drábek neměl povolení opustit prostor borkovské posádky. Vycházku měl do třiadvaceti hodin, propustkovou kníku odevzdal dozorčímu roty ve 22.50. Ale kde byl mezitím, to zatím nevíme.”

Rydvan čekal dalí otázky.

Nemysli si, e nevím nebosi nedovedu představit, v jaké jsi se ocitl situaci. Mám to oznámit nebo nemám? Rozhodl jsi se správně, i kdy to pro tebe nebylo snadné. Tím více si ceníme tvého postoje ..

Jan si ani neuvědomil, e major domluvil. Hleděl na něho a čekal, kdy přijde dotaz, kam li s Petrou poté, kdy kodovka s Drábkovými odjela. Ale o tom nepadlo ani slovo. To bylo chlapské jednání, které se mu líbilo.

Major Práek byl nečekanou informací do jisté míry překvapen. Kolik mají poddůstojníci základní sluby povinností, aby tank, bojové vozidlo pěchoty, transportér nebo moderní enijní technika nezůstaly hromadou ocele. Aby se staly skutečnou zbraní v rukou vojáků, kteří ji dokonale ovládají! A denní doba, povětrnostní podmínky, nato pak polní výcvik je nabit nebezpečnými momenty. Překoná je jen voják, který v míru prokáe morální pevnost, rozhodnost a odhodlanost. Takové jsou poadavky na dvacetileté mue. Kolik za léta sluby v prvosledových jednotkách poznal takových vojáků -opravdových hraničářů!-

Ná rozhovor zůstává mezi námi,” řekl major Práek a podal Janovi ruku. A teď bě spát. Zítra odjídíte s rotou ven, tak a si odpočine.”

Po četařově odchodu se zahloubal nad poznámkami, které si činil na papír v průběhu rozhovoru. Rychle zvaoval dalí postup. Předevím je třeba co nejdříve zjistit a upřesnit časový snímek včerejího pobytu pana Horcha v prostoru posádky Borkov. Jak přijel, kdy a s kým. Paklie s rodiči vojína Drábka, vyvstává otazník a vykřičník za jménem tohoto přísluníka motostřeleckého pluku. lo o náhodné setkání nebo je důvod k podezření?

Vojín Ivo Drábek se dal slyet u na chodbě, kdy ráno o druhém jarním svátku, jak se oficiálně nazývají velikonoce,

prohodil, přecházeje kolem dozorčího třetí roty: Nástup na sebekritiku. Jen nepatrně se zarazil, kdy spatřil v místnosti velitele roty, podporučíka Zámostného, dalí dva mue v civilu. Dobře je znal. Kontrái. Aha, u se rozneslo, e včera uhostil v rámci svých dvacátých narozenin kamarády na lonici bábovkou z domova a taky tou flakou červeného vavřince, kterou tajné pronesl přes bránu.

Předpisově pozdravil a zůstal stát ve dveřích.

Tak pojď dovnitř a posaď se, o$lavenče, vyzval ho zcela nesluebně major Práek.

Znejistěl a očekával, co se bude dít.

Jde nám o takovou věc. Včera jsi měl vycházku, e?” otázal se ho plukovní kontrarozvědčík.

No ano, přijeli za mnou rodiče. Soudruh velitel roty mi tu vycházku udělil mimo pořadí jako k narozeninám,” vysvětlil a pohlédl na podporučíka Zámostného. Ten souhlasné přikývl. Vrátil jsem se přesně na čas,” dodal sebejistě hezoun Drábek.

To je v pořádku,” pokračoval major Práek. Nechce nám oznámit, ikdy do čtyřiadvaceti hodin má na to jetě čas, e jsi se setkal ve společnosti rodičů s cizím státním přísluníkem? Zná přece, co je v takovém případě tvou povinností?”

S jakým cizím přísluníkem?” zíral s nepředstíraným údivem vojín Drábek.

Neříká ti nic jméno Horch?”

Ale pan Horch je přece Čech. A ádný cizinec!” hleděl stále udiveněji Drábek.

Ty neví, e je to státní občan Německé spolkové republiky?” vstoupil do hovoru poručík Panský.

Vůbec ne, to slyím poprvé, opravdu… soudruhu podporučíku,” upřel oči na velitele roty, věřte mi, čestné slovo!”

Copak ti to rodiče neřekli?” zapochyboval Panský.

Máti mi . . “hlas se mu poněkud zadrhl, maminkaakorát chtěla, abych mu poděkoval, e mi obstaral ten holandskej radiomagneák, co mně přivezli k narozeninám. Povídala jen to, e pan Horch je její známý od firmy a jezdí ven. Ale e je západní Němec, o tom vůbec nebyla řeč. Mluvil se mnou úplně perfektně česky. Můete se zeptat rodičů, jestli mi nevěříte!” vykřikl,

Teď se ptáme tebe, soudruhu Drábku,” řekl klidně major Práek. Abychom to tedy upřesnili. Do této chvíle jsi nevěděl, e dotyčný pan Horch, s kterým jsi se včera v přítomnosti

I*

iirJK

[ Jma

f uf |

k , Ob

rodičů setkal, je cizí státní přísluník, občan Německé spolkové republiky?**

,,Nevěděl, opravdu ne.”

,,Dobře. Můeme tedy povaovat, e po skutečnosti, e ti to bylo dnes oznámeno v přítomnosti tvého velitele, to ví?”

Ano.”

Zná tedy svoji povinnost?”

Ano. Já vám to teda hlásím, soudruzi.”

Bude třeba, abychom o průběhu setkání a o jeho obsahu s tebou sepsali podrobnějí písemné hláení,” poučil Drábka poručík.

Samozřejmě. Kdy to budete chtít?”

Teď hned. Soudruh velitel roty tě uvolní, e, soudruhu % Zámostný?” obrátil se Práek na podporučíka. Snad to nebude na víc ne na hodinku. Pak vám zase vojína Drábka vrátíme.”

Mám to ohlásit veliteli praporu?” zeptal se Zámostný.

U se stalo. Jinak tě prosím, nikomu ani slovo,” poádal Práek.

Kdy se Marie Setikovská vracela o velikonočním pondělí z Brna, byla ráda, e cestu k rodičům podnikla. Matka samozřejmě opakovala staré litánie. Májenko, kam ses to dostala! K čemu ti byly studie, abys ses jako vysokokolačka honila po kopcích s poáckou branou?”

Jene kdy začala dávat vinu Vladovi a vyčítat dceři, e měla monosti vybrat si lepí partii do manelství, nemohla to Marie poslouchat. Zastala se svého mue.

A kdy uslyela matčino vzlykání - ty u jsi stejná jako on -odela za tátou na zahrádku.

Jakoby oba na tento okamik čekali.

Otec jí vdycky důvěřoval. Neudílel rady z titulu své autority hlavy rodiny. A také jí neodklízel kdejaké smítko z cesty, jak se o to pokouela matka. Učil Majku, aby si sama hledala východiska z ivotních trablů a zádrhelů, je přijdou. Posiloval v ní sebedůvěru. Věřila mu, protoe z něho mluvila zkuenost a dělnická moudrost člověka, který se vlastní pílí a houevnatostí dopracoval k místu dílenského mistra v brněnských strojírnách.

Vládo tam opravdu musí zůstat. A buď ráda, e jde tak pevně svou cestou. Je to i pro tebe dobré. Jednou jsi se rozhodla provázet ho kamkoliv, kde budete spolu. To ví, chlapská práce často ubírá enám mue. Ale údělem vás en je být vdy svému mui oporou.”

Marie si uvědomovala, e ji chvilková roztrpčenost zaskočila právě v době, kdy Vládo potřebuje pevné zázemí víc ne kdy jindy. Trápila ji vak jetě jedna starost. Obvykle se s ní svěřují dcery matkám. Neostýchala se o ni podělit s otcem, i kdy ji tajila před manelem. Obává se, zda není postiena oslabením k mateřství.

To nemůe, holčičko, sama posoudit. Byla jsi na prohlídce u gynekologa?**

Zakroutila provinile hlavou.

Tak mi slib, e se hned po návratu dá důkladně vyetřit. A i kdybys měla nějaké potíe, jak se říká, subjektivního rázu, jsi přece jetě mládě. Nae lékařská věda je dnes tak daleko, e není problém, aby je pomohla odstranit.**

Slíbila otci, e se zařídí podle jeho rady. A slíbila mu to ráda.

Kdy přesedla z praského rychlíku na Gottwaldově nádraí do osobního vlaku domaličáku, nemohia se s přibývajícími stanicemi a zastávkami dočkat, a naposled přestoupí do motoráčku směr Borkov. A obejme Vláda. Konečně se za viaduktem objevil borkovský kotlík. Vyběhla z nádraí, leícího nad okrouhlým umavským údolím, skutečně připomínajícím malý kotel. Na jeho okraji vak leí její nový domov.

Soudruko Setikovská, nechcete se svézt?41

Z otevřených dvířek wartburga se vyklonil mu v civilním obleku. Teprve po chvíli poznala majora Kovandu, velitele pluku.

S rozpaky přistoupila k vozu. Major jí pomohl uloit cestovní kabelu na zadní sedadlo a nabídl jí místo vedle řidiče.

Odvezl jsem k vlaku babičku, byla na svátky u nás, vysvětloval Kovanda, kdy se rozjeli po úzké silnici k městečku.

Mohla jsem dojít klidně pěky, jsem na to zvyklá, usmála se Marie.

Slyel jsem, e vypomáháte jako potovní doručovatelka. Není to přepych na borkovskou potu, e si na takovou práci najali inenýrku geodézie?**

Nic jiného jsem nesehnala a doma sedět nechci.”

Vládo by zaslouil. Proč mi o tom neřekl? Nechtěla byste prozatím dělat u nás aspoň technickou kresličku? Bylo by to sice na půl úvazku, ale ne se vám naskytne něco v oboru…”

Moc vám děkuju, soudruhu majore. Velice ráda!”

Co tomu říká, Alei?4*

e pan Horch nejezdí jen tak po vlastech českých, aby jako Mikulá obstarával dárky naim občanům. A e bychom měli zjistit, jak se vůbec dostal k rodičům vojína Drábka a získal jejich důvěru. A co vězí za tím, e ho vzali Drábkovi svou kodovkou z Rudy do Bořkova. Renaultku nechal stát u hotelu Javor, hned jak se tam v poledne ubytoval.

Poručík Panský pohlédl do evidovaného seitu. Ověřoval jsem si Drábkovu výpověď. V osm hodin večer se opravdu setkal s vojíny Zdrailem a Koutským ze své čety před kinem Zář. Měli pro něho lístek na film Drsná planina. Po představení odeli společně do kasáren, propustkové kníky odevzdali před jedenáctou, do jedenácti měli vycházku. Cestou se Drábek zastavil v hotelu U slunce. Věděli, e tam koupil láhev červeného a pronesl ji pod plátěm přes bránu. Přiznali, e mu přitom dělali deku. Na lonici pak uspořádal Drábek malé mecheche. Byli u toho ti tři a Harata. Ostatní kluci z lonice odjeli na dovolenku. ,

Samozřejmě, Harata u toho nesměl chybět,*4 neodpustil si poznámku major Práek.

No, soudruhu náčelníku, litr červenýho vavřince na čtyři chlapy… horí by byl litr rumu,44 odkalal si Panský.

Pokračuj,44 vyjádřil major stroze nesouhlas nad smířlivec-kým komentářem svého podřízeného. S Haratou jsi taky mluvil, doufám.44

Samozřejmě. Vycházku nedostal a rád přijal pozvání na bábovku. Víno upíjeli z flaky, prý si coby pivař loknul jen aby jubilanta neurazil. Shodně jako Zdrail a Koutský uvedl, e se i jemu Drábek pochlubil holandským radiomagnetofonem, který mu rodiče přivezli k narozeninám. O nějakém Horchovi se přitom nezmínil. Harata pouze prohodil, jak jsem si doslovně poznamenal, e ,Drábkův fotřík musí být v pěkným ranci4, kdy můe Ivooví kupovat tak drahé dárky.44

Jak se dívají na celou záleitost velitel čety Filler a velitel roty Zámostný, to jsme slyeli. Má ty k tomu něco?44

Musím se přiznat, e chápu jejich jisté antipatie k Drábkovi. Nejsou osobní, vyplývají z Drábkova vztahu k vojně vůbec. ije v představách, e je neuznaný talent a protoe se nedostal na AMU, musí slouit dva roky. Vzorný voják z něj sotva bude. Má nedostatky ve vystupování a ve výcviku patří jen k průměru. Politicky se neprojevuje. e by překypoval iniciativou tam, kde je třeba, není známo. Patrně se na něm podepsalo i to, e byl

doma hýčkán jako jedínáček, nic mu asi nebylo nedostupné, rodiče dopřáli Ivokovi, čeho se mu zachtělo. Včetně toho zápaďáckýho magnetofonu. Jene to jetě není důkaz.”

Takových Ivoků k nám přichází víc, podotkl Práek. Ale vojna jich hodně napravila. Taky to záleí na kolektivu, do jakého se dostane. Tím nechci tvrdit, e by ve třetí rotě byl horí ne jinde.

Jak jsem usoudil z vyprávění kluků, kolektiv ho spí bere jako nedobrovolného aka. Hlavně proto, e se rád předvádí jako úspěný lovec dívčích srdcí a dělá mu dobře, kdy mu to někteří batějí. Jako například Zdrail a Koutský. Osobně se vak domnívám, e by se Drábek neodváil vědomě zaplést se do něčeho tak riskantního, co by ohrozilo předevím jeho a taky jeho rodiče. Tím se trochu liím od názoru jeho přímých velitelů.

Ti byli v tom směru poněkud skeptičtějí. Nevyloučili monost, e by Drábek mohl naletět rafinovanému chlápkovi, který ovládá umění působit na lidi.”

Naletět není toté, co vědomě souhlasit,” namítl poručík.

To je pouze scholastické filozofování, které nikam nevede, protoe výsledek by byl stejný.”

Dáte si prima kafíčko, náčelníku?” nabídl Panský, aby se decentně vyhnul dalí polemice s nadřízeným.

Dám, ale slabý. U jsem dneska dvě měl.”

Poručík za pomoci elektrického rychlovařiče přivedl vodu v konvici do varu a vlil ji do dvou álků s pochoutkovou kávou Fénix. Na talířek poloil kostky cukru a vedle otevřenou krabici s mariánskolázeňskými oplatky.

Major zamíchal ličkou a nasál voňavé aróma. Současně si přitáhl k ruce své poznámky.

Ano. Zatím nám chybí důkazy. Z tohoto hlediska s tebou souhlasím, e nejsou-li přesvědčivé důkazy, které by mluvily pro podezření proti Drábkovi, těko ho můeme podezřívat. Co máme v ruce?” Nahlédl do poznámek. Výpověďdesátníka Bohatý, e včera s četařem Rydvanem navtívili restauraci U slunce. Kolem estnácté hodiny viděli Drábka s rodiči, jak veli dovnitř a přisedají k volným místům u stolu, kde u předtím popíjel pivo nějaký host. Rydvan se za chvilku zdvihl s tím, e musí na nádraí, naproti své dívce. Bohata uvádí, e se sám jetě zdrel asi čtvrt hodiny. I kdy si lidí u vedlejího stolu příli nevímal, neulo mu, e se vichni mezi sebou baví. O čem hovořili, neslyel. Kolem sedmnácti čtyřiceti pěti četař

Rydvan, doprovázející Petru Loučkou k ubytovně, zahlédl v Hálkové ulici nasedat do zaparkované kodovky rodinu Drábkových a s nimi člověka, kterého dodatečně poznal a je teď středem naeho zájmu. Podle tvého ověření se Drábek v osm hodin večer setkal před kinem Zář s vojíny Zdrailem a Koutským. Lze tedy mít za prokázané, e v časovém rozmezí plus minus čtyř hodin dolo ke styku Drábka s Erwinem Horchem. Co se odehrálo v té době, víme pouze z Drábkových úst. Kdy pominu samotného Horcha, svědecky by to mohli potvrdit pouze Drábkovi rodiče.”

, .Nebylo by to asi svědectví nezaujaté,” podotkl poručík. ,.Samozřejmé, nemůeme stavět na dojmech. Ale mám za tq, e nám Drábek vypovídal spontánně a nevypadalo to, e by si vymýlel. Kdyby chtěl zatloukat, nemusel by říct o té nabídce, kterou mu Horch učinil a on e ji přijal.”

Já bych to viděl z jiné stránky. Teprve kdy se loučili, Horch nabídl Drábkovi, e by mu obstaral podle jeho přání originální kazetové nahrávky rockových hitů, co právě letéjí světem. Asi ví, e Drábek je vánivým sběratelem těch decibelovejch rámusů. Pochopitelně Ivoek nebyl proti. A teď dávej pozor. Během odpoledne bylo dost času na to, aby Horch přiel s nabídkou dřív. Proč a na poslední chvíli?”

Přiznávám, tohle mě nenapadlo.”

Mě taky hned ne. A kdy jsem si podruhé přehrával záznam pohovorů s Drábkem. V restauraci U slunce si Horch pochvaloval, jak je rád, e se podíval s Drábkovými na umavu a mohl aspoň na den vypadnout z městského smogu na čerstvý vzduch. Kdy se najedli - útratu platil Drábkův otec -pozval Horch Drábkovic rodinu, aby se připilo na rozloučenou se synem a na jeho narozeniny v nějakém útulnějím prostředí. Ivoek ochotné navrhl motorest Na rozkoi. Ty to tam zná?”

To je ten podnik druhý cenový skupiny, co otevřeli nedávno na křiovatce u Melkova. Byl jsem tam jednou.Navíc návtěv by mi gáe nestačila.” konstatoval realisticky poručík.

Vidí - a soudruh vojín Drábek nám hrdě uvedl, e tam zavítal u třikrát a včera počtvrté. A má mení gái ne ty. I kdy motorest leí mimo rajón posádky, kam u neplatí povolení vycházky.”

A proto tam taky nechodí posádková lítačka,” dodal Panský.

Otec prý nebyl příli naden. Čekala ho cesta do Prahy a u se stmívalo. Jene zapracovala rodinná autorita - paní máti. A jelo se. To bylo, jak je viděl Rydvan nastupovat do auta. Horch objednal v motorestu láhev pravého francouzského ampaňského. Drábek starí samozřejmě přiukl jen symbolicky. O půl osmé vysadil syna v Bořkově před kinem. Kdy se loučili, přila ta nabídka. A a Ivo napíe na kus papíru, o které skladby, zpěváky a kapely by měl zájem. Horch se v tom tak nevyzná. Bude-li chtít, můe mu ten seznam hodit zítra do restaurace U slunce, kde Horchovi moc chutnalo a hodlá se tam zastavit mezi osmnáctou a devatenáctou hodinou na večeři. Kdyby Drábek nedostal vycházku, nic se neděje. Pole seznam paní matince a on u zařídí dalí. Horch tam v kadém případě bude, protoe ho čeká sluební jednání ve Folmavě a tak vlastně pojede kolem. Tečka.**

,,Jasná zpráva. Chce se s ním sejít mezi čtyřma očima. Vyuil momentu překvapení, nechal nabídku na poslední chvíli, aby odblokoval eventuální námitky rodičů. A Drábek souhlasil. Jak sám říkal, nebylo mu na tom nic divného, povaoval Horcha za nějakého matčina známého z podniku, kde paní Drábková pracuje.**

Tu vazbu Drábkové na Horcha bude třeba urychleně objasnit a vyetřit, jak a proč k ní dolo. Zatím o ní nic nevíme. Na nae vyádání byl Horchův pohyb zjitěn, kdy se ubytoval ze soboty na neděli v Interkontu, kde taky parkoval a teprve z Prahy se nasadila sledovačka. Fakt je, e do Rudy jel ve svém renaultu sám. O Drábkových jsme se dověděli a od Rydvana. Zda se s nimi Horch setkal u v Praze nebo a v Rudě, kde a za kolik jim předal dárek pro syna, to u nebudeme etřit my dva, ale mládenci ze státovky.**

Na majorově stole zařihčel telefon a rozsvítila se červená árovička ,hofké linky*.

,,Příjem, ohlásil se Práek.

Kdy opět poloil sluchátko, sdělil poručíkovi: ,,Pan Horch se dal na turistiku. pacíruje kolem pičáku, obdivuje krásy umavské přírody a chytá bronz. Domů nijak nespěchá.**

To by potvrzovalo nai verzi, e hodil udičku a čeká, a nastane večer.**

Zatím je to verze postavená na indiciích. Ale lepí nemáme.

A co Drábek? Pustíme ho na vycházku do hotelu U slunce?**

Nejsme ve francouzském generálním tábu za první světové války a Drábek není Mata Hari, milý Alei. Plníme úkoly státobezpečnostní ochrany motostřeleckého pluku na západní hranici. 2 tohoto hlediska musím dát na názor Drábkových velitelů, Fillera a Zámostného, znají toho kluka lépe ne my. Jak u jsem řekl, nevylučují monost, e by mohl naletět, myslím teď na kontakt mezi čtyřma očima. Jakou budeme mít kontrolu o tom, o čem spolu budou hovořit? Znalce, který dovede na dálku odčítat ze rtů hovor, jak jsem to viděl v nějakém pionáním filmu, tady v Bořkově nemáme, uklíbl se ironicky Práek. Čili bychom zůstali odkázáni zas jenom nato, co nám potom řekne Drábek. A vůbec-vdy on sám byl okován, kdy se dověděl, e Horch je cizí státní přísluník. Myslím, e to překvapení nehrál, přestoe se povauje za neuznaného hereckého talenta. A taky prohlásil, e s panem Horchem u nechce mít nic společného. No a my bychom ho měli za ním posílat? To nepřichází v úvahu.

Poručík Panský zavřel svůj evidovaný seit.

Počkej, Alei, jetě jsme neskončili. Erwina Horcha nepoutíme z očí. Pohlédl na hodinky. Budou čtyři. O půl esté se připojíme k operační skupině z krajské správy. Jak mi právě sdělili, sledují ho na kadém kroku a uvidí se, co bude dál. Take má do pěti volno a v pět nula pět tě čekám na náměstí v Bořkově, u budovy národního výboru.

Provedu/* zvedl se ze idle poručík.

Take můe jetě stihnout pomlázku. Třeba slečna doktorka jako svobodná drí na zubárně o svátcích slubu. Neslouí, soudruhu náčelníku. Odjela na Churáňov lyovat/*

No jo, tak to má smůlu/* pokýval hlavou Práek.

Kdy se ráno Erwin Horch probudil, cítil se jako rozlámaný. Osprchoval se v horké a studené vodě a masíroval tělo osukou. Napadlo jej, e by mu prospělo, kdyby se jetě před snídaní proel. Ve nasvědčovalo tomu, e bude hezký den…

Znovu si vybavil vechny úvahy, kvůli nim nemohl dlouho usnout. Dostal se do situace, zcela odliné od rutinních zájezdů do Československa. Příli mnoho toho musel za několik dní stihnout. Dna dny v Ostí nad Labem, pak Praha, Ruda, Borkov, opět Ruda a hotel na umavě. U aby tyhle velikonoce byly za ním. Čekat do odpoledne v hotelu se mu nechtělo. Co je moc - je moc. Asi stárne …

A pak zčistajasna shrnul toaletní potřeby do neceséru, přitáhl si kufry, naházel do nich věci a začal se spěně oblékat. Chvilku se rozhlíel po pokoji, zda něco nezapomněl. Otočil klíčem ve dveřích a kráčel k recepci.

Copak, pane Horchu, to ani nepočkáte na snídani?” oslovila jej recepční středních let.

Mám jetě nějaké obchodní jednání, řekl, kdy vkládal účet do koené diplomatky.

I o svátcích?” divila se recepční.

Bohuel. A pak ji viděla, jak nakládá před hotelem oba kufry do zavazadlového prostoru renaulta.

Velikonoční pondělí na umavě dýchalo jarem. Potůčky a potoky se hnaly koryty jako by chtěly modrozelené horské kameny vyvrátit a smó9t do údolí. Sluneční paprsky pronikaly stromovím velikánských smrků a jedlí a na mechové koberce, které jiskřily tisíci světélky studené rosy. Slunce brzy zvedlo z luk lehký opar a ji nic nebránilo dokonalému výhledu na pičák, na příkré stěny ledovcových jezer, na stezku, vyúsující v Bavorsku na nejvyí vrcholek umavy Javor.

Erwin Horch se rozhodl posedět na Hrnčíři. Dobře posnídal a brzy nezůstal mezi hotelovými hosty sám. S hřmotem sjezdařských bot vstoupila do lokálu skupina mladých muů, z nich jeden ji od dveří pronáel:

Karlíku, tři plzně na Pepíka. Sázel se, e dnes bude bezvadná lyovačka. Noční mráz prý vechno spraví. A zatím se budeme brzy koupat v té loui při silnici. Ne půjdeme chytat bronz, vypijeme si jedno. Pepík to platí.”

Usedli u vedlejího stolu. Horch je tipnul na mladé důstojníky nebo praporčíky odnaproti. Autobus ádný nepřijel a pak -přespolní lyaři táhnou dovnitř batohy, hole a kopu dětí.

Mladí mui se vesele bavili. A jeden pohlédl na hodinky, proběhli kolem výčepu, Pepík, který prohrál sázku, zaplatil a zamířili k vojenské zotavovně.

Horch se nemohl odtrhnout od krásného obrazu přírody, jen mu připomínal Alpy. Půjde se projít a vezme to pak znovu na Borkov. Tentokrát definitivně naposled…

Jak asi proívali velikonoce Linda s Nikim? vzpomněl si a byl rád, e při tom maratónu stačil koupit pro manelku a syna aspoň v hotelové recepci pár suvenýrů. eně docela hezký dřevěný svícen ze umavského samorostu a Nikimu horalský čakan s kovanou sekerou a bodcem. Stejně mu bude Linda vyčítat, e si vyjel na ,Osterntreffen za příbuznými a je nechal sedět doma. Ale přece jí nemůe ani slůvkem naznačit skutečný cíl velikonoční návtěvy v Československu. A e ji nepodnikl z lásky k sestře a bratranci. Je příli zvyklá, e si ije tak, jak si ije a nikdy ji nezajímalo, odkud na to vecko bere Erwin peníze. Tentokrát se dá počítat s mimořádným finančním uznáním, jak mu naznačil Resten. Při instruktái před odjezdem se mnohokrát opakovalo slovo rakety, a z toho la Horchovi hlava kolem. Získat jakoukoliv, by sebemení informaci, která prosákne. A pochopitelně její zdroj. To v obecnosti. Pokud jde o konkrétní úkol, prý není pro Horcha tak nesplnitelný. Aspoň podle názoru pana Restena. Jene on si tráví v pohodě své velikonoce v Norimberku, kdeto Erwin Horch se trmácí po silnici, předstírá turistiku, aby mu uběhl čas do večeře.

Zatím lo vechno podle dohodnutého plánu a celkem bez nerváků a nečekaných situací, které by mohly vyvolat podezření, kdyby je musel řeit krkolomně a nepřirozeně.

Drábková se tvářila přeastné, e ji takový dar pro syna přijde na pouhé tři tisíce korun. Drábek, manel pod těkým pantoflem, si netroufl odmítnout Horchův návrh, potřást synovi rukou k dvacetinám. Nahrála k tomu i nálada během lukulské večeře v čínské restauraci, kde byli Drábkovi, jak se ukázalo, poprvé.

To se náramně hodí, e jedete zítra za Ivoem, rozplýval se jejich společenský hostitel. Já se tím směrem vracím ráno domů. Nikdy nejezdím najeden zátah, zvlá o svátcích, kdy je na silnicích rodeo. Přespím v Rudě. Co kdybychom se tam v poledne setkali? Vezmete mě odtamtud vaím vozem do Bořkova, je to pár kilometrů. Aspoň se vy i já vyhneme eventuální zvědavosti… víte, co tím myslím … a Ivoovi u vůbec neřekneme nic víc, ne e mu přiel taky pogratulovat vá dobrý známý a ode dneka doufám i rodinný přítel. Podívejte se, rozpřádal důvěrně u rubínového čínského vína, já vím, co to jsou starosti o budoucnost dětí. Mám taky jediného syna, i kdy o devět let mladího. Časy se změnily, svět se otevírá mladým, měli by jej poznávat, a bude Niki ve věku jako Ivo, polu ho na čas ven, a se otrká a a se porozhlédne, zvolí si sám, co bude chtít dělat. A se vrátí vá syn z vojny, můu ho k nám pozvat na návtěvu, předem vás ujiuji, e ho to nebude nic stát. Čtrnáct dní si pobyde u nás v Norimberku a na čtrnáct dní ho vezmeme s sebou na dovolenou, třeba do panělska nebo do Itálie …

Drábková byla u vytrení, Drábek si posteskl, e by si měl Ivo zvolit po vojně nějaké pořádné zaměstnání a pustit z hlavy to herectví, stejně na to není. Horch taktně namítl, e ve dvaceti mívají mladí lidé odváné sny a smělé plány, těko jim v tom my, rodiče, můeme bránit, vzpomeňte si sami na sebe, ale ivot to srovná, rozdával čerstvý rodinný přítel moudrosti, nijak originální. Nakonec ohromil Drábkovy kavalírským gestem. Pane Ervín, co vás to napadlo, vzdychla Drábková, kdy vylovil Horch z kapsy koenou etui a v ní efektní dámské digitálky. To je upomínka na dnení krásný večer, paní Evo. Z druhé kapsy vytáhl pouzdro s plnícím perem Parker a pozlacenou verzatilkou tée značky a decentně je poloil před Drábka. A tohle zas malá upomínka pro vás …

Horch si sňal sluneční brýle a zkontroloval čas. Pomalu se vrátí k autu. Snad to vyjde i s tím mladým. A do téhle chvíle se vlastně nic tak riskantního nedělo. Nikde nepřekročil rámec společenského styku. Drábkovi se sice tvářili mírně překvapeně, kdy nadhodil synovi, e by se s ním dnes večer mohl setkat, ale cestou do Rudy je uklidnil. Renaultku nechá stát na okraji Bořkova a do hotelu dojde pěky, Ivo neuvidí západoněmecké číslo. Horch přece ví, co dělá.

Hop anebo trop.

Kdy to vyjde, převezmou mladého jiní.

Kdy to nevyjde, bude Horch za hodinu v Bavorsku.

V kadém případě se s mladým Drábkem u nikdy nesetká.

Ani s jeho rodiči.

Jeho úkolem je učinit nabídku. Jinou, ne kazetové nahrávky. Nic víc.

Tím bude hlavní bod jeho návtěvy v Československu splněn.

Co kdy Drábek nepřijde?

Tak platí alternativa, pokračovat v písemném styku, aletosi rozhodne Resten.

Kapitán Setikovský předal slubu dozorčího pluku, odepjal luté ňůry a chystal se domů. Hlavou mu táhly neveselé mylenky. Nestačil ten poslední průvih s Haratou. A u hrozila dalí závanějí událost, kterým se říká vojenským jazykem mimořádka. I kdy ho před koncem sluby volal major Práek a uklidnil ho, a si kolem Drábka u nedělá starosti, e je záleitost vyřeena. Pro Práka moná ano, pro Setikovského ne. Přestoe byl Prákem poádán, aby se o věci zachovalo přísné mlčení, velitel pluku určitě mlčet nebude. Zase uvidí jeho vyčítavý obličej a zase bude řeč o prvním praporu, kam Drábek přísluí. A opět uslyí o tom, jak je důleité znát lidi, nejen podle jména.

Co on, velitel praporu ví o Drábkovi?

Teprve včera se musel od jiných dovědět například i to, e vojín Drábek měl dvacáté narozeniny právě včera. Velitel roty mu při té příleitosti udělil vycházku mimo pořadí, aby se kluk mohl setkat s rodiči, kteří za ním přijeli. To bylo vechno. Není to trochu málo? uvaoval a musel si chtě nechtě poloit otázku - dvacet let, to je pro mladého člověka práh, přes který vstupuje do věku skutečné dospělosti a zralosti. Copak by nestálo za to, najít si chvilku času, pohovořit třeba právě s takovým Drábkem o jeho kladech a nedostatcích, zeptat se ho, jaké má problémy v osobním ivotě, povzbudit ho. Určitě by si to chlapec dlouho pamatoval a patřilo by to k jeho hezkým vzpomínkám na vojnu. Takhle si bude pamatovat, e v den svých dvacetin se, i kdy třeba bez vlastní viny, dostal málem do pěkného maléru.

Sedl na kolo a rozjel se k sídliti.

V posledních dnech se mu toho navalilo na hřbet trochu mnoho. Ke vemu ho trápí hluboko uvnitř, na nejcitlivějím místě stín, který jakoby padl na jejich manelství.

Marie odjela na velikonoce domů.

Prý, aby si od sebe odpočinuli.

Bránil se připustit, e je v tom i kus jeho viny.

Ale musí si přiznat, e zatím ji v sobě nehledal. A to je chyba. Marie na tom byla určitě hůř ne on, který má svoje povolání, na ně se připravoval, jemu se s chutí věnuje a často zapomíná na vechno ostatní.

Ani se netěil na návrat do prázdného bytu.

Velikonoce končí a bude na poschodí vlastně sám. Jarda Dvořák právě teď vyráí s rotou někam do neznáma, jeho manelka s malou odjely k rodičům. A jemu zbyde na poslední sváteční večer jenom televizor.

Odnesl kolo do sklepa a stoupal beze spěchu po schodech nahoru.

Mechanicky se jako vdy vyzul před dveřmi z kanad, vytáhl klíče a zastrčil je do zámku. Co to, není zamčeno, vdy před odchodem otočil na dva západy…

Dveře se otevřely samy a v nich uviděl Marii.

Usměvavou.

Ne se vzpamatoval, objala ho a několikrát políbila.

Majko, ty u jsi doma? bylo jediné, na co se zmohl.

Nemůu se tě dočkat, Vladko.

Kdybych to věděl, přiel bych ti naproti.

Vdy jsi byl ve slubě, můj milý.”

To u dosti dlouho z jejích úst neslyel.

Vidí, má pravdu,” zakoktal rozpačitě.

Tak nestůj v předsíni a pojď dál. Přichystala jsem ti něco dobrého, co ti posílají nai. A taky jsem stačila zatopit, aby nám nebyla zima.”

S tebou mi není nikdy zima, Majčíčko. A co doma, jak bylo, povídej.”

Táta s mámou tě moc pozdravují a máme k nim co nejdřív oba přijet.”

Děkuji. U se těím.”

No a mám pro tebe novinu. To bude koukat.”

Ve čtvrt na osm večer zaplatil svoji útratu v restauraci hotelu U slunce nespokojený host. Důvodem jeho rozladění nebyla gastronomická pochoutka v podobě srnčí kýty na víně s brusinkami a dvojitou porcí bramborových knedlíků, kterou si dopřál.

Erwin Horch se musel smířit s tím, e čekal na vojína Ivo Drábka marně, I kdy se mu Drábek duoval, e ,zlomí velitele roty o dalí vycházku mimo pořadí a v nejhorím případě se dostane na hodinu ven nějak načerno.

Dál u vysedávat by nemělo význam.

No a co. Hlavně, e ten kontakt vůbec vyel a určený objekt projevil eminentní zájem o nabídku kazet. Bude-li o ně stát, pole seznam matince a ta ho dál odele na Horchovu norimberskou adresu. Ne do bytu, ale na tu, kterou uvádí na vizitkách, je rozdává při cestách do Československa lidem, s nimi se seznámí. A ostatní a si rozhodne Resten anebo jeho éfové.

Jestli se jim ten Drábek vůbec vyplatí.

Jim jde spí o Borkov a přilehlý výcvikový prostor, kam vojáci jako je Drábek jezdějí a mohou ledacos vidět. Třeba rozmísování operačně-taktických raket.

Na toto téma měl pro Drábka připravenou nabídku. Mnohem lákavěji podepřenou, pokud by souhlasil. Lákavěji, ne jsou lákadlem pro neuznaného talenta nějaké nahrávky. Udělá pro nás, uděláme pro tebe. Po vojně přijede na pozvání rodiny Horchových do Norimberka, na jejich náklady, to se rozumí. A zkrátka-zůstane. Nikoli jako tucty velijakých kriminálníků, flákačů a deklasovaných ivlů, co se taky ucházejí o přiznání politického azylu. Ty má útlak prokazatelný, reim té nepustil na vysokou kolu. My ti zabezpečíme monost studijního stipendia a přijetí na kolu Bavaria-filmu v Mnichově, do oboru herectví. Při tvém exteriéru má anci i během koly dostávat nabídky na role do filmu i televize…

Drábek nepřiel. Horch vylezl z hotelových dveří na borkovské náměstí a polohlasitě zaklel. Mezitím padla mlha a bylo vidět jen na pár kroků. Stěí nalezl vůz, zaparkovaný u výjezdu z městečka.

Otevřel dveře a narazil si kiltovku.

Zaslechl mnohonásobný hukot, který se přiblioval.

Zpozorněl. Uchem zkueného řidiče dálkových jízd rozeznal těké dieselmotory. A pak spatřil řadu světel. Sunula se zvolna mlným závojem.

Vpředu rozeznal vojenský terénní UAZ. Za ním následovaly véesky, doer, automobilní most, jeřáb, natrajleru buldozer, dvě skříňové véesky a polní kuchyně. Kolonu uzavírala cisterna.

Bývalý enista Horch rychle uvaoval. Podle počtu vozidel a vybavení technikou odhadl, e jde o přesun v síle roty. S největí pravděpodobností na nějaké enijní práce. Ale proč potmě, e by z důvodů utajení?

Kdyby měl monost do této dedukce dosadit jetě jméno velitele roty nadporučíka Dvořáka, osu přesunu, kterou mu těsně před odjezdem určil velitel pluku a vedla do prostoru, kde na kótě 613 čeká enisty zvlátní úkol, přiblíil by se jeho odhad reálné situaci. Zatím nekalkuioval jen s jedním. S moností, e je sledován.

Rozhodl se vyuít nečekané příleitosti.

Nastartoval renaulta a rozjel se za kolonou.

Mezi svahy leela mlha, kterou si umava natáhla jako přikrývku po slunečném velikonočním pondělí.

Nerad sl připomínal, e mu mlha na vozovce u jedenkrát přivodila ivotní komplikaci. Proto se s rozatými halogenními mlhovkami drel na bezpečnou vzdálenost od rudě zářících koncovek cisterny.

Napadlo ho, zda se vidinou zvlátní prémie nedal strhnout k zbytečnému riziku. Ale hned si v duchu oponoval. Co mu kdo můe dokázat! Jede po silnici 1. třídy, po veřejné komunikaci směrem k hraničnímu přechodu Folmava. Vrací se spořádaně domů, vízum mu platí a do půlnoci.

Hmátl do panelové zásuvky. Z balíčku papírových kapesníků jeden vytáhl a utřel si zpocený obličej.

Po necelé půlhodině náhle brzdová světla před ním zablikala a kolona zůstala stát. Horch nemohl vidět, e její vzdálené čelo odbočuje na křiovatce ze silnice doleva. Celý konvoj je následoval, vozidlo po vozidle. Kdy konečně opustila křiovatku i cisterna, Horch se nerozpakoval. Vyhodil levý blinkr a pneumatiky renaulta poskočily na těrkovité, hrbolaté vozovce. Ve světlech reflektorů se vynořily po obou stranách kmeny letitých smrků, jako pohádkoví mlní duchové.

Pokračoval sníenou rychlostí, téměř pěím tempem, červené koncovky stále na dohled před sebou. Jak se těká cisterna ve výmolech nadhazovala, zahlédl od výpustního kohoutu na její zádi odstřikovat krůpěje vody. Je pěkně nadupaná, táhnou si s sebou pořádnou zásobu. To vypadá, e budou delí dobu v místech, kde je nedostatek pitné vody. Co by mohlo být někde ve vyí poloze, spřádal úvahu o dalím poznatku, který uvede po návratu do zprávy.

Stiskl spínač osvětlení přístrojového panelu a zkontroloval displej palubních hodin. Dvacet třicet est, pulsovaly digitální číslice. Podle časového propočtu to znamená, e by měl nejpozději do třiceti minut ukončit tuto vlastní improvizovanou akci. Snad se tady někde obrátím, na nějakém vjezdu do lesního průseku, vozovka je dost úzká. Vyděsila ho představa, e by musel v mlze a ve tmě couvat zpátky na křiovatku.

Červené stopky na cisterně opět zablikaly.

Proud vozidel znovu stojí, z výfuků se valí chuchvalce horkého dýmu, zastávka se protahuje a nic se neděje.

Otevřel dveře a vystoupil ven. Učinil několik kroků k levé krajnici, aby zjistil příčinu. Snad u není kolona v cíli?

Po chvíli rozeznal v dálce zdvienou závoru a čelní vozidlo, které se právě dalo do pohybu.

Rázem pochopil, e se dál nedostane.

Uzavřený prostor a Horch stojí před jeho bránou. To chce bleskem hodit zpátečku a zmizet dřív, ne si ho někdo vimne.

Nasedl zpátky za volant. Co teď? Dopředu nemůe, to je vyloučeno. Zařadil na couvání, vyklonil se z okna a pomalu se

inul nazad. Po několika desítkách metrů klopotné jízdy víc po paměti a spí naslepo se poněkud zorientoval. V předních světlech zahlédl, e minul hromadu klád, leících u okraje lesa na nevelkém prostranství, spojeném provizorním náspem se silnicí. Asi slouí k nakládání a odvozu stahovaného dřeva. Tím spí se tam musí otočit s renaultem.

Bez váhání vjel opatrné na jedničku přes násep a na mýtinku vedle klád. Tam se mu vak kola počala bořit do měkké půdy se stojatou vodou v kolejích, vyjeděných traktory. Pod trávou je nebylo vidět.

Zatnul zuby. Dával si záleet, aby po přehození na zpětný chod nepřidal příli plyn. Věděl, e prudké otáčky by znamenaly zapadnout jetě hlouběji. Marné. Zkusil popojet kupředu. lo to s obtíemi, ale zpátky kola prokluzovala a nevycouval ani o kousek. Při dalím pokusu zhasl motor.

Horch se zhrozil. Jestli tu uvízne, zpozdí příjezd na hranice. Nezbývá nic jiného, ne rychle nalámat silné větve a pokusit se jimi podloit pneumatiky. Vzal si z odkládacího prostoru baterku a vylezl ven. Kdy přelézat hromadu vlhkých klád, smekl se, upadl a baterka mu vypadla z ruky. Tie zaklel. Kdy ji opět zdvihl, pustil se k okraji lesa. Spatřil tam kupu navreného klestí, osekaného z kmenů. Zajásal. Přesně to, co potřebuje. V kuelu svítilny vak zaregistroval i v mlze bílou tabulku, upevněnou na kovovém sloupku. Přistoupil blí a četl výstraný nápis červenými písmeny: Vojenský prostor. Vstup zakázán!’*

Ocitl se i s renaultem v zakázaném prostoru.

Uvědomil si, e musí vypnout světla, aby na sebe neupozornil. Rozběhl se k vozu, zhasl a pro jistotu vytáhl i klíčky ze zapalování a strčil je do kapsy. Vůz vak nechal odemčený. Snad z podvědomého pocitu, aby mohl rychle nasednout a pryč odtud.

Vrátil se k okraji lesa. Shýbl se a tahal z kupy klestu nejsilnějí úřezy. Vtom pronikla mlhou světla a mířila ze silnice přímo k němu. Zdvihl hlavu. Uviděl modré záblesky otáčejícího se majáku. Jako trosečník, jemu svitla spásná naděje, zakrouil baterkou. Snad má opravdu těstí a přece jen se mu podaří stihnout ve na poslední chvíli, teď u opravdu za dvě hodiny dvanáct.

Ze lutobílého hlídkového igulíka vystoupili dva uniformovaní přísluníci VB. Za hlídkovým vozem zastavila volha s civilním číslem, vybavená rádiovým pojítkem.

Nadporučík dopravní sluby přiloil prsty ke títku bílé čepice a oslovil Horcha: ,,Silniční kontrola. Pane řidiči, vá občanský a řidičský průkaz!”

Jenom neztratit nervy, a se děje co děje, přikazoval si. ,,Doklady mám ve voze,” vychrlil česky.,.Prosím vás, můete mi pomoct? Chtěl jsem tady obrátit a prokluzujou mi kola. Stačí, kdybyste mě rozhoupali a trochu zatlačili…”

Nadporučík neřekl nic. Spolu s praporčíkem, který rozsvítil k řemeni na prsou přivěenou svítilnu, doprovodili Horcha k renaultu.

Pár kroků za nimi je následovala trojice muů v civilu, kteří přijeli volhou.

Horch vyndal z příruční kabely cestovní pas. Nadporučík sl vzal od kolegy svítilnu, prohlédl si Horchův obličej a pak snímek. Ani na okamik nedal najevo údiv, e dritel západo-německého reisepassu hovoří česky. Stejně tak při kontrole mezinárodního řidičského oprávnění, vystaveného podle razítka norimberským Polizeiamtem.

Doklady vak Horchovi nevracel.

,,Pane řidiči, vy jste si neviml značky zákazu vjezdu?”

,,Kde, prosím vás?”

,,Musel jste ji vidět, hned jak jste odbočil na křiovatce doleva!”

,.Určitě ne, to bych sem přece nejel,” duoval se kajícně Horch.,,Pánové, jámám zasebou patnáct let za volantem jako tirák. Po celý Evropě. Můete mi teda věřit, e dopravní značky znám,” pokusil se o oviálnějí tón. ,,Ale to ta prevítská mlha…”

,,Kam vůbep cestujete, pane řidiči?” pokračoval nadporučík.

,,Na Folmavu. Značku toho zákazu jsem asi v mlze přehlédnul, to připoutím. Za kolik to bude, a vás dlouho nezdr^uju,” sáhl po náprsní tace, nabízeje zaplatit pokutu.

,.Soudruhu nadporučíku, dovolíte?” vstoupil do jednání mu ve sportovní bundě. Major Práek,” představil se Horchovi a ukázal sluební průkaz. Musím vás upozornit, e se nacházíte ve vojenském prostoru, kam je bez zylátníhp povolení vstup zakázán.”

,,0 tom nic nevím.”

Výstraných tabulek je vude kolem dost. Taky při vjezdu na komunikaci jsou po obou stranách lesa.”

U jsem tady říkal panu nadporučíkovi, e jsem se dostal

do mlhy. Chytil jsem se nějakého transportu, viděl jsem, e jede stejným směrem jako já. A tak jsem si řekl, e se ho raději budu dret, ne abych jel tím mlíkem sám. Transport najednou zastavil tady kus dál u závory. Dolo mi, e jsem jel blbě. Chtěl jsem se otočit na tomhle plácku a zapad* jsem do bahna. To je vechno.”

Se znepokojením sledoval dalího mue v civilu, který mezitím obcházel renaulta a blýskal fleí fotoaparátu. Byl to pracovník krajské správy SNB. Pořizoval sérii záběrů, aby zadokumentoval situaci i místo, kde bylo zjitěno poruení zákazu. Nakonec bral v detailu přední i zadní státní poznávací značku vozidla.

Co to má znamenat?” otázal se Horch majora Práka.

Budete muset jet s námi a podat podrobnějí vysvětlení.”

Prosím. Ale nejdřív mi pomůete vytáhnout vůz. U teď jsem se dost zdrel.”

Vůz si zamkněte a klíčky vemte k sobě. Zůstane tady stát, ne se ve objasní,” řekl důrazně Práek.

To není moné, abych nechal vůz jen tak v lese…”

Pohlídá vám ho vojenská strá, u je na cestě. Buďte bez obav. Nikdo se vaeho renaulta ani nedotkne.”

Ale co mám jetě objasňovat? Vdy jsem vám vechno právě vysvětlil,” pokusil se zaprotestovat.

Vechno ne, pomyslel si poručík Panský, kdy otevíral zadní dveře volhy, aby se Horch mohl posadit mezi něho a majora Práka.

Pánové, já mám obavu… o půlnoci mně končí vae vízum,” chytal se posledního stébla.

Pane Horchu, já zase mám obavu, e pro vás víza do Československa končí jednou provdy,” odtuil major Práek.

Konec