Zastavte Expres 63 - Jaromír Křivan

V místnosti bylo k zalknutí. Nástěnné hodiny ukazovaly u čtyři hodiny po půlnoci. Pracovník oddělení Státní bezpečnosti se omluvně podíval na člověka, sedícího před ním. Nezlobte se, ale Jste zatím jediný svědek, který nám můe něco říci.

Já vím, já vím. Ale u to trvá přece jen trochu dlouho! povzdechl si vyslýchaný. Vzpomínáte si, na kterém místě trati na vás namířil pistoli?

Těsně před záhybem u nádraí. Chtěl jsem právě oznámit, e máme volno. Otočím se a výpravčí na mě míří pistolí.

Co při tom řekl?

Vzkřikl: Kalabzo, k zemi!  Já myslel, e je to legrace. Zůstal jsem stát a koukal na něho.

A potom?

Opakoval to jetě jednou. To u jsme byli s mainou takových dvě stě metrů před nádraím. Co jsem měl dělat? Pratit ho nebylo čím. Lehl jsem si tedy na podlahu lokomotivy.

Co se dělo potom?

Nic jsem neviděl. Jenom maina sebou cukla, přidala a řítili jsme se kolem nádraní budovy. Strojvedoucí pustil do válců plnou páru. Zaslechl jsem volání lidí z nástupitě. Výpravčí stál nade mnou pořád s pistolí v ruce…

Jetě dalí čtyři hodiny pokračoval výslech svědka  topiče Josefa Kalabzy, který se jako první vrátil z nedobrovolného zajetí do republiky.

Nadporučík pak vloil vech deset stran protokolu do lutých desek a nadepsal je velkými hůlkovými písmeny: PŘÍPAD ASKÝ EXPRES č. 63.

Bylo 12. září 1951, osm hodin ráno.

K deseti stranám zjitěných skutečností se přidávaly postupně dalí desítky a stovky listů … Zachycují historii únosu rychlíkové soupravy se sto deseti cestujícími na trati ChebA do západního Německa.

V lutých deskách bychom ale marně hledali záznamy o událostech, které se odehrály na naí západní hranici jetě v době před zářím 1951. Ačkoliv nemají zdánlivě vztah k únosu aského rychlíku, dokreslují atmosféru tehdejí pohnuté doby a umoňují nahlédnout do osudů lidí, jejich charaktery formovala politická situace po únoru 1948.

Únos expresu 63 byl jejich vyvrcholením…

Hraniční kámen číslo est

Červen 1948. Několik měsíců po Únoru …

Tu noc nebylo vidět ani na deset kroků.

Úsek hranic se tady u Chebu velijak klikatí. Zrovna v tomhle místě se z ničeho nic prudce stáčí k východu a jako by se vnucoval k nám, vlamuje ostrý klín do území republiky. Mělkým údolím s pozvolnými svahy a tíhlými břízami tudy protéká říčka Ohře, pramenící v západním Německu. Zrychluje svůj proud, o pár stovek metrů ní je splav. A pod splavem pak u hraniční kámen číslo est…

Strámistr pohraničního útvaru SNB Mráz se zastavil na rozblácené stezce nad bublavým korytem a opřel se o strom. Jako takřka pokadé, kdy tudy el. A napadlo ho to, co ho právě zde v těchto divokých měsících napadalo skoro pokadé: té vodě je to jedno. e teď je u nás a před chvilkou byla u těch druhých.

Vdycky se touto mylenkou trochu úklidnil, trochu si odpočinul, vytrhl se z toho nepřetritého koloběhu dní, nocí, slueb, honiček i přestřelek.

Vypěstovaný reflex, dočista zadřený do podvědomí, mu strhl oči stranou. Nehlučně se svezl k zemi. Samopal mu automaticky vjel do rukou. Pod ukazováčkem pravačky ucítil lučík spoutě.

Někdo se brodil říčkou. Nebo něco. Kdo to má v téhle tmě bezpečně poznat.Zadrel dech a díval se do tmy.

Hergot, mám snad nějaké vidiny? Začínáme

u u roty blbnout. Vichni. A není divu. Je nás pár na hezkou řádku kilometrů. A v tom nejhnusnějím terénu, jaký si je mono představit. Samé lesy, úvozy. Hlavně tahle říčka. Začínal ji nenávidět. Kolikrát u kamarádi přili s tím, e ten úsek je nějak podezřelý. Zrovna tady, kousek nad hraničním kamenem číslo 6, který je dole pod splavem. Párkrát u tady někteří vypálili do tmy. Trefili pánaboha. Splav dělá takový hluk, e neslyí ani svoje kroky, nato cizí. A stromy nad vodou se ve větru kymácejí a házejí velijaké stíny…

Uklidňoval úvahami sám sebe. U se takřka zvedal. Cítil, jak se mu na zpocené dlaně lepí bláto.

Pak se ale znovu přitiskl k zemi. Nemohl se mýlit.

Stůj! křikl svým vysokým, tenorovým hlasem.

Ticho. Strámistr vak teď docela přesně věděl, e nejde ani o stíny větví nad hladinou, ani a rámusící splav, ani o nějaký bláznivý potok. V okamiku, kdy vstával se země, zahlédl postavu. Docela jasně, s pevnými konturami, mohl by to odpřísáhnout. A Lojza, druhý člen hlídky, je támhle v hospodě na pivu! Stůj, nebo střelím!

Z protějího svahu zaslechl praskot lámaných větví. Ten někdo naproti zřejmě u neměl čas na opatrnost. Jestli ví, e hranice je odtud pár desítek metrů …

Mráz u nečekal. Od jeho pasu vylehla krátká dávka směrem po zvuku.

Okolní lesy výstřely roztřítily a vracely je v mnohonásobné ozvěně.

Nová dávka.

Nic. Ozvěna byla jako výsměch.

Podíval se na hodinky. Fosforové ručičky ukazovaly, e bude půl jedné. Leel bez hnutí a čekal. Promáčenými koleny mu do těla

pronikal chlad. Věděl, e teď ji nemůe nic dělat. Jestli zasáhl, tak ho najdou. A jestli ne, nemůe za ním běet do Německa. Vztekle si odplivl a začal se pomalu sunout zpět. Kadou chvilku tady musí být pohotovostní hlídka, vyburcovaná jeho výstřely.” Lojza přiběhl celý udýchaný. Prohledali celý prostor před sebou. Nenali nikoho.

xxxx

O několik hodin později stáli před velitelem. Ukate mi tady na mapě, kde přesně se to stalo!

Bez hledání poloil strámistr hrot tuky na mapu úseku, v něm znal kadou pěinku, kadý strom.

Tady. Tady nad hraničním kamenem číslo est.

Velitel jednotky poručík Malý zavrtěl hlavou. To je zájímavé! Hraniční kámen číslo est. V poslední době je o něm řeč a příli často. Budou se muset na tento prostor důkladněji zaměřit.

Dobře, nevzdalujte se od jednotky, budu vás moná jetě potřebovat. Půjdu se tam podívat. Sám.

xxxx

Poručík Malý se přitiskl ke kmenu irokého stromu a očima fotografoval prostor před sebou. Měl dobrou pamět na situaci a terén, jenom čas od času si udělal poznámku do mapy. Nevnímal nic z toho, čím se tady nechával rozptylovat strámistr Mráz. V hlavě se mu rodil plán a pro nic jiného tam nyní nebylo místa. Jestli se tady nad hraničním kamenem číslo 6 skutečně něco děje, pak není toho boha, aby je jednou nedostali. A začnou hned dnes, dnes v noci…

Neměl ve zvyku příli mnoho mluvit. Říkalo se o něm, e je to uzavřený člověk, někdy skoro podivín. Znal ale dobře své povinnosti v této sloité době. A nebylo jich málo. Poslali ho sem z vnitrozemí před nedávném, pár týdnů po Únoru. Pravda, zdejí ivot mu u předem nelíčili jako růový. Ale e je to takovéhle hnízdo, to si tehdy přece jen nemyslel. Vybere si lepí barák, kdy se ti nebude líbit ten, do kterého přijde, říkali mu. Jsi velitelem, můe si to dovolit. Baráků je tam dost. A jakých!

Přiharcoval se sluebním tudorem před budovu bývalého chorobince, kde bylo sídlo roty SNB. Se dvěma kufry, převázanými opasky, s několika úředními lejstry v kapse a s dobrou vůlí mít na svém úseku pořádek. Bylo mu třiatřicet let.

Věděl, e samotnému se mu to nepodaří, e záleí na lidech, kterým bude velet a jim bude na bůhví jak dlouhou dobu jediným představeným. A nejenom to  také starím kamarádem. Tohle nejsou kasárna někde třicet kilometrů od Prahy. S nějakou vybrouenou povelovou technikou a podobnými opičkami by to tady nevytrhí. Kázeň ano ale věcná, reálná. Kázeň činů, ne kázeň slov. Jinak to tady nejde. V tomhle pohraničním hnízdě je příli málo spolehlivých lidí a mezi lidmi jetě příli mnoho zbraní a hlavně moc a moc těch, kteří z nejrůznějích důvodů míří odtud pryč anebo odtamtud k nám. Jsou tady poctiví lidé. Ale i takoví, kteří sem po revoluci v pětačtyřicátém nepřili budovat pohraničí, jak hlásaly a lákaly plakáty na kadém rohu vnitrozemských měst, ale nahrabat si, utrhnout. Zlatokopové, zkrachovalé ivly z vnitrozemí.

To vechno věděl dávno a nedělal si iluze. Kdy přebíral jednotku, nebyl příli moudrý z obličejů chlapců, kteří stálí ve dvou řadách před nim. Copak pozná charakter z prvního pohledu? A tady zvlá. To jsou vichni? otočil se tehdy na velitele, ve kterém přebíral jednotku.

Kromě deseti, kteří jsou ve slubě, pane poručíku, dostal stručnou odpověď.

Malému se zdálo, e v té krátké větě zaslechl i stín kodolibosti. Tak je jich tedy pětadvacet! S pětadvaceti lidmi tolik kilometrů. To je sebevrada!

Sousední jednotka má jetě míň lidí, pane poručíku, pospíil si s vysvětlením dosavadní velitel, jako by četl jeho mylenky.

Ano, ano, já vím.

Nevěděl nic. Na vyím velitelství mu nic takového neřekli a tady se jetě ani pořádně nerozkoukal.

Nosil v hlavě velké plány, ale zatím se krotil. Nezavedl nějaké převratné, nové metody. Systém, ostatně nařízený a vude stejný, vyhovoval.

Zvykal si na nové tváře u jednotky i na hrstku civilistů z nejbliího okolí. Byl odkázán na své podřízené, kteří zde u slouili déle. Znali poměry, lidi, krajinu. Věděli, kde je to patné a kde mohou být jisti, e se nic nestane. Znali přesídlence, kteří se usadili v domcích blízko čáry, věděli o nich vechno, co se mohli z papírů dovědět.

O tom vem se dal podrobně informovat. Ale do due člověka nenahlédne.

Začínal si pozvolna dělat vlastní úsudek. Věděl, co znamená skutečnost, e západní část republiky osvobodili Američané. Staří mazáci mu vyprávěli celé historky z dob po revoluci. Materiální přebytky armády dávaly podnět k nejrůznějím machinacím. Za americké zboí se dostalo vechno. Bujel černý obchod s potravinovými lístky. Velké mnoství těchto lístků putovalo místo do papírny k serotování zpět do oběhu. Za těké peníze. Kdy to na někoho prasklo, spasil se třeba útěkem za hranice. Nemluvě u o politických důvodech. Evakuační komise pracovaly mnohdy neodpovědně, familiárně Na jednom národním výboru měli údajně tři pytle zlatých předmětů, zabavených odsunutým Němcům. Nikdo z vyích míst se o to nehlásil. Za pár dní přijeli dva mui s autem, ukázali potvrzení z Fondu národní obnovy, aby jim zlato vydali. Teprve druhý den se zjistilo, e to byli podvodníci. Tři pytle zlata byly pryč. Podpisy o převzetí byly nečitelné. Nebo se přijímaly falené odběrní poukazy na potraviny. Desítky metráků vzácné mouky ly tak na černý trh. Parazité měli ně. Političtí ztroskotanci, továrníci, lidé se kraloupy hledali spásu na Západě. Za hranicemi.

Lidé poručíka Malého střeili tuto hranici v deti, mlze, mrazu i ve tmě. V takové tmě, jaká můe být jen v končinách bez ivé due, v lesích, stráních, v mrtvých údolích. Velel, vyslýchal zadrené, podepisoval a odesílal protokoly. Tak to lo den za dnem.

PLAN PORUČÍKA MALÉHO

Vracel se zpátky. Byl rozhodnut. Zavolal si do kanceláře čtyři své nejzkuenějí strámistry  Lechu, Mráze, Nejedlého a Buree. Rozloil před sebou mapu a začal bez dlouhého úvodu. Tak jak byl zvyklý:

Dnes večer ve dvaadvacet hodin začneme důleitou akci. Mráz vám u jistě řekl, co se jim v noci stalo. Není prvním, který mě na to upozornil. Proto si ten úsek tentokrát pohlídáme důkladněji. Zesílenou stráí. Půjdete tam vy čtyři. Proto jsem vás zavolal. Mráz si vezme svého psa. Rozmístění vaich stanovi si představuji takto V přítích minutách jezdil hrot velitelovy tuky po zelenoedém papíru na stole. Kde

bude leet Mráz se psem, kde Nejedlý, Lecha, Bure. Přesně na metry. A přesně na metry i úseky pro palbu a pozorování.

A do rána, upozorňoval je. Nemohu vás dát vystřídat, víte dobře, e je nás málo. A nechci také, aby o této léčce věděl kdekdo. Bude asi pod mrakem, pro ně je to výhoda, pro nás nevýhoda. Nedá se nic dělat. Je vám vechno jasné?

Bylo jim to jasné.

Nějaký dotaz?

Předstoupil strámistr Lecha:Dotaz ne,soudruhu poručíku. Spí prosba.

Mluvte!

Je to mimořádná akce, se kterou jsem nepočítal. Měl jsem mít dnes volno a domluvil jsem si něco … Dovolte mi na hodinu opustit jednotku. Jen vedle do vesnice. Do Zádruh. Chtěl bych se omluvit…

Poručík Malý se usmál. Tihle svobodní by tady neměli existovat. Povzdechl si a podíval se na jediného enáče z vybrané čtveřice  na strámistra Mráze.

Dobře Lecho! Nemusíte nám rozvádět, oč jde. Ale jen hodinu! Jetě někdo něco? Nikdo nic. Nebylo o čem hovořit. Kadý měl docela přesnou představu, co je dnes v noci čeká. Nekonečné hodiny budou leet v mokré nepříjemné trávě mezi porosty a stromy u splavu nad hraničním kamenem čislo est. Můete tedy jít, řekl velitel.

U byli mezi dveřmi, kdy se vak jetě ozval: Mrázi, vy jetě chvilku počkejte! Osaměli. Oba měli červená, unavená víčka, hluboké kruhy pod očima. Se spaním to tady v posledních týdnech nevypadalo ideálně. Tí svobodní tady prý mají skoro vichni nějaké děvče, začal poručík. A kdy ne tady, tak v okolí.

Ano, souhlasil Mráz. Nevěděl, kam velitel míří.

Kterou si vybral Lecha?

Dceru přesídlence Maňase ze Zádruh. Nějakou Emu. Pracuje ve městě v továrně, je jí asi devatenáct. Párkrát jsem ji viděl. Víc znám jejího otce.

Co dělá?

Převzal po odsunu Němců v pětačtyřicátém usedlost a hospodaří. Zdá se to být dobrý člověk.

A politicky?

Komunista.

Hm.

Velitel si prohrábl vlasy. Kvůli tomu zatracenému blázinci, který nemá konce ani začátku, mi pořád nezbývá čas blí poznat vlastní lidi. Z papíru se nic nevyčte. Chvíli mlčel.

No dobře, ukončil náhle. Jako by si najednou uvědomil, e na svoji povahu mluvil víc, ne bylo pro něho zvykem. Posedíme jednou a popovídáme si. Vichni. O mně toho také moc nevíte, e?

Na odpověd nečekal. Mráz také nic neřekl. Velitel se pomalu posadil za stůl a bezmylenkovitě lovil v zásuvce.

Jděte se trochu prospat, Mrázi. Budete u druhou noc vzhůru.

RESTAURANT U POTOKA

Jezdit na kole v tomhle terénu po cestách, které nikdo neudroval, to byl kumt. Strámistr Lecha to uměl. Ve vhodné chvíli dovedl prudčeji lápnout nebo zase zabrzdit a stočit kolo do smyku. Před kořeny strhával řídítka a na poslední chvíli  kdy u se zdálo, e nemůe zabránit pádu.

Teď jel jetě o něco riskantněji ne obvykle. Těce oddychoval a po čele mu stékaly praménky potu. Dojel na křiovatku lesních cest. Jet rovně, dostal by se na silnici do Chebu, na Zádruhy se musí dát doprava .. Přibrzdil a stočil kolo. Kadým lápnutím se teď od Zádruh vzdaloval. Zato se přiblioval k malé planině za městem. V jejím rohu stál hostinec ,,U potoka. Seskočil, opřel kolo o zeď, proel zadním vchodem a nahlédl zasklenými dveřmi do kuchyně. Kdy tam neviděl toho, koho hledal, vystoupil po schodech do patra a zastavil se u dveří, vedoucích do pokoje pro hosty.

el najisto.

xxxx

Hodinu předtím, ne k hostinci U potoka dorazil na kole strámistr Lecha, objevil se tam jiný návtěvník. Pán v letech. Sportovní oblek, který měl na sobě, se k němu hodil asi jako pěst na oko. Přesto vak nikomu nebyl nápadný. Více méně výletní hostinec manelů Prokových byl vyhláen dobrou kuchyní, pokud to v dobách lístkového hospodaření vůbec lo, a proto si tam občas zajeli lidé nejen z Chebu, ale také při cestě z Karlových Var a Ae. Pravidelnými hosty tam byli i někteří přísluníci pohraničního útvaru SNB. Hospoda byla na cestě při jejich přesunech do střeených úseků hranic. A teď v létě nikdo nepohrdl půllitrem chlazeného piva.

Neznámý host ve sportovním nejprve poseděl v lokále a pak se na pokyn Proka vytratil nahoru do patra. Pokoj byl neútulný, nevzhledný. Jedinou jeho předností byl krásný výhled do krajiny. Mu se vak nerozhlíel. Posadil se nervózně na čalouněnou idli a čekal.

Ve dveřích se objevil Proek, národní správce restaurace.

Říkal jste, e vás posílá Dlouhý? zeptal se přímo a zamkl dveře.

15

Ano, Dlouhý. Ladislav. Mám vám odevzdat dopis. Prý s vámi u mluvil.

Proek přelétl očima pár narychlo napsaných řádek. Vy Jste z Prahy, pane … ? Hauzner. Z Karlových Var. Měl jsem tam továrničku.

Hostinský v duchu zajásal: Ten bude určitě nabitý prachama! A hned zaútočil:Teď je to velmi nebezpečné, pane Hauzner. Zrovna před týdnem na to doplatil kamarád. Zabásli ho i s chlapíkem, který ho převáděl, a bude z toho nejmíň deset let, lhal Prosek a pozoroval, jak se z tváře jeho hosta ztrácí krev.

Ale já … 

Prosek mu nedal domluvit: U jsem si říkal, nechám toho. Nemám na to zkrátka nervy a těch pár tisícovek se mi nějak extra nevyplatí. Kdyby mě čapli, co mi budou platné prachy? No, nemám pravdu?

Hauzner se na něho vylekaně díval. Teď, kdy se duevně připravil, vechno si zařídil i tam, na druhé straně, teď se má celý jeho dlouho promýlený plán zkazit jenom proto, e tenhle člověk ztratil nervy?

Pan Dlouhý mne ale ubezpečil Dlouhý můe houby ubezpečovat, nedal se vyvést z rovnováhy Prosek. Ten si sedí pěkně v teple a na mně vechno visí. Umíte si představit, co je to za ivot? Denně ve strachu, e pro vás přijdou, v noci pořádně nespím, nikdy nevím, jestli to zrovna v téhle chvíli na mě někdo nepích.

Zaplatím vám. Dobře zaplatím, pitl Hauzner. Kdyby toho chlapa nepotřebovali! Nebylo mu zrovna vhod, e ho obyčejný hospodský zahání do úzkých. Jeho, továrníka Hauznera, kterého jetě před nedávném kdekdo v Karlových Varech uctivě zdravil. Kolik? zeptal se přímo.

Třicet tisíc! vyjelo z Proka.

Třicet?

Třicet. Jestli nechcete, nemusíte. Nejsem na to sám. Platím zase svoje lidi. Jestli tedy nemáte zájem ..

To bych tady nebyl, pane. !

Hauzner rezignoval. Vstal a hrábl do náprsní kapsy. V ruce se mu objevila taka z krokodýlí kůe.

V kolik hodin to bude?

Přesně v devět večer sem přijde jeden člověk v uniformě. Černovlasý. Bude sedět dole v lokále. Poručte si něco k jídlu a pivo. A přijde, hodně hlasitě se ho zeptám: ťPivo jako obyčejně, pane strámistr?Ť Deset minut po jeho příchodu zaplatíte a odejdete. Vyjdete před dům a dáte se cestou k hlavní silnici. Asi sto metrů odtud je pěinka doleva mezi stromy. Nemůete ji přehlédnout .Tam počkáte. Přijde za vámi.

A co kdy to nebude on? Továrník Hauzner chtěl mít za své peníze jistotu.

Dobře si ho v lokále prohlédněte, radil Proek. Je to dlouhán, černovlasý, chodí Jako sedlák. Zeiroka. A přesně na tom rozcestí, kde budete čekat, krtněte dvakrát zápalkou. Dvakrát, rozumíte. A kdyby náhodou …  Zpozorněl a poslouchal.

Kdyby náhodou co?

Proek u neodpověděl. Ozvalo se lehké trojí zaklepání na dveře. Smluvené znamení. Hauzner strnul. Náprsní taka zmizela v saku.

Co se děje?

Zůstaňte sedět, řekl tie Proek. Hned se vrátím.

Hauzner slyel, jak se za dveřmi s někým tie domlouvá. Pak správce seel po schodech dolů do lokálu. Těch několik minut, které tam továrník strávil sám, se mu zdály věčností.

Proek se vrátil a hned na prahu na něm

17

Hauzner poznal, e s ním cosi otřáslo. Dolo ke komplikaci, pane továrníku, řekl nervózně.

K Jaké komplikaci? Stalo se něco?

Víc, ne si myslíte. Dostal Jsem zprávu, e u pohraničníků něco tuí. Dnes v noci má být tady v úseku organizovaný zátah. Chystají zřejmě něco větího. Vypadá to nebezpečně.

A co mám tedy dělat Já? bezradně se zeptal Hauzner.

Proek pokrčil rameny.

Mám se snad sebrat a odjet? Továrník byl vyveden z míry. Tohle se musí stát právě Jemu! Taková smůla! Dnes, kdy u měl téměř Jisté, e zítra bude pryč. A kdo ví, co bude zítra?

Tady rozhodně zůstat nemůete, rozhodl Proek. To je riskantní. Mohou se podívat i ke mně. Jděte zpět do města a na autobus. Ne bude pozdě. Spojte se pak s Dlouhým, dám mu vědět, kdy bude čistý vzduch. Moná, e koncem týdne.

Hauzner vzal svů] kufřík a chystal se k odchodu.

Okamik, pane! zadrel ho Jetě Proek. Jednak musím zjistit, jestli můete projít. A pak … Pak by snad bylo dobře, kdybyste svoji cestu, která se určitě uskuteční, zálohoval, řekněme … řekněme tak deseti tisíci. Pět z toho dám hned zítra tomu, kdo mě teď Informoval. To se snad vyplatí, ne? Kdyby stál přede mnou někdo jiný, řekl bych mu, e, je vyděrač, pane Proek. Ale já vás potřebuji. To bylo jediné, nač se Hauzner v tom okamiku zmohl.

Proek se mu klidně a s úsměvem díval do očí. Byl u zvyklý na podobné řeči.

Můete to zkusit jinde, třeba dole na umavě, Jestli se vám to zdá lepí. Jinak to nejde. Riziko se dnes musí platit!

Pak u Jen natáhl dlaň Hauzner mu do ni odpočítal deset bankovek. Vyli z pokoje, chodbou kolem výčepu a za okamik za Hauznerem zaklaply dveře hostince.

xxxx

Strámistr Lecha se z výletu, který mu umonil jeho velitel, vrátil přesně za hodinu. Poručíka Malého potkal právě u vchodu do ubikace.

Zařízeno? volal na něho poručík.

Ano, zařízeno. Stejně by prý dnes neměla čas, take je to celkem jedno. Vlastně jsem se skoro jen otočil a jedu zpátky, odpověděl Lecha a pratil těkým erárním kolem do trávy.

Jděte se připravit. V půl desáté máte nástup. Vichni čtyři.

Provedu!

xxxx

ZATAH

Počasí se nezlepilo. Odpoledne sprchlo a večer se nebe opět zatáhlo těkými, olověnými mraky Přesně v půl desáté se dostavili Mráz, Lecha, Nejedlý a Bure k veliteli pro poslední instrukce. Osobně přehlédl jejich výstroj i výzbroj a znovu jim zopakoval celý úkol. Za pět minut vyrazili.

Německý ovčák Rat klusal posluně u nohy svého psovoda. Na určeném místě vydal velitel hlídky Mráz poslední pokyny. Mluvil tie, o pět kroků dál ho nebylo u vůbec slyet.

Nestřílet, chlapci, dokud to nebude nevyhnutelně nutné A kdy, tak do nohou. ivý nám můe leccos říct, mrtvý u nic. Smluvená znamení znáte. Dnes to nebude legrace, dodal jetě a starostlivě se podíval do temného nebe.

Pak u byly vidět Jen čtyři stíny, vzdalující se do tmy.

Mráz se psem zalehli za silný kmen letitého stromu. Stanový dílec natřikrát přeloil, tmavou maskovací barvou navrch. Aspoň něco suchého bude mít, ne se mu i celta promáčí od vlhké trávy. Dlouho to asi trvat nebude, ale kadá hodina dobrá.

Rat tie zakňučel a přimáčkl se k tělu svého pána.

Nojo, počkej, počkej! zaeptal Mráz. Povytáhl kousek stanového dílce a zastrčil jej i pod psa. Měl Rata rád, přivedl sí ho sem do Chebu z civilu. I to zvíře, říkal sí vdycky, potřebuje lidské zacházení.

Samopal potom zastrčil pod cíp celty, Jen tak trochu, aby měl zbraň hned na dosah ruky. Pod stromem nebude třeba tolik pret, ale velké kapky mu u teď systematicky padaly na ruce a za krk, Jak vítr rozhoupával koruny stromů. Ratovi to vyhovovalo a bavil se tím, e zvedl hlavu k obloze a sem tam zachytil kapku na vyplazený jazyk. Jinak se choval tie, občas obrátil své psí oči k Mrázovi, potom zase zpět k obloze. A vstříc kapkám. Za chvíli ho vak tato hra přece jenom omrzela, poloil si hlavu na tlapy a civěl dopředu do černé tmy.

Strámistr Mráz slyel dole splav. Tam leí Lecha. Nalevo o něco výe Nejedlý a o sto metrů dál Bure. A to Je ve. Čtyři lidé, čtyři stráci tohoto úseku hranic. Snail se myslet na něco úplně jiného. Jen myslet, jinak mu sluch zaznamenával kadý neobvyklý hluk. Stále se mu vracelo před oči to, co proil minulou noc. Jestli z toho dnes nic nebude, velitel si třeba pomyslí pěkné věci. e u má Mráz opravdu halucinace z těch vech přírodních ramotů, padajících větviček, dusotu srnek a co vechno vlastně tady v lesích jetě existuje. A Mráz bude

muset přiznat, e je to asi skutečně tak jak říká. Bude muset uznat, e velitel přece nemůe kadou noc stavět dvojnásobný počet lidí jen na tenhle úsek u hraničního kamene číslo est. Na ostatních úsecích by chyběli. Uvidíme, dnes jsou na to čtyři… Ohlédl se za sebe. Proti obzoru viděl pruh hustého lesa. Tím směrem jsou okna hospody U potoka. Pan Prosek si pěkně v teple úřaduje ve výčepu. Tohle moje řemeslo, to je ale keft!

Zase se zvedl vítr a rozhoupal koruny stromů. Celý chuchvalec kapek se mu vpil do vojenského plátě. Ono je to vlastně jedno, pomyslel si. Kdy sl dám celtu přes záda, budu zase leet v mokru. Takhle je to lepí. Ozval se jemný pleskot. To začalo pret. Rat zvedl hlavu a postavil slechy. Kdy vak zjisti příčinu ramotu, uklidnil se. V dálce se ozvalo zahřmění. Kruci, to Jetě scházela, sakroval Mráz. Jestli se nám to nevyhne, budeme vichni pěkně vypadat. Tyhle letní bouřky přicházejí vdycky od západu. Jako by nám je posílali naschvál. Vyhrnul si límec plátě a přitáhl Rata blí k sobě. Z oblohy sjel blesk. Mráz počítal vteřiny. Jedna, dvě, tři, čtyři. A zahřmění. To u není tak daleko. Rat zneklidněl, vrtěl sebou a rozhlíel se. Psi nemají rádi bouřky, a u je to ovčák nebo pinčl. Rat u sice nějakou proil, ale přece jen to v něm zůstávalo, ten strach z přírodních ivlů. Pohladil ho po hlavě. Pes mu olízl ruku, pak otočil hlavu na opačnou stranu.

Co tam má, kamaráde? zaeptal Mráz. Sám neviděl nic. Jen tmu s detěm.

Leel na svém stanoviti u téměř dvě hodiny. Hřmění se teď ozývalo vzápětí po blesku, který na celou vteřinu ozářil prostor. Bouřka byla přímo nad nimi. To nemám zrovna nejlepí místo, napadlo Mráze. Zezadu mne nic

nekryje Musím koukat dopředu, k hranici. Jak to bylo určeno. Kdy se rozsvítí blesk, mohou mě zdola docela dobře vidět. I se psem. Není to příjemný pocit. Ale na Rata Je spolehnutí. To kluci tam dál to mají horí. Rat se olízl, otočil hlavu dozadu a větřil. Strámistr chytil psa za obojek a přitáhl ho k sobě.

Kam kouká, Rate? Mráz se rozhlíel kolem.

Vtom nový, klikatý svazek blesků rozřízl na několik okamiků oblohu i krajinu a propálil olověné mraky. Zahřmělo. Něco plesklo do stromu, u něho leeli.

Pes jako by si najednou zamanul, e si lehne, trhl tělem, zakňučel a přitiskl se bokem k zemi.

No vidí, tak je to lepí. Hezky le. No, no … snad nespí?

Vzal psa za hlavu. Na prstech ucítil něco teplého a lepkavého. Ratova hlava bezvládně klesla. Mráz zneklidněl. Přehodil přes psa celtu a stiskl tlačítko svítilny. Z černé psí hlavy vytékala krev.

Strámistr se divoce rozhlédl kolem sebe. Jen tma a dé.

Do skončení sluby chyběly jetě celé čtyři hodiny …

PORUČÍK MALÝ ZUŘÍ

V kolik přesně se to stalo?

Bylo právě deset minut po půlnoci. Dobrou hodinu předtím začala bouřka, vyprávěl potichu Mráz a ani se na velitele nepodíval. Měl svého psa rád a bylo mu ho teď líto víc, ne kohokoli jiného.

Poručíku Malému naskočily na čele brázdy vrásek. Přestával u chápat mnohé z toho, co se tady dělo. A nejhorí bylo, e byl téměř bezmocný. To ho ralo. Vztekle pratil tukou o stůl.

A nezaslechl jste vůbec nic, nervózně zpovídal Mráze v naději, e se přece jenom něco dozví, co by prozrazovalo přítomnost Jiné osoby?

Já osobně ne. Rat byl předtím neklidný, ale to jsem přičítal bleskům a hřmění. Neměl rád bouřku, byl na ni zkrátka háklivý. Vak to víte.

Velitel sáhl do zásuvky a vytáhl krabičku, na jejím dně leela rozpláclá střela ráe devět milimetrů. U několikrát Ji prohlíel od doby, kdy ji strámistr po rozednění vydloubl ze stromu, u něho leel. Střela prolétla hlavou psa a zaryla se do dalí překáky, na kterou narazila.

Co si o tom myslíte, Mrázi?

Nevím, soudruhu poručíku. Mluvil pravdu. Ale ani velitel neměl jistotu. Začal spí jenom uvaovat nahlas: Poslyte, nemohu se zbavit dojmu, e výstřel platil spí vám ne psovi. Ten chlap vyuil světla blesků a vystřelil na vás. Sám říkáte, e obloha byla v jednom ohni.

Mráz sebou trhl. Nad tímhle vůbec neuvaoval. Myslel si, e ten neznámý měl největí strach ze psa a proto se ho chtěl zbavit. Ano, prostě po vás vystřelil, trval na své domněnce velitel. A nebyla to patrně obyčejná pistole, ale s tlumičem. Ten si dovede předělat kadý kluk. Proto jste neslyel výstřel. Budeme se muset poradit, co dál.

xxxx

Třetí den po zátahu překročil továrník Hauzner státní hranicí a přihlásil se prvnímu ozbrojenému americkému orgánu, kterého uviděl.

Přeel jen s malou aktovkou, ale byly v ní dva kilogramy zlata…

Orlí hnízdo

Strámistr Lecha odhodil sluební opasek, svlékl si blůzu a boty a jen tak v kalhotách se natáhl na kavalec. Měl po noční slubě. Sotva se zabral do spánku, byl vyruen ranou do dveří. Na půl ucha zaslechl, e něco těkého dopadlo na zem.

Promiň, kamaráde,zamumlal čísi hlas. Lecha se posadil. Ve dveřích stál asi dvaadvacetiletý mu v uniformě SNB, s kufrem u nohou. Koukal na Lechu a omluvně se usmíval. Já Jsem Katan, přiel jsem ze koly a poslali mě sem do těchto končin. Mám se tady u tebe zabydlet, říkal to velitel.

To jsi to chytil. Nic lepího nebylo? zeptal se mazácky Lecha. Já jsem Standa Lecha. Teď bych rád spal. Udělej si pohodlí a jestli chce, můe spát hned tady na vedlejím kavalci. Na oběd se chodí v jednu.Vzbuď mě. Odpoledne u byli kamarády. Lecha mu vyprávěl, e se tady té boudě říká Orlí hnízdo, e dřív měli jednotku v bývalé hudební kole, ale teď jsou blí k hranicím. Od Katana se dověděl, e také on přiel k SNB z náboru. To jsi el jako komunista? vyzvídal Lecha. Ne, jako dělnický kádr. Ale ani kdybych nebyl. tady prý potřebují kadou nohu a ruku. Za okupace jsem se choval bezvadně, ke zřízení mám poměr, kulakem jsem nikdy nebyl. S únorovými událostmi !sem souhlasil. Nakonec, dřina to není a má aspoň erární hadry. Pro svobodného to jde. A střílení mě vdycky bavilo 

U naí jednotky není ani polovička komunistů, vrátil hovor na původní kolej Lecha. Někteří vidí ve slubě na čáře dobrodruství, lesk uniformy a poměrně volný ivot. Velitel dobře ví, e s nějakou přílinou kázní by daleko nedoel. To má různé výhody dodal dvojsmyslně.

A proč jsi sem přiel ty? chtěl vědět Katan.

Lecha ho poplácal po zádech. Z lásky k vlasti, kamaráde!

xxxx

Zanedlouho po příchodu Katana k útvaru ho Lecha vyzval k procházce do Chebu. Myslím, e jsi dobrý kluk, nadhodil po cestě a na Katanův nechápavý pohled pokračoval: Nevypadá na kovaného kádra. Prostě bys mohl být dobrý do party. Chce si sluně přivydělat?

Katan nevěděl, kam míří. To myslí jako někde něco dělat?

Přesně tak, ale ne manuálně. Pracoval bys se mnou nebo někdy i sám. To podle okolností. Ale jak vypadá situace, ručím ti za to, e si za pár měsíců vydělá takových čtyřicet padesát tisíc. U útvaru dostává něco přes čtyři. To jde, ne?

Ale já jsem nebyl nikdy dobrý obchodník, spí mě kadý oidil, odpověděl zklamaně Katan.

Blbost, nejde o kefty. Heleď, řeknu to na rovinu. Nejde o nic víc, ne sem tam převést lidi přes hranice. Chce jich jít víc, ne si troufá myslet. Pět tisíc za převod pro kadého z nás. Ve dvou to půjde lip. Sám nestačím vechno uhlídat.. Hlavně dávat pozor, aby se nenarazilo na některé kluky od jednotky. Co to bude za lidi, to ti můe být jedno. Hlavní věcí jsou dneska peníze. A ty nám vyklopí hned. Riziko je zatím minimální. Malý nemá přehled, a i kdyby, nikdy by takové věci od

nás nečekal. On říká, e nám musí důvěřovat, e tady plníme politický úkol a takové řeči. Tak co?

Katan se divil stále víc. Člověče, vdy je to docela obrácené vzhůru nohama! My máme hlídat hranici, aby přes ni nikdo necoural sem a tam, a budeme sami převádět? Chce mít peníze, nebo ne? Myslel jsem, e je s tebou řeč. Jestli nechce, nemusí. Najdu sl jiného. Nejsem sám, u jednotky jsou jetě dva takoví. A dole na umavě to dělají taky. Kamaráde, takový obchod! O co ti jde? Lecha mluvil do Katana jako do vrby.

Sakra, ulevil si Katan, sakra, čtrnáct dní jsem tady a u tohle. Ví, co by nás čekalo, kdyby…

Za riziko se platilo u od pradávna. Neměj strach.

A co kdy nás pří tom potká jiná hlídka? ‘ Kdy na ni náhodou narazíme, tak prostě ty lidi předvedeme k útvaru jako k výslechu, e nám byli podezřelí. Tam se mohou vymluvit, e zabloudili nebo tak. Jednoho takového jsem u předvedl. Lecha viděl, e Katan zabírá.

A kde ty lidi bere?

Zítra tě představím člověku, který mí kopečkáře předává. Moná, e tam u bude něco pro nás. Alespoň má být. Prý nějaký generál. Máme volno, tak by to lo. Jestli ovem souhlasí?

Katan souhlasil. Pro jednou se tolik nestane. A Lecha zaručoval, e je to bez rizika. Je to opravdu orlí hnízdo, tahle jednotka …

PŘEVADĚČSKÁ CENTRÁLA

Kolík lidí u vlastně prolo Prokovou hospodou? Desítka těch utečenců to bude určitě. A mohlo jich být víc, kdyby se dříve seznámil s Dlouhým. Dlouhý z Chebu měl tykadla vude. I v Praze. Stýkali se s ním lidé, jejich příbuzní nebo oni sami chtěli hned nebo v dohledné době opustí republiku. Byl dosti známou osobou, měl soukromý revír v hraničním polesí s volným přístupem, pohraničníci ho znali a on znal je. Dával se s nimi do řeči, vdy měl pro ně cigaretu, dovedl uznat těký ivot chlapců od SNB. Těm vůbec nebylo nápadné, e Dlouhého potkávají podezřele pravidelně. Nebylo nesnadné si pak udělat obrázek o jejich střídání, o hluchých místech střeení a cestách jejich obchůzek … Zpočátku převáděl sám. Za párkrát se to ale Dlouhému zdálo být poněkud riskantní a hledal spolupracovníka. Civila? To by byla diletantská chyba. Tak hloupý Dlouhý nebyl. Říká se přece, e pod svícnem bývá největí tma …

Měl těstí, e byl zaměstnán ve spořitelně, kam si docházeli ukládat své úspory i přísluníci SNB. A také samozřejmě vybírat. Jedním z pravidelných návtěvníků k výběru úspor byl i strámistr Lecha. Nechtěl nikdy mnoho. Stovku nebo dvě. Ale docházel pravidelně, tak jednou týdně. Dlouholetou praxí Dlouhý dobře vycítil, e je to jeden ze spořitelů, jemu se stále nedostává. Jednou za měsíc uloí a třikrát vybírá. Bez peněz se mladý mu neobejde. Pak u byl jen krůček k tomu, aby s Lechou navázal nekodnou konverzaci s nabídkou přátelské výpomoci. Dost času, splatí dluhy, a bude mít monost …

Náhodné setkání s Lechou v revíru dovrilo události. Lecha souhlasil, e bude přebírat utečence a bezpečně je převádět za hranice v době svého osobního volna. Ve dne to nejde, jedině po setmění. Jetě zbývalo dojednat, kde se budou ti lidé soustřeďovat. Musela být zachována konspirace. Najít jedno

27

místo, ale bezpečné. Dlouhý navrhl, e si promluví s restauratérem Prokem. Nahoře v hospodě je místnost, jakýsi hostinský pokoj, který se stejně nepronajímá. Ve ale záleí na Prokovi. V lokále se za večer vystřídá dost lidí, známých i neznámých, nikomu nebude přece nápadná nějaká cizí tvář. A navíc Jsou tam pravidelnými hosty i pohraničníci. Z hospody je půlhodinka rychlé chůze na hranice …

xxxx

Proek oběhl několik obsazených stolů a mrkl významně na dva mue v uniformě SNB. Lechu a Katana. Lecha se mu vzadu v kuchyni svěřil, e nael nového pomocníka. Dnes je tady na zkouku. Nevypadá jako poseroutka, myslel si Proek. Jestli si ale Lecha myslí, e mu on, Proek, dá proto větí podíl ze zisku, tak je vedle. Taxu si kvůli tomu neztenčí. A peníze potřebuje. Z těch necelých čtyř tisíc měsíčně, co dostává Jako plat, musí ivit i osobní auto, které dostal za pár tisícovek z Fondu. Hodí se nejen k cestám za zboím, ale i k Dlouhému, do Varů i do Prahy. Od Dlouhého je občas nutno odvézt osoby a k němu do hospody. I to vozidlo si na sebe vydělává… Jinak je to ale tady díra, zadek Evropy. Hospodu U potoka dostal po Němcích, kdy se sem přistěhoval z Plzně. Měl pro titul restauratéra vechny předpoklady  vyučený číník, hned v estačtyřicátém vstoupil do KSČ, věděl, e členství se nemůe ztratit. e to takhle dopadlo… Teď má z hospody hotovou převaděčskou centrálu. Skrývají se u něho nejen ti, co odcházejí tam, ale i lidé, kteří u jsou v západním Německu nějaký ten týden a potřebují si v Československu něco zařídit. Ale on, Proek, se jich na nic neptá, pro něho je nejdůleitějí, e mu vdycky dobře zaplatí.

Velká ručička starých pendlovek se posunula k devítce. Prosek rázně zavřel pípu, houkl dozadu do kuchyně na manelku, aby to vzala za něho, a vyel po schodech nahoru do patra. Téměř současně se zvedli i Lecha a Katan.

Příchod paní Prokové byl znamením, na které čekali.

TRASA VEDLA NA HRANICI

Mu a ena, oba ji v letech, vyli zadními dveřmi hostince do tmy. Přes letní aty mělá ena tmavý, lehký plá, v ruce malou kabelku. Mu nesl naditou aktovku, byl oblečen do zeleného hubertusu, ve druhé ruce měl černý pánský detník.

Tudy, mluvil k nim eptem Prosek, tudy tou pěinou půjdete asi sto metrů a na rozcestí. Tam krtnete dvakrát zápalkou, jako byste si připaloval. Máte sirky?

Mu přikývl a Proek pokračoval: Přijdou k vám dva pohraničníci. Zeptají se vás, nejdete-li náhodou do osady Kříový kámen. Odpovíte jim, e máte namířeno na opačnou stranu. Nic víc. O dalí se nestarejte a jděte s nimi. To je vechno, musím se vrátit. Dobrou cestu!

ena se na Proka ve tmě chabě usmála a mu v zamával rukou na pozdrav. Křečovitě, jako člověk, který neví, co se stane v přítích minutách. Jen aby dostál společenské nutnosti.

,Jdeme, řekl eně.

Rázně vykročil. Byl starý voják. Počítal kroky, na deset metrů nebylo pořádně vidět. Pak zahlédl před sebou světlý pás prudce odbočiljící pěiny. Rozcestí. Zastavil se a rozhlédl kolem sebe. ena se k němu bázlivě přimkla. Zápalky, sykl. Hlavou mu blesklo pomylení, e kdyby to snad byla na něho léčka.. Dal tomu chlapovi nahoře v pokoji celých padesát tisíc. Kdyby to byla léčka, bylo by to zatraceně patné. Ale teď přece necouvne? Třásla se mu ruka, kdy podle úmluvy nesl hořící zápalku k obličeji. Na půli cesty zhasla. Hergotl ulevil si skoro nahlas. Vzal dalí zápalku do dlaně a krtl si rovnou u nosu. Plamínek na okamik ozářil jeho těkavé oči. Pak zhasl a byla zase tma. Jen z hospody zaslechl slabé tóny nějakého lágru, jak kdosi otevřel dveře do lokálu. Instinktivně se přikrčil, jako by se bál, e ho někdo od hospody uvidí. ena ho drela za rukáv a choulila se do kabátu. V červenci. Mu civěl do tmy kolem sebe. Zprava zaslechl tiché kroky, tlumené trávou. Vynořily se siluety dvou muů v tmavém. Kdy přily blí, poznal, e jsou v uniformě. Vteřinu na sebe ti čtyři hleděli, jako by se odhadovali.

Nejdete náhodou do osady Kříový kámen? řekl konečně jeden z nich.

Mu v civilu si oddechl. Máme namířeno na opačnou stranu, odpověděl tie a čekal, co bude dál.

Pojďte za námi. Kolik máte zavazadel? Jen aktovku? To je dobře. Dlouhý vás správně poučil. To mluvil Lecha.

Půjdeme směrem na Zelenou horu, ke kamenu číslo čtyři. V téhle tmě bude lepí čtyřka, ujioval sám sebe Lecha. Kdy půjdeme rychle, za půl hodiny jsme tam.

Vyrazili. Lecha s Katanem vpředu, mu a ena za nimi. Odbočili po pěině nad řekou směrem na osadu Kříový kámen, přeli státní silnicí a elezniční tra. Pokračovali pak podél lesa pod Zelenou horou, tam odbočili do polí, kolem kostela sv. Anny, přes drahu a pak do lesa u státní hranice mezi osadami Pelhřimov a Horní Kunroit. Zvládli to docela sluně  za necelé tři čtvrti hodiny. Nepotkali ivou dui.

Na konci lesa se zastavili. Dole pod kopcem svítila okna jakési obce.

Tam dole, to u je Německo, ukazoval Lecha. Dál můete pokračovat sami. Přihlaste se první americké hlídce, na kterou narazíte. A nevrátí nás?

Zatím nevrátili nikoho, koho Jsme my převedli. A nemyslím, e by vrátili zrovna vás, kdy prý jste generál, jak alespoň říkal Proek.

xxxx

Jetě tentý měsíc převedli Lecha a Katan několik studentů. Odměna byla oproti jiným případům hubená, a proto se napřítě zaměřili jen na osoby, které si to mohly zaplatit. Ty chudé a převádí, kdo chce.

Jistého zazobaného číníka z Chebu převedl Lecha sám, kdy byl Katan na dovolené. Nechtěl riskovat, protoe si u zvykl chodit ve dvojici. Převlékl tedy ve svém bytě číníka do vlastní rezervní uniformy SNB, po setmění vyjeli z Chebu a obvyklou cestou se pak dostali na hranici. V aktovce si nesl číník jen civilní kalhoty a koili. V lese se opět převlékl, odevzdal Lechovi uniformu a pokračoval v cestě.

V dalích týdnech následoval jeden praský továrník s manelkou a dcerou …

Poslanec lidové strany, krajský funkcionář. Lecha i Katan na něho neradi vzpomínali. Poslanec měl po cestě takový strach, e dostal nemoc, zvanou diaré. Jak ho asi přivítali v takovém stavu v Německu  to u se nedozvěděli …

Manelé, majitelé přepychového zakázkového obchodu s dámskými klobouky Tombo v Praze na Václavském náměstí… Zaměstnanec n. p. Eska v Chebu Horát, jeho

manelka a syn Savoy. Horát působil jetě před útěkem jako agent CIC v ČSR… Funkcionáři národně socialistické strany … Němci, kterým nae úřady přily na jejich faistickou činnost, kdy se jim dařilo ji více ne tři roky tutlat…

Jen chebská převaděčská skupina  linka Dlouhý, Proek, Lecha a Katan převedla tak v době své činnosti více ne 30 lidí.

Jednou z osob, které Katan s Lechou dostali za hranice, byl Vladimír ilha, syn majitele praské propagační a inzertní kanceláře.

Rodí se skupina Wenzel

Jednoho srpnového dne roku 1948 dal Frantiek ilhá, majitel praské inzertní kanceláře, své sekretářce volno.

ilhá měl sluně zařízené místnosti přímo ve středu Prahy, v komplexu domů, sahajících od Příkopů a téměř do poloviny Panské ulice. Pasá Černá růe je jako tunel v tomto bloku. Mnoství obchodů, kanceláře různých firem, silný provoz. Ideální místo pro obchody. ilhá byl solidně vypadající člověk. Stejně vypadal i jeho podnik.

Naobědval se jako vdy naproti v kavárně Pelikán a přesně ve dvě hodiny byl připraven přijmout ohláenou návtěvu, na kterou byl velmi zvědavý.

Návtěvník si ilhu vteřinku prohlíel. Trochu přitom mhouřil oči proti slunci, nemilosrdně praícímu oknem kanceláře. Pak pronesl profesionálním obchodnickým tónem: Firma Eska z Chebu potřebuje propagaci svých výrobků Nemohl byste to zařídit? Tento druh inzerce toho času neděláme, pohotově odpověděl ilhá.

To bylo ve.

Několik vět, jimi se dva lidé, dosud neznámí, dozvěděli jeden o druhém to nejdůleitějí Poznávací úvodní rozhovor přítích prodlouených paí cizích pionáních centrái. Obě věty vak s návtěvníkem před nedávném dohodl jeden ze ilhových přátel ijící v západních Čechách. Označil mu

ilhu Jako dobrý typ. ilhovi napsal, e ho 8. srpna ve dvě hodiny odpoledne navtíví jistá osoba, která vysloví větu… ádal ho, aby mu vyel vemoně vstříc. V zájmu jich vech.

Kde máte personál? rozhlíel se host po dvojích dveřích, vedoucích z éfovy kanceláře.

Mají nějaké sluební pochůzky. A sekretářce jsem dal volno. Pro tentokrát, Častěji bychom si to dovolit nemohli. Do čtyř hodin u nikdo nepřijde. Máme téměř dvě hodiny času, sue oznamoval ilhá.

Tak dlouho to trvat nebude. Půjdu rovnou k věci. Přicházím s dopisem od Pavla Víznera.

Víznera? opakoval ilhá. To je můj přítel. U jsem ho dlouho neviděl. Proč se na mne neobrátil přímo?

Vízner je za hranicemi.

ilhá byl upřímně překvapen. Jak se mu to povedlo? O cestě ven se mnou nikdy nemluvil, ani mi o tom nepsal..

Zato o tom mluvil se mnou, vysvětloval host. Nebudu vám teď vykládat podrobnosti, jak se to stalo. To snad a jindy. V kadém případě vám chci říci, e nyní pracuje pro jistou institucí v západní zóně. Snad mi rozumíte?

ilhá dost dobře nerozuměl.

A jakou to má souvislost se mnou?, zeptal se opatrně.

Konečně se tedy dostáváme k věci, usmál se host a vytáhl z kapsy dopis. Poznáváte jeho písmo?

Drel dopis ilhovi před očima. Z ruky jej nedal ilhá přelétl řádky, snail se zjistit obsah. Zachytil smysl jen několika krátkých úryvků vět:

…situace příznačná pro . Centrála nebude nikoho nutit … se jetě někdy později

vrátíme… vyuít styků a obchodních známostí, které..

Víc nevylutil. Dopis svědčil o vypsaném rukopisu, byl zřejmě psán ve spěchu, moná pár minut před odevzdáním.

Přikývl. Ano, je to jeho písmo.

V tom dopise se mluví i o vás. Abyste rozuměl. Kdy jsem se s Víznerem v únoru naposledy viděl, dohovořili jsme se na eventuální spolupráci. V dopise je kromě jiných informací i pokyn, abych v Praze, v Karlových Varech, v Chebu a okolí navtívil několik osob, s nimi by bylo moné navázat spojení a které by získávaly jisté zprávy. Kromě vaeho jména udává jetě Machara a Zouhara.

Znám je, jsme přátelé, přeruil ho ilhá. Budu vám vděčný, řeknete-li mi blií adresu Machara. Musím se s ním setkat. Souhlasíte tedy s navázáním spolupráce s Víznerem?

Pokud vám to nabízí Vízner, bude jistě vechno v pořádku, souhlasil po chvilce váhání ilhá. Osobně bych mu rád pomohl. Je to můj dávný přítel a mám jisté vztahy k západu. Od určité doby.

To jsem rád. Děkuji vám.

Nemusíte děkovat, mám dost osobních důvodů, pane…

Jmenuji se třeba Černý. To se lehce pamatuje. Dejte mi jetě telefon na Machara, poádal návtěvník a zvedl se z křesla. Datum dalí schůzky vám oznámím písemně.

ilhá vytrhl z bloku list a napsal pětimístné číslo. Bylo to číslo do tiskárenských závodů firmy Melantrich.

xxxx

ilhá ve své ředitelské kanceláři osaměl. Bezmylenkovitě se zadíval z okna, na prostranství mezi bloky, kde se paprsky slunce

odráely od skleněné střechy. Jakýsi enský hlas dole v přízemí faleně zpíval známou melodii Open the door, Richard! Znal ji, jeho syn Vladimír s ní otravoval kadou chvíli.

Tak vida, co bude starý ilhá jetě dělat, uvaoval. A co tomu řekne Machar? A Zouhar? Asi toté co on. Přijmou. Mají stejné politické přesvědčení jako on. Jisté monosti tu jsou, má hodně známých z minulých let, kdy jetě něco znamenal. Na nejrůznějích místech i v důleitých funkcích. Konečně, dalí schůzka řekne víc. Zatím nemá význam se tím příli zabývat a dělat si starosti. Ten Černý nevypadá hloupě. A to je hlavní…

DO HRY VCHÁZÍ MELANTRICH

V jedné z kanceláří tiskárny Melantrich zadrnčel telefon.

Snad u po padesáté ten den.

Karel Machar, vedoucí inzertního oddělení, navyklým pohybem zvedl sluchátko přímé linky:

Melantrich. Machar.

Na druhé straně bylo vteřinu ticho. Pak se neznámý ozval.

Dobrý den, pane Machar. Tady je Černý. Volám vám na doporučení pana Víznera. Pana Pavla Víznera 

Machar mlčel. Věděl, e Vízner uprchl za hranice

Černý pochopil, e musí říci víc: Znáte datum 16. květen 1939? zeptal se estnáctý květen? Ano, to jsem se enil. A pak jetě 2 březen 1937?

Druhý březen? To nevím 

Já vám napovím, nedal se odradit Černý Ten den jste bvl Pavlu Víznerovi za svědka. Je to vá dobrý kamarád. U si vzpomínáte?

Machar svratil obočí. Ano, to je pravda Ale co já .

Nemusím se tedy u ptát, Jestli ho znáte?” pokračoval neúprosně hlas Znám ho,” neochotně souhlasil Machar. Čím vám mohu …”

Ten na druhé straně ho nenechal domluvit. Potřeboval bych s vámi mluvit. Je to důleité. Mohu vás navtívit?”

Je to nutné?”

Ano. Velmi nutné.”

Machar nevěděl, co si má o tomto telefonním rozhovoru myslet. Usilovně přemýlel Mohu vás tedy navtívit?” domáhal se znovu hlas ve sluchátku.

Machar se rozhlédl po místnosti. Neseděl sám. Jeho kolega byl skloněn nad papíry a cosi do nich zapisoval.

Dobře tedy,” souhlasil nakonec. Jenome by snad bylo dobré se sejít někde jinde. Tady bychom neměli klid a ruili ostatní. Řekněte si sám …”

Pak u odpovídal Jenom samé ano, nebo rozumím. Za necelou minutu zavěsil sluchátko. Pomalu, Jako by se bál, e Je prudím pohybem rozbije. Otřel si dlaněmi zapocené čelo a znovu se pustil do práce.

Druhý den dostal dopis. Ihned po jeho přečtení sáhl po kalendáři a na předposlední den listu napsal červenou tukou:

16 - W  l/HUM

To bylo ve. Nikdo z toho nemohl nic vyčíst. Kdyby druhý den zemřel, pozůstalí nebo kolegové v kanceláři by si asi marně lámali hlavu, co má tenhle rébus znamenat.

Věděl to jenom Machar a pak jetě někdo, jeho tvář nikdy neviděl. Agent Černý z Chebu Bylo to dohodnuté místo schůzky: sobota v 16 hodin v parku u Wilsonova nádraí. Poznávací znamení  výtisk francouzského listu I/Humanité v pravé kapse saka

45

Vraceli se zpět k nádraí.

Podívejte se, pane Machar, navazoval znovu Černý, centrála nechce nikoho nutit To mi Pavel osobně píe a to zdůrazňuje. Záleí jen na vás, jak se rozhodnete. Jiná věc je, e bychom vás potřebovali. Máte styky, znáte spoustu lidí. Jde jen o to, jestli zásadně neodmítáte. Chápejte, musím poslat Víznerovi za hranice co nejdřív zprávu, jak jsem pochodil.

Znám kromě ilhy jetě někoho, koho Pavel v dopise jmenoval?

Černý viděl, e zabírá.

ilhá mi řekl, e vy a nějaký Zouhar jste dávní přátelé. A o vás třech se také zmiňuje Vízner.

To je pravda. Táhneme spolu u hezkých pár let. Zouhar by tedy také přicházel v úvahu?

Potřebujeme kadého spolehlivého. Ale jenom v případě, e vy a ilhá zaručíte jeho dobrovolný souhlas. Tady byste mi mohl pomoci. Nebylo by pro vás namáhavé se s ním sejít a říci mu asi toté, co jsem řekl já vám? Samozřejmě mezi čtyřma očima.

To není problém. Scházíme se občas v kavárně Pelikán. Někdy i se ilhou. Mohu to zařídit.

Černému se Macharova ochota zamlouvala. Snad tuhle změnu uspíilo to, e se zmínil o ilhoví a Zouharovi. Machar alespoň vidí, e se do něčeho nepoutí sám. Jeho ochota byla jasným příslibem. Cítil se spokojený. Praha by tedy zatím byla splněna Alespoň první úkol. Má jich od Víznera víc.

V jejich rozhovoru chybělo ji jen to poslední: určit datum přítí schůzky. Místo u bylo dohodnuto. Bude to u ilhy, v jeho

kanceláři v pasáí Černá růe. Datum? Od tohoto dne za dva týdny  tedy v sobotu odpoledne. Ve tři hodiny. Bude po pracovní době, nikdo Je nebude ruit. Účastníci: ilhá, Machar, Zouhar  a samozřejmě on, Černý. Podali si ruce. Kadý pak odcházel na Jinou stranu.

Hodiny na Wilsonově nádraí ukazovaly čtyřicet minut po čtvrté.

Schůzka, označená v Macharově kalendáři jako 16  W  L*HUM splnila své poslání.

SKUPINA WENZEL

Černý přiel přesně. Mohl si dovolit luxus dochvilnosti, rychlíkem z Chebu přijel u v poledne.

Bez zdlouhavého úvodu začal mluvit: Myslím, e můeme přistoupit k účelu naí schůzky, pánové. Těch čtrnáct dní pauzy v naich stycích  to nebyla náhoda. Dával jsem vám čas na rozmylenou. Nebudeme na vás chtít nějaké zvlá veliké věci. Ale také ne maličkosti. Chtěl bych slyet, zda vichni souhlasíte, e budete spolupracovat s cizí slubou, e vytvoříte zvlátní praskou skupinu se speciálními úkoly. Tohle musím sdělit Víznerovi nejpozději do úterý přítího týdne. Na vaich odpovědích bude záviset vechno dalí.

Klouzal pohledem od jednoho ke druhému. Machar si zamyleně prohlíel vzorek koberce Zouhar sice souhlasně kýval hlavou, ale neříkal nic. ilhá vypadal, jako by měl něco na jazyku, ale nenalezl jetě ten pravý výraz a tu pravou chvíli.

Byla to skupina čtyř dospělých muů, z nich kadý dobře věděl, e v téhle hře bude mít svoji větí či mení úlohu. Ale čekali na nápovědu.

,,Tak co vy, pane Machar? Černý se rozhodl přinutit Je přímou otázkou ke stejně přímé odpovědi.

,,Souhlasím, kývl Machar a obrátil pohled na Zouhara. Střetli se očima.

Já také, odpověděl Zouhar. ,,Je ale přece jenom třeba vědět něco bliího. Například alespoň v náznacích, co konkrétně od nás budete ádat?

K tomu se dostaneme. Jetě nám nic neřekl pan ředitel ilhá.

Souhlasím… ale mám jednu podmínku. Černý se na něho tázavě podíval. Jakou podmínku? Finance přece u něho nemohou hrát ádnou roli? Zřejmě chce protihodnotu za riziko.

Pod jednou podmínkou, opakoval ilhá. Zařídíte-li odchod mého syna Vladimíra za hraníce. Nemám, na koho se v této věci obrátit.

Důvod? usmál se Černý.

Je toho dost na to, aby nemusel být Bezpečnosti na očích. Ten největí důvod je v jeho aktivní účasti na studentských demonstracích pří únorových událostech. Byl za to dokonce jako jeden z organizátorů vyloučen ze koly. Pak měl jetě nějaké dalí maléry a vypadá to s ním patně. Věřím, e by v zahraničí nael uplatnění.

Na tváři Černého se objevil nový úsměv. Nezlobte se, ale to říkají vichni, kteří se chtějí doslat ven. Nebudeme se o to přít, pane ilho. Máte těstí. Mám určité spojení s lidmi na západní hranici, kteří by mohli vaeho syna převést. Nebude to samozřejmě zítra nebo pozítří. Chce to mnoho zařizování a vyjednávání. Mohu vám vak závazně slíbit, e hned po příjezdu do Chebu promluvím s jistým člověkem, který zařídí ve potřebné. Stačí ?

Stačí. V případě, e svůj slib splníte, budu

spolupracovat, prohlásil ilhá a podal Černému ruku.

Co slíbím, splním. A jetě něco, pánové. Navrhuji, aby vae praská skupina měla krycí název WENZEL. Vízner to doporučuje. Souhlasíte? A ani čekal na odpověď, dodal: Vedoucím skupiny se má stát pan ilhá.

Vichni souhlasili.

ČERNÝ PLNÍ SLIB

V Chebu začal Černý pracovat pro ilhu. Ne z nějakého kamarádství. Potřeboval si ho zavázat.

V polovině září dostal hostinský Prosek nenadálou návtěvu. Přijel za ním sám Dlouhý z Chebu.

Musím s tebou mluvit, začal hned k věci. Stalo se něco?

Vechno je v pořádku. Ale potřebuji dostat naprosto bezpečně za čáru jednoho mladíka. Záleí nám na něm. Na jeho převodu závisí dalí akce v Praze.

Tomu Prosek nijak nerozuměl, staral se jen o věci kolem Chebu. Ale kdy to říká Dlouhý, musí to být důleité. Slíbil, e hned zařídí potřebné kroky. Myslel na Lechu a Katana. Právě dnes by měli k němu jako obvykle přijít.

Kdy by mohl přijet? naléhal Dlouhý. Byl by nejraději, kdyby u měl úkol od Černého za sebou.

Dnes je pondělí, tak ve čtvrtek. Ve čtvrtek mívají hoi volno.

Tak poslouchej. Je mu devatenáct, tmavovlasý, hubený. Pozná ho určitě. Prohlásí se ti heslem: ťPozdravuje vás táta Petřík. Byl jste s ním v učení v Plzni. Pamatuj si to. Oznam to chlapcům a a nedělají hlouposti. Na

tomhle klukovi záleí víc ne na nějakém fabrikantovi. Jasné?

Jasné. A co…? Prosek třel palec o ukazováček. Mezinárodní gesto z oblasti financí. Tentokrát to bude zadarmo. Otec se bude revanovat jinak. Jak tě znám, dokáe si to vynahradit na jiném.

Prosek se po něm nevraivě podíval. Ale éf je éf.

Jetě ten den oznámil Dlouhý Černému, e cesta pro Vladimíra ilhu je připravena. Na čtvrtek večer.

V úterý dopoledne dostal starý ilhá telegram tohoto znění:

FIRMA ESKA V CHEBU ADA O ZASLANÍ CENÍKU VAICH SLUEB STOP OČEKÁVÁME JEJ VE ČTVRTEK STOP ilhá věděl, co to znamená. Ale zároveň si také uvědomil, co to znamená pro něho osobně.

PRASKA SKUPINA ZAHAJUJE ČINNOST

Instrukce, které dostali ilhá, Machar a Zouhar od Černého, hovořily jasně:

1. Získat dalí spolupracovníky. Předem pečlivě prověřit jejich spolehlivost.

2. Zjitovat prominentní osoby, které by mohly být převedeny přes hranice prostřednictvím chebské skupiny.

3. Získávat a předávat spojkám zprávy hospodářského, politického a vojenského rázu, předevím tyto konkrétní informace: zprávy

o výrobních úkolech některých největích závodů v republice; o početním stavu vojenských posádek a jednotek SNB v určitých, výslovně jmenovaných městech; jakékoli i sebemení informace o stavu vývoje magického oka v Tesle; zprávy o situaci v dovozu kuličkových loisek do ČSR;

informace o generálu Svobodovi a ministru Majerovi; opatřit podrobné mapy pohraničních oblastí; zprávy o dislokaci úřadoven ministerstva vnitra; seznamy vedoucích úředníků a jejich funkci; o kapacitě výroby léků, zejména penicilínu; technické popisy důleitých součástek nových zbraní…

Celkem 6 bodů přečetl Černý úzké společnosti, sedící v křeslech ilbový kanceláře. Sedmý bod se vymykal ze stylu striktních příkazů.

Vedoucí skupiny WENZEL, psalo se tam, bude mít napřítě krycí jméno SOUPRAVA. Podle tohoto oslovení bude poznávat agenty, kteří si k němu budou přicházet pro zprávy. Jakékoli jiné oslovení není dovoleno a ilhá není oprávněn v takovém případě s kýmkoli jednat!

Černý se rozhlédl po tvářích. Je vám to jasné, pánové? Rozuměli jste vemu? Nebo máte dotazy?

Neměli. Bylo toho na začátek příli mnoho najednou, e si to zatím ani nedovedli pořádně srovnat v hlavách.

První spojku vám představím za týden. Přijedu s ní do Prahy osobně. Napoprvé je to nutné, přítě u bude jezdit sama.

Černý nepopřával skupině muů, která seděla naproti němu, ani okamik oddechu. Rozejel u práci naplno a nemínil se ničím zdrovat. CIC očekávala zprávy a měla je mít.

Pro SOUPRAVU mám ji dnes jeden zcela konkrétní a závaný úkol, pokračoval. Západ má zájem na převedení bývalého ministra Zenkla za hranice. Spojte se s ním a projednejte blií podrobnosti. O výsledku nás okamitě informujte. Vízner má na Zenklovi eminentní zájem. V Československu zůstat nemůe. Tady není nic platný. Venku jetě sehraje svoji roli. Udělejte to co

nejdříve a podejte mi zprávu do Chebu. Tady je krycí adresa.

ilhá souhlasil.

Pokud se týká vaeho syna, pane ilho, návázal Černý na něco, o čem věděl, e leí ilhovi na jazyku, je to, jak víte, zařízeno. Své slovo jsem splnil. Záleí teď na vás. Upřímně řečeno, nebyla to maličkost. Tamti venku mají předevím zájem o lidi v jistém postavení, se zkuenostmi, se znalostmi. Případ vaeho syna byl v současné době výjimkou.

Brzy se rozloučil.

Vracel se do Chebu, kde měl v té době mnoho práce. I tamní skupinu musel vybudovat z chatrných základů a připravit ji pro důleité úkoly. Nejméně jednou týdně se scházel s Dlouhým, se zaměstnancem firmy Eska Horátem, aktivním agentem, a občas i s Prokem. Nesměli být za ádnou cenu nápadní. Setkávali se před vrátnicí chebské Esky, na nádraích ve Frantikových Lázních a v Chebu a jen výjimečně v hostinském pokoji u Proka. Dlouhý a Prosek zase dál pracovali s přísluníky SNB.

Z Prahy odjíděl spokojen.

Akce strámistra Hlavatého

Černý splnil své slovo.

Věděl, e pomůe-li starému ilhovi dostat jeho syna za hranice, bude mu ilhá zavázán a ochotně splní vechno, co na něm bude chtít. První krok u měl přece za sebou. ilhá vzal na sebe úlohu vedoucího skupiny WENZEL.

Ve čtvrtek časně odpoledne nastoupil mladý ,ilha do rychlíku.

S nikým se před cestou neloučil, jen s otcem prohodil pár slov. Kromě aktovky s několika bezvýznamnými cestovními potřebami neměl u sebe nic.

Po páté hodině vystoupil na chebském nádraí a vydal se na udanou adresu k Dlouhému, který ho ji čekal. Bylo mu nápadné, e se na něho Dlouhý dívá s jakýmsi respektem. Vyptával se ilhy na situaci v Německu, na organizaci emigrantských skupin. O ničem z toho ilhá nevěděl, odpovídal jen vyhýbavě. Netuil, e Černý, aby uspíil jeho odchod a zajistil úspěch akce, na které mu vzhledem k jeho praským plánům velmi záleelo, udělal před Dlouhým z mladého ilhy aktivního pracovníka cizí zpravodajské sluby, který musí z republiky zmizet.

Dlouhý potom odvezl ilhu na motocyklu k odbočce, která vedla od státní silnice směrem k Prokově restauraci.

,,A pamatujte si, hučel do mladíka Dlouhý, ,,i kdyby vás chytli… ale oni vás nechytnou … nesmíte prozradit lidi, kteří vás sem dostali. Můj úkol teď skončil.

Zorganizoval Jsem přechod a vás dopravil a sem. Heslo znáte, ostatní zařídí Prosek. Zlomte vaz!

Jawa se odpíchla a ilhá zahlédl Ji jen mizející červené světlo.

Začalo drobně pret.

Do hospody to byla dobrá čtvrthodina cesty.

NEČEKANÁ PŘEKÁKA

Za deset minut devět se objevil ve dveřích kuchyně strámistr Lecha. Se samopalem přes rameno.

Netvářil se nijak růově. Z jeho obličeje Prosek poznal, e není něco v pořádku. Ale co? Zrovna dnes by se to nejméně hodilo. Třeba jenom nějaká malá nepříjemnost? Pojďme na chvilku do sklepa, řekl bez úvodu Lecha.

Stáli mezi několika sudy a nepříjemný pach piva a plísně Lechu skoro porazil. Prosek na něho rovnou vybafl:

Co se stalo? Proč jde s tou bouchačkou? Mám slubu, odpověděl zamračeně Lecha. Slubu, slubu. Říkal jsi přece, e má dnes volno?

Měl jsem mít, ale dopadlo to jinak.

Ten kluk u je nahoře, člověče! Kdy něco slíbím, tak to snad platí, ne? trval na svém Prosek.

Strámistr se zatvářil odmítavě. Starej dneska vechno zpřeházel. Dostal jsem noční a jetě k tomu s jedním nováčkem. Kdo je to?

Toho nezná. Přiel před nedávném. Myslím, e se mu nedá věřit. Poli toho kopečkáře pryč. Není to jisté a já se do nějakého hazardu poutět nebudu. Jsem ve slubě. Nemůu, rozhodil ruce Prosek. Dnes je poslední termín. Dal jsem Dlouhému slovo,

e to bude dnes. Amerikáni prý ho večer čekají. Nějak si to zařiď. Toho svého paráka někam odlákej nebo ho poli zpátky. Mně je jedno, jak to udělá, ale ten člověk musí dnes zmizet. Záleí na tom. A nedal by se , zpracovat? Třeba by pomohly peníze? Strámistr zavrtěl hlavou. Věděl, e by právě s Hlavatým nepořídil a ani se o to nechtěl pokouet. Ten nováček bral slubu u SNB příli poctivě. Celou cestu sem do hostince U potoka si marně lámal hlavu, jestli to vechno není nějaký záměrný tah velitele. Jestli zkrátka něco neprasklo a on nedostal hlídače. Hlavatý se sice choval normálně, nic nenamítal proti Lechově zastávce u Proka. Počká prý dole u řeky, tu půlhodinu se to nezblázní. Ale čert nikdy nespí.

Nejde to, Proku. Nejsem si jistý. Fakt. Proek ho chytil za rameno. Neblázni člověče, zrovna v tomhle případě! Čeho se bojí? U s tím couráním přes čáru stejně brzy přestaneme. Nenech mě v reji. Ví, co by řekl Dlouhý? Hoďte sebou, je to mladý kluk, můe třeba utíkat. Za chvíli jsi zpátky. To je naposledy, co na tobě něco takového chci. Tak co?

Proek koukal na Lechu a trpělivě čekal na odpověď.

Chvíle váhání. Lecha přemýlel. Konečně, lo by to udělat, jak říkal Proek. Hodit sebou a vyhnout se nějak Hlavatému.

Dobře, risknu to, odpověděl zamyleně, ale jestíi to praskne… Ten nový je nějak moc poctivý.

To záleí na tobě, tvrdě ho odbyl Proek. V tomhle směru vechno záleí na tobě. Za riziko dostává dost peněz. Teď se uka. Ten chlápek sedí nahoře. Pospě si. Znamení zná. Řekne ti jetě heslo SOUPRAVA. Teď pojď a vypadni!

Zabouchl za Lechou dveře od sklepa a zamkl těký visací zámek na závoře. Kdyby Lecha věděl, e je to tentokrát úplně zadarmo, pomyslel si Prosek, určitě by neel. Na to by vzal jed.

PRES HRANICE VE DVOU

O několik minut později se na rozcestí nedaleko hospody dvakrát rozsvítila zápalka. Kuřák asi marně bojoval proti studenému větru. Pak u uplynulo jen pár vteřin a u ilhy se objevila tmavá postava. SOUPRAVA, zaeptal ilha a hlas mu přitom přeskočil. Teď u lo do tuhého. Teď se vechno rozhodne.

Jdeme, stručně řekl Lecha. Já se budu dret pět kroků před vámi.

Téměř neslyně pak postupovali vpřed. K hraničnímu kameni číslo est. Oklikou. Mokrá tráva a jehličí mezi stromy tlumily kroky. ilhovi se v některých okamicích zdálo, jako by sám slyel tlouci své vlastní srdce. Počítal kroky a horečně si přál, aby u tahle cesta skončila.

Pak ucítil, e se vzdálenost mezi ním a strámistrem zkracuje. Průvodce na něho čekal, uchopil ilhu za loket a táhl ho k zemi.

Zalehli a plíili se. Lecha chtěl být opatrný.

Jde přece sám, bez Katana.

To u ke státní hranici nechybělo víc ne osmdesát, sto metrů.

Lecha mrtně přeskočil hlubokou vymletou strouhu a znovu se přitiskl k zemi. Mladý ilhá ho chtěl následovat, ale chyběla mu praxe. Uklouzl a plnou vahou nalétl na kamenitý břeh.

Hergot!  zaklel v duchu Lecha. Tvrdé křemeny se s hlomozem kutálely na dno.

Lecha se otočil a podal ilhovi ruku. Mladík, ztuhlý strachem, opatrně vylézal ze strouhy. Nohama hledal oporu. To byla chyba. Křemeny se opět daly do rachotivého pohybu.

Strámistr ani nedýchal. Očima probodával tmu před sebou. Věděl, co tahle neopatrnost můe znamenat. Paneboe, proč se na toho kluka nevykalal?

Byla to pro něho věčnost, ale ve skutečnosti jen okamik. Odkudsi zprava pod nimi se ozval vzdálený břitký rozkaz:

Stůj!

To je Hlavatý, blesklo Lechovi hlavou. Nikdo jiný to být nemůe. Tady přece neměl čekat! Proč courá po úseku?

Probíral ve zlomku vteřiny desítky nápadů. Stát? Nebo zůstat leet a čekat, e Hlavatý bude zvuky povaovat jen za náhodně uvolněnou lavinku kamení? Střílet po Hlavatém? Anebo třeba zastřelit tady toho kluka, kterého převádí a který to vechno zavinil? Bylo by to nej jednoduí: Zastřelen při pokusu o překročení hranice.

Vzpomněl s na Proka, na jeho řeči: Teď budeme dělat jiné věci … Pohodlnějí ne převádění… Budou z toho třeba i valuty … Hodně valut… Víc ne si myslí… Co s tímhle zřízením .. Nějak tu krátkou dobu přeít musíme … Tohle je naposledy … ilhá se nadzvedl a chtěl se odplíit blíe k Lechovi.

Stůj!

Znovu to byl Hlavatého povel. Tentokrát blíe. Jen kousek od nich. Zřejmě se k ním dostává.

ilhovi se rozířily oči strachem. Natahoval krk k strámistrovi a očekával od něho nějaký spásný nápad.

Lecha vak leel jako zabitý. Cítil, e Hlavatý je u blízko, jestli je dostane oba, co

z toho bude? Udělal chybu. Nenávistně se podíval po ilhoví.

Blbej, pitoměj kluku! Blbej Prosek! Himl, vechno, je blbý! Co teď?

Dál u nemohl čekat. Ve vteřině rozhodl o svém dalím osudu. Prudce se vymrtil, mávl rukou na ilhu a obrovskými skoky prchal k hranici.

Stůj, nebo střelím! řval Hlavatý.

Lecha se bleskurychle otočil a poslal dávku ze svého samopalu směrem po hlase. Hlavatý okamitě odpověděl. Střely se zavrtávaly do stromů a zvedaly chomáčky jehličí, ilhá se řítil ve tmě za Lechou, padal, zvedal se, těce oddychoval.

Dalí dávka ze samopalu je na dlouhé vteřiny přibila k zemí.

Strámistr napjatě Čekal. Hlavatý přece musí vyměnit zásobník!

Teď přila ta chvíle. Les se zajíkal tichem. Lecha vyskočil, jetě jednou zmáčkl spou a pak se přikrčeně rozběhl kupředu. ilhá za ním.

Hranice byla u pár metrů před nimi..

xxxx

Druhý den podepsal poručík Malý protokol o událostech minulé noci.

Nebyl si jist, zda dobře rozumí tomu, co se stalo.

PODEZŘELY JE NÁRODNÍ SPRÁVCE

Poručík pootevřel dveře do chodby a zavolal na dozorčího.

Polete mí sem jetě strámistra Hlavatého!

Vrátil se ke stolu. Nebylo mu do řeči. Seděl nad hromádkou lejster a připaloval si cigaretu od cigarety. Od rána nic nejedl a

aludek se mu vdycky po prvním energickém zatáhnutí trochu rozhoupal.

Průzkum místa noční přestřelky na hranici nepřinesl nic, ani trochu světla. Poručík hledal přijatelné rozlutění případu. Nali jen desítky vystřílených samopalových nábojnic, na třech různých místech, vzdálených od sebe necelých třicet metrů. Dále zřetelné stopy v lesní strouze a odtípané třísky ze stromů. Ve potvrzovalo pravdivost výpovědi strámistra Hlavatého.

Velkými otazníky vak zůstávaly osoby, které uprchly. Zvlátě ta druhá. Pokud jde o tu první, Malý si u nedělal iluze, e střílejícím byl někdo jiný ne Lecha.

Ale proč?

Co ho vedlo k tomu, e se dal někým svést ke společnému útěku? A nevyhnul se při tom přestřelce, která byla i pro něho rozhodně velmi nebezpečná? Nebo měl jiné důvody?

Těko odpovědět.

Skutečné charaktery lidí zůstávají velkým bluditěm, i kdy se nám zdá, e jsme své známé a spolupracovníky dobře poznali… U cestou z prostoru přestřelky si Malý jetě jednou zrekapituloval ve, co věděl od Hlavatého a co sám viděl:

Mezi půl a tři čtvrtě na devět poádal Lecha Hlavatého, aby nějakou dobu střeil sám, e si zajde do hostince. Hlavatý souhlasil. Vykonával pak obchůzku v určeném směru a čekal na jeho návrat. Po deváté měl za ním Lecha přijít. Nepřiel a asi v půl desáté zaslechl Hlavatý první podezřelá zvuky, vyvolané sesunem kamení. Pak dolo k přestřelce.

Zdálo se to a příli jasné. Směr, odkud ti dva neznámí  vlastně Lecha a jeden neznámý  přili, tvoří na první pohled viditelnou spojnici s hostincem U potoka.

Má to souvislost?

Lecha tam el. Anebo aspoň Hlavatému říkal, e tam půjde. Mohla to být výmluva. Docela logická. Co ten Prosek?Je to prověřený člověk. Ale kolik prověřených u zklamalo?

xxxx

Ve dveřích se objevil strámistr Hlavatý. Unavený a nevyspalý. Soudruhu poručíku Nechte toho. Vydríte jetě chvíli? Jistě.

Zajdeme k tomu Prokovi.

Nezavoláme na to raději někoho z vyího velitelství?

Zkusíme to zatím sami, zamyleně odpověděl Malý. Třeba s tím Proek nemá nic společného. Uvidíme.

xxxx

PROEK MĚNÍ KARTU

O dva dny později dostal Proek dopis. Roztrhl obálku a vyjmul popsaný list papíru Jen pár vět:

Přijeď v úterý do Chebu. Sejdeme se v jedenáct hodin dopoledne v parku u pomníku. Buď sám, zprávy jsou důleité. Dávej pozor, zda tě někdo nesleduje. Papír znič.

Katan

Jeden z jeho pomocníků u pohraniční jednotky, Lechův kamarád a sám strůjce několika převodů za hranice. Proek ho znal jako spolehlivého člověka. Dovtípil se. e Katan nechce po událostech posledních dnů chodit za ním a e chce sdělení předat někde jinde. Ale oč jde? Konečně, budou-li o samotě, můe z něho vytáhnout nějaké podrobnosti, které by se mu mohly hodit.

Dlouhý měl nedávno zájem o informace o útvaru.

Nebo je to léčka? Ten poručík je schopen veho!

Prosek převracel dopis z obou stran. Rukopis Katana neznal, ale odpovídal by. Katan byl docela prostý člověk. Nebyl zvyklý dennímu psaní. Takhle by ho ale mohli docela dobře nachytat. Někam ho vylákat a tak. A kdy tam nepůjde?

Vzpomněl si na Dlouhého, na jeho příkaz, aby byl opatrný …

Váhal, ale pak se rozhodl.

xxxx

Dorazil na místo schůzky dřív, ne bylo třeba. Musel jetě dobrou čtvrthodinku čekat. Postavil se k domu naproti parku a rozhlíel se. Pomník, který tady byl postaven na počest osvobození města americkou armádou, stál přímo proti němu.

Byl ochoten dát krk za to, e ho nikdo nesleduje.

Pár minut před jedenáctou se v protějí ulici ukázal strámistr Katan. V civilu. Pomalu proel parkovou cestičkou a pak se pohodlně usadil na lavičce. Z kapsy vylovil noviny a dal se do čtení. Nezvedl hlavu, o nic kolem se nezajímal. Jakési děvčátko s velkou pannou v ruce si ho zblízka zvědavě prohlíelo.

Proek se naposledy rozhlédl a zamířil k místu schůzky.

Katan začal bez dlouhých okolků: Musí okamitě přestat s převáděním. Aspoň na čas se na to vykaleme.

Co Je s Lechou?

Musel přes kopečky. To u je jasné. Proč?

Ten nový, Hlavatý, ho nachytal, kdy od tebe vedl toho kluka.

61

Proek se chraplavě zasmál. Stalo se tedy, co předpokládal. Je to ale pořád lepí, ne kdyby Lechu chytli. Takhle aspoň nemůe , mluvit.

Poručík něco tuí?

Moná. V kadém případě čmuchá.

To jsem poznal, kývl hostinský. Byl u mne dokonce na návtěvě. Neboj se, pospíil si, kdy uviděl zaraený Katanův pohled, nic se nedozvěděl. Potvrdil jsem mu jen, e Lecha byl těsně předtím u mne.

To se nedalo zapřít, někdo ho mohl vidět. A na tom přece nic není.

Snad má pravdu, připustil Katan.

Určitě. Ty má teď na starosti okamitě mě informovat, kdyby ses dozvěděl, co chystá ten vá velitel. Neví, jestli mi dal hlídače?

Zatím snad ne. Nikdo z kluků nic neříkal, Dej vědět! A teď dál. S převáděním jsme, tedy dočasně skončili. Ten mládenec byl poslední, koho jsme dostali ven. Budeme pokračovat v jiné práci. U dříve jsem o tom, mluvil s Lechou. Souhlasil. Chtěl bych, abys to teď vzal za něho.

O co jde? zajímal se Katan.

Potřebuji tě jako spojku k předávání zpráv za hraníce. Bude je dostávat ode mne a odevzdá je člověku ze západního Německa, který si pro ně přijde k hranici na určené místo. Co tomu říká?

Katan neřekl nic. Srovnával si to v hlavě. Tohle bylo něco úplně jiného, něco docela nového, co nikdy nedělal. A o čem nevěděl, Jestli na to bude stačit. Převádět lidi na druhou stranu, to ano, to mu lo. Měl těstí, e se dostal k pohraničnímu útvaru a uniforma mu prozatím vechno kryla. Celá jeho úloha nebyla příli sloitá. Chtělo si to jen vyčíhnout pravý den a pravou chvíli. Mít u jednotky důvěru, nebýt podezřelý,

nějakou hloupostí se neprozradit, proít chvilku, malou chvilinku strachu a potom… potom jenom brát podíl ze zisku. Víc ne by si mohl vydřít při jiném zaměstnání. Zatím to vycházelo. Ale předávat pionání zprávy? Sakra, to bude dalí svědek na čáře. A kdoví, co to bude zač. Ti vystraenci, které dosud převáděl, vůbec nevěděli, kdo on je, kde slouí, jak se jmenuje. I kdyby něco prasklo, můe vechno popřít. Neměl tyhle lidi, kterým pomáhal ven, rád. V duchu jim nadával. Ale pak vdycky mlčel, protoe si vzpomněl, co za to bude. Nerváky by pří té nové práci odpadly. Zbavil by se vech těch tupců, co se roztřesou při kadém ramotu, co se ho chtějí vdycky dret za kabát jako harant mámy, aby se mu ve tmě neztratila. Jsou podělaní, hlas se jim krtí v krku, sotva se vlečou. Takových nerváků by se tedy zbavil. Ale přily by třeba jiné. Co je tedy lepí?

Věděl, e se do protistátní činnosti dostal a po hlavu. Peníze za nezákonné převody mu usnadňovaly ivot v téhle zakopané díře. A vichni, které převedl, mu slibovali pomoc, kdyby něco potřeboval. Zatím to něco bude spíe potřebovat Lecha. Proek má pravdu, e nová práce by byla jemnějí, s mením rizikem. Ale také s daleko mením nebo vůbec ádným ziskem. Snad a později, a to jednou v republice praskne. Prokovým slibům, e budou valuty, moc nevěřil. Ale začal u pracovat proti státu, vil se do své úlohy a nemohl prostě přestat. Tak co, proč nemluví? naléhal Prosek a odkopl červený míč, který k nim zalétl od nedaleké skupinky dětí.

Dobře, kdy u jsme se rozjeli Čekal jsem to, chválil ho Proek a pokračoval: Druhý způsob budou mrtvé schránky. Ale o tom se jetě domluvíme.

Od koho to budou zprávy? zajímal se Katan.

Od různých lidí. Ty bude mít na starost jejich předání. A také někdy převzetí tam od nich. Do ničeho dalího raději nestrkej nos. Nemuselo by se ti to vyplatit. Taková je zásada. Čím člověk míň ví, tím lip. A teď, kdy u jsi tady, potřebuji nějaké nové údaje o jednotkách. Řekni vechno, co ví.

Za necelé tři minuty hostinský věděl, co potřeboval. Katan vyklopil údaje, které znal. Proč ne? Patřil ke skupině, tak jako k ní patřil Lecha. Prozradil početní stavy sousedních jednotek, jejich dislokaci v hraničních pásmech, skutečnosti o výzbroji a jména a hodnosti velitelů.

Řekl víc, ne Proek očekával.

Na začátek nové činnosti to bylo víc ne uspokojivé.

Počkej, zadrel ho jetě Katan, kdy se Proek zvedal k odchodu. Má se zastavit u Dlouhého. Je to domluveno teď na jednu hodinu. Přijdu za tebou, a to trochu utichne.

xxxx

Proek informoval Dlouhého, co se stalo s Lechou. Vyprávěl mu také o návtěvě poručíka Malého. Dlouhý znovu opakoval, e zanechají převodů, alespoň na nějaký čas. Vymínil si ale, e Prokův dům bude útočitěm agentů, kteří přejdou ze západního Německa do Československa. Vdy jen na jednu noc, nebude jich mnoho, o kadém mu Dlouhý podá předem zprávu. Prokovou hlavní činností teď bude soustřeďovat zprávy a pomocí spojek nebo mrtvé schránky je předávat za hranice. Praská skupina WENZEL se má k světu a připravuje první zásilky.

Nebudeme u riskovat, uzavřel debatu Dlouhý.

Teď, kdy máme jiné úkoly, vem čert utečence, a je převádí někdo jiný. Budu o tom informovat Černého. Na mne se můe spolehnout. Jakmile bude něco nového, dám ti vědět. A máme nového spolupracovníka. Říkáme mu varc, slouí u jednotky. S ním ale ty nebude mít nic společného. Jeho manelka nám obstarává čisté občanské průkazy.

xxxx

Za necelý týden předal Katan neznámému mui, který mluvil česky, nevyplněný československý občanský průkaz. K jejich schůzce dolo přímo na hraniční čáře na konci dlouhého lesa. Neznámý se předem ohlásil heslem VÍZNER a při odchodu vtiskl Katanovi do ruky balíček amerických cigaret. To byla celá odměna. Prý zatím. Zmizel ve tmě a za pár minut zaslechl Katan zvuk startovaného vozu …

Den předtím vloil Proek do důmyslně vymylené mrtvé schránky poblí státní hranice za řekou malou tmavomodrou obálku s popsaným listem papíru. Obsahoval několik závaných nových údajů o počtu, vyzbrojení a morálce přísluníků pohraničního praporu SNB, dále nepříli přesnou informací o dislokaci sousední jednotky, jak leccos pochytil od tamních přísluníků Katan. Sliboval dalí fakta a nepřímo se zeptal i na to, co za to bude. Na konci zprávy bylo jako podpis hůlkovým písmem nápsáno Prokovo sjednané krycí jméno SIMEON.

Oddychl si. Svůj agentský křest měl za sebou. Zprávy povaoval za dost důleité, aby ho na druhé straně hned od počátku nepovaovali za břídila.

Výstřely strámistra Hlavatého učinily konec jedné činnosti chebské skupiny, ale zahájily hned novou  pionání.

65

Úspěchy a potíe

Na počátku byl dopis, který koncem roku 1948 dostal Frantiek ilha prostřednictvím zvlátní spojky.

Stálo v něm:

Potřebujeme co nejvíce zpráv z Ostravy. Roziřte svoji práci i na tento kraj. Zejména si zajistěte důvěryhodného informátora. Ve zprávách, které mi budete posílat, označujte tuto činnost jako AKCE 11. Pokud se týká vlastních informací, zajímá nás hlavně: těba, počty zaměstnanců, morálka a výrobní a technické potíe. GEORG

ilha věděl, e GEORG je přímý nadřízený Víznera. Zřejmě také emigrant. Nyní řídící agent pro západní Československo v rajónové centrále CIC v Selbu.

ilhá byl ochoten splnit bez odmluv i tento dalí úkol. S jeho synem Vladimírem to zařídili dobře. Byl informován, e přechod se podařil, i kdy přitom vznikly jisté komplikace. Ale Vladimír je pryč, zdejí Bezpečnost u na něho nemůe.

xxxx

Doktor Berk z Ostravy byl bývalý vyí policejní úředník, po revoluci proputěný ze slueb za spolupráci s Němci. ilhovi nedalo příli práce, aby ho při vzájemném náhodném seznámení v Trojanovicích získal ke spolupráci. Berk se cítil ulápnutý, vyhazov z policejního aparátu ho poznamenal nepřátelstvím.

Vaím úkolem, pane doktore, řekl mu ilhá, by bylo zaměřit se na průmysl v Ostravském kraji. Záleí nám předevím na přesných zprávách o těbě uhlí, o podstatných nedostatcích v revíru. Zprávy mi budete posílat poste restante, bez podpisu na potu

Máte těstí, souhlasil Berk. ,,Díky bohu, mám jetě styky, které mi dovolují proniknout k určitým informacím. Kdysi jsem tady na Ostravsku něco znamenal. Pár lidí přece jenom zůstalo na svých místech.

ilhá jen přikyvoval.

Hned po návratu do Prahy poslal Černému do Chebu zprávu s tím, aby ji odevzdal GEORGOVI.

Obsahovala jen tři věty:

AKCE II uskutečněna. Potřebné spojení navázáno. Polete přesné instrukce. SOUPRAVA.

Ostravský rezident skupiny WENZEL se v přítích týdnech opravdu snail. Do jara 1949 poslal ilhovi čtyři obsáhlé informační zprávy, které kromě poadovaných faktů uváděly dokonce i absenci havířů za dva měsíce v celé oblasti Ostravských kamenouhélných dolů. Velmi podrobný byl také soupis nedostatkového materiálu a potíí technického rázu.

Pak vak nastaly s Ostravou komplikace. e něco neklape, uvědomil si ilhá při jedné ze svých cest za doktorem Berkem. Podivil se náhlému ochladnutí jeho zájmu. Dostal dokonce strach, jestli se Berk nedopustil něčeho nepředloeného a nemá teď obavy z následků.

V otevřeném rozhovoru vak vylo najevo, e Berk rozejel svoji činnost natolik, e mu u spojení s WENZELEM nestačilo.

Navázal kontakty s podstatně silnějí a akceschopnějí skupinou přímo na severní Moravě.

Nebudu vás k ničemu nutit, pane doktore. Jenom vás upozorňují, e o vaem stanovisku a postupu musím podat zprávu ven. Berk se usmál. U jsem tak učinil sám. A dostal jsem zprávu, e se s tím souhlasí. Za takových okolností neměl ilhá ádných námitek, naopak, nebude teď muset podnikat nákladné cesty do Ostravy. Stejně ho to jen zdrovalo od práce v Praze, kde měl podle pokynů ze Selbu plnit nové úkoly.

xxxx

Strámistr Katan předal na hranici dalí dopis selbské spojce. ilhá v něm oznamoval GEORGOVI, e doktor Berk z Ostravy odmítá dalí spolupráci. Vysvětlil mu i důvody. A si s tím venku poradí sami.

Řídící agent pro západní Československo obratem odpověděl, e AKCE II byla na základě těchto jeho informací zlikvidována. Za Její zorganizování dostal ilhá pochvalu. Tuto odpověď převzal Katan za čtyři dny na přesně stejném místě ve stejnou hodinu a od tého člověka, kterému odevzdával v zalepené obálce dopis od ilhy. Tato naprostá pravidelnost měla zaručit oboustrannou bezpečnost spojek.

DO REGISTRATUR CIC

Na stolech pracovníků americké pionání centrály v Selbu se prostřednictvím spojek v Chebu dostávaly stále nové a nové zprávy:

Jména přísluníků Lidových milicí na Chebsku zejména těch, kteří zastávali významnějí funkce.

 Čísla o výrobní kapacitě závodu Eska v Chebu.

 Konstrukční podrobnosti nově vyvinuté turbíny ve kodovce.

 Důleité údaje o jednom vojenském pásmu ve středních Čechách.

 Fakta, týkající se přídělového zásobování Prahy.

 Údaje o činnosti celního úřadu v Chebu v souvislosti s holandskými transporty zboí do ČSR.

 Údaje o stavu výroby penicilínu.

Sí agentů se rozrůstala.

U to nebylo jen několik jednotlivců, kteří sháněli materiály v okruhu svého působitě. Téměř patnáct osob bylo ji tak či onak zapojeno do této skupiny. I v Plzni, v Ústí, v Pardubicích … Spojky si jezdily do těchto míst pro zprávy, předávaly je v Praze členům skupiny WENZEL, kteří je soustřeďovali u svého vedoucího ilhy v jeho kanceláří. Tam v trezoru čekaly zprávy na spojku z Chebu. Celé měsíce ji zastával Katan. Dojíděl do Prahy buď vlakem, nebo na motocyklu, který si koupil z peněz, získaných za převody, Z konspiračních důvodů mu Machar dohodil známost s jistou enou z Malostranského náměstí, u ní vdy přespával nebo při jednodenní cestě byl vdy několik hodin v její společnosti. Jeho velitel poručík Malý měl pro srdeční záleitosti pochopení a blahovolně mu uděloval volno. U jednotky patřil Katan mezi vzorné přísluníky. Několikrát také zaskočil ve funkci spojky hostinský Proek, který jezdil do Prahy svým vozem.

Pak u jen zbývalo, aby Katan ve předal agentovi na hranicích. Jednoho dne vak musel se svojí funkcí přestat. Byl odvelen k jiné jednotce do Ae.

Od GEORGA přiel potom ve druhé polovině roku 1950 dopis, v něm ádal, aby tři z nejagilnějích spolupracovníků CIC poslali do Selbu svůj podrobný ivotopis. Po prověření se stanou stálými agenty, řádně zapsanými v kartotéce americké zpravodajské sluby.

I tento úkol byl splněn.

SYN SE VRACÍ

Syn Frantika ilhy, Vladimír, kterého Proek pomocí Lechy a za tak dramatických okolností dostal za hranice, se činil. Zanedlouho po svém příchodu vstoupil do slueb francouzské pionáe. Byla to konkurence CIC a GEORG mu to několikrát vyčítal. Měl zprávy o tom, e mladý ilhá je bystrý a platný agent. Chtěl ho získat pro CIC. Vladimír ilhá vak u francouzské sluby setrvával a nijak se neměl k tomu, aby následoval příkladu dalích uprchlíků z ČSR, kteří se přihlásili k výzvědné slubě Američanů.

Nabídli ti snad víc, nebo co? ptával se GEORG.

Mladý ilhá se jen usmíval. Podmínky, za kterých pracuje, jsou přece jeho věcí! Pomáhal také v selbské centrále při registraci uprchlíků a vyslýchal je. Jako řádně registrovaný agent dostal číslo 0236.

xxxx

Na podzim roku 1950 dostal otec ilhá normální potou obchodní ádost, v ní byla i tato věta:

… Továrna Eska v Chebu ádá také tímto dopisem, o zařízení inzerce na 16. října. Blií údaje prostřednictvím naeho zástupce Broma…

Následoval nečitelný podpis.

Byla to sjednaná zpráva, která ilhu informovala, e jeho syn hodlá před udaným dnem ilegálně překročit hranice Československa a nějakou dobu zůstat v naí republice. Tu noc přespal u Proka, kam ho přivedl od hranic varc, spolupracovník Dlouhého.

Vybaven faleným občanským průkazem seel se pak Vladimír 16. října navečer se svým otcem. Dějitěm setkání bylo Karlovo náměstí v Praze.

Přijel jsem ti nabídnout spolupráci s Francouzi. Podíval se tázavě na otce a očekával účinek svých slov.

ilhá se divil: Proč bych to měl dělat? Mně je přece úplně jedno, pro koho pracují. Kadá taková sluba má stejně jediný cíl. To ví dobře ty, jako já. A potom, byl bych rád, kdyby sis uvědomil, e tuhle práci jsem začal dělat spí kvůli tobě ne kvůli něčemu jinému. Dnes u toho ale nelituji. Můj poměr k politice téhle země zná. Začal jsem s Američany, prohlásil skoro slavnostně, a také to s nimi chci dokončit, jsem vedoucím praské skupiny a mám svou odpovědnost, která se nedává zadarmo. Součástí té odpovědnosti je i určitá věrnost, chlapče! Starý ilhá na závěr slíbil, e mu přiblině za týden zajistí u Proka návrat do západního Německa. Zatím měl Vladimír odjet do jednoho hotelu poblí Prahy a čekat na zprávu.

V nadějí na Proka byl vak ilhův největí omyl.

KOMPLIKACE

Hned druhý den se ilhá vypravil svým vozem k Prokovi do Chebu.

Prosek ho hned zavalil přívalem výčitek: Co to vaeho syna napadlo chodit si přes hranice jako na jarmark? Co kdy ho chytnou? Převedli jsme ho proto, aby tam zůstal a ne aby si udělal z emigrace kyvadlovou dopravu. Dvakrát u u mne spal. Za krabičku amerických cigaret, frajer. Napíu o tom ven, abyste věděl!

Dobře víte, e ho tam venku nebudou ivit zadarmo, namítal ilhá. Pracuje velmi aktivně pro cizí zpravodajskou slubu. Dělá takovou práci, která vyaduje, aby občas docházel k nám do republiky.

Kdy ho sem polou, a se také postarají o to, aby se dostal zpátky! Já na to u nemám lidi. Toho posledního odveleli. Odchod měl vdycky zajitěn pomocí nějakého vlastního důvěrníka, vysvětloval zoufale ilhá, ale s tím to tentokrát nevylo. Snad selhal, nebo dostal strach. Nevím, podrobnosti mi syn vykládat nemůe. Vím jenom to, e my mu teď musíme ze solidarity pomoci!

Musíme? Ale ne přes mojí hospodu. A si jde jinudy, soptil Proek. A vůbec, něco vám řeknu na rovinu. Naklonil se a docela blízko k ilhovu obličeji. Jestli jetě jednou toho vaeho syna uvidím poblí mé chalupy, vlastnoručně ho odstřelím. Tady tím  plácl si rukou přes náprsní kapsu. Nepříjemnost byla u tehdy, kdy vzal poprvé roha. Ztratili jsme kvůli němu jednoho z naich nejlepích lidí. A nadrobili si podezření u velitele pohraničníků. Ne, ne. U kvůli bezpečnosti celé naí skupiny ne! O tom nemá cenu dál mluvit. Prostě to odmítám Teď to tady zostřili, mají fůru nových lidí. U je konec.

To byla čára přes rozpočet. ilhá si to uvědomoval. Přes Proka tedy nebude moci pro Vladimíra zařídit ani to nejmení. Bylo to

Jejich poslední osobní setkání. Od té doby se pak u se SIMEONEM neviděl…

xxxx

ilha cestou zpět do Prahy horečně uvaoval. S Prokem je u opravdový konec … Byl. Nepomohly ani nabízené tisíce.

Co teď? Syna přece nějak musí dostat přes hranice! Marně vak přemýlel.

Ale Proek říkal pravdu.

On a jeho společníci prostě přestali s převáděním. Bylo to u příli velké riziko. Ostraha státní hranice, zvlátě na západě, dostala přísnějí tvář. Skupina měla na svém kontě třicet osob, které odely s její pomocí ilegálně přes hranice, a navíc ty, které přely do ČSR krátkodobě plnit pionání úkoly, uloené Selbem.

To nebylo málo.

xxxx

Vladimír si natěstí nael sám monost, jak se vrátit zpět do západního Německa. Přeel státní hranici v okolí Černé hory na jihu ČSR. Otcovu slubu u nepotřeboval.Podle dalích pokynů ze Selbu zkvalitnil starý ilhá svoji činnost. Roířil skupinu WENZEL o několik ochotných informátorů, konkrétně z Nejvyího úřadu cenového a z ministerstva zdravotnictví. Od těchto lidí získali a odeslali nové důleité údaje o výrobě penicilínu a jiných úzkoprofilových léků, čísla z dílčích úseků tehdejí pětiletky, prostřednictvím Machara pak zprávy o vyivovací situaci v některých krajích Československa a tajné údaje o nové dislokaci a obsazení funkcí v odděleních ministerstva vnitra.

Ruce pionáních buněk sahaly a do nejvyích míst.

AGENT JEEK PŘICHÁZÍ …

Funkci spojky v místě, kde dříve působil Katan, měl podle pokynů Selbu převzít zatím samostatně pracující agent, učitel Jeek z vesnice, leící téměř na státní hranici. Bylo ale nutné ho blíe poznat.

Strohý příkaz centrály k navázání spojení s tímto muem se zdál členům chebské skupiny konspiračně nedostačující.

Agent s krycím jménem OKO, který působil ji dva roky v selbské centrále spolu s GEORGEM, poslal proto Katanoví dalí příkaz s přesným popisem místa, času a způsobu schůzky. Měla být uskutečněna tak, e se v přesně stanovený den a hodinu sejdou oba u amerického pomníku v Gottwaldových sadech, na místě, jeho členové chebské skupiny ji několikrát pouili. Bylo dohodnuto i krycí heslo a poznávací znamení.

Jednoho dne v říjnu 1950 se tedy procházel po parku mladý mu, zabraný do četby jakéhosi obrázkového časopisu. Nevímal si okolí, jen občas pohlédl na náramkové hodinky.

Přesně ve tři hodiny odpoledne se zastavili na okraji parku dva lidé  strámistr Katan jetě s jedním spolupracovníkem své skupiny.

To bude on, prohlásil přesvědčivě Katan. Má mít v ruce obrázkový časopis. A popis také souhlasí. Jdu. Čekej na mě a měj nás pořád na očích.

Zamířil k Jekovi. Několik kroků el ledabyle vedle něho a pak, jako kdyby poznal svého dávného přítele, prohodil: Nejste vy náhodou Franta Novák?

Mu si ho pozorně prohlédl a pomalu odpověděl: Já jsem Honza. Franta je můj bratr. Ve klapalo. Heslo souhlasilo.

7 4

Mohli bychom se někde posadit? rozhlíel se Jeek po parku.

Rozhovor se pak týkal jen sluebních záleitostí.

OKO mě informoval o vaem přeloení od dosavadní jednotky. Mám vás nahradit jako spojka, jako vá zástupce. Vím o vem, co jste dělal. Neznamená to ale, e odchodem ztratíte s námi vekerý kontakt. Konkrétněji vám to vysvětlím na dalí schůzce. Nestarejte se o termín, sám se během čtrnácti dnů přihlásím. OKO to zařídí. Vyřiďte jen vaim lidem, e zprávy do Selbu budu teď předávat já osobně.

Mám se snait navázat dalí spojení s lidmi u své nové jednotky? zajímal se Katan.

Zatím ne, odmítl Jeek. Počkejte na dalí příkazy. V ničem se neukvapujte. Jetě spolu uděláme velký kus práce.

xxxx

Setkání se vydařilo, ale Katan chtěl mít přesto naprostou jistotu.

Poslal do Selbu vzkaz:

Nech mi OKO sdělí, zda se mohu na Jeka stoprocentně spolehnout.

OKO odpověděl, e je to velmi zkuený a inteligentní agent. Nepochybuje, e jeho práce na Chebsku bude úspěná.

A byla. Jeho prostřednictvím odelo během měsíce do zahraničí deset důleitých zpráv, které shromádil od piónů z Chebska i z Prahy.

Agent Jeek instruoval své spolupracovníky, shromaďoval zprávy, brzy se stal jednou z nejdůleitějích osob zpravodajského centra na Chebsku. Ji dlouhou dobu převáděl na vlastní pěst i s pomocí místních přísluníků SNB ze své vesnice osoby do zahraničí. Bylo to riskantní. To u nebylo

jaro a léto 1948. Spoléhal vak na znalost okolí  měl právě tak jako Dlouhý povolení k honitbě v hraničním pásmu. A na těstí. A ho nakonec opustilo.

Jednoho dne nepřiel Jeek na konspirační schůzku. Nepřiel ani v nejbliím náhradním termínu, udaném vdy pro vechny případy. Nebylo po něm ani stopy. Černý poslal do obce, kde Jeek bydlel, svého člověka. Ten zjistil nepříjemnou skutečnost: Jeek byl zatčen.

Vichni členové chebské skupiny se v přítích dnech zabývali jedinou mylenkou: Bude nebo nebude vypovídat? Spoléhali na ujitění OKA, který ho pokládal za inteligentního a zkueného pióna.

xxxx

PŘIZNANÍ BEZ NASLEDKU

Agent CIC a převaděč Jeek vypovídal. Neměl ostatně nic jiného na vybranou a navíc patřil k lidem, kteří si v takové situaci chtějí jakýms takýms přiznáním, i kdy hned neprověřitelným, zachránit alespoň část své kůe.

Natěstí pro Katana začaly vyetřující orgány nejprve s výslechem, týkajícím se převodů. Kvůli nim byl také Jeek zatčen. Přiznal patnáct případů. Některé jmenovitě, některé ani neznal. Na jménech mu nezáleelo. Dostal zaplaceno a o víc se nestaral.

Dva dny před tědrým dnem v roce 1950 byl Jeek znovu předveden k výslechu. Začala dalí část vyetřování  jeho podíl na pionání činnosti. Objevilo se několik jmen, nemajících ani se skupinou WENZEL, ani s chebskou nic společného. Jeek vypovídal o svých spolupracovnících z řad spoluáků na učitelském ústavu, působících v nejrůznějích městech republiky.

Právě kdy začal vypovídat o svých stycích s osobami, které ji známe, byl výslech přeruen a odročen na druhý den. Jeek se stačil rozpovídat jen o jednom člověku o strámistru Katanovi, s ním měl nedávno schůzku v chebském parku u amerického pomníku.

Druhý den ráno budil dozorce vězně v jejich celách.

Jekovou pryčnu vak nael prázdnou.

ZPRÁVY PODEPÍE HEINZ

Hodinu po vězeňském budíčku zaklepal kdosi na dveře domku Jiřího Křemena, vedoucího prodejny Jednota v obci nedaleko Plesné. Křemenoví jetě spali. Po otevření se objevil na prahu učitel Jeek. Měl na sobě tmavé sako, modré teplákové kalhoty a na krku ručník místo ály. V tomto oblečení uprchl z vazby.

Co tady dělá? Snad se ti… 

Puste mě dovnitř, nebo zmrznu! řekl místo pozdravu Jeek. Uvelebil se pak v kuchyni, pustil si teplomet a zahříval si zkřehlé ruce.

Upláchl jsem. Jsi můj kamarád, potřebuji se schovat. A něco pořádného na sebe. V noci musím zmizet.

No jo, člověče, ale jak jsi to udělal? Křemen se nestačil divit.

Jednou se to třeba dozví. Ale nebylo to ádné umění.

Nebylo. Jak později zjistil velitel věznice, Jeek před zamykáním cel nacpal do otvoru v zámku papír, take západka nela docela zamknout. Dozorce na chodbě si toho neviml. Jeek pak jídelní lící odsunul západku zpět. Na kavalec nastrojil z poltáře a prostěradla figurínu, hodil přes ni pokrývku

a na věák pověsil svoji pracovní kazajku. Při běném kontrolním pohledu do cely musel mít dozorce dojem, e na kavalci spí vězeň. Při otevřené cele u nebylo obtíné najít vhodnou příleitost k útěku. Jeek se dostal nejprve do sklepa, odtud na dvůr a přelezl plot. Tepláky a sako měl připravené ve sklepě.

To vak tehdy jetě Křemen nevěděl.

Jeek se rozhlíel po kuchyni. Koukám, e u máte taky nastrojený stromeček?

No to budou letos hezké vánoce, ozval se zplihle Křemen. To jsi se musel nechat zabásnout? Studovaný člověk?

To se Jeka dotklo. Sám bych rád věděl, kdo to na mne narafičil! Přili pro mne tři. Doma jsem se hrnul ke skříni, měl jsem tam pistoli, ale stiskli mě do pout. Nebýt toho, prostřílel bych si cestu!

Večer byl u připraven k útěku.

Některé zprávy, které teď budete dostávat, poučoval při rozloučení Křemena, budou podepsány jménem HEINZ. Pamatujte si to. HEINZ. Splňte vechno, co se na vás bude ádat. Udrujte nai skupinu, pokud to bude moné. Moc jsem toho při výslechu neřekl. Myslel jsem na budoucnost. Řekněte o mém útěku ostatním, a nemají strach. Vechno a zapřou. A varujte Katana. Kde je, vám řekne Černý!

Hodinu po tomto rozhovoru překročil Jeek-HEINZ státní hranici v prostoru Luby a přihlásil se jako starý známý orgánům CIC v západoněmeckém městečku Selb.

xxxx

Za několik dní po této události se jedné prosincové noci objevili u Křemena dva mui v uniformách československé armády a s hodnostmi poručíků. Kadý měl přes rameno samopal americké výroby. Byl to agent Jeek.

HEINZ s dalím československým emigrantem. Přili ze Selbu instruovat Křemena o dalí činnosti a pro pionání zprávy, která Jim členové jeho bývalé skupiny opatřili. Křemen se také dozvěděl, e HEINZ spolupracuje přímo s Moravcem, bývalým plukovníkem čs. armády, který byl v americké zóně jedním z předních pracovníků CIC.

MAJOR HILL NALÉHÁ

Na ádost GEORGA se měl dostavit do Selbu na centrálu CIC někdo ze spolehlivých pracovníků chebské skupiny k osobnímu projednání některých otázek. Černý vybral Katane ze skupiny Cheb a in. Syrového z praské skupiny WENZEL. Výběr přísluníka SNB byl záměrný. Katan má víc moností k přechodu, ví, kdy a kde lze přejít. Poznávací znamení na hranicích: Zapískat první tóny československé hymny a pak heslo: WENZELA KRYJE TMA. Místo přechodu hraniční kámen číslo 4.

GEORG dostal zprávu, e 22. prosince ve 21,30 budou dva lidé na hranicích. Byl to den, kdy byl jetě ve vazbě agent Jeek.

Dva dny před dohodnutým termínem s Černým poádal Katan velitele jednotky o dovolenou na vánoce. Dostal ji. Večer před cestou do Selbu přijel z Ae do Chebu a odeel do bytu své snoubenky. Tam se převlékl do civilního oděvu a čekal na inenýra Syrového. Přijel v osm hodin. Krátce nato se dostavil Černý, naloil je do vozu a vysadil je necelé tři kilometry od hranic. Katanoví předal obálku se zprávami. astně se dostali a k hraničnímu kamenu, díky Katanovým znalostem prostoru.

Chvilku tie naslouchali a pak se lesním tichem ozvaly první tóny hymny. Objevila se tmavá postava. Katan by mohl přísahat, e byla jen pár metrů od nich, schovaná za kmenem silného stromu. Tři stíny se vteřinu pozorovaly, pak přistoupily k sobě.

Heslo? ozvalo se ze tmy.

WENZELA KRYJE TMA, pronesl tlumeně Katan.

,,Já jsem Georg, odpověděl druhý mu. Máte zprávy?

Mám.

Dobře, pospěme si. Budeme muset jít chvilku pěky.

Po necelé půlhodině cesty po německém území usedli u silnice na hromadu telegrafních tyčí. Počkáme na vůz, má přijet díp, oznámil sue GEORG. Ve tmě neměl příli chuti k rozhovorům, i kdy byl u zvědavý na zprávy z republiky.

V záhybu silnice se objevila světla reflektorů. GEORG vkročil na silnici a zamával. Krytý vůz prudce zabrzdil přímo před ním. Pak vyjeli směrem na Selb.

Asi 300 metrů od hlavní silnice těsně u města stála zahradní vila. GEORG odvedl Katana a Starého do podkrovní světnice, kde měli zůstat a do snídaně.

Kdyby sem za vámi kdokoli přiel, za ádných okolností neříkejte svá pravá jména, poučoval je. Řekněte kadému, aby se zeptal mne. Nemyslím ale, e by vás někdo obtěoval. Odpočiňte si, ráno pro vás přijdu.

xxxx

Ráno se dostavil do vily snědý mu, doprovázející majora US Army, který se představil jménem Hill. Katan mu předal obálku se zprávami od chebské skupiny a praského WENZELA,

Rozhovor, který pak ti tři vedli, zapisoval majorův průvodce  tlumočník do bloku. Katan si viml, e píe těsnopisem.

Po dotazech, týkajících se nacionálií Katana a Syrového, přeel Hill na sluební věcí. Povězte mi, ale upřímně, co si myslíte o Černém?

Katan vypovídal, co věděl. O tom, e Černý Je, nebo alespoň byl hlavou chebské skupiny, e Je vlastně zakladatelem i praské skupiny WENZEL. e je dobrým organizátorem a dovede vést své lidi. Ovem, dodal Katan, v zájmu vlastní bezpečnosti bude muset asi opustit republiku.

Jak často se stýkáte?

Dříve to bylo pravidelně týdně, teď po mém odvelení tak dvakrát a třikrát měsíčně. Naposledy jsem ho viděl před mým odjezdem sem. Mám prý se zeptat, jaké s ním máte plány, bude-li muset opustit republiku? GEORG se hlasitě, zasmál, Hill vak si ho vůbec nevímal.

Při eventuálním příchodu dostane pas do Ameriky nebo do státu, který si sám vybere. Ve zdejích slubách CIC máme zatím dost lidí. A do sběrného tábora ho nepoleme.

A co by bylo se mnou? vyuil příleitosti Katan.

Máte snad příli aktuální důvody k emigraci?

Zatím vechno vycházelo. Ale člověk nikdy neví, jak se u nás říká.

Spolehněte se, jste členem KSČ?

Katan přikývl a Hill pokračoval: Projevujte zájem o stranu. Hleďte se udret v masových organizacích, i v mládenické. Čerpejte při schůzích zprávy o náladě obyvatelstva. Vyřiďte to i ostatním. Pokud jde o zprávy, které nám skupiny dodávají, jsou dobré. I kdy by mohly být lepí. My asi spokojeni nikdy nebudeme, dodal omluvně. Vím, e to vdy nejde. Ale snate se. Hlavně více vojenských zpráv. Velmi se mi líbila zpráva o finanční situaci Národní banky, kterou prý získal tady pan inenýr Syrový. Byli bychom rádi, kdyby informátor z Národní banky zaslal svá nacionále kvůli registraci.

Není to nebezpečné, pane majore? skočil mu do řeči Syrový. I tady v zóně pracuje kontrapioná, která by mohla přijít na nai činnost!

Hill se usmál. Poprvé za tu dobu. To by se musela, příteli, dostat československá pionání sluba a do Washingtonu. A tak daleko snad její sí v současné době nesahá? Teď dobře poslouchejte, přátelé. Buďte opatrní, zvlátě při schůzkách. Snate se získávat více zpráv, ale obracejte se jen na své dobré známé, kterým můete důvěřovat. Nikdy nenavazujte spojení s lidmi, kteří pracovali ilegálně za okupace. Ty nikdy nepřesvědčíte, dodal trpce Hill. U několikrát se nám to nevyplatilo. Hlavně opatrnost, opatrnost. Vae bezpečnostní orgány se v poslední době zaktivizovaly. Na hranicích u to také není takové, Jako v prvních měsících po puči. To víte sami nejlépe. Nepřehlíejte maličkosti. Jen málokdy dolo k nepříjemnostem kvůli velké věci. To jsou zkuenosti a rady. Největí nebezpečí pro pióna tkví v přezírání zdánlivých maličkostí, téměř bezvýznamných. Mohl bych vám uvést desítky příkladů. Učíme nae hochy, aby se více starali o padesát maličkostí, ne o tři velké věci. A co u vaí jednotky, je tam něco nového? Katan neměl nic, čím by Hilla potěil. Ve podstatné u před třemi týdny sepsal a poslal po spojce do Selbu.

All right. Ale slyel jsem, e tam u vás chystáte v přítím roce nová opatření k ochraně hranic. Dodejte nám ihned zprávu, jakmile se něco dozvíte, ano?

Odmlčel se a zamyleně se díval na Katana. Pak se podíval na hodinky a rychle se zvedl z křesla. To je ve, pánové. Těí mne, e jsem vás poznal. Pojedeme. GEORG se o vás postará, polu vám vůz.

xxxx

GEORG odvezl Katana a Syrového do svého bytu v Setbu, kde předal kadému karton amerických cigaret, dvoje dámské punčochy a několik tabulek čokolády. To prý je zatím odměna za námahu při cestě do Selbu.

Dípem se dostali a téměř na státní hranici. Posledních několik set metrů jel řidič se zhasnutými světly a s nízkými otáčkami motoru.

Kolem deváté hodiny večer na tědrý den byl u Katan zase v Chebu. Syrový odejel do Prahy.

Katan si oddechl, kdy se ocitl v ulicích města.

Vánoce byly na blátě.

Spěchal do svého bytu, kde měl schovaných pár dárků pro svoji snoubenku. Přidá k tomu jetě dva páry amerických punčoch …

Orel vypadl z hnízda

V lese uřízli pěknou borovičku, navěsili na ni pár skleněných ozdob, vybalili dárky z domova, zapálili frantika a byl tědrý den. Skoro na kadé světnici u Jednotky poručíka Malého to vypadalo stejně. Co se dalo také jiného dělat? Dovolenku dostalo Jen pár enatých, ti s dětmi bylí na prvním místě. Dalí část prý pojede domů na Nový rok. Prý… Stačí Jeden telefonát z vyího velitelství a je po nadějí. Pohotovostní počet lidí musí být i na Silvestra, a kdyby se něco ustlo, zůstanou vichni.

Kdo na to má teď myslet?

Poručík Malý trávil večer na světnicí těch starích. Domů odjede a druhý den. Hned ráno, umiňoval si. Nemůe tady nechat Jednotku samotnou v tesklivém rozjímání. Poslouchal klábosení kolem sebe, občas dal do placu něco ze svého ivota. U se sil. Někteří odeli, ale více Jich přilo. Díky bohu, u to nebylo tak zoufale málo lidí jako v osmačtyřicátém.

Rádio vyhrávalo koledy, dojídala se vojenská vánočka a dopíjel vánoční čaj s rumem. Na přilepenou. Toho rumu tam bylo tak litr na padesát litrů vody. Jen tak aby to vonělo. Ale stejně skoro vichni dostali nějakou tu láhev z domova, i kdy to bylo zakázáno. Měl to zabavit? Co pak s tím? Kdo tedy nebyl ve slubě a nebylo ho moc vidět, nahnul si.

Začínala se ho zmocňovat sentimentální nálada. Odeel tedy raději do své kanceláře.

Tam to ale bylo jetě horí. Začal se přehrabávat v písemnostech, pročítal stará hláení. Dole na některé světnici začali zpívat koledy. To mu jetě scházelo! Bude nejlíp, kdy odtud zmizí.

Sluba!

Sluba se objevila bleskem.

Zavolejte tádlera. Nebo ne, Mráze. Ano, Mráze. A se připraví, pojedeme na kontrolu rajónu. A řidič a připraví vůz.

To je ono, co mu pomůe dostat se z téhle vánoční nálady…

xxxx

Tudor je výborný na léto. Ale v zimě, i kdy je krytý plachtovinou, to zatraceně fouká centimetrovými kvírami. Nebo jetě větími. V koichu sí připadá jako Mikulá, ruku stěí zvedne. Po odpoledním relativně teplém počasí teď před půlnocí přituhlo. Ale sníh? Sem tam kousek bílého.

Strámistr Mráz seděl zachmuřeně na zadním sedadle. Velitel ho vytáhl od teplých kamen, ale sluba je sluba. Mrzutě se díval kupředu po kuelech reflektorů a byl jen zvědav, kde poručík nařídí zastavit.

Tak se mí zdá, e kdybychom li pěky, bylo by nám tepleji, prohodil Malý, spíe jen proto, aby přiměl Mráze ke slovu.

Vypadá to na to, naklonil se Mráz k přednímu sedadlu, kde seděl velitel. Chcete jet a ke čtyřce?

Ke čtyřce? Tam nemusíme, tam je zesílená hlídka. Zastavíme na silnici za Luby a podíváme se na ty dva nováčky v prostoru devět. Pak můeme jet k estce. Co říkáte?

Mráz neříkal nic. Bylo mu to celkem jedno. Stop! houkl Malý po pěti minutách dalí jízdy.

Řidič zabrzdil, div nespálil obloení.

Čekejte. Během hodiny jsme zpátky. Provedu, zamumlal řidič a v duchu posílal Malého ke vem čertům. Co tady bude hodinu v té tmě dělat?

Vystoupili a vydali se přes louku směrem k hranici.

Kdy na ně narazíme, heslo pro dneek je LILIELlCNICE, poučil velitel Mráze.

Dvě zahalené postavy se stále vzdalovaly. Jen tmavé samopaly se odráely od světlé látky vojenských koichů.

DEVÁTÝ ÚSEK NENÍ BEZ ZÁVAD …

li tie. Nechtěli ruit noc, jako je právě tahle po tědrém večeru. Kdesi vpravo v kopci zatěkal pes. Dalí voříek se přidal, chvilku se hádali, ale pak byl zase klid. Byla tam vesnička s necelou desítkou chalup. Malý to tam znal. Světla v domcích jetě svítila. Dvojice dola k lesu, li po jeho okraji stále k severu. Tudy vedla hranice. Pak hluboký úvoz se zamrzlými, vyjetými kolejemi od selských vozů, které sváely dříví z lesa. Moná, e jetě odpoledne tudy jely. Nejdřív bláto a teď to zmrzlo.

Stůj!

Oba zůstali stát jako přikovaní. Věděli, co by to znamenalo, kdyby si zahrávali s hlídkou. Blíily se k nim siluety postav.

Kdo je tam? ozval se jeden ze stráných Velitel jednotky, odpověděl klidně Malý. Velitel ke mně, ostatní stát! zněl dalí rozkaz. Nováčkové byli vycepovaní.

Heslo? řekl potichu, ale ostře stráný, kdy byl velitel tři kroky od něho.

Poručík odpověděl.

Doli těsně k sobě. Teprve teď poznala hlídka svého velitele. Soudruhu poručíku, hlídka ve sloení Sivčák a Kalous. Devátý úsek bez závad! Dobře, chlapci. Do rána to musíte vydret. Pak se prospíte a oslavíte svátky. Pokračujte v obchůzce nahoru ke stráni. My to vezmeme zpět podél lesa.

xxxx

Velitel se strámistrem přeli úvoz a pokračovali kolem dlouhého lesa. Zvedl se vítr, mrazivý a nepříjemný. Taková pravá zimní suchá fujavice. Z koeinových uanek koukaly těm dvěma jen ovály obličejů, zčervenalých zimou. Hlavně samopalů chladily i přes vlněné rukavice. Tady v kopcích to není nic divného  v poledne ze veho kape, bláta po kotníky, a jak přijde noc, ztuhne vechno na kost. Pak to znovu rozmrzne a tak to jde pořád dokola, pokud nenapadne pořádně sněhu a neudrí se a do dubna. Svinské počasí! Kdyby zůstal Malý tam, odkud sem do těch končin přiel, seděl teď Jetě u stromečku. Jak si to udělá, takové to tam bude mít  říkali mu tehdy. Vechno záleí na tobě. Zapomněli ale na to, e povinnosti si nemůe udělat takové, jaké bude chtít. To holt nejde. A zimu si také nemůe udělat takovou, jakou bude chtít, jediné co si mohl vybrat, byl ten barák jednotky. Orlí hnízdo. A to bylo ve.

Zastavili se a natáhli z polní láhve douek jetě teplého čaje. Toho s erárním rumem. Malému to trochu spravilo náladu. Cítil, jak mu teplá tekutina putuje do aludku, utaeného přes koich irokým opaskem. Zarouboval zátku, pečlivě obalil láhev rezervní álou a vloil zpět do brany. koda kadé kalorie tepla, která vyprchá.

Doli k místu, kde cesta rozděluje les na dvě poloviny. Les je v těch místech řídký. Kůrovec si tady loni zařádil a lesní správa měla co dělat. O sto metrů dál u byl zase strom na stromě.

87

Stále se Jetě pohybovali v devátém úseku Dvojíce stráných byla u kdesi za nimi. Mráz pojednou zpozorněl. Chytil Malého za rukáv a ukazoval před sebe na lesní cestu. Poručík zahlédl dva stíny Jdoucí ikmo proti nim. Právě přeběhly cestu a vely do lesa. To nemohla být hlídka!

Bě napravo a nadeběhni Jim, eptem nařídil Malý.

TAM VPŘEDU BĚÍ SMRT

Poručík skočil za strom a zalehl. Mráz na ně musí narazit. Jak dlouho tady bude leet? Věděl, e jsou jen dvě monosti. Buď se jim dvojice ikovně ztratí, nebo se Mráz ozve. Na hranici bylo tak dvě stě metrů. Malý natahoval krk a očima slídil po okolí. Země mu voněla do nosu zatuchlým, zmrzlým listím a Jehličím. Odjistil samopal. Pro vechny případy. V tomhle kraji nikdy neví, kdo ti padne do zad. Kdy si ti dva vybrali k útěku svátou noc, museli mít zatracený důvod. Co dělá Mráz? Asi čeká, a přijdou blí. Jestli to udělá tak, jak předpokládám, naene mi Je rovnou do náruče. Můe se taky …

Stůj!

Mráz tedy zaúřadoval, blesklo Malému hlavou. Ozvalo se to tak padesát, edesát metrů od něho. Snad i míň. V lese se to rozléhá. Kdy je chytnou, odvezou je k jednotce a bude do rána práce. To u by hned tak domů nedojel. Přistihl se při mylence, e by snad bylo právě dnes lepí, kdyby se těm dvěma podařilo přejít. To vechno se mu vymanilo v hlavě během několika vteřin. Jako film.

Nic se nedělo. Ticho. e u by je měl Mráz v hrsti? To bych přece musel slyet hlasy! Vtom druhá výzva a navíc: …

88

nebo střelím! Tak tedy ne. Mrázovi unikali. Poručík téměř nedýchal.

Dusot dvou párů nohou ho postavil na nohy. Teď je viděl docela zřetelně. Postavy běely přímo proti němu, prchaly od Mráze, blí k hranici. Jedna nesla něco jako kufřík. Měla jej daleko od těla, ruce téměř rozpaené, jak utíkala ze vech sil. Druhá postava pár metrů před ní.

,,Stůj!! vytěkl poručík. Nevěděl, proč ho to v tom okamiku napadlo opakovat výstraný rozkaz.

Postavy se bleskurychle otočily a prchaly kupředu do lesa. To u bylo i na Malého moc. Zmáčkl spou a vystřelil krátkou dávku do vzduchu. Tohle snad pomůe.

Prchající byli skokem na zemi.

Pak se ale postava vpředu vymrtila a rozmáchla se rukou. Ve zlomku přítí vteřiny si poručík uvědomil nebezpečí tohoto pohybu. Instinktivně sebou pratil na zem, hlavu zabořil do zmrzlé hlíny.

Oslnivý blesk se rozbil o kmen jednoho ze stromů pár metrů před ním. Rána jako z děla. Tlaková vlna lehla Malého do tváře. Ozval se praskot dřeva. Kmen padal jako podatý.

,,Střílej, Mrázi! zařval poručík, vyskočil a pálil ze svého samopalu směrem, kde tuil dvojici. V hluku výstřelů zaslechl někde vpředu jakési volání. Zprava ho u střelbou podporoval Mráz.

Poručík kropil prostor před sebou a do posledního náboje. Ze vzteku. Nikdo mu v takové situaci nemůe nařídit, aby se mírnil. Střelba ustala. Les mlčel. Přiběhl Mráz. Podíval se na roztřítěný kmen, ale neřekl nic. Poručík vyměnil zásobník a ukázal dopředu. Postupovali opatrně tam, kde naposledy viděli neznámou dvojicí. Kolem se nic nehýbalo. Neutekla tedy.

89

Asi po dvaceti krocích spatřili před sebou dvě leící postavy. Jako by se objímaly.

Bylá to ena a mu.

ena se s námahou zvedla a snaila se dát ruce nad hlavu. Podařilo se jí to jen s jednou. Druhá visela bezvládně podél těla. ena byla mladá, tak dvaadvacet nebo čtyřiadvacet let. Po tvářích jí tekly slzy.

Odstupte, řekl jí drsně poručík. A ty hlídej.

Mráz poodstoupil od eny, s namířeným samopalem.

Mu leel na zemi tváří dolů a nehýbal se. Měl na sobě tmavý zimník, na hlavě uanku. V pravé ruce křečovitě svíral černý předmět. Poručík uchopil mue za kabát a snail se ho obrátit. Ozval se hluboký vzdech. Byl v bezvědomí, ale jetě il.

Za sebou uslyeli dupot. Mráz se okamitě připravil ke střelbě. Byla to hlídka, kterou před necelou půlhodinou kontrolovali. Soudruhu poručíku …

Malý je prudkým mávnutím ruky přeruil: Jeden z vás utíkejte k vozu, stojí na silnici směrem na Luby. Okamitě přijeďte. A sem. A hněte sebou .

ena se třásla na celém těle. Zdálo se, e je blízka mdlobám. Na zemí vedle ní se válel prostřílený kufřík.

Malému se podařilo mue obrátit. Byl těký a jako přimrzlý k zemi. Paprsek svítilny sjel po muových nohách a zastavil se u ruky. Mu svíral odjitěný granát. Poručíkovi dalo dost práce, ne jej vyprostil z dlaně. Poodeel ke kraji lesa a hodil granát velkým obloukem směrem k louce.

Dunivý výbuch, svist střepin …

Pomalu se vrátil ke skupince. Vůz by tady u měl být.

Posvite si na něho, soudruhu poručíku, naléhal Mráz.

Malý namířil kuel světla na muovu tvář. Strnul.

Před ním leel strámistr Katan. Teď u byl mrtvý.

Orel vypadl z hnízda, řekl Malý tie. Lecha byl první. Čeho se jetě dočkám?

xxxx

Ihned po příjezdu k jednotce telefonoval Malý veliteli SNB do Ae.

Kde máte Katana?

Dal jsem mu dovolenou, Jindřichu, oznamoval velitel bez rozmýlení. Co má být? Přijeďte si pro něho. Před hodinou byl na devátém úseku mého rajónu zastřelen.

AGENT 0236 V NESNÁZÍCH

V prosinci 1950 překročil Vladimír ilha opět ilegálně hranice a přijel vlakem do Prahy. Jeho nadřízený ho pověřil úkoly a povolil mu nejvíce dvouměsíční pobyt v ČSR. V případě nebezpečí se měl ihned vrátit.

Netuil, e těch měsíců bude mnohem víc… Hned po příjezdu telefonoval otci do kanceláře.

Kde Jsi teď? zeptal se stručně otec.

Na Floře.

Čekej na mě odpoledne ve tři hodiny na křiovatce u Olanských hřbitovů. Zavěsil. Neměl chu se se synem vybavovat. U je zase tady. Proč nesedí tam, odkud přiel? Jen dalí nepříjemnosti.

První slova, která starý ilha pronesl na křiovatce u Olanských hřbitovů, byly nadávky: Přivede mě do maléru. Tohle u je lumpárna, Jinak to nemohu nazvat. Ví, co by to znamenalo, kdyby tě chytili? Troubo! Vladimír se zmohl jen na slabou omluvu: Přijel jsem si hlavně pro Květu. Ví přece, e má dítě? A je to moje snoubenka.

To vím. Byla u mne její matka a sdělila mi tu novinu. Za těchto okolností jistě uzná, e neoplývám zvlátním těstím dědečka. A ví vůbec, jestli bude chtít Jet s tebou?

Vezmu si to na starost sám. Teď je jiná situace ne loni, kdy jsme spolu mluvili na Karláku. To uzná, ne?

Starý ilhá neuznával vůbec nic. A co chce jetě? To jsi mi přijel říct jen tohle? Potřebuji nějaké peníze, abych tady mohl

ít. Budu v republice pár týdnů. Podívej se, jak vypadám. Musel jsem tam prodat vechny své věci, ne jsem dostal první marky. To otec viděl. Starý, oumělý zimník, roztřepané kalhoty. Jak jsi se sem dostal? zeptal se, jako by neslyel jeho ádost.

Přes Rakousko. Na západě u to nejde. Před hranicemi jsem čekal v jedné hospodě na čáře a v noci jsem přestříhal dráty v jejich zátarasu. Ráno jsem odejel autobusem do Bratislavy a pak rychlíkem do Prahy. Tohle je poslední cesta sem. A splním úkoly a podaří se mi zmizet, u mě neuvidí. Ale s odjezdem mi musí pomoct.

To bude horí, ne si myslí. Přes Cheb je to u vyloučeno. Aspoň ta cesta, kterou jsi odeel poprvé. Ale pokusím se. Raději bych tě viděl pryč. Čím dřív, tím lip. Dovede mi dělat Jen starosti. Odjakiva.

Vzdychl a vytáhl z kapsy tři tisícikorunové bankovky. Tady má pro začátek. A dám ti přeít nějaké prádlo po mně. Kde bude bydlet? Má vůbec nějaké papíry?

Budu u Květy. S legitimací je to horí, mám jen svůj starý studentský průkaz. Mám prý si něco opatřit. O to se ale nestarej. Je Josef doma?

Josef byl jeho mladí, osmnáctiletý bratr. U několikrát ho francouzský agent vyuil jako spojky při svých pobytech v ČSR. Starý ilhá to nerad viděl. Kromě jeho manelky byla u celá rodina zapojena do protistátní činnosti. Děsil se pomylení, e by se jednou měli vichni sejít v jedné budově věznice.

Doma je, ale nech ho na pokoji. Dělej si poslíčka sám. Netahej do toho jetě Josefa. Měj rozumí Nestačí to, co je?

Nebude toho moc, ubezpečoval Vladimír otce. Jen pár cest. Je to lepí ne do toho zatahovat cizí osobu. Josef je spolehlivý a nenápadný. A vyřídím svoje povinnosti, někam zmizím a budu čekat. To u mi ale musí zařídit ty.

Otec u nic nenamítal. Za čtrnáct dní se tady zase sejdeme. Ve stejnou hodinu. Jinak mě s ničím neotravuj. Mám také svoje úkoly. Podívám se po nějaké monosti. Ale jak ti říkám, vypadá to patně. Uvidíme.

xxxx

Scházeli se pak pravidelně kadých čtrnáct dní, celé dva měsíce. Starý ilhá mu vdy předal dva a tři tisíce korun a pár potravinových lístků. Větí styky měl Vladimír s bratrem Josefem. Několikrát za tu dobu mu telefonoval do bytu, ujednali sí schůzku a pověřil ho funkcí spojky, nosit vzkazy nebo zprávy. Josef nejezdil jen po Praze. Navtívil z bratrova pověření Bratislavu, Karlovy Vary a Cheb, přiváel zprávy a 0236 je zpracovával. I při pobytu v ČSR měl spojení se svými francouzskými nadřízenými v západním Německu. Posílal jim ifrované zprávy na civilní, předem sjednané adresy. Kód nebyl nijak sloitý. Pouíval české abecedy bez háčků. První písmeno abecedy začínalo číslicí 12 a postupně dalí čísla znamenala dalí písemeno abecedy. Čísla se řadila po pěti do sloupců pod sebe. Například ifra 29263/12728/12321/2 znamenalo heslo SOUPRAVA. Stejným kódem deifrovali jeho dopisy ve francouzské sluebně. Dopisy psal mlékem a přes pionání zprávu vdy tukou připisoval nezávadné povídání. Během prvních dvou měsíců dodal tak agent 0236 do západního Německa pět zpráv, které získal prostřednictvím svého bratra od informátorů v místech, která Josef navtívil. Ani jediná zpráva nebyla od skupiny WENZEL. ilhá  SOUPRAVA byl věrný své sluebně CIC. Pro zprávy teď jezdil místo Katana Prosek, který je předával v Chebu jednomu z členů tamní skupiny, Foltovi.

Folta shromaďoval údaje a přepisoval je tajným písmem  na rozdíl od Vladimíra pouíval jako inkoustu citrónové ávy. Psal na modrý nebo edý papír, na něm se po nahřátí při určitém stupni tepla objevilo luté písmo. Teprve později mu GEORG poslal speciální tajný inkoust, běně pouívaný po několik let vemi agenty, ne byly vynalezeny dokonalejí prostředky.

Celé první dva měsíce v roce 1950 il agent u své snoubenky a matky svého dítěte Květy Machové. Věděla o vem, co dělal. Bratr Josef ho navtěvoval v úkrytu. Jednou týdně, přináel mu i peníze od otce a plnil různé úkoly. Aby se mohl Vladimír bez rizika náhodné kontroly pohybovat aspoň po ulici, dal mu Josef svůj občanský a dokonce i pracovní průkaz. Byli si jako bratři podobní, Josef pak prostě ohlásil na stanici SNB ztrátu dokumentů. Dostal prozatímní potvrzení, pokutu a za čtrnáct dní nové doklady. Pro Vladimíra mělo získání dokumentů nesmírný význam. Mohl začít cestovat po republice. Jeho návrat do západního Německa se toti začínal nepříjemně protahovat…

AGENT CESTOVATEL

Vladimíru ilhovi nelze upřít snahu vyhledat sám cestu zpět. Vybaven bratrovými osobními doklady, penězi a potravinovými lístky od otce, vydal se do Bratislavy. Ubytoval se v laciném hotelu a podnikal procházky podál Dunaje. Dlouhé, a k hranicím. Obhlíel terén. Zjistil, e to nepůjde, nebo jen velmi těko. Přes vodu to bylo vyloučené. Neznal nikoho s loďkou a noc co noc se po Dunaji projíděly hlídkové čluny, opatřené silnými reflektory. Jediná monost byla za

Petralkou, po suchu do Rakouska v okolí Kittsee, odkud také jednou přiel.

Vrátil se do Prahy a za dva dny byl opět připraven k odjezdu na Slovensko. Jen s aktovkou s nejnutnějími potřebami. Večer nastoupil v Praze do rychlíku a po půlnoci byl v Bratislavě. Přeel most na Petralku a pokračoval dál ke státní hranici. Neuel vak ani dva kilometry a poznal, e se musí vrátit. Potkával vojenské vozy, nákladní i osobní, obsazené vojáky. Právě tu noc toti začalo v okolí Bratislavy velké vojenské cvičení.

Po poledni se objevil v Praze v bytě Květy Machové. Dolo mezi nimi k hádce, výčitkám a nakonec k Vladimírovu vyhazovu. Ta, která ho dva měsíce skrývala, u s ním nechtěla mít nic společného.

Agent byl na dlabě. A starému ilhovi přibyly dalí starosti. Chtě nechtě musel svolit, aby syn bydlel pár dní u rodičů, ne mu najde nový úkryt a bezpečnou cestu k francouzské pionání centrále. Měl u svého přičinlivého syna a po krk. Hlavně ho dostat z Prahy. Z nebezpečí velkoměsta. Uvaoval u o něčem konkrétním a počítal, e to by mohlo vyjít. lo o inenýra Vosu z Karlových Var, s ním se sluebně stýkal při obchodních jednáních v Praze. I kdy byla ilhova firma v roce 1950 v likvidaci, pracoval u ní dále jako její zaměstnanec. Inenýr Vosa k němu v poslední době několikrát přijel a ilhá v důvěrných rozhovorech zjistil, e Vosa má nejen stejné názory na reim, ale e také leccos ví o ilegálních přechodech. Na Proka u teď ilhá nechtěl ani myslet. Bylo to zbytečné. Restaurace U potoka byla zavřena a její národní správce zaměstnán v jedné chebské továrně.

Od plánů neměl daleko k činům.

Odejel vozem do Karlových Var a ohlásil se

v bytě in. Vosy. Bez okolků mu řekl ve, co se týkalo jeho syna. Vosa váhal, ale polom  také pod dojmem finanční odměny, kterou mu ilhá nabídl  slíbil zařídit ve potřebné.

Ubytujete ho přímo ve svém bytě?

Bude to nejlepí, odpověděl inenýr Vosa. Bydlím mimo střed města, v rodinném domku. Nepřipadá tedy v úvahu, e by se u nás setkal s jinými lidmi ne s přísluníky mé rodiny. Prohlásím ho za svého příbuzného, který přijel na léčení a nechce bydlet s cizími lidmi v pensionu.

Hovořili pak o monostech, jak dostat Vladimíra za hranice. Vosa slíbil, e se pokusí navázat spojení.

ilha viděl, e je ve na dobré cestě. U napřed vám mohu říci, e za úkryt i za přechod syna dobře zaplatím, sliboval.

Vosa učinil chabý zamítavý pohyb. Závazně mohu hovořit jen o tom, e vaemu synovi poskytnu úkryt. Ostatní nezáleí jenom na mně. Musím to podrobně projednat a chce to Čas. A bude to stát moná dost peněz. Prodávám činovní dům, pospíil si s ujitěním ilhá.

Vosa nebyl tak hloupý, aby řekl ilhovi jména lidí, kteří by na případném přechodu spolupracovali. Měl k tomu své důvody, Co kdyby se ilhá obrátil přímo na ně a Vosovi upřel zisk z celé akce?

Ode dneka za týden, ujednával se ilhou při odchodu, přijedu do Prahy. Sejdeme se ve dvě po obědě v kavárně hotelu Palace v Panské ulici. To u vám podám přesněji informace. A také určím den, kdy můete syna poslat sem do Karlových Var.

xxxx Za týden Vosa oznámil, e byt je připraven a e je oba očekává druhý den večer.

Vladimír se ve vilce zabydlel v malém podkrovním pokojíku a pomalu si začal zvykat na místní poměry…

Asi est týdnů po odjezdu Vladimíra do Karlových Var se Frantiek ilhá ji potřetí seel v Praze s Vosou. To, oč ilhovi nejvíce lo, stále nevedlo ke konkrétnímu konci. Vosa sice sliboval, e se pokusí přechod zajistit co nejdříve, ale prozatím zůstávalo jen u slibů.

Praská kavárna Palace se stala svědkem dalích proseb, peněních nabídek a nadějí do budoucna.

Nemohu sám nic rozhodnout, já sám přece nepřevádím, záleí to na někom jiném! Inenýr Vosa se stále vymlouval na svého mue v pozadí. Zatím mu ukrývání agenta nijak nevadilo. Dostával za pobyt dobře zaplaceno a nebylo tedy proč pospíchat.

Za několik týdnů vak ilhovi oznámil, e vzhledem k jistému podezření, které nyní proti němu mají lidé v Karlových Varech by bylo dobré, kdyby otec aspoň na čas opatřil úkryt někde jinde.

Nemohl jsem vědět, jak se věci vyvinou, vysvětloval ilhovi. Ohrozilo by to mne a moji rodinu, je u nás přece u celé tři měsíce. Nezdá se vám, e je to poněkud dlouhá doba k léčení?

To musel ilhá uznat. Slíbil, e se podívá po jiném útočiti a do tří dnů podá zprávu. Byl u duben roku 1951.

V západním Německu čekali na návrat svého člověka.

A v ČSR trčel francouzský agent 0236 a nevěděl, co s ním bude zítra, pozítří, za týden.

xxxx

Konečně se celá věc hnula kupředu. ilhá zprostředkoval svému synovi nový úkryt v Bratislavě u jednoho ze svých dalích

přátel. Udaný důvod pobytu: Vladimírovi zdravotní dovolená po těké nemoci. Hostitelé neměli tuení o pravém poslání svého návtěvníka. Dostali dobře zaplaceno a nic víc je nezajímalo.

V Karlových Varech začal inenýr Vosa jednat.

JISKRA NADĚJE

Vlevo od grandhotelu Pupp v Karlových Varech se táhne ulice, po obou stranách lemovaná stromořadím. Je to taková malá kolonáda bez léčivých pramenů, dopoledne l odpoledne tudy projde hodně lázeňských hostů. Z několika laviček je pěkný pohled na protějí zalesněnou stráň.

Začátkem května 1951 nebyla jetě hlavní sezóna v plném proudu.

Ulicí se procházeli dva mui, zabraní do tiché debaty. V té chvíli moná ani netuili, Jaký význam bude mít o několik měsíců později jejich rozhovor. Byli to inenýr Vosa a jeho přítel Loisa.

Věc. o kterou jde, je riskantní, ale dá se provést, začal inenýr. Potřebuji tvoji pomoc, abys zařídil přechod jistého člověka na západ.

Loisa ho přeruil: O koho jde?

Na jménu tolik nezáleí. Pracuje venku pro Francouze, Přiel sem a selhala mu zpáteční cesta. Teď se ukrývá. Jeho otec mě poádal o pomoc a vzpomněl jsem si na tebe. Pár týdnů jsem měl toho člověka doma i já. Proč riskuje? Stálo to za to?

Stálo! kývl Vosa. Pár tisíc jsem tím získal. Otec není krob a má na to. Ani od tebe by to nechtěl samozřejmě zadarmo. Jde o to, jestli má nebo nemá někoho, kdo by to udělal nebo zařídil.

Loisa chvíli přemýlel. Rád bych věděl, jak se ten člověk jmenuje. Je to nějaký prominent?

Jméno ti asi moc neřekne. ilhá.

Vosa měl pravdu. Jméno ilhá Loisovi nic neříkalo. Ale proč se ten člověk obrátil právě na Vosu? Jak věděl, e by mu mohl pomoci? Loisa byl opatrný. Vosu dobře znal. Patřil k jeho nejlepím kamarádům, věděl, e on, Loisa, je ilegálně činný a má styky se zahraničím. To ale Jetě neznamená, e by musel vědět, jak dostat lidi za hranice! Léčka? Co kdy ten ilhá sonduje své přátele a něco o mně ví?

Pořád tomu nerozumím. Odkud ilhá věděl, e zrovna ty bys pro něho mohl něco udělat?

Od nikoho, vyvracel Loisovy dohady Vosa. Jsme spolu v obchodním spojení, známe se pár let, máme společné názory, jeden druhému věříme. Jako já tobě. Prostě se mi svěřil. Marně někoho hledá. Měl kdysi spojení s Chebem, ale to padlo. Slíbil jsem mu, e se přeptám. Co jsem pro něho mohl udělat sám, jsem udělal. Neznám v tomhle směru nikoho jiného ne tebe. Nebylo by to zadarmo. Takový humanista zase nejsem. To je vechno, co ti mohu vysvětlit. A ujiuji tě, e nejsem zrovna dvakrát naden. Chci mu prostě vyhovět.

Loisa si zapálil cigaretu a pomalu do sebe vtáhl kouř. Nepospíchal s odpovědí.

Tak co? Vosovi se zdálo věčností, ne Loisa promluví.

Vítr sem zanesl cinkot kostelních hodin. Odbíjely právě estou. Byla u skoro tma. Loisa zamáčkl cigaretu o roh lavičky. Zřejmě gesto, e se rozhodl.

Zkusím to, řekl konečně. Znám náhodou jednoho zaměstnance okresního soudu, který je ve spojení s jistým elezničářem

108

z Chebu. Bylo mi trochu podezřelé, e se obrací právě na mne. el Jsi nějak moc najisto. Kdybych tě neznal tolik let…

A myslí, e ten by mohl? zeptal se pochybovačně Vosa.

Snad.

U něco dokázal?

Slyel jsem o něm úplné historky. Podařilo se mu prý dostat pár lidí ven v uhelných vozech. A někoho prý dokonce převlékl do elezničářského a odejel za hranice jako sluebně.

Zní to divoce.

Moná, ale já tomu věřím. Je to schopný chlapík. Spěchá to hodně?

Vosa kývl. Klukovi hoří půda pod nohama. Kdyby ho náhodou chytli, můe nakonec prasknout i to, e se skrýval také u mně. Nesmíme to uspěchat. Chce to pořádně projednat, zjistit monosti. Teď je polovina května. Snad za měsíc, za est neděl.

Vosa byl odpovědí poněkud zklamán. Dříve by to nelo?

Loisa odmítl smlouvat. Nemůe za nic ručit. Mohou nastat nejrůznějí komplikace. Rok od roku je situace na čáře horí.

Bude to stát dost peněz. Aby ti pak neřekl, e je nemá!

Starý ilhá je má, ujioval Vosa. Za to ti ručím. Můe ti to nakonec slíbit i osobně. Přítí týden jedu k němu do Prahy, Jestli chce, pojeď se mnou.

Pojedu. Bude lepí, kdy ho poznám osobně.

DOHODA V KAVARNĚ PALACE

Rozhovor v kavárně Palace byl krátký, Loisa sí udroval iniciativu. Inenýr Vosa jenom mlčky statoval.

Kde je teď vá syn, pane ilho?

V Bratislavě.

Jak dlouho?

U měsíc. Je to příli dlouhá doba, ne abych mohl být klidný.

Chápu. Je ale nezbytně nutné, aby se jetě nějaký čas skrýval mimo Prahu. Najděte mu nový úkryt, jestli se té Bratislavy bojíte. Tak na čtyři týdny. Počítám, e na rozhraní června a července byste mohl dostat ode mne zprávu. Telegram, e ovoce jsem odvezl na dráhu. Pamatujte si to. Nejpozději do tří dnů pak musí být vá syn v Karlových Varech, v bytě inenýra Vosy. Ostatní u zařídíme my.

Jakým způsobem? ilhá chtěl znát podrobnosti.

Pravděpodobně po dráze.

Po dráze?

Ano, po dráze. Moná e to bude kousek, nad kterým bude kroutit hlavou víc lidí. Vechno záleí na jednom člověku. Začnu to zařizovat. Obávám se vak, e si to vyádá větích výdajů.

Starý ilhá zvedl dlaň: Vechno platím! Věřím vám. Pouze jsem pokládal za svou povinnost vás na to upozornit. Jsem jen pouhý prostředník. Vykonavatelem bude někdo jiný.

Směl bych vědět, kdo? zeptal se zvědavě ilhá. Myslel si, e titul agenta americké pionáe ho k tomu opravňuje.

Loisa se usmál. To snad není zatím tak důleité, pane ilho. Jde vám o bezpečný odchod vaeho syna, nebo o jména lidí? A bude čas, dozvíte se to.

Vechny trumfy v tomto obchodě s člověkem jak se později ukázalo v obchodě s mnoha lidmi měli teď Loisa a Vosa. A ten třetí, zatím neznámý.

Za týden po této schůzce navtívil Loisa svého kamaráda, zaměstnance okresního soudu v Karlových Varech. Jmenoval se Čadek. Dříve pracoval v Chebu a měl hodně známých mezi elezničáři. Před časem se mu Čadek při jednom rozhovoru svěřil, e jistý výpravčí vlaků v Chebu je mu zavázán, protoe dosáhl zmírnění jeho trestu při aféře s potravinovými lístky. Výpravčí byl do aféry namočen a zásluhou Čadka vyvázl s podmíněným trestem. Čadek se tehdy jen lak mimochodem zmínil, e výpravčí dostal několik lidí za hranice v nákladním vlaku. Loisa doufal, e by to mohl být člověk, který pomůe Čadkovi. věřil, pracovali spolu v tehdejím Svazu bojovníků za svobodu, znali se léta.

Rozmluva trvala jen několik minut. Čadek slíbil pomoc. Telefonoval hned do Chebu, ale výpravčího nezastihl. Slíbil tedy, e Loisovi zavolá, jakmile se s výpravčím dohodne na schůzce.

Přítí tajná schůzka se konala v Čadkové kanceláří v budově okresního soudu. Čadek představil Loisovi asi čtyřicetiletého mue silnějí postavy, tmavovlasého, s knírkem. Měl na sobě elezničářskou uniformu. Byl to Karel Truksa, výpravčí vlaků ze elezniční stanice Cheb.

xxxx

Vím u vechno, začal Truksa. Čadek mě informoval. Teď jde o to, jak to udělat. Nosím u delí dobu v hlavě velký plán. Převáel jsem lidi v uhlí nebo jako elezničáře. Ten , první způsob byl trochu nepohodlný, ale dá se to vydret. Pro lepí lidi mám připravenou elezničářskou uniformu. Kdy zrovna

111

nepadne na tělo, nevadí. V noci se to přehlédne. Podívám se na to, pane Loisa. Za týden vzkáu tady po Čadkovi.

Loisa chtěl referovat ilhovi o něčem konkrétnějím.Aspoň o jistotě. Určitě tedy s tím můeme počítat?

Z devadesáti procent, jde hlavně o termín. Ten vám zatím nemohu říci. Přesně vím jen to, e za zorganizování akce dostanu čtyřicet tisíc. To je taxa. Vyřiďte to.Odporoučel se.

Z okna kanceláře viděli, jak přechází ulici a míří k autobusovému nádraí.

Co tomu říká? obrátil se Čadek na Loisu. Zdá se mi být sebevědomý. Ručí za jeho spolehlivost?

Ručím. Nedoporučoval bych někoho, kdo se v tom nevyzná. Má u za sebou pár případů. A svěřil se mi jednou, e pracuje pro americkou pioná. Má monosti. Zprávy posílá po průvodčích mezinárodních vlaků Lidí k přepravě na západ mu prý dohazuje i nějaký doktor vec z Ae

To je ten obvodní lékař?

Právě ten.

Čadek vak neřekl jetě něco podstatného: e je jedním z Truksových spolupracovníků a dodává mu pionání zprávy, jejich obsah .zjioval ze soudních spisů a z titulu své soudní funkce. Truksovi dodával také dalí zaměstnanec soudu, dr. Biskup.

Za týden volal Čadek telefonicky Loisu. ádost je v pořádku, neví se jen datum. Truksa se začal činit.

Za dalí týden vak přilo rozčarování. Truksa odejel s Loisou do Prahy ke starému ilhovi a oznámil mu, e transporty s uhlím do západního Německa jsou v současné době silně omezeny. Akcí tedy nelze zatím

uskutečnit. Jakmile se naskytne příleitost… ilha byl na pokraji zhroucení. Bratislavský přítel, u něho se agent zatím ukrýval, nalehal, aby u Vladimír odejel do Prahy. Zajistil mu tedy dalí úkryt  v Trojanovicích, kam jezdili ilhovi na letní byt.

A na obavy z náhodného prozrazení vedl teď syn zahálčivý ivot. Starali se o něho jiní, jednou za čtrnáct dní posílal své centrále ifrovanou zprávu, proč se dosud nevrací. Odpovědi mu docházely na adresu jeho milenky Květy, odkud mu je posílal do Trojanovic bratr Josef.

Agent 0236 čekal, jak vechno dopadne. Nezbývalo mu nic jiného.

Za celou tu dobu poslal jeho otec, agent SOUPRAVA, jen několik zpráv od členů své skupiny. Selb ovem rozhořčeně vzkazoval, e zpráv je málo a kvalita podprůměrná. ilhá poslal GEORGOVI zvlátní osobní dopis, v něm objasňoval svoji situaci a sliboval, e Jakmile se zbaví tíivých starostí, začne znovu naplno pracovat. GEORGA vak naprosto nezjímala situace jeho syna. Navíc lo o agenta konkurence, která by se měla sama postarat o návrat svého člověka!

ilha se cítil jako v kletích. Zoufale počítal dny a hledal dalí monosti k útěku svého syna. Machar ho doporučil jistému pracovníkovi amerického zastupitelského úřadu, který naznačil, e by bylo moné vybavit Vladimíra americkým pasem. Poadoval vak částku, nad ní se ilhovi zatočila hlava  sto tisíc korun. S poděkováním opustil kavárnu, kde se s pracovníkem úřadu seel.

Zouhar mu dokonce ujednal schůzku s jedním kapitánem z ministerstva vnitra. Znal ho Jako člověka, který nebere ohled na to, jakým způsobem si přivydělá peníze. Z pověření své funkce na ministerstvu vnitra jezdil na kontroly k pohraničním jednotkám, kde měl hodně přátel. Poadoval za zprostředkování útěku dvacet tisíc. To bylo ovem méně, ne poadoval Truksa. Kdy u měl ilhá ve napůl domluveno, přijel do Prahy Loisa a rozmluvil mu to. Truksa to určitě v nejblií době zařídí, proč se tedy namáhat jinde? Je to od ilhy neseriózní jednání, kdy u se kvůli němu tolik lidí angauje!

ilhá se podvolil, ale později toho litoval. S kapitánem by to bylo pohodlnějí a určitě lacinějí. Teď jenom čekal, ve záleelo na Truksovi.

A sto dvacet kilometrů od Prahy se osnovaly velké plány …

Byl u srpen 1951.

PŘlHOŘÍVÁ…

V karlovarském bytě inenýra Vosy se jednoho srpnového dne sela malá společnost: Frantiek ilhá, Loisa, inenýr Vosa, výpravčí Karel Truksa a jeho milenka Jiřina árecká, zaměstnaná jako průvodčí ČSD v Chebu. To byla první a poslední ena, aktivně zapojená do plánované akce. Truksa se jí se vím svěřoval, vykonávala pro něho mení úkoly, spojené s jeho protistátní činností. Bylo jí dvacet est let a její manel byl v té době vězněn pro zpronevěru peněz. S Truksou, o čtrnáct let starím a enatým, se jí dobře ilo. Organizování převodů mu vynáelo.

Hlavní slovo měl ovem Truksa, na kterém teď nejvíce záleelo. Vím, e u to trvá dlouho, omlouval se, ale nedá se nic dělat, pánové. Akce, kterou připravuji, je tak sloitá a náročná, e jakákoliv chyba by se nám mohla vymstít!

ilhá si Truksu pozorně prohlíel a

odhadoval jeho schopnosti. Zdál se mu podnikavý a vynalézavý.

Truksa pokračoval: Zamýlím toti zorganizovat přejezd hranic nejen s lokomotivou, ale i s osobními vagóny.

Ve společnosti to zaumělo.

Ano, pánové. Celé soupravy!

ilhá sebou trhl. SOUPRAVA. Je to náhoda, osud? Krycí jméno, kterým se téměř tři roky podepisoval pod pionání zprávy, bylo teď shodou okolností vysloveno ve zcela jiné souvislosti.

Jinou monost nevidím, navázal Truksa. V kadém případě ádnou lepí. Myslím na to ostatně u od ledna. Bude to mít výhodu, e vlakem mohou odjet i lidé, jim prozradite ná úmysl a kterým tady u nás nesvědčí. Samozřejmě, e musí jít jen o lidi naprosto spolehlivé, kteří se to dozvědí několik hodin, maximálně den předem. To zdůrazňuji! První se ozval inenýr Vosa: Bude to normální vlak podle jízdního řádu?

Ano.

A jak si to představujete konkrétně? Pravidelný rychlík Praha,  Cheb pokračuje z Chebu jako osobní do Ae. V Ai se prostě nezastaví a pojede dál. Pár set metrů za nádraím jsou ji hranice se závorou. Kolej je tam volná?

Větinou ano. Zjistím si to jetě těsně před odjezdem.

Těmito přesvědčivými a zdánlivě logickými odpověďmi nervozita v místnosti rychle klesala. Dělá na dráze, musí přece vědět, co jde a co ne!

Který to bude spoj? vyptával se ilhá.

To jetě nevím. Musím si prověřit, který by se nejlépe hodil. Včas to oznámím.

Do diskuse se zapojil i Loisa: A cestující? Mají přece monost nějak zasáhnout! Brzdy jsou přece v kadém vagónu. Brzy poznají,

e se děje něco mimořádného. Nejedou přece sami hlupáci. Můe tam jet náhodou i dost vojáků, pohraničníků. Nebyla by přece jen lepí lokomotiva s tendrem? ilhá si vleze pod uhlí, a bude to.

Nebude to lepí, vyvracel námitky Truksa. Vlakem toti chci odejet za hranice i já a několik dalích lidí. Téhle akce důkladně vyuijeme. Sama lokomotiva by na to nestačila. Brzdu v kadém vagónu je třeba hlídat. Proto jsem vás také dnes svolal. Potřebujeme zbraně. Něco mám já  samopal a pistoli, ale to je málo. Obrátil se na ilhu. Pan ilha snad bude moci opatřit dalí? jde přece hlavně o jeho syna!

ilhá přikývl: Vynasnaím se, pane Trukso. Ve sklepě svého bývalého podniku mám pistoli a dvě puky. A polete vzkaz, dopravím je na místo určení. Teď, kdy se před ním začal rýsovat konkrétní plán synova útěku po celé té kříové cestě hledání, byl ochoten k čemukoli.

Truksa učinil odmítavé gesto. Po nikom cizím nic neposílejte. Přijedeme si pro to sami. Tady Jiřina se o to postará. Odmlčel se a přemýlel. Jinak vám nebudu vykládat dalí podrobnosti akce. Zbytečně byste se obávali, e nějaký detail sele. Vy, pane ilho, čekejte na domluvený telegram od pana Loisy. Vaeho syna si pak osobně vyzvedneme tady u inenýra Vosy a dopravíme ho do mého bytu ve Frantikových Lázních. Tam bude čekat a do odjezdu … 

O deset minut později byla ji místnost ve Vosově vile prázdná. Účastníci se po jednom vytratili.

xxxx

Zbytek srpna proběhl klidně.

Několik dalích schůzek u Vosy v Karlových

Varech, opětné probírání celého plánu, jedno setkání u ilhy v Praze. Jinak nic.

A, v září nabraly události dramatický spád. Čtvrtého toho měsíce dostal Frantiek ilhá nevinný telegram:

OVOCE JSEM DOVEZL NA DRAHU  RYCHLE ZPRACUJTE  LOISA .ilha začal okamitě jednat. Na adresu rodiny, kde se syn právě ukrýval, poslal telegram, aby se Vladimír ihned vrátil do Prahy. Druhý den u syn odjíděl do Karlových Var, vybaven pistolí, kterou mu otec předal. Vezl s sebou také . peníze pro Truksu a Vosu.

Sedmého září si pro něho přili do Vosova bytu výpravčí Truksa s Jiřinou áreckou. Kdy to bude? ptal se jich Vladimír hned mezi dveřmi. Byl u nervózní. Dlouhé měsíce ukrývání po celé republice, stálá nejistota to ve mu nijak nepřidalo. Třináctého, řekl Truksa stručně. Vladimírovi se ulevilo. To znamená za est dní. Vytáhl z kapsy naditou obálku. To je pro vás a pro pana inenýra. Pozdrav od otce.

Padesát tisíc korun v hotovosti a dalích patnáct tisíc ve směnce. Rozdělili se. Truksa si vzal čtyřicet tisíc, Vosa dostal zbytek a směnku.

Jetě tého večera se agent ilhá rozloučil s Karlovými Vary a odejel ve společnosti Truksy a árecké do Frantikových Lázní, do posledního úkrytu agenta 0236 v Československu.

DATUM SE MĚNÍ

Určený den únosu se rychle blíil.

Dne 7. září večer se v Truksově bytě naposledy seli vichni, kteří měli s akcí co dělat. Truksa představil společnosti mue, na jeho spolehlivosti mělo při vlastním únosu nejvíce záleet: strojvedoucího Konvalinku, jezdícího na trati Cheb  A. Přímo na lokomotivě bude s ním i Truksa.

Budu si toti muset vzít na starost topiče, vysvětloval. Nepodařilo se nám najít nikoho spolehlivého.

Na schůzku přiel i MUDr. vec z Ae. Ten také patřil k těm, kteří chtěli vyuít únosu k útěku, Dostal za úkol hlídat se zbraní v ruce ruční brzdu v jednom z vagónů. Stejným úkolem byl pověřen i mladý ilhá pro dalí vagón. Se samopalem. Třetím muem hlídačem měl být uprchlík z trestaneckého tábora v Jáchymově. Truksa ho chtěl přivést do svého bytu a den před odjezdem. Nikdo jiný ho neznal. Jeho jméno i minulost odveze Truksa s sebou za hranice. A skutečně: Není jmenován ani v pozdějích soudních spisech.

xxxx

Jetě 9. září odejeli Truksa se áreckou do Prahy, kde spolu se starým ilhou navtívili vedoucího pracovníka ČSD Malenovského, který s nimi pionáně spolupracoval. Informovali ho o chystané akci, poradili se s ním o několika podrobnostech a nabídli mu odjezd vlakem do okupační zóny. Malenovský odmítl. Není na tak rychlou akci náleitě připraven. Kdyby o tom věděl dřív …

Předal vak Truksovi obálku s čerstvými pionáními zprávami o mobilízačním plánu ČSD a prosil ho, aby v emigraci pozdravoval generála Hasala.

Vyřiďte mu, e jsem připraven splnit kadé jeho přání a úkol!

Truksa kalkuloval s tím, e čím více zpravodajských materiálů přiveze za hranice, tím lépe bude přivítán.

Na zpáteční cestě se zastavili u ilhy, který jim odevzdal dlouhý balík, pečlivě převázaný motouzem. Byly to puky, které při schůzím ve Vosově bytě slíbil poskytnout. Navíc přidal Truksovi hrst nábojů a svitek dolarovych bankovek. Ty měl Truksa odevzdat synovi pro první dny v západním Německa.

xxxx

Truksa potřeboval jetě zařídit mnoho věcí.

Jednou z nich bylo alibi pro den odjezdu. Napadlo ho, e by se spolehlivě vyhnul slubě, kdyby svému nadřízenému ve stanici Cheb předloil třeba předvolání k soudu právě na den plánovaného odjezdu. Jako svědek. Nejlépe mu v tom mohl pomoci jeho dávný přítel Čadek, zaměstnanec okresního soudu v Karlových Varech. Z Prahy proto odejel přímo do Karlových Var, Jiřina se vrátila s balíkem do jeho bytu ve Frantikových Lázních.

Shodou okolností měl Čadek u sebe jedno nevyplněné předvolání. Truksa ho nemusel nijak přemlouvat, aby mu je vydal. Stačilo jen přitisknout úřední razítko a zbytek si vyplní sám.

Při odchodu z budovy soudu potkal Truksa na chodbě dr. Biskupa, s ním pionáně spolupracoval. Pozval Truksu na pár slov do své kanceláře. Novinka, kterou se Truksa dozvěděl, jím doslova otřásla.

,,Něco ti dám přečíst, Karle, začal bez průtahů dr. Biskup a vyjmul ze zásuvky list papíru. ,,Sháním tě u dva dny. Čekám, kdy přijde.

Truksa přelétl řádky a zbledl. Byl to červeně orámovaný návrh na zatčení Karla Truksy narozeného 13. 1. 1912… zaměstnaného jako výpravčí vlaků ve stanici Cheb, bytem Frantikovy Lázně… pro odůvodněné podezření z protistátní činnosti…

No? Dr Biskup čekal, co na to Truksa řekne.

To … zrovna teď …?

Kdy má ten vlak odjet? přeruil ho věcně dr. Biskup.

Třináctého. Ve čtvrtek. Prakticky u za pět dní.

Pozdě! prohlásil kategoricky Biskup. Mohu to u sebe zadret jetě nejpozději do středy. To je dvanáctého. Musí zmizet dřív!

Truksa horečně přemýlel. To znamená nejpozději v úterý. Dnes je sobota. Dobře. Díky za upozornění, doktore. Udělal jsi mi velkou slubu. Musím to vechno hned rozjet…

xxxx

Z budovy okresního soudu zael Truksa za Vosou a informoval ho o změně data. Vlak unesou definitivně v úterý 11. září. Doporučil Vosovi, aby o odjezdu uvědomil své spolehlivé známé. Mohou pouít dobré příleitosti. Bude to pravidelný spoj mezi Chebem a Ai, odjezd z Chebu ve 14,12. Rychlík vyjídí z Prahy v 9,45.

Toté měl Vosa vyřídit Loisovi a podat zprávu ilhovi do Prahy.

Stručně a jasně. Truksa u neměl čas na dlouhé povídání a vysvětlování. Vechna tíha organizace visela teď jen na něm. Musel jetě zařídit to nejdůleitějí obsluhu lokomotivy. Změna dne únosu vechno zamotala. Truksa vak chtěl svůj plán uskutečnit stůj co stůj. Byl u rozhodnut.

xxxx

Druhý den byla neděle.

Dopoledne jeli Truksa s Jiřinou k jejím rodičům, kde měl Truksa na půdě ve staré bedně schovaný samopal s plným zásobníkem. Byl to běný druh vojenské zbraně se zlamovací pabou. Zabalil jej do novin, vloil do nádraácké kabely a vrátili se do Frantikových Lázní.

V Truksově bytě pak dolo mezi ním a Jiřinou k rozhovoru, který měl podstatný vliv na osud jeho milenky.

Se mnou jet nemůe, oznámil jí Truksa, ačoliv jí to u delí dobu sliboval. Promyslel jsem vechno a dospěl k názoru, e tě tady budu potřebovat jako spojku mezi svými lidmi a Selbem. Pár týdnů to tady vydrí. Jakmile se tam trochu zabydlím, umoním ti útěk. Bude to pro tebe bezpečnějí, věř tomu…

Jiřině se to nelíbilo. A co kdy mě budou vyslýchat? Spousta lidí ví o naem vztahu. Slíbil jsi mi, e pojedeme spolu!

Nic ti nemohou dokázat. Bude zkrátka vypovídat stále toté  o ničem nevím, o ničem takovém se mnou nemluvil .

Bylo těké Jiřinu přesvědčit. Měla vak v ruce jetě jeden trumf. Pravdivý.

Byla jsem u doktora, Karle!

Proč? Nemohl to hned pochopit.

Jsem ve třetím měsíci. Sám jsi to přece chtěl. Nic jsem nenamítala, slíbil jsi mi manelství, a se oba rozvedeme. Chytala se posledního stébla. Čekala teď úsměv, překvapení. Prostě něco, co se pro takovou chvíli hodí. Co by udělal kadý mu, který má prostě rád.

Hrome, uklouzlo jen Truksovi.

Chtěla jsem tě překvapit, a budeme spolu na druhé straně. Takhle ovem to musí vědět u teď, Karle!

Truksa se chytil z hlavu. Jenom, prosím tě, ádné scény. Opravdu to nejde. Ručím ti za to, e si pro tebe přijedu. Jak říkám o ničem neví, nikdy jsem před tebou o vlaku nemluvil. Potřebujeme, aby tady zůstal někdo spolehlivý, chápej to!

Jiřina chápala vechno. Bylo to Karlovo

121

přání a musela je splnit. Zvykla si u za ty dlouhé měsíce jejich známosti.

Agent 0236 ve vedlejím pokoji tvrdě spal. Neměl u vůbec ádné starosti.

xxxx

V pondělí ráno 10. září se Truksa vydal do Ae. V okolí kolejistě důkladně zkoumal celou situaci. Doel a k poslednímu hradlu na naem území. Odtud se u dalo pouhým okem dohlédnout k místu, kde kolej přetínala hranici ČSR. Na koleji vzadu u hradla nic nestálo. Vozívalo se po ní dříví do Německa, ale v poslední době dodávky na čas ustaly.

Jeho procházka ke hradlu nebudila u zaměstnanců aského nádraí ádné podezření. Truksa byl na této trati jako doma, vichni ho znali. Nenápadnými dotazy u elezničářů sl jetě zjistil, e po koleji do Selbu nebude ten den ani přítí nic posunováno, ani na ni neodstaví vlak. Nic se prostě nečekalo. Bude prázdná, snad a ve čtvrtek na ní něco dají…

To bylo vynikající a Truksa sí v duchu blahopřál. Vrátil se do Chebu a předal nadřízenému soudní předvolání. Byl pozván jako svědek na úterý 11. září k okresnímu soudu v Karlových Varech. Jeho éf samozřejmě souhlasil. Slubu vezme za Truksu jiný výpravčí.

Jetě odpoledne si vypůjčil motocykl a odejel k rodičům své manelky, která tam bydlela s dítětem. Vyřídil, co potřeboval, a před estou hodinou byl u zase doma ve Frantikových Lázních.

POSLEDNÍ PŘÍPRAVY

Večer ten den se konala v Truksově bytě poslední porada. Účastníci: Truksa, agent ilhá, MUDr. vec, strojvedoucí Konvalinka, dále

trestanec, kterého měl u Truksa v bytě, a Jiřina árecká.

Truksa mluvil a ostatní poslouchali.

Plán Je jasný. Únos rychlíkové soupravy bude proveden zítra, v úterý 11. září. Půjde o vlak, který jezdí na trati KoicePraha Cheb. Z Chebu pokračuje jako osobní přes

Frantikovy Lázně do Ae. Odpojí se jen několik vagónů. Odjezd z Chebu 14,12, podle jízdního řádu. Není vyloučeno malé zdrení, ale s tím se musí počítat. V Ai vlak nezaslaví, projede závorou na československé hranicí a zastaví a v americké okupační zóně poblí Selbu. Stráí u ručních brzd ve třech osobních vozech se pověřují ilhá, dr.vec a utečenec z tábora. Zbraně dvě pistole a samopal.

Ozvala se Jiřina: ,,A co kdy se někdo nelekne zbraně a bude chtít zabrzdit?

,,Zbytečné obavy, odporoval Truksa. Couvne kadý. A kdyby, tak střílet! Nemůeme si dovolit krach celé akce. Z toho by koukalo doivotí. Počítám ale s panikou. S momentem překvápení.

On, Truksa, nastoupí ve Frantikových Lázních na lokomotivu a vezme sí na starost topíče. Jediného nespolehlivého. Bohuel. Konvalinka ručí za potřebnou rychlost vlaku při průjezdu. To je velmi důleité. O vzduchové hrzdy se postarají sami. Ale ve sluebním voze pojede vlakvedoucí, který má monost pouít ruční brzdy. Bude-li mít vlak malou rychlost, stačí jedna brzda k zastavení. V Lázních nastoupí také ilhá a trestanec. Dr vec v první stanici za Chebem  v HazIově Truksův chráněnec se dostaví na nádraí a na poslední chvíli. Nejlépe bude, kdy do vlaku naskočí při rozjídění.

Detaily během cesty obstará Konvalinka a Truksa. Jetě zítra ráno znovu s Jiřinou zkontrolují situaci v Ai. Vechno musí klapat! Hotovo.

Účastníci schůzky se rozeli. V bytě zůstal jen Truksa, trestanec a agent ilhá.

Nad Frantikovy Lázně se snesla měsíčná noc …

Poslední noc před velkou akcí.

xxxx

Druhý den ráno přiel Truksa do bytu Jiřiny árecké. Oznámil jí, e nemusí chodit do práce, zařídil její výměnu za jinou průvodčí. Teď si vezmeme taxi a pojedeme jetě jednou do Ae. Můe se stát, e tam na poslední chvíli udělali něco, co by nás mohlo zradit. A máme jistotu!

Vůz zastavil před askýrn nádraím. árecká zůstala ve voze. Truksa naposledy zkoumal situaci.

Vechno se zdálo být v pořádku. Kolej byla volná.

Zael do nádraní kanceláře k přednostovi a několik minut s ním hovořil o sluebních záleitostech. Přednosta pak vyel na perón. Truksa zvedl telefon a zavolal strání domek číslo 30, který stojí na německé straně u trati na Selb. Německý elezničář se okamitě ozval. Měl u o Truksovi instrukce. Truksa se představil jménem a vychrlil lámanou němčinou:

Hlas do Selbu na číslo 586, e těsně po třetí hodině zastavíme u tvého domku. Vechno je v pořádku, a nás čekají.

Zavěsil.

Při svém návratu ho přednosta stanice zastihl při psaní jakéhosi dopisu.

Truksa pak odejel se áreckou do Frantikových Lázní. Tam dostala poslední instrukce o své přítí činnosti ve funkci spojky. Bude ve spojení s Čadkem, dr. Biskupem, Loisou, in. Vosou a starým ilhou. Od nich bude přejímat pionání zprávy a předávat je průvodčímu Chrpovi, který je vdy dopraví do západního Německa.

árecká přikývla na souhlas.

Do doby, ne se ti narodí dítě, přijedu pro tebe. Neboj se, zařídím to. Bude tady mít důleitou funkci. Buď opatrná… Pojede teď domů?

Ne. Zůstanu ve městě a do odpoledne. Neukazuj se na nádraí! nabádal Truksa. Nikdo nás nesmí vidět spolu.

Ano.

Naposledy se rozloučili.

Od té chvíle u árecká se svým milencem nemluvila.

Bylo. dvanáct hodin a třicet minut, 11. září 1950.

Rychlík KoicePrahaCheb byl u na cestě do své stanice v západních Čechách.

125

Unos

Hlásím, e dnes 11. září 1951 v 15,04 hodin projel elezniční stanicí A do západního Německa vlak číslo 3717, který byl vypraven z Chebu jako osobní vlak do Ae a byl pokračováním lázeňského rychlíku číslo 63. Odjíděl z Chebu ve 14,12 hodin … Ve vlaku bylo asi 110 cestujících, mezi nimi 30 nezletilých dětí, které se vracely ze koly do Ae…

(Z hláení Oddílu pasové kontroly Cheb  nádraí)

V úterý 11. září před druhou hodinou odpolední zastavil expres KoicePrahaCheb ve své cílové stanici.

Obvyklá nádraní atmosféra. Hloučky lidí vystupovaly se svými kufry, batohy, aktovkami, nákupními kabelami. Staří, mladí, i lidé v nejlepích letech.

elezniční zaměstnanci odpojili od rychlíkové soupravy lokomotivu a čtyři osobní vagóny, které zůstaly v Chebu. Z vedlejí koleje přijela pak jiná lokomotiva, obsluhovaná strojvedoucím Konvalinkou a topičem Kalabzou. Jen tomu, kdo by měl určité podezření, mohlo být nápadné, e Konvalinka otočil u při posunu lokomotivu komínem dopředu. Na trati ChebA to bylo neobvyklé a zbytečné. Lokomotivy jezdily tendrem kupředu. Kadý odborník vak potvrdí, e stroj, jedoucí v postavení, jak jej připojil Konvalinka, dosáhne daleko větí rychlosti. Místo 60 km můe vyvinout rychlost a 90 km.

Koho by vak napadl pravý význam? Kalabzovi to bylo jedno. Jel jako topič a má

126

přikládat do ohnitě zády po směru Jízdy nebo obráceně? Byl zvyklý na obojí. Neptal se. Byl Jen překvapen, e Konvalinka nastoupil slubu na stroji, kdy měl být na dovolené. Strojvedoucí mu to vysvětlil docela jednodue. Potřebuje si něco přivézt z Ae, a tak mu parák Komrska vyměnil svoji ichtu. Má to dokonce černé na bílém, písemné schválení této výměny …

Vlaková souprava měl tři rychlíkové vagóny, označené vývěskou Frantikovy LázněA, a leden vůz sluební.

Ve vlaku bylo podle pozdějího zjitění asi 160 cestujících. Jela v něm Marie Kohoutová, patnáctiletá kolačka z Ae; Marie Leková, osmnáctiletá studentka z Hranic; čtyřicetiletý Josef Herman z Prahy; Frantiek Jícha z Ae; osmnáctiletý Pavel Opavský z Ae; pětapadesátiletá Marie Komárkové z Havlíčkova Brodu; patnáctiletá Květa Baková z Ae; Lada ilhová se svým snoubencem z Moravy, neteř starého ilhy… Lidé nejrůznějích profesí, zájmů a cílů. Mnozí z nich jeli na léčení do Frantikových Lázní, domů z Chebu do Ae nebo ke známým, ijícím v aském výběku. Jen asi 20 cestujících vědělo, e z vlaku na naem území nevystoupí.

Přesně ve 14,12 hodin dal výpravčí strojvedoucímu Konvalinkoví pokyn k odjezdu. Lokomotiva č. 365011 se čtyřmi vozy vyjela na tra. Měla před sebou jen dvě zastávky  Frantikovy Lázně a Hazlov. Pak u byla konečná stanice A.

Do Frantikových Lázní přijela vlaková souprava přesně na čas  ve 14,22. Vystoupilo asi 60 cestujících.

xxxx

Jiřina árecká nesplnila svůj slib. Byla ji od dvou hodin na nádraí ve Frantikových Lázních. Čekala na příjezd vlaku, chtěla

jetě jednou Truksu vidět. Měla na sobě civilní aty, stála a na druhém konci perónu za rohem nádraní budovy, aby nebyla spatřena.

Několik minut před odjezdem přila také na perón starí paní, tlačící před sebou dětský kočárek. Doprovázela ji mladá ena s dítětem na rukou. Objevil se Truksa a pomohl mladé eně nastoupit do vagónu. Kočárek zavezl k potovnímu vozu, kde si jej převzal elezniční zřízenec. Na rukojeti kočárku byl připevněn karton s adresou do Ae. Pak přeel Truksa k lokomotivě a vylezl po schůdcích ke strojvedoucímu Konvalinkoví a k topiči Kalabzovi.

Mezi cestujícími, kteří nastoupili do vlaku, byl také mladý, nenápadný mu s aktovkou v ruce. Agent 0236, Vladimír ilhá. V posledním vagónu si sedl hned do prvního kupé u vchodu. Přesně podle plánu.

Do druhého vozu za lokomotivou nastoupil dalí mu s elezničářskou kabelou. Uprchlý trestanec z Jáchymova. Usadil se hned do prvního kupé u vchodu. Přesně podle plánu … Ve 14,26 hodin se vlak rozejel. Starí paní, která doprovázela matku s dítětem, mávala z nástupitě na pozdrav. Mladá ena, patrně dcera, odpovídala z okna.

Jiřina árecká stála jako solný sloup. Nemohla se mýlit. Znala ty lidi a příli dobře. Její milenec a podle úmluvy budoucí manel ji podvedl. Teprve teď si uvědomila smysl Truksova zákazu objevovat se na nádraí.

DEVADESÁTIKILOMETROVOU RYCHLOSTI PŘES HRANICE

Kam se vezem, pane výpravčí? zeptal se Kalabza, kdy Truksa vylezl do kabiny lokomotivy.

,.Svezu se s vámi do Ae. Doktor mi tam dělá nové zuby, ena s děckem tam jedou na pár dní ke známým, dodal pro jistotu, kdyby náhodou Kalabza viděl jeho rodinu nastupovat.

Mohl jste pohodlně sedět ve vagónu,namítl Kalabza.

,,To má jedno, takhle jsem v partě.

,,A proč by nemohl jet s námi, ne? podporoval Truksu Konvalinka. Pan výpravčí můe jet třeba na tendru. Nějak nám hapruje vzduch v brzdách, pane výpravčí. Měli bychom se na to v Hazlově podívat. Jede to těce.

Z Frantikových Lázní do Ae je to po trati rovných 21 kilometrů, do Hazlova 12 kilometrů. Do této stanice dojel vlak ve 14,45, čtyři minuty opoděn.

Po zastavení vlaku seskočili Truksa s Konvalinkou z lokomotivy a obhlíeli vzduchové brzdy. Prolézali pod spoji vagónů a tvářili se ustaraně. Ani si nevimli, e do vlaku nastupuje dalí cestující  dr. vec s celou rodinou. Do Hazlova přijel vlastním vozem, nechal jej stát před nádraím a na udivený dotaz přednosty, proč jede vlakem, kdy má vůz, prohlásil, e zlobí zapalování a jede si pro náhradní svíčky. Dr. vec si vybral prostřední vagón.

Sotva vlak vyjel z Hazlova, zastavil na trati. Opět seskočili Truksa s Konvalinkou. Vlakvedoucí Bóhm přeel k lokomotivě.

Co je s tím zase?

Brzdy, prohlásil lakonicky Konvalinka, hapruje to.

TO nebyla starost vlakvedoucího. Minutu okouněl a pak nastoupil do svého vagónu. Truksa s Konvalinkou pobíhali kolem vlaku a zkoueli vzduchové brzdy.

Teď to bude dobrý! volal na vlakvedoucího Konvalinka, jedeme!

Kam veze rodinu, Konvalinko?” ptal se Bóhm, kdy strojvůdce procházel pod okny vozu.

Do Ae koupit něco na sebe.” Ani se neohlédl a vyskočil na schůdky lokomotivy. Stroj syčel, Kalabza nabíral uhlí a Truksa se díval po krajině. Konvalinka bleskurychle uzavřel kohouty vzduchové brzdy.

Zdreli se necelé tři minuty. Do Ae zbývalo jetě devět kilometrů. Vlak ujede tuto tra za třináct minut.

Kola rychlíkových vagonů monotónně odklepávala své staccato na spojích kolejí…

xxxx

Kalabza si vůbec nevímal, o čem spolu Truksa s Konvalinkou během jízdy hovoří. Hlídal páru a přikládal. To byla jeho povinnost a o víc se nestaral. Jezdil tuhle tra u několik let, krajina ho nezajímala, spí se mu protivila. Nic nového, stále toté. Navíc mluvili tie, asi nějaký soukromý rozhovor.

Blíili se k Ai.

Jak vypadá předzvěst, Kalabzo?” otočil se na topiče Konvalinka.

Výstraha strojvůdci,” hlásil Kalabza.

Vlak ujel dalích několik set metrů.

Cestující se zvedali ze sedadel, shromaďovali svá zavazadla, ti netrpěliví u stáli v uličkách.

Výjezdový volný?” křikl Konvalinka na Kalabzu Hlas mu divoce zadrhával.

Volný, dvě ramena!” křičel Kalazba do prudkého větru, proudícího kolem lokomotivy. Opíral se bokem o elezné dveře, napůl vykloněn.

Truksa k němu přiskočil: Uhni, já se podívám!”

Upíral oči kupředu ke koleji na Selb. Byla volná. Teď rozhodovaly vteřiny. Perón aského nádraí se nezadritelně přiblioval.

Kalabzo, k zemi!

Kalabza koukal jako vyjevený. Co je tohle za legraci?

K zemi, povídám! houkl netrpělivě Truksa a opřel hlaveň pistole o Kalabzovu hruď. Zlomek vteřiny odhadoval topič situaci. Lopata byla hluboko zastrčena v zásobníku ulili. Bedna s nářadím byla zavřená a na straně, kde stál Konvalinka. Tlak Truksovy pistole nepovoloval. Tie se svezl k zemi. Cítil, jak to lokomotivou kublo, stroj zabral a řítil se kupředu.

xxxx

Cestující se po sobě nechápavě dívali. Selhaly asi brzdy! vykřikl kdosi.

elezničář, jedoucí domů do Ae, trhl rukojetí vzduchové záchranné brzdy. Nic se nestalo.

Vzduch vypustili Truksa a Konvalinka v Hazlově a jetě znovu při zastávce na trati. Vlak u projíděl devadesátikilometrovou rychlostí kolem nádraní budovy. Vlakvedoucí Bóhm se prodral k oknu a bezmocně rozhazoval rukama na výpravčího, který stál na nástupiti a nechápal, co se děje.

Jakýsi starí mu odstrčil studentku, která stála v uličce, a hnal se ke kolu ruční brzdy. Narazil na mladého mue, který na něho namířil samopal.

Zpátky! Ani hnout! Mladý ilhá se činil. Stejná situace byla v dalích dvou vagónech. Záchranné brzdy nefungovaly, u ručních brzd stáli s nabitými zbraněmi dr. vec a mu z trestaneckého tábora.

Vlak vjel na kolej, vedoucí do Selbu, přeal československou hranici, odhodil pruhovanou závoru a zastavil a 500 metrů za ní u stráního domku číslo 30, v těsné blízkosti

silničního přejezdu u obce Wildenau. Vpravo před lokomotivou trčilo své rameno vjezdové návěstidlo do stanice Selb, nastavené na příkaz Stůj”.

xxxx

Bylo 11. září 1951, přesně patnáct hodin a čtyři a půl minuty. Ve se odehrálo během třiceti vteřin.

V ZAJETI KULOMETU

Vstaň! naklonil se Truksa ke Kalabzovi. Topič se zvedl ze elezné podlahy stroje. Třásly se mu nohy. Z vagónů vzadu slyel chaos a volání lidí. Z lokomotivy zahlédl, jak dva z cestujících utíkají k blízkému lesu, pryč od místa akce.

Truksa ho chytil za rameno. Nezlob se, Kalabzo, museli jsme utéct. Museli. Ty to asi nepochopí.

Kalabza z toho opravdu nic nechápal. Proč právě jemu se to muselo stát? A co lidé ve vlaku? Co s nimi bude?

Konvalinka s Truksou seskočili a zamířili k silničnímu přejezdu. Kalabza viděl, jak si tam potřásají rukou se dvěma civilisty, kteří se opírali o americký díp. Za několik minut přijely dalí dva americké dípy s ozbrojenou vojenskou stráí a vůz se západoněmeckými celníky. To u vystoupil z vlaku i dr. vec a mladý ilhá a přidali se k rozhovoru s civilisty na silnici. Truksa odeel s riěmeckvm celníkem do stráního domku a telefonoval do Selbu.

Cestující se vykláněli z oken a bezradně čekali, co se bude dít. Bylo to vechno neočekávané a překvapující. Celníci zakázali vystupovat z vlaku.

Selhaly brzdy, odpovídali na otázky.

132

Pojedete za chvíli zpátky. Nikomu se nic nestane!

Truksa se vrátil k vlaku a nastoupil do lokomotivy. Konvalinka dával opět do pořádku pneumatické brzdy.

Vlak se pohnul. Nejel vak zpět, ale dál do elezniční stanice Selb  Plóssberg.

Na nádraí v Selbu u čekala na vlak jednotka americké okupační armády jejím úkolem bylo střeit se zbraněmi v rukou a s kulomety československou vlakovou soupravu i s cestujícími. Vojáci obstoupili vlak, dva kulomety na dípech mířily na čtyři vagóny a na 110 cestujících.

Zástupy selbských občanů zvědavě civěly na tu podívanou. Zpráva o přejezdu se bleskem rozířila. Postarali se o to u při první zastávce vlaku elezniční zaměstnanci a pohraničníci v Selbu. Truksa přece telefonoval ze stráního domku. A místní rozhlas měl zase jednu senzaci do vysílání. Objevili se také první fotografové.

Pak nastala práce pro západoněmecké celníky a čilého dr. vece. Procházeli vagóny a přemlouvali cestující, aby zůstali v západním Německu. Kdo chce zůstat, a vystoupí. Podle očitých svědků doprovázel dr vece, jemu se od vystoupení z vlaku houpal u pasu těký kolt, asi dvaadvacetiletý mladík vyí postavy. Poznali v něm ozbrojeného mue u ruční brzdy. Byl to agent 0236.

Na výzvy agitátorů vystoupilo postupně 25 lidí, z nich téměř 20 bylo těch, kteří o únosu předem věděli: manelka strojvedoucího Konvalinky se dvěma dětmi, manelka Karla Truksy s dítětem, manelka dr. vece se třemi dětmi, neteř agenta SOUPRAVY Lada ilhová se svým snoubencem, jistý Kutil s rodinou, kterého informoval o odjezdu

in. Vosa… a samozřejmě ostří hoi Truksa, Konvalinka, ilhá, dr. vec, trestanec z Jáchymova. Na peróně se objevil i kočárek, v něm prchalo z komunistického pekla jednoroční dítě rodičů Truksových.

Houf těch, kteří se na tuto cestu náleitě připravili. Hora kufrů, ranců, balíků…

Za hodinu na to přijely před nádraí osobní vozy, přecpané reportéry, filmaři a pracovníky rozhlasové stanice Svobodná Evropa. Bylo to sousto, které jim nesmělo ujít. Fotografovali a filmovali ze vech stran. Venku, uvnitř vlaku, se střechy nádraní budovy. Reportéři Svobodné Evropy procházeli vagóny a lákali k emigraci dalí cestující. Studentům slibovali stipendia, enám a muům dobré zaměstnání v továrnách. Rozdělovali cigarety a dětem čokoládu.

Zisk z této propagandy byl více ne hubený. Lidé chtěli domů.

Ve vlaku jeli také přísluníci nově vytvořené Pohraniční stráe  vojíni Verguljak a Hrázský a strámistr SNB Krahulec. Americká vojenská policie je ve vlaku zatkla a odvezla. Dalí přísluník Pohraniční stráe se zachránil před zatčením tím, e si svlékl vojenskou blůzu a uschoval ji v kufru u jedné z cestujících. Při kontrole průkazů tvrdil, e pracuje u Státních statků. Natěstí měl u sebe staré potvrzení z doby svého zaměstnání. Cestující Květa Paludová, pracovnice vojenské správy, roztrhala své osobní průkazy, opravňující ji ke vstupu do vojenských objektů. Vyhnula se tak výslechu o vojenských věcech.

Po páté hodině dostali cestující chléb a kávu. Kadé nataení ruky z okna vagónu snímaly objektivy filmových kamer a fotoaparátů. Jako v zoologické zahradě. Ale jíst se chtělo, zvlátě kolní mládei. Od svačiny ve kolních lavicích uplynulo u sedm hodin.

Přijely nákladní vozy a američtí vojáci naloili vech 25 dobrovolných emigrantů muů, matek, malých i větích dětí a i s kočárkem je odvezli směrem do města. Odejeli i Truksa, vec a ti ostatní. Od té chvíle je u nikdo nespatřil. Truksa odejel i s obálkou, v ní byly pionání zprávy z oblasti ČSD a od starého ilhy. Sám si dva dny před odjezdem obstaral souhrnnou zprávu o organizaci drah v západních Čechách včetně čísel o průjezdu vlaků, čísla o strojovém parku a mobilizační směrnice. Nepřijel s prázdnýma rukama …

xxxx

Krátce po přejezdu vlaku intervenoval přednosta nádraí v Ai u přednosty v Selbu, aby vlaková souprava byla ihned vrácena. O události informoval také Státní bezpečnost v Ai. Ze Selbu přednostovi sdělili, e nejsou proti vrácení, ale e strojvedoucí Konvalinka odmítl návrat a e tedy stejně není nikdo, kdo by s vlakem odejel zpět. Z Ae tedy vyjela lokomotiva, aby celý vlak přivezla. Při příjezdu se vak strojvedoucí dozvěděl, e z Mnichova přilo rozhodnutí, aby vlaková souprava zůstala zatím v západním Německu, a e vyhlídky na brzký návrat jsou mizivé. Cesta lokomotivy do Selbu vak nebyla marná. Topič Kalabza, který se potloukal kolem svého stroje, vyuil zmatku na nádraí, kde se motali filmaři, novináři, vojáci i civilní obyvatelé, a naskočil do rozjídějící se lokomotivy, která se po nezdařeném jednání vracela do Ae. Nikdo ho nepohřeoval.

Stal se tak prvním očitým svědkem, který mohl naim bezpečnostním orgánům věrohodně vylíčit, jak se to ve vlastně stalo.

Protoe byl zatím jediným svědkem, vrátil se domů a druhý den ráno.

Ministerstvo zahraničních věcí protestovalo

u velvyslanectví Spojených států severoamerických proti neoprávněnému drení vlaku s cestujícími a poadovalo jejich okamitý návrat.

Okupační úřady vak nespěchaly.

xxxx

Českosloventí cestující čekali na svůj dalí osud. Bylo jim dovoleno pohybovat se kolem vlaku, ale na nástupitě nesměli. Perón byl plný okounějících Němců, jakýsi starí mu vykřikoval k vlaku, e se jmenuje Bílek, e je z Ae a má v Selbu holičství. Mají prý v Ai vechny pozdravovat.

Asi dvacet přísluníků západoněmecké pohraniční policie a americké okupační armády neustále hlídkovalo kolem vlaku. Dípy s kulomety neodjíděly.

Vech naich lidí se u zmocňovala únava. V některých kupé se mui rozptylovali hraním karet. eny se dohadovaly, kdy se pojede zpět. Nejhorí to bylo s malými dětmi. Matky je poloily na lavice ke spánku a samy spaly vsedě. Osobní potřebu museli cestující vykonávat ve staniční budově, kam odcházeli v doprovodu německých ozbrojených stráí. Kolem půlnoci rozdávali američtí vojáci večeři: masovou konzervu, chléb, kávu a pro mue cigarety.

Ten večer se svět dozvěděl o neobvyklé události v západních Čechách.

DALÍ DEN VE VLAKU

Ve středu 12. září v osm hodin ráno dostali cestující vlaku č. 3717 vydatnou snídani  bílou kávu, chléb, masovou konzervu a suchary. Američané nebyli tak hloupí, aby nedali naim lidem pořádně najíst. Materiální zabezpečení se po úterním hladovém

přivítání stalo součástí jejich propagandy. Děti dostaly i čokoládu a výkací gumu. Jetě ani nestačili zkonzumovat příděl, a znovu se sjíděli novináři, fotografové, reportéři Svobodné Evropy. Znovu nekonečné otázky, kemrání o pár slov do mikrofonu, záblesky od fotoaparátů. Někteří studenti vyhověli ádostem a hovořili pro rozhlas.

Kolem poledne byl vlak odstaven na vedlejí kolej. .Odpoledne přijel americký plukovník, postavil se před vagóny a vyzval vechny cestující, aby vyli před vlak.

Poslouchejte, co vám řeknu! začal americký plukovník a neznámý civilista, patrně ná emigrant, překládal. Odvezeme vás do kasáren, kde budete mít vichni daleko větí pohodlí…

Chceme domů! ozývalo se hlasitě z řad naich.

Plukovník mával rukou. Ano, ano, dámy a pánové, budeme se snait dopravit vás co nejdříve zpět. Nezáleí to ale jen na mně. Opakuji, e vás chceme odvést jen pro vae pohodlí, abyste se mohli dobře vyspat. Do you understand?

Rozuměli. V jejich situaci byli ochotni věřit kadému vyímu. Vystěhovali z vlaku svá zavazadla a namačkali se do připravených vojenských vozů. Vypadalo to jako stěhování cikánů. Dípy s kulomety zaujaly místa před a za kolonou. Němečtí čumilové se začali rozcházet.

Téměř čtyři hodiny trvala cesta na vozech, krytých jenom plachtovinou. U za tmy dojeli do amerického vojenského tábora Grafenivehr, v něm byla za druhé světové války Rommelova kasárna a kde také cvičil Otto Skorzeny své faistické hrdlořezy. V kasárnách dostali vichni cestující nutné potřeby k osobní hygieně a vydatnou večeři. Mohli se konečně i řádně umýt a vyspat. Po

snídani byli jednotlivě voláni do kanceláře kasáren, kde je vyslýchali američtí důstojníci za přítomnosti Čecha  emigranta, který kadé slovo překládal. Americké orgány zajímala situace v ČSR, kde kdo pracuje a co se tam vyrábí, v jakém mnoství, kdo je organizován v KSČ, kolik si kdo vydělá, osobní nacionále… Kadému z vyslýchaných poloili nakonec stejnou otázku: chcete zůstat u nás v západním Německu?

Ne!

Zvlátě vytrvale se snaili získat mladé lidi, studenty. Ukazovali jim denní tisk, kde byly velké fotografie těchto mladých lidí v nejrůznějích situacích  při výdeji stravy, při rozhovorech s reportéry Svobodné Evropy. Někteří objevili i svá jména v titěných rozhovorech.

Je to kompromitující materiál, mladý mui, říkal s vánou tváří vyslýchající důstojník. A tohle uvidí ředitel vaí koly, rozlučte se s tím, e byste mohl dostudovat. Tady naopak máte vechno zajitěno!

Někteří tomu uvěřili. Zvítězil strach z následků doma v republice. Nechali se přesvědčit a zůstali. Byli to tři studenti, dvě studentky a jeden mladý dělník, vichni sedmnáctiletí a vichni z Ae. Přidali se k oněm dvaceti čtyřem, které u ze Selbu odvezly orgány americké CIC.

xxxx

Praha (čtk).  Dne 11. září skupina teroristů, řízená a zásobovaná penězi i zbraněmi americkým agentem, provedla únos cestujících rychlíkového vlaku, který jel směrem z Chebu do Ae … Kromě teroristů, kteří únos ji předem připravovali, ani jeden z československých občanů se nedal přemluvit, aby zůstal v Západním Německu.

xxxx

Zastavme se krátce u této úřední zprávy, uveřejněné teprve čtvrtého dne po únosu v Rudém právu.

Kromě teroristů ani jeden z československých občanů?

Měla by to být pravda, kdy to oficiálně oznámila Československá tisková kancelář, (milná monopolní tisková agentura ČSR. jaká byla skutečnost, víme. Ale vědělo se o tom u tehdy, protoe kromě pěti teroristů Truksy, Konvalinky, vece, mladého ilhy a trestance z Jáchymova, kteří měli práci ve vlaku, se do Československa nevrátily dalí dvacet dvě osoby, co potvrzuje i přesný předávací protokol orgánů CIC na naí hranici. Snahou tehdejích naich bezpečnostních i politických orgánů bylo ututlat fakta, nezveřejnit ani polopravdu, nato pravdu. Bylo podle nich nemyslitelné, aby se v rozporu s tehdejí propagandou občané této republiky dozvěděli, e se někdo z cestujících rozhodl k emigrací dobrovolně. Tenkrát v roce 1951, v době tvrdého, a surového třídního boje a zatracování vech, kdo se z jakýchkoli důvodů rozhodli odejít ze země, se ostatně ani jinak psát nedalo, či přesněji nesmělo. Překvapuje ovem, e se říkaly polopravdy jetě o patnáct let později, kdy u se mohlo psát poněkud jinak …

Svědčí o tom například článek Vlak č. 1713 z pera Frantika Morkese (MY 66), v něm se kromě jiných nepřesností říká: Měně senzační byla ji ta skutečnost, e prakticky téměř vichni cestující se po celou dobu pobytu v Německu domáhali návratu do Československa. A pak konkrétněji: Na výzvu, aby se přihlásili ti, kteří chtějí zůstat v Německu, vystoupil Konvalinka a Truksova rodina, ťostří hoiŤ od ručních brzd (ilhá a trestanec  pozn. J. K.) a dr. vec s manelkou a dětmi… Tedy podle MY 66 jen deset lidí ze sto deseti cestujících.

Ve skutečnosti se nevrátilo celkem 27 lidí, co je téměř čtvrtina z celého vlaku. Bohuel autor článku svou polopravdu vydával za skutečná fakta, kdy tvrdil: Je dobré si připomenouet, jak to vlastně bylo a kolik z těch, co ve vlaku cestovali, opravdu v západním Německu zůstalo …

Samozřejmě ani nám nejde o ádné senzačnosti, chceme spíe, pouze podtrhnout, jak strastiplná bývala cesta za pravdou v předlednových poměrech, a e větinou se jí vůbec nepodařilo proklubat se skořápkou tuhé cenzury, ani kdy se o to autor snail.

MISE JEDE DO MNICHOVA

Ve čtvrtek 13. září vyjela z Prahy do Selbu Tatra 87 s československou diplomatickou misí, vyslanou ministerstvem zahraničních věcí, aby tam s místními úřady projednala návrat naich občanů a vlakové soupravy. Její členové, pracovníci ministerstva E. Busch, M. Jablonský a V. Keller měli diplomatické pasy a permity do okupační zóny západních mocností. Permity vydal Roger James, tehdejí vedoucí praské úřadovny CPO (Allied High Commission Permit Office).

V Rozvadově přejela Tatra 87 státní hranici a po odbavení na německé straně pokračovala v cestě do Selbu. Nejela vak sama. Celých deset kilometrů od západoněmecké celnice ji sledovaly dva dípy s americkou vojenskou policií. Na jednom z vozů byl připevněn kulomet. Čestná strá. Do Selbu přijela mise kolem poledne. Na nádraí Selb-Stadt vak její členové zjistili, e tam cestující u nejsou. Přednosta stanice jim oznámil, e nai občané byli odvezeni a vlaková souprava je ve stanici Selb-Plóssberg. Mají-li vak pánové zájem, mohou mluvit s právě přítomným pracovníkem amerického úřadu Mr. Martinem …

Mr. Martin, americký Resident Officer, neměl příli mnoho chuti k hovorům.

O věci celkem mnoho nevím, pánové, vymlouval se, ačkoliv o únosu hovořilo celé město a byly toho plné noviny. Jsou do toho zainteresováni vojáci a já nemám takový přehled.

Bylo by tedy lépe zavolat přímo Mnichov! namítl Busch. Tam přece musejí vědět, co se s naimi lidmi stalo!

O. K., kývl Mr. Martin. Zavoláme Mnichov.

Odpovědný úředník v Mnichově nic bliího nevěděl. Slíbil, e ve zjistí a zavolá …

Jak vidíte, udělal jsem, co jsem mohl, Mr. Busch. Teď mne laskavě omluvte, mám zamluvenou partii tenisu. Sebral se stolu tenisovou raketu a zmizel.

Za několik minut přijel k nádraí díp s poručíkem americké armády a civilistou. Zamířili rovnou k členům naí mise. Poručík představil civilistu jako Mr. Bednaříka, pracovníka americké zpravodajské sluby. Vedoucí čs. delegace Busch odmítl s Bednaříkem jednat. ádal o monost úředního rozhovoru s nejvyím představitelem amerického orgánu, který cestující zadrel.

Bednařik jen pokrčil rameny. Plní pouze vyí rozkazy, proto přijel. Jestlie pánové odmítají s ním jednat, je mu líto…

Mezitím odjel člen mise Jablonský do města zjistit u místních obyvatel, zda něco vědí, kam býli čs. občané odvezeni. Busch a Keller čekali na nádraí na slíbenou telefonickou zprávu z Mnichova. Nedočkali se. Zato Jablonský zjistil, e v době, kdy čekají na nádraí, jsou u českosloventí občané přepravováni autobusy na hranice ČSR. Zjistil také, e z transportu byli zatčeni dva vojáci a jeden člen SNB a odvezeni na neznámé místo. Zatkla je americká vojenská policie.

Na okamitý telefonický dotaz u plukovníka Whita, velitele amerických okupačních jednotek v Seibu, dostal Busch odpověď, e jemu, Whitovi, o tom není nic známo. Pojedeme tedy do Mnichova, končil Busch rozhovor s plukovníkem.

O. K. Snad budete mít více těstí.

MNICHOVSKÉ INTERMEZZO

Po přenocování v Norimberku pokračovala Tatra 87 se členy naí mise v cestě do Mnichova.

Dvanáct kilometrů před Mnichovem zadrela vůz západoriěmecká a americká policie. Policisté zkontrolovali pasy a pod eskortou doprovodili delegaci na mnichovské velitelství vojenské policie. Odtud ji odvezli dva pracovníci americké CIC na US Land Resident Office, kde ji přijal éf emigračního oddělení Sutton.

Vedoucí čs. mise Busch znovu protestoval jménem ministerstva zahraničních věcí proti nezákonnému odvlečení Československých občanů a proti drení tří přísluníků ozbrojených sloek. Místo odpovědi si nechal Sutton předloit pasy a odeel s nimi do vedlejí místnosti. Tam také několikrát telefonoval a po příchodu oznámil, e se nikomu z oněch tří muů nic nestalo a e se postupem času vrátí domů. Neřekl vak místo jejich pobytu ani datum proputění. Ke vstupnímu vízu, vydanému v Praze Rogerem Jarnesem, připojil razítko svého úřadu, podpis a doloku, e se vízum ruí a e vichni musí jetě ten den opustit západní Německo. (Roger James povolil pohyb čs. delegace v západním Německu na dobu,od 13.  19. září.) Na opětný protest Sutton prohlásil, e námitky předá vyím místům, ale e pouze plní jejich příkazy.

Dodal, e budou eskortováni pracovníky CIC a americkou policií a na hranice státu … Série zákroků, příčících se diplomatickým zvyklostem, byla korunována na německé straně hraničního přechodu v Rozvadově, kde celníci kontrolovali vechna zavazadla naí mise. Na ostrou námitku, e jde o posádku vozu, vybavenou diplomatickými pasy, předloili celníci nařízení bonnské vlády: neuznává diplomatický status Československé republiky.

Jediné, Čeho mise po dvoudenním úsilí dosáhla, byl nejasný příslib, e se ,,po určité době vrátí jak tři přísluníci ozbrojených sloek, tak vlaková souprava.

NAVRAT

Dne 13. září před polednem povolily americké orgány návrat zavlečených cestujících do ČSR.

Zprávu o návratu oznámil internovaným americký generál, který přijel do tábora Grafenwóhr. Po obědě přijely čtyři vojenské autobusy, jimi se 77 československých občanů vrátilo po estačtyřicetihodinovém nezákonném drení v americké okupační zóně na hranice ČSR. Po cestě měli opět ozbrojený doprovod amerických vojáků a západoněmecké pohraniční policie. Ti je na hranicích předali čs. pohraničním orgánům. Německá policie vyvolávala jednotlivé občany z autobusů podle přesného jmenného seznamu. Uvítal je tehdejí předseda KNV Randák, poslanec Patera a představitelé aské lido-správy. Po informativním výslechu na OVStB a pohotění se pak vichni rozejeli do svých domovů…

VĚZENI V HOFU

V seznamu sedmasedmdesáti vrácených nebyli tři mui  vojíni PS Bohumil Hrázský, Deméter Verguljak a strámistr SNB Frantiek Kruhulec. Ze Selbu Je strá eskortovala, do amerického vězení v Hofu. V podzemních celách, vybudovaných ve sklepích jednopatrové vily, je střeili američtí vojáci. Cely nebyly vybaveny ani umyvadlem, ani klozetem. Lůka a loní vězeňské prádlo byly pinavé, jak je tam zanechali předchozí vězni. Chyběl také stůl a idle. Celým zařízením cely byla jen dřevěná pryčna. Vechny tři uvězněné denně vyslýchali americký major a poručík od vojenské zpravodajské sluby. Měli zradit, zůstat v západním Německu a říci ve, co vědí o svém útvaru, dislokaci jednotek, o vyzbrojení. Odmítali a trvali na svém návratu.

V pátek 14. září je eskorta převezla do dalího vojenského vězení  do kasáren města Weidenu. Cela strámistra Krahulce měla rozměry 2X4 metry. Vekerým vybavením byla elezná postel. První noc mu nedali ani přikrývku. Největím problémem bylo vykonávání osobní potřeby. Museli třeba hodinu tlouci na dveře, ne přiel stráný. K jídlu a do umývárny je vodili s pukou v pohotovostní poloze, jako zločince. Stínosti nepomáhaly.. Krahulec ádal jmé nem vech tří o monost spojit se s čs. konsulátem v Mnichově. Vězeňské orgány to odmítly. Krahulec tedy 18. září ádal o rozhovor s velitelem kasáren. Vyhověli mu a velitel ho vyslechl. Americky důstojník silbil, e se o vem bude informoval a vysledek sdělí. Dodnes nesdělil nic.

Výslechy a přesvědčováni pokračovaly, kdy nebylo moné přimět je k emigraci, nutily je

144

americké zpravodajské orgány k vyzrazení sluebních tajemství. Krahulec měl prozradit okolnosti kolem vydávání občanských průkazů, o tajných znacích na těchto legitimacích, znesnadňujících jejich padělání. U Hrázského a Verguljaka se zaměřili na Pohraniční strá. Zbytečně. Neřekli nic, co by mohlo americké zpravodajské slubě pomoci. Na rozdíl od Hrázského a Krahulce se u vojína Verguljaka začala projevovat psychická únava z dlouhého věznění. Po týdenním pobytu si svým druhům stěoval, e budou-li ho tam jetě dret, raději zůstane v západním Německu. Pod tlakem výslechů, přesvědčování, slibů a vězeňských podmínek se tento voják dva dny před proputěním ostatních dvou rozhodl, e zůstane. K rozhodnutí přispěla i jeho poněkud sníená inteligence.

V pátek 21. září, po deseti dnech vězení, byli Krahulec a Hrázský předvedeni do kanceláře. Velící důstojník jim oznámil, e jsou proputěni. Dostali k podpisu potvrzení, na něm bylo uvedeno:

Níe podepsaný potvrzuje tímto, e během svého pobytu u úřadů armády Spojených států severoamerických bylo s ním vdy sluně zacházeno a e během jeho pobytu mu nebylo na těle nijak ublíeno.

Podepsali a oddechli si.

Vězeňská eskorta je pak odvezla na hraniční přechod v Rozvadově. Na německé straně u čekali fotoreportéři. Na hranicích převzal oba mue pracovník naí Státní bezpečnosti. Z dokladů, které eskorta vrátila, chyběl Kra-hulcův cestovní rozkaz, s ním jel 11. září do Ae. Americké zpravodajské orgány také nevrátily jeho sluební pistoli s náboji. Poslední dva se tedy dočkali.

Nevrátil se vak dosud vlak, který stál od

11. září na slepé kolejí na nádraí Selb-Plasberg. Lokomotiva, jeden sluební vůz a tři osobní rychlíkové vozy.

SOUPRAVA SE VRACÍ

Po měsíční emigraci vlaku v americké okupáční zóně dostaly konečně nae úřady zprávu, e vlaková souprava bude vrácena 10. října. K předání a převzetí mělo dojít na Čs. státní hranici na trati SelbA.

Vlak přepravili ze Selbu západoněmečtí elezniční zaměstnanci za asistence více ne stovky amerických vojáků. Opakoval se známý obraz  na německé straně hranic čekalo dvacet německých a amerických reportérů, fotografů a filmařů. Zachycovali a snímali celý příjezd a průběh předávání, jako odborníci byli přítomni zaměstnanci elezniční stanice Cheb  přednosta Blýn, přednosta výtopny Rybář, strojvedoucí Pásler, topič Pixa a vlakvedoucí Bruček. Spolu s nimi byli u předání pracovník KVStB z Karlových Var a velitel útvaru Pohraniční stráe.

Certificate of Transfer  potvrzení o předání vlakové soupravy, podepsané čtyřmi odborníky ze stanice Cheb, konstatovalo, e vlak je vrácen v dobrém stavu. Zplnomocněnci čs. úřadů převzali lokomotivu č. 365011, uhlák, zavazadlový vůz a tři rychlíkové vagóny.

Po příjezdu do Ae vykonali elezničáři zkouku ruční brzdy sluebního vozu, jediného, v něm při únosu nestál nikdo u brzdy se zbraní v ruce. Při dosaení devadesátikilometrové rychlosti utáhl elezničář kolo brzdy a na doraz. Zjistil, e vůz brzdí na vechna soukolí. Také strojvedoucí poznal na stroji mírné brzdění. Ukázalo se vak, e

nemohlo mít vliv na úplné zastavení unesené vlakové soupravy jetě na území ČSR. Kdyby byla brzdná dráha o pět set metrů delí, zastavil by se moná vlak před hraniční závorou. Technici také zjistili na vech soukolích protilehlá plochá místa na obručích, co dokazovalo, e sluební vůz jel 11. září zabrzděn. Dosvědčovaly to i vyhřáté zdre. Vlakvedoucí Behm, který jel 11. září v tomto voze, dělal tedy co mohl, ale brzdění jednoho vozu nemohlo na tak krátkou vzdálenost od hranic zastavit celý prudce rozjetý vlak.

xxxx

Souprava se vrátila do svého mateřského depa. Historie zavlečení vlaku skončila. Neskončila ale práce bezpečnostních orgánů. Naopak začínala. Pomalu, krok za krokem k úplnému rozuzlení…

Sítě se stahují….

Osm měsíců před únosem, v lednu 1951, upozornil spolupracovník Státní bezpečnosti, jeho krycí jméno bylo FEDOR, na úmysl chebského výpravčího Karla Truksy zavléci vlakovou soupravu do okupační zóny. Datum neznal, ale ručil za pravdivost informace. Získal ji od osoby, které Truksa nabízel útěk pomocí rychlíku. Státně bezpečnostní orgány nevěnovaly této zprávě pozornost, ani se nesnaily ji zkoumat. Nevěřily tomu.

xxxx

KORUNNÍ SVĚDEK O NlČEM NEVÍ

Jediná Jiřina árecká mohla něco říci. Ve středu 12. září ji poprvé předvolali k výslechu. Doznala své styky s Karlem Truksou. Seznámila se s ním v červenci 1950, v době, kdy si její manel odpykával trest. Jezdila s Truksou na výlety do Karlových Var, do Prahy, do Chebu i na Slovensko. Věděla, e je enatý, ale chtěli se oba rozvést a začít spolu nový ivot. Věděla, e Truksa jezdí do Prahy i sám, ale nikdy se jí nezmiňoval o účelu svých cest. Měl nějaké schůzky s lidmi, které ona nezná. Nebyla nikdy při nich, neví tedy, co se projednávalo.

Nic neví, s ničím se jí Truksa nesvěřoval… ,,Nikdy s vámi nemluvil o únosu vlaku, ani v náznacích?

,,Ne, nikdy. Byla jsem tím sama velmi překvapena. Řekli mi o tom a včera večer elezničáři. Naposledy jsem viděla Truksu včera dopoledne.

,,Jste si vědoma trestných následků, zjistíme-li, e jste něco zamlčela? Byla jste poučena, e je vaí povinností mluvit pravdu!

,,Ano, je to pravda.

Tak nám to tady podepite.

Jiřina árecká podepsala čtyřstránkový protokol a byla proputěna. Druhý den ji přivezli k dalímu výslechu. Opět popřela, e by cokoliv věděla o únosu vlaku. Opakovala jen svá tvrzení z minulého dne.

xxxx

Za tři dny po únosu přijel do Karlových Var starý ilhá. Zajel se svým vozem k sekretariátu SBS, kde zastihl in. Vosu a Loisu. Stiskli si ruce. Vechno dobře dopadlo, vlak je pryč a Bezpečnost asi nic kloudného nezjistila. Jinak by u nebyli na svobodě.

Někdo zabuil na zamčené dveře. Vosa a ilhá zmizeli ve vedlejí místnosti. Přila árecká.

Vyslýchali mě, začala hned místo pozdravu. U dvakrát. Co mám dělat?

Zapírat, Jiřino, zapírat, domlouval jí Loisa. Kdy nic neřeknete, jsou vedle. Nebo jste u něco řekla? Nutil se do bohorovného klidu.

Neřekla. Ale horí je, e mě tady nechal Truksa v jiném stavu. Musíte se postarat, aby mi to někdo vzal. Je to stejně pes, ten Truksa.

Slíbil nám, e si pro vás přijede!

Jiřina” pohodila hlavou. Za to mi ručit nemůete. Viděla jsem nastupovat jeho manelku s děckem.

To bylo překvapující zjitění. O tom se jim Truksa nezmínil. Vosa jen povytáhl obočí, ale neřekl nic. Loisa si mnul bradu. Pak vstal a naklonil se otcovsky k Jiřině. Postaráme se o vás. Mám známého doktora. Teď jde o to, nenechat se při výsleích vyprovokovat. Bezpečnost je pomalá, vechno jí dnes dlouho trvá. Čadka se u ptali, jestli nedal Truksovi předvolání. Zapřel to. Dr. Biskup taky nic neví. A jsou zase vedle. Kdy budete zatloukat, máme vyhráno. My nic ne-řékneme. Na to vemte jed. My ne! Odmlčel se, aby dodal důraz svým slovům. A jetě něco, Jiřino. Nesmíte sem teď chodit jen tak. Moná, e vás sledují. Zatelefonujte předem, dáme si schůzku někde mimo město. Bude to jistějí.

ilhá s Vosou jen pokyvovali.

Loisa tuil dobře. Jiřinu áreckou sledoval pracovník Státní bezpečnosti.

xxxx

Bezpečnostní orgány věděly, e árecká je alfou a omegou k objasnění celého případu.

Nevěřily jejím dosavadním výpovědím. Dostala záměrně monost svobodného pohybu. Zatím zjitěné skutečnosti byly více méně technického rázu. Ukázalo se, e k únosu vlaku přispěla i nedostatečná kontrola, přímé nádraní telefonní linky A  Selb. Bylo pravděpodobné, e Truksa volal z Ae několik hodin před únosem. Přednosta stanice se přiznal, e nechal Truksu ve své kanceláři samotného. Dalím nedostatkem bylo jen povechné prověření elezničních zaměstnanců, jezdících na trati Cheb  A. Například odpovědný referent stanice Cheb byl u dříve upozorněn na Konvalinku, e jde o nespolehlivou osobu, podezřelou z napomáhání k útěkům za hranice. Dále  na rozdíl od jiných výjezdových kolejí v hraničních západních pásmech  neměla kolej do Selbu výkolejku, zařízení, zabraňující nedovolenému přejezdu. Bezpečnostní orgány v Chebu a v Ai . také věděly, e nějaký čas před únosem soupravy přiel na trati A  Selb o ivot agent CIC Jaroik, přepravovaný tajně po eleznicí do západního Německa. Neudělalo se ádné zostřené opatření, aby se podobné převody neopakovaly. Později vylo najevo, e Jaroík byl v přímém spojení s Truksou a Konvalinkou, kteří na jeho pokyn vyvíjeli protistátní činnost.

xxxx

Několik dní před 11. zářím ádalo kraiská oddělení Státní bezpečnosti svůj podřízený orgán v Chebu, aby poslali posudek na Karla Truksu. Cheb poádal o vypracování posudku oddělení pasové kontroly. Posudek přisel a podle znění byl Truksa ,,schopný kadého čínu, způsobil svojí nedbalostí sráku vlaků u Rakovníka, kde dříve pracoval,, byl zapleten do machinací s potravinovými lístky, odjídí často z Chebu do různých míst v

republice, ačkoliv nemá nikde příbuzné … Oddělení StB posudek jen doslova opsalo a poslalo krajskému orgánu. Nesnailo se samo prověřit podezřelé okolnosti. Určité kroky proti Truksovl tedy byly. Nasvědčuje tomu i návrh na zatčení, který dr. Biskup ukázal Truksovl před plánovaným únosem. Vechno vak bylo pomalé, těkopádné. A ne vichni pracovníci Státní bezpečnosti byli tehdy na svých místech.

Teď museli vyetřující spoléhat jen na výpovědi podezřelých svědků nebo na přiznání. Bezpečnost začala pracovat na plné obrátky. A Jediná osoba, která věděla ve, mlčela…

xxxx

Čtyři dny po únosu, 15. září, navtívila árecká své rodiče, kteří bydleli nedaleko Chebu. Matka jí předala dopis, podle razítka odeslaný 11. září z Ae. Byly v nám jen tyto věty:

Jiřko! Jsem nucen napsat Ti dopis, ve kterém Ti chci říct, e nemá cenu ná dalí styk, nezlob se na mne a odpus ml. Ve ostatní pochopí. Karel”

To byl tedy definitivní konec monosti, e se Jiřina árecká vůbec někdy dostane za Truksou. Bylo to řečeno a příli Jasně. Při návtěvě u Vosy a Loisy měla jetě nadějí. I jim prý Truksa slíbil, e sí pro ni přijede.

Promítla si okamiky ve Frantikových Lázních. Znovu četla kadé slovo dopisu……

ZATAH

Čadek byl první, koho bezpečnostní orgány zatkly. Osmnáctého září ji vypovídal. Přiznal, e Truksovi opatřil předvolání. Jmenoval dalí osoby. Bezpečnost ihned zařídila jejich

sledování. Věděla, e v akci Selb není Jen několik málo účastníků.

Za týden byla zatčena árecká. Sama poádala o nový protokol, v něm chtěla říci celou pravdu. U neměla proč zapírat.

Následovali in. Vosa, Loisa, dr. Biskup. Starého ilhu překvapily zatykací orgány v koupelně. Litoval, e se právě koupal. Jinak by prý určitě uprchl oknem. ilhá pak pod tíhou důkazů a konfrontací označil dalí osoby. Cely se plnily: Prosek, Zouhar, Machar, Černý, Josef ilhá, strámistr varc…… Výslechy, konfrontace, dalí svědectví. Matka manelky Karla Truksy řekla do protokolu: Asi pět týdnů před únosem vlaku u nás doma Truksa prohlásil, e chce s celou rodinou uprchnout za hranice, protoe to s ním smrdí. Obával se vyzrazení své protistátní činnosti…  Truksova matka přiznala: Syn se mi svěřoval, e je ilegálně činný. Paoval také zbraně z US zóny a vozem dr. vece je rozváeli do různých úkrytů v Čechách. Kam, to nevím. Spolu s Konvalinkou organizoval syn útěky za hranice pomocí vlaků…

Únos vlaku nebyl tedy činem pravých vlastenců, jak psaly letáky, shazované na nae území pomocí balónů ze západního Německa. Byl motivován strachem před vyzrazením protistátní činnosti, nutností uprchnout se zdravou kůí. Do zavlečených cestujících nikomu nic nebylo. Sami unikli, a to bylo hlavní.

xxxx

O jejich pomahače v republice se ale postaraly nae bezpečnostní orgány. Stránka ke stránce narůstaly protokoly. O rozsáhlostí sítě svědčí skutečnost, e v souvislosti s případem SELB a se pionání činností, která byla jeho neoddělitelnou součástí, bylo zatčeno a také obalováno téměř 70 osob.

Vyetřovací a soudní spisy mají mnoho set stran.

Aktéři únosu se ale neseli v soudní síni. Koncem září 1951 poádal prokurátor americké okupační úřady o vydání Truksy, Konvalinky a dr. vece, proti nim bylo v ČSR zahájeno trestní řízeni. Americká úřady odmítly tyto osoby vydat.

DOHRA

naopak. Za únos vlaku mohli jedině Truksa a árecká…..

Kolotoč záchrany.

Dne 9. ledna 1953 vynesl soud rozsudek. Vechni obalovaní dostali tresty, přiměřené Jejich provinění.

To byl pád skupiny WENZEL v Praze a dalích skupin v Chebu a Karlových Varech. Pád převaděčských skupin na západních hranicích naí republiky.

Několikastránkový rozsudek je poslední slokou v rozsáhlém spise o historii chebského expresu.

xxxx

V den, kdy soud vynesl rozsudek, byla lokomotiva č. 365011 kdesi na trati mezi Chebem a Ai.

V dubnu 1952 se narodilo v pankrácké vězeňské nemocnici dítě. Dostalo jméno Ivana. Ivana árecká.

Epilog s muem z hranice

(ROZHOVOR VEDL FRANTIEK HUKA)

Čtyřicítku má dávno za sebou. Kdybyste ho potkali na ulici, řeknete si: zdravý, dobře rostlý a sympatický pán, určitě trávil mládí někde za větrem. Kadý lékař by vám vak tento dojem snadno opravil. V lidové mluvě vojenské obce se o této skupině muů říká, e mládí mají za sebou a do penze daleko. Platí to i o něm. Řekl bych skoro, e je vzorem pro podstatu tohoto rčení.

Květnem 1945 skončilo pro něho totální nasazení a také strach, e se jednoho dne znovu objeví gestapo a on bude následovat svého otce do koncentráku.

Kam vykročí, člověče? Poválečné první měsíce mu napověděly. Na výzvu odeel k tvořícím se útvarům SNB, novým strácům hranic. Rozloučil se s tichým a spořádaným ivotem. Začali ho posílat od tace ke taci. Tak, jak si to vynucovala potřeba ochrany hranice. Byl na severu Čech, kde se zúčastnil zabezpečování pořádku ve zcela německém prostředí. Často tam stříleli wehrwolfové, potulující se zbytky rozpráené německá wehrmacht, oddílů SS, SA i Hitlerovy mládee.

Překročil svých dvacet let, válka skončila, ale vzal do ruky zbraň a byl připraven znovu bojovat. Dobrovolně se přihlásil, dobrovolně se tedy podřizoval rozkazům a kázni.

Kdy ho přijímali, neslibovali mu ivot s baronským platem a státním bytem, ani jistotu brzkého nároku na penzi. Jedno mu vak

slíbili hned: slubu jako řemen. V tom měli pravdu.

Pár dní před očekávanou první výplatou Jim účetní oznámil, e peníze nejsou. A přítě. To se opakovalo třikrát. Poprvé spatřil svojí výplatu a koncem srpna. Připomínala spíe studentské stipendium ne gáí státního zaměstnance, který s nasazením vlastního ivota chrání pořádek a bezpečnost republiky, Důvod? Republika nemá peníze, ale potřebuje vás. Pochopil on i ti druzí. Stejnokroj byl vlastně módním výplodem doby v létě krátké kalhoty afrikacorpsu, koile amerického střihu, boty po německých vojácích a zbraně od rudoarmejců marála Koněva, které dostali darem. O chudé výstroji a jetě chudí výplatě museli vydret plné dva roky.

Rozkaz jím posunoval z místa na místo. Ze severních Čech putoval na Karlovarsko a odtud do jiních Čech. Kdy se chtěl oenit, řekli mu na velitelství: Jestli sl bere enu, která se ráda stěhuje a nepotrpí si večer na biograf nebo na kavárnu, tak beze veho. Souhlasila, protoe svého mue milovala. Netuila, e se tím přihlásila ke kočovné cestující společnosti, kde určení místa je vdy neznámé. Určení místa bylo toti tehdy státním tajemstvím. Za tajemství se povaoval i důvod, proč mají jen pár stovek měsíčně sluného, délka pracovní doby, jednoduché potravinové lístky a častá nepřítomnost doma o sobotách a nedělích. Státní svátky se pro přísluníky pohraničních jednotek SNB ruily a na dalí. Večeře nekončila vdy posezením u rodinného krbu. Stačil telefon, aby mue odvolal do akce.

V roce 1947 nastal boj proti banderovským tlupám. Několik měsíců se manelé neviděli. Pak odvelení na jih Čech, a aby mladý strámistr poznal jetě hlouběji krásy České

vlasti, přeloili ho později na umavu do Volar. Tam dostali manelé konečně první domek. Finský, ze dřeva. Po letech harcování .Z Vesnice do vesnice v pohraničních oblastech první rodinný byt.

Byly to těké doby.

Toto curriculum vitae patří podplukovníku Pohraniční strae BOHUSLAVU SUCHÉMU, dnes jednomu z vedoucích pracovníků velitelství Pohraniční stráe ministerstva národní Obrany. Mui, který byl při tom, kdy se rodila ochrana státní hranice osvobozené Československé republiky. Můe tedy čtenáři leccos osvětlit.

Podplukovník Suchý věděl, e otázky, které mu dám, nebudou vdy jednoduché. Ani ivot na hranicích v prvních letech po Únoru nebyl jednoduchý, a u vůbec ne přímočarý. Není historikem a nečiní si nárok říkat konečné pravdy. Jen to, jak ve za ta léta viděl a zail:

Vá ivotopis od května 1945 připomíná dobu] kterou ila nae republika. Je to příznačně pro velkou část vaí generace. Ukazuje také Velmi zřetelné, e lidé, kteří tehdy ve svých 18  25 letech odeli do slueb Sboru národní bezpečnosti a zvlátě k pozdějím pohraničním útvarům, to neměli prvních deset let vůbec lehké. Nám, občanům z vnitrozemí, připomíná vyprávění vaich kolegů ty stránky ivota naí země, které jsme neználi,proto jim také těko rozumíme. Byla nae státní hranice skutečně tak horká? Zajímá mě předevím období let 1945  1952.

Kdybyste stejnou otázku poloil kterémukoli veliteli pohraniční ochrany kteréhokoli státu na světě, odpověděl by kadý z nich

v podstatě stejně: hranice Je jen tehdy klidná, kdy mlčí zbraně, ve vlastní zemi Je poměrný klid a rozvědky mají dovolenou. A historie, jak známo, zná za poslední dva tisíce let jen pouhé okamiky, kdy tomu tak skutečně bylo. Čí je to vina? Upřímně vám říkám, e jsem si stejnou otázku v jiné podobě poloil u mnohokrát. Snad právě proto, e jsem na hranicích proil několik let. Abychom pochopili dalí souvislostí, zastavme se u historie SNB. Nae republika byla osvobozena spojeneckými vojsky. Mení část západních Čech osvobodily americké jednotky. Koncem roku 1945 opustila spojenecká vojska nae území. Vláda tedy musela řeit otázku, jak zabezpečit státní hranici. Tragické zkuenosti s faisty byly v příli ivé paměti. Proto u v Koickém vládním programu byl vytyčen úkol vytvořit Sbor národní bezpečnosti s cílem, aby jedna jeho část zabezpečovala předevím hranici se západním Německem. Tak se stalo, e hranice začaly střeit hned po revoluci jednotky, které ilegálně pracovaly u za války, jednotky, organizované důstojníky naí armády a některými partyzánskými skupinami. U v květnu odejely některé oddíly takzvaných Revolučních gard předevím do prostoru Cheb, A, Karlovy Vary a Chomutov. Prvním centrálně organizovaným celkem se stal Pohotovostní pluk č. 1 Národní bezpečnosti, který po krátkém výcviku obsadil v červenci 1945 hranice v Kruných horách.

Základním úkolem bylo zajistit klid a pořádek v pohraničních oblastech, likvidovat zbytky německých rozbitých útvarů a wehrwolfu, zabezpečit státní majetek, průmysl a zemědělské usedlosti proti hářství, rozkrádání , ničení a pustoení. Zvlátě v západních a severních Čechách ila převáná část německého obyvatelstva, která se nemohla smířit s porákou Německa. Bylo jen přirozené, e nepřáli naí svobodě. Snaili se zakládat poáry, vyhazovat do povětří elezniční tratě, závody,i viadukty a ničit zemědělské objekty.

Za této situace tam přiel mladý bezpečnostní sbor, aby zabránil sabotáím a nepořádkům. Mladý nejen dobou svého vytvoření, ale í stářím přísluníků.

Hranice oila. Hromadné ilegální přechody hranic někdy i celými skupinami Němců to byl běný zjev v kadém týdnu po skončení války. Němci s sebou odváeli majetek, nashromáděný během války, větinou majetek českých občanů, které vyhnali při obsazení pohraničí v roce 1938. Odnáeli předevím zlaté předměty, umělecká díla, perky. Odváděli i dobytek v celých stádech. Za hranice putovaly tisíce tun obilí. Ti podnikaví odváeli cenné stroje a přístroje z továren a dílen. Mnozí věřili, e se brzy vrátí. Zakopávali cennosti v zahradách domů, v polích i lesích.

Mohla být za této atmosféry hranice klidná? Němci  to bylo nebezpečí. Měli i zbraně. Aby se ivot kolem státní hraníce mohl vrátit do normálních mírových kolejí, poslala tam vláda jednotky SNB.

Z toho, co jste uvedl, vyplývá, e situace byla komplikovaná a nepřehledná. Zatím jste mě vak konkrétně nepřesvědčil o nebezpečnosti sluby na hranicích.

Nejlépe mluví čísla. Za nimi stojí ono skryté nebezpečí pro přísluníky, střeící klid a bezpečnost obyvatel, ijících poblí hranice. Za rok 1946 zadreli přísluníci pohraničních útvaru SNB celkem 5551 osobu pro ilegální pokus o přechod státní hranice. Se značnou částí těchto naruitelů nebyla moná ádná

normální dohoda. Neuznávali zásady suverenity státu, a proto také na výzvu hlídek odpovídali palbou z ručních zbraní.

V pětačtyřicátém roce přecházeli větinou Němci  melináři, překupníci nedostatkového zboí a zbytky německé wehrmacht. Skupina paeráků představovala svým způsobem lépe organizovanou mezinárodní obchodní společnost, ne jaká existuje leckde dnes. Odliná byla u v tom, e byla velmi pruná. Okamitě reagovala na nabídku trhu, neměla ádnou administrativu, ve lo z ruky do ruky. Proto z ní lidé rychle bohatli. První dva poválečné roky charakterizuje právě paeráká činnost, která je trestná ve vech státech. Tehdy nebylo mezi naruiteli tolik osob, které by utíkaly z politických důvodů. Je pravda, e přísluníci tehdejí Finanční stráe bojovali proti paerákům velmi slabě. Nejeden jim i pomáhal a měl se dobře. Do této situace přilo suché léto v roce 1947 a s tím spojené hospodářské a vyivovací obtíe v celém státě, jeho ekonomika nutně potřebovala konsolidací. Vláda nemohla trpět dalí oslabování hospodářství, prozrazování hospodářské politiky a výrobních tajemství. Bylo proto nutné zdokonalit ochranu státní hranice, předevím na západě. Zvýily se tedy početní stavy pohraničních útvarů SNB. Bilance roku 1947 byla překvapující: přísluníci SNB zadreli celkem 30 000 osob, z toho téměř 14 000 pro pokus o Ilegální přechod státní hranice! Myslím, e k tomuto faktu není třeba komentáře. Dostatečně to osvětluje těkou slubu na čáře.

A po únoru 1948?

Státní hranice je jakýmsi barometrem politické situace. Po únoru 1948 nastala změna. Ukázal se nový motiv, proč lidé utíkají za hranice. Velmi rychle mizely podněty hospodářské, tedy paování. Přes hranice u nechodili jen ,,kopečkáři a paeráci mezinárodního formátu. Nastoupili agenti cizích rozvědek s novými politickými direktivami: proniknout ilegálně do ČSR, pomáhat ve vech akcích, namířených proti novému vývoji státu a zakládat u nás pionání a diverzní skupiny. Agenti, získávali lidi schopné pracovat v těchto ilegálních skupinách, řídili je, pověřovali úkoly. Měli také pomáhat vysoce postaveným osobám k útěku na západ, zvlátě těm, na kterých měla západní rozvědka zájem. Nezáleelo, o jakou rozvědku jde. Anglická, americká i francouzská měly stejné cíle. lo spíe o to, která měla větí vliv, více peněz a často i větí schopnost slibovat agentům bohatou budoucnost. Z řad naich občanů utíkali předevím lidé z poraené buroazní třídy, s cílem pracovat v zahraničí proti republice a funkcionáři předúnorových opozičních stran. Přidávali se k nim i takoví, kteří sabotovali hospodářský ivot země a nae bezpečnostní orgány jim lapaly na paty. Strach je hnal přes hranice. Utíkali vak i lidé, kteří nebyli nepřáteli zřízení, ani sabotéry, ani kriminálníky. Lidé, které politická deformace tehdejích let zbavila po Únoru monosti třeba vědecky pracovat jen proto, e nebyli členy KSČ. Nebo průmysloví odborníci, technici, studenti vysokých kol, vyloučení po Únoru ze studia. Nebylo jích málo. Odcházeli jistě neradi, ale u nás se jím svazovaly ruce a mozky.

Můete mi vysvětlit, jak je moné, e někteří přísluníci SNB, jejich úkolem bylo střeit hranice své vlasti, sami pomáhali k útěkům?

Vím o tom. Někteří z utečenců byli ze

strachu ochotni platit za převedení v úseku jakoukoli částku. Vysocí funkcionáři bývalí továrníci a velkoobchodníci sl to mohli dovolit. Přísluníků SNB, kteří se nechali podplácet, nebylo mnoho. Lze mluvit o jednotlivcích. Ale je to pravda a stávalo se to právě nejvíce na západní hranici. Mezi dvaceti čestnými se vdycky najde jeden, kterého zmámí vidina peněz a snadnost jejich získání. Zde měli velký podíl civilisté, kteří je zlákali. Tito agenti  náhončí dovedli velmi dobře odhadnout, na kterého přísluníka se obrátit, vyuívali nízkých platů, potřeby peněz u mladého člověka, dovedli slibovat. Převaděčská činnost některých tehdejích přísluníků je černou skvrnou na jinak slavné historii Pohraniční stráe. Měli jsme málo lidí na dlouhé kilometry hranic. Potřebovali jsme proto kadého dobrovolníka. A příleitost dělá zloděje. Charakter Člověka se mnohdy poznává za nečekaných okolností.

Být přísluníkem pohraničního útvaru SNB znamenalo pro kadého riziko ivota?

Při pochůzkách podél hranic určitě. Po Únoru začali chodit mnozí naruitelé ozbrojeni. Docházelo k prvním přestřelkám. Hranice se stávala opravdu horkou, byli první ranění a mrtví přísluníci SNB. To ve nutilo ministerstvo vnitra a velení Pohraniční stráe ke změně systému a taky výkonu sluby, aby byly chráněny ivoty vlastních přísluníků. Podnítila to i zastaralá vo|enská technika a nedostatek vozidel u útvarů. Vznikla potřeba hermeticky uzavřít západní hranici. Obětavost tisíců lidí, sluby, trvající denně 10  15 hodin, to ve bylo málo. Od roku 1950 se proto postupně přistupovalo k přechodu ochrany státní hranice na vojskový systém; osobám z povolání,

přísluníkům SNB, začali pomáhat vojáci základní sluby. Vybraní vojáci proli speciálním výcvikem. Říkalo se jim červení, podle výloek, kterých pouívali k označení.

Nutnost této změny potvrdila usilovná snaha nepřátelských rozvědek vysadit k nám co nejvíce agentů  chodců. Termín agent chodec je odvozeno od toho, e chodili pěky.

Vzpomínáte si na balónové akce?

V padesátých letech podnikali proti nám předevím Američané, umístění na území NSR, několik soustředěných a dobře vzájemně kombinovaných akcí. Mezi ně patřila i takzvaná letáková akce pomocí vzduných balónů. Z balónů shazovali tisíce letáků a vysílačky pro agenty. Vojenská letadla USA podnikala systematické letecké průzkumy pohraničních oblastí naí republiky. Jejich odvaha la tak daleko, e americký vrtulník zjistil nae radiolokační přístroje a poblí Plzně. Vzduné cesty umoňovaly bezpečnějí výsadek speciálních agentů.

V čem se agenti jednotlivých rozvědek liili?

Anglická pioná pracovala i v tehdejí době tradičně. Řídila se zásadou: pospíchat pomalu. Jejich agenti byli také nesnadno polapitelní. Měli dobrou přípravu a zároveň i náročnějí úkoly. Agenti ve slubách USA vak pracovali tímto způsobem: dlouho skupinově pozorovali ze svých stanovi, umístěných na hraničním území NSR, úsek, kterým chtěli poslat agenta. Pak zvolili vhodný okamik a nejdříve nae hlídky vyachovali tím, e se ve viditelném prostoru několikrát ukázal klamný agent. Nae hlídka se tam stáhla a uvolněným kanálem pronikl

skutečný agent. Podařilo se Jim několikrát nás oklamat, ne jsme taktiku odhalili. Podobným trikem bylo vyslání volavky do blízkosti hraničních zátarasů. Byl to zpravidla mu, který měl na sebe nalákat hlídky faleným poplachem a odpoutat jejich pozornost od jiného místa, kde byl připraven k přechodu pravý agent, zpravidla doprovázený ozbrojenou skupinou pomocníků.

Jakých zbraní agenti pouívali a jakých zásad se dreli?

Výzbroj byla skutečně precizní. Samopaly s velkou palebnou kadencí, bezhlučné samopalné zbraně, pistole, dýky, granáty. Zásada: jako odpověď na výzvu k zastavení hned střílet.. Při proniknutí přes hraniční pásmo se vyhýbat obydleným místům, nestýkat se s lidmi blí ne 2030 km od hranice. Pro přespávání měli spací pytle, pro pobyt mimo osady konzervy. Průměrný věk kolem třiceti let. Kadá rozvědka řídila své agenty podle svých metod. Stupeň vycvičenostl agentů byl různý. Větina z nich byli nai bývalí občané, kteří pracovali ve slubách západních pionáních centrál.

Vrame se k současností. Jaká je situace dnes?

Období před patnácti-dvaceti lety, kdy se na hranicích střílelo téměř kadý týden a někde i častěji, kdy byli mrtví a ranění na obou stranách, ji minulo. Hranice přestala být horkou. Dnes jsou přestřelky skutečně výjimečnou událostí. pionání centrály u tolik neinvestují do velkých skupin agentů chodců, ale do agentů, řídících skupiny. Přes hraniční pásmo přejde jen několik agentů, které stačíme zadret. Brání jím nový systém

ochrany hranic. Na druhé straně umoňuje zvýený turistický ruch proniknout k nám legální cestou. Dokonce mu ná pohraničník na přechodu třeba sám popřeje astnou cestu. Na čele to nemá nikdo napsané.

Co vak nezmizelo z objektivních faktů, je existence dobře a precizně pracující západoněmecké rozvědky.

A kdo přechází od nás tam? Předevím lidé, mající na krku finanční zpronevěry, krádee a mladí lidé ze strachu před rodiči, pro patné vysvědčení a podobně. Mezi ně patří i typy ryze dobrodruné s cílem nějak statečně proniknout za hranice a být hrdinou party  takové uprchlíky posíláme po výslechu zpět, odkud přili.

Kdybyste měl to ve charakterizovat jednou větou, co byste řekl?

letě nelze stát na naí hranici v pohovu.

Vzpomínáte si na některá naruení státní hranice z posledních let?

Co o to, jsou jich desítky. Ale bude snad lépe, vyberete-li si je v archívech sám.

VYBRALI JSME Sl TŘI PŘÍBĚHY…

PŘÍBĚH PRVNÍ

ÚTĚK PŘED SVĚDOMÍM

Kdy dovolíte, představím vám pány Petra a Hanku. Oba se omlouvají, e tak nemohou učinit osobně. Dali toti svůj osud do rukou prokurátora a snaně ho prosili, aby byl velkorysý. Nezklamal je, tomu můete věřit.

Pan Petr, toho času na delí neplacené dovolené, se narodil jako kadé jiné dítě, zahrnut péčí a láskou. Pil vak patrně mléko s přísadou dobrodruných bylin. Při pohledu na jeho trestní rejstřík se vám zatají dech. Od svých jinoských let měl iroké srdce a dlaně, hluboko do kapsy, a jak se říká, zatraceně dobrý splávek, jeho neustálá ízeň mu často připravila mnohá ivotní úskalí. Neměl vak v úmyslu ji krotit. Kdy mu bylo kolem pětadvaceti let, lo to přece jenom nějak ukočírovat. Ale ve třiceti letech u to bylo horí. Pří placení útrat ve vinárně si musel pan Petr často vypůjčit. Zaplatil dluh a zaloil si nový. Manelka a dvě děti přece musejí nějak ít. Nemám pravdu?

Tak to lo dokola. Muselo se najít řeení. Začal krást. Jednou, dvakrát, třikrát. Na nic se nepřilo. Po čtvrté mu to vyneslo krátké seznámení s vězeňskou celou. I se stravou, jen pití tam nedávali. Kdy opoutěl bránu nuceného domova, neměl ádný plán. Zkusil to s prací, pár týdnů to lo, ale pak se znovu přihlásila touha po alkoholu. Doprovázela ji rvačka s přísluníkem SNB a samozřejmá cesta do chládku. Po vyspání ho pustili a doporučili mu, aby se snail najít si něco pořádného.

Snail se a nael osobní vůz, zaparkovaný a neuzamčený, s nim popojel tak pět set

metrů. Smůla, pan esenbé ho pozoroval a poměrně snadno zastavil. Zase to nevylo a ocitl se před prokurátorem. Sliboval, e se polepí. Čestně, dokáe to. Ani ne za týden po proputění byl znovu u soudu, kde vypovídala ena, kterou znásilnil. Pak přibyl pokus o ilegální přechod hranic. Jeho trestní rejstřík se plnil. Typický recidivista.

Začal mít své smůly a po krk. Po sedmém proputění z nuceného domova odeel rovnou do místní hospody, kde se opil a seznámil s jistým panem Hankou. To je ten druhý pán. Kápli si do noty, pan Petr se mu se vím svěřil, i s tím, e toho veho má dost. Pan Hanka byl o něco mladí, chlap jako hora, fůru let proil jako havíř. Tam nemůe dělat kdejaký pidimuík. Teď pracoval jako řidič a měl trable s rodinou. Navíc čekala milenka dítě. Doma ho to proto nebavilo. Pana Petra to taky doma nebavilo. Dojemná shoda.

Před hospodou stála stojedenáctka. Tatra, ten tank naich silnic. Její řidič a závozník v jedné osobě pan Hanka pozval Petra k sobě domů, e si pořádně pohovoří, co a jak se ivotem …

Přítí noc u uháněla stojedenáctka směrem ke státní hranici po silnici, vedoucí z Bratislavy přes Petralku, Berg a do Vídně.

K prostoru celnice se přiblíili něco před třetí hodinou ráno. Celní a pohraniční orgány právě odbavovaly vozidlo s rakouskou poznávací značkou. Kontrola pasů, prohlídka zavazadlových prostorů, přání dobré dalí cesty. Pohraničník zvedl závoru a sledoval odjídějící osobní vůz.

Na tento okamik číhal Hanka. Bleskurychle nastartoval. Motor byl zahřátý, ihned naskočil. V několika málo vteřinách zařadil druhou rychlost a vůz se nezadritelně blíil ke zvednuté závoře. Pohraničník byl rychlejí.

Závora zapadla do vidlice snad o vteřinu dříve, ne několikatunové vozidlo narazilo na kov. Voják měl jetě čas strhnout celníka, aby ho vozidlo nepřimáčklo.

Okamik bylo ticho.

Velitel pohraniční hlídky npor. Pivko vyzval z úkrytu osádku, aby opustila kabinu. Nikdo se nehýbal. Nadporučík vystřelil do vzduchu. Teprve po této domluvě vylezl pomalu z kabiny opilý a vyjevený pan Petr. Řidič Hanka byl v bezvědomí. Při nárazu na závoru se těce poranil o volant. Pohraničníci ho vy táhli, zavolali lékaře a zařídili převoz do nemocnice.

Pánové Petr a Hanka chtěli utéci svému svědomí. Nezbavili se vak ani svědomí, ani prokurátora.

PŘÍBĚH DRUHÝ

POD STŘECHOU DO PAŘÍE

Velké hodiny ukázaly čas: 22,50.

Dva mui v nádraní restauraci v Praze na Hlavním nádraí zaplatili a odeli do rychlíku R-EX 56, připraveného k odjezdu z Prahy do Paříe. Proli krátkou soupravou vozů, určených k průjezdu naím elezničním přechodem v Chebu. Zdálo se, e jsou spokojeni. Cestujících bylo tentokrát opravdu málo. Průvodčí kadého zdvořile pozdravil, zkontroloval jízdenku, místenku a odcházel. Mladí z muů, pan Vilda, ho očima doprovázel. To byl u průvodčí o dva vozy dále vpředu. Vilda proel loudavým krokem kolem jednotlivých kupé. Několik muů a en si prohlíelo suvenýry. Oba se pak usadili v oddělení, kde byli sami.

Rychlík vyjel.

Starí z pánů, pan Findejs, si u dříve ověřil, e rychlíkový vůz je tentý, který si několikrát před touto cestou důkladně prohlédl, kdy stál odstavený na nádraí. V umatěných montérkách se můete pohybovat vude. Zkuste to jednou a vsadím se, e vás nikdo nezastaví. Teď byla chodba prázdná, WC prázdná, v umývárně nikdo. Dutý klapot kol počítal kilometry do Plzně.

Nai dva cestující jsou teď v chodbě vagónu. Mlčí, slova nahrazují posunky rukou. Findejs je na strái u spojovacích dveří do druhého vagónu a Vilda se mrtně zaklesává o rám okna a kliku dveří, vedoucích do jejich oddělení. Speciálním klíčem povoluje záchytky jedné části stropního krytu nad chodbou. Trvá to necelé dvě minuty. Povoluje poslední záchytku, uvolňuje vstupní panel a kapesní svítilnou obhlíí prostor uvnitř. Zleva doprava

zprava doleva. Vechno je v pořádku. Sem se vejdou oba. Očima zkoumá, kam si lehne on, za kterou záchytku připevní pak panel, kam si lehne Findejs, kam poloí hlavu, nohy. Je spokojen. V ruce se mu opět kmitá klíč a panel je neporuený znovu nasazen. Vilda seskakuje a oba se vracejí na svá místa. První lekci strachu mají astně za sebou. V kupé znovu upřesňují metodický postup při snímání panelu. První poleze dovnitř Findejs. Vilda má za úkol přidret panel zleva. V případě, e někdo půjde kolem, přidrí Findejs panel sám a Vilda odejde jakoby nic na WC. Malý příruční kufr zastrčí za konstrukci střechy vagónu, boty si vyzují a připevní za příčku stěny kupé. Jako druhý poleze do úkrytu Vilda. Nejdříve podá Findejsovi svůj kufřík a boty, pak vleze do otvoru, přitáhne si panel k sobě silonovou nití a otočí zevnitř záchytky na vech čtyřech rozích. Vechno musí klapat!

Rychlík R-EX 56 se blíí k Chebu.

Nai dva mui jetě jednou kontrolují své dokumenty, mince odkládají pod sedadlo, aby jim v kapse necinkaly. Noe vkládají do kufříku mezi koile. Putují tam také jejich náramkové hodinky. Kadý detail znovu prověřují. Vechno musí klapat!

Pak vycházejí na chodbu, osvětlenou slabým světlem několika malých árovek. Cestující spí, jsou téměř dvě hodiny po půlnoci. Vilda neslyně prochází chodbou a dutým čtverhranným klíčem uzamyká oba vchody z vedlejích vagónů. Průvodčího se obávat nemusí. Je ve sluebním voze a vyjde a těsně před Chebem. Přistupují k akci, kterou tak pečlivě připravovali…

Findejs u je nohoře i se zavazadly. Vilda probíhá chodbou a bleskurychle odemyká oboje dveře.

Zamčené zůstat nesmějí. Pak se jako kočka vytahuje do otvoru …

xxxx

Rychlík R-EX 56 přijel do Chebu přesně. Dvacet třicet minut čekání, kontrola pasů, jízdenek, celníci, Pohraniční strá, prodavači s obloenými emlemi. Obvyklý obraz. Na chodbičce je ivo. Vozem prochází průvodčí a znovu upozorňuje cestující, e mají jetě deset minut času na zakoupení občerstvení. Potom u přejedou státní hranici. Vůbec si neviml, e dva z cestujících tohoto vozu někam zmizeli. Konečně, není jeho povinností kadého hlídat.

Do vagónu vstupuje pohraniční hlídka a orgány pasové kontroly. Velitel hlídky se rozhlíí po chodbě, druhý člen hlídky hlásí, e WC a umývárna jsou v pořádku. Nic podezřelého nezjistil. Velitel jetě jednou zběně kontroluje vnitřek vagónu. Silná kapesní svítilna ozařuje strop. Jeden panel se mu nějak nelíbí. Na zapráeném lakovém povrchu jsou zřetelné otisky prstů. Můe to být po nějaké opravě, třeba opravovali příčky nebo co. Řemeslníci nepracují v rukavičkách. Můe to být velicos. Vystupuje z vagónu a přivolává nádraního technika…

Na paříském nádraí čekali marně. Pány Findejse a Vildu poněkud zdrelo pozdějí vyetřování pohnutek k jejich originálnímu přechodu.

PŘÍBĚH TŘETÍ

DAKOTA OK-WDR MĚNÍ KURS (Vyprávění druhého pilota)

Nebudu unavovat dlouhými nacionálemi. Před válkou jsem byl na vojně jako pilot, odeel jsem do civilu v hodnosti nadporučíka. Za války z toho veho zbyla jen úředničina, ale po osvobození mi to nedalo a přihlásil jsem se k Čs. aeroliniím. Od roku 1950 jsem u létal kadodenně na vnitrozemských tratích jako druhý pilot.

Ten zatracený let z Ostravy do Prahy si pamatuji dodnes.

Den před tím, 23. března 1950, jsme letěli docela normálně z Prahy do Ostravy. Posádku tvořili kapitán Světlík, já jako druhý pilot, mechanik Holoda a navigátor Bro. Měli jsme Dakotu poznávací značky OK-WDR, Přistáli jsme v Ostravě, zařídili potřebné formality a měli volno a do druhého dne do rána, kdy jsme se měli vracet zpět do Prahy. Počasí nestálo za nic, li jsme tedy do kina. Jen kpt. Světlík’odmítl, zůstal v hotelu Imperiál.

Ten den, 24. března, jsme měli vyletět v 6,30. Praha ale hlásila patné počasí, startovali jsme s pětiminutovým zpoděním. Vechno lo normálně, motory pracovaly bezvadně. Stroj vedl do výky sám Světlík. Vystoupili jsme a do 1900 metrů, kde kapitán zapnul automatického pilota-robota. Já jsem měl za úkol vechno hlídat, tedy převzít funkci Světlíka, který odeel mezi cestující.

Krátce nato přiel za námi do kabiny ná kolega pilot Popelka. Letěl jako cestující. Na můj dotaz, kde se tady bere, odpověděl, e byl v Olomouci navtívit nemocného otce a

zpátky e se mu nechtělo vlakem. Z kabiny neměl chu odejít, ale nevyháněl jsem ho. Byl pilot jako já a fachmanoví se nechce sedět mezi obyčejnými lidmi. To kadý pochopí, zvlátě mezi naí braní. Popelka tedy stál u mého místa v kabině a sledoval let. Těsně za Bruntálem se vrátil Světlík. Vzal mi z ruky mapu, podíval se na mraky před námi a povídá:

Mečo tak mi toti říkali Mečo, vyhni se tý sračce. Takhle se mezi námi mluvilo, takovou pilotní a navigační hantýrkou. Myslel tím hradbu mraků před námi.

Dobře, řekl jsem, vezmu to trochu doleva. Upravil jsem kurs a pokračovali jsme v letu směrem na Zábřeh. Navigátor Bro pozoroval krajinu pod námi.

Tohle bude asi Lesnice, prohlásil Bro, kdy jsme asi v patnácti stech metrech přelétávali jakousi vesnici. Podíval jsem se dolů. Znám tuhle treku skoro nazpamě, létal jsem ji denně. Nějak se mi to nezdálo. To vypadá spí na Dubicko, to je jině od Zábřehu. Mapu jsme neměli, vzal si ji Světlík. Jetě chvíli jsme se dohadovali.

Česu Broe to u přestalo bavit. ,,To nevadí, potom to srovnáme. A přiletíme nad Skuteč, řekni mi, udělám si vítr. Zapínám praskou stanici!

Udělat si vítr znamenalo vypočítat rychlost a směr větru a případně opravit kurs. Bro zapnul libickou stanici a já jsem podle radiokompasu zjistil, e jsme poněkud vlevo od normálního kursu. Upravil jsem směr a zabral jsem se do pozorování krajiny, abych mohl Brooví hlásit přelet Skutče. Opět se i na nás valily mraky, vystoupil jsem se strojem asi o sto metrů vý. Pak za mračnou hradbou zase ní. A zase jsem koukal před sebe dolů, kdy uvidím Skuteč.

Vrátil se Světlík a prohlíel si mapu.

Přítí události pak ly ráz na ráz.

Náhle jsem ucítil dotek něčeho tvrdého na rameni. Podíval jsem se za sebe a vidím, e Světlík na mne míří pistolí. Jdi od toho! Nehýbal jsem se. To přece nemůe myslet váně? Věděl jsem, e cestující, kteří jsou oprávněni nosit u sebe zbraň, jsou povinni ji před vstupem do letadla odevzdat letitním orgánům Státní bezpečnosti. Ty pak předají zbraně do úschovy veliteli letadla, který je po ukončení letu odevzdá majitelům. Kde ji sebral? Byla to zbraň některého z cestujících? Světlík byl známý jako srandista. Chce mě jen tak klukovsky strait, má nějaký ten verk v úschově a neví, co dlouhou chvílí dělat. V tu chvíli se vak netvářil nijak ertovně.

Povídám, jdi od řízení! opakoval a snail se mě zvednout ze sedadla.

Tak to asi opravdu nebude legrace? Doopravdy jsem se lekl. Rozhlédl jsem se kolem sebe a uviděl jsem Broe a Holodu, jak stojí docela bezmocně v zavazadlovém prostoru, který patřil obsluze letounu. Sejmul jsem si sluchátka a pomalu vstal. Světlík mě otočil za rameno směrem k zavazadlovému prostoru, dloubl mě pistolí a výmluvně ukázal na Broe a Holodu. Ty u přinutil také.

Obrátil jsem se pomalu ke svému pilotnímu místu.

Tam seděl ná kolega Popelka a také on na nás mířil pistolí. Já vím, dnes by kadý asi řekl: Mohli jste jim pistole vykopnout, vyrazit z ruky, ukázat trochu chlapského jednání! V takových momentech se ale moc těko myslí na nějaký solidní projev chlapské statečnosti. Světlík opravdu nevypadal na ertování. Měli jsme rodiny a v letadle byly nejméně dvě desítky lidí. Pranice a moná střelba v tak úzkém prostoru by mohla

ohrozit bezpečnost cestujících. A za ty Jsme byli odpovědní.

Zkrátka  stáli jsme tam vichni tři a čekali, Jak tohle dopadne. Nepochybovali jsme, e se Světlík s Popelkou pokusí o únos letadla. Nic Jiného nepřicházelo v úvahu. Zatímco Popelka nás měl neustále na muce, Světlík si sedl na své místo u řízení a vedl stroj na stoupání. Otvory mezi popruhy, Jimi je zavazadlový prostor opatřen místo dveří, jsem viděl ve, co dělá. Ve stoupavém letu jsme pokračovali a do výe 3000 metrů. Pak letadlo vyrovnal, nastavil robota a odeel na Broovo místo ladit radiokompas. Můe mi říct, kam letíme? zmohl jsem se na otázku.

Světlík neodpověděl. Zabýval se dál radiokompasem.

Ze svého nedobrovolného stanovitě Jsem viděl, e udrujeme stále kurs 240, to znamená jihozápad.

Kapitán letadla přecházel sem a tam po malé kabině. Bylo mí divné, e nejde oznámit svůj úmysl cestujícím, kteří nemohli tuit, co se děje.

Asi za půl hodiny k nám Světlík přistoupil a prohlásil, e nám raději sváe ruce. Pokouel jsem se mu to vymluvit. Není to blbost? Jsme u nad Německem, co jetě teď můeme udělat? Poznal jsem Německo podle pohoří a rybníků, které jsme přelétáváli.

ádná blbost, vím co dělám, prohlásil kategoricky. Obrate se, vichnil Vytáhl z kapsy jakési barevné ňůry a svázal nám vem ruce dozadu. Pak zavřel zavazadlový prostor a sedl si znovu na své místo v pilotní kabině.

Nepamatuji se u dnes, jak dlouho jsme pak jetě letěli. Nevěděl jsem to ani tehdy. Byl jsem příli rozruen a nemohl jsem se ani

podívat na hodinky. Měl jsem svázané ruce.

Stále Jsem přemýlel, kam vlastně míříme. Pokusil jsem se to znovu ze Světlíka vymámit.

Do Erdingu, kdy to chce vědět, odpověděl mi konečně. Nebude vám tam smutno, přiletí tam jetě dvě nae mainy.

Asi za deset minut jsme začali klesat. Světlík zmáčkl knoflík VHP, spojil se s letitěm v Erdingu a domlouval se s ním o podmínkách přistání. Popelka si konečně sedl normálně po směru letu, vyhodil podvozek a manévroval na přistání. Celou dobu před tím nás drel v achu pistolí. Pamatuji si, e z prvního náletu nepřistál, nedotkl se ani země, musel opakovat.

Po přistání v Erdingu začali udivení cestující pomalu vystupovat. Teprve kdy poslední z nich opustil letadlo, ukázal nám třem Světlík na dveře. Seli jsme po schůdkách, s rukama svázanýma za zády. Jako vrahové. Poádal jsem amerického vojína, který stál poblí, aby nám ruce rozvázal. Váhal, ale udělal to.

Na letitní ploe bylo mnoství amerických vojáků i civilistů. Chtěli jsme se dostat k cestujícím, ale vojáci nás od nich izolovali. Asi padesát metrů od naeho letadla stála dalí Dakota s naimi poznávacími značkami. To byla jedna z těch dvou, o nich mluvil Světlík. Třetí stroj dosedl o chvíli později. Přilétly z Brna a Bratislavy. Bylo to dobře zorganizováno.

Cestující byli zatím rozděleni do dvou skupin  v první, mení, byli ti, kteří se po výzvě civilistů, pracovníků CIC, rozhodli zůstat z US zóně, a ve druhé cestující, kteří ádali okamitý návrat do Československa. Mezi nimi jsme byli i my Iři z Dakoty OK-WDR. Kapitán Světlík a Popelka byli samozřejmě v mení skupině.

Pak přijely autobusy, které nás vechny

odvezly do vojenského tábora. Co následovalo potom, je téměř kopií událostí s chebským rychlíkem, který byl unesen za osmnáct měsíců po únosu tří československých letadel. Vzpomněl jsem si na ná případ, kdy jsem o tom četl v novinách. Výslechy, přemlouvání, nucená internace, sliby za prozrazení státních a vojenských tajemství, houfy fotografů a novinářů, marné intervence naich zastupitelských úřadů. Mezi naí velkou skupinou, která ádala o návrat, byli opravdu stateční lidé. Pamatuji si, e jeden z nich měl u sebe důleité výrobní dokumenty. Aby se nedostaly do rukou CÍC, společně s ostatními cestujícími je prostě rozvýkal. Někteří vyuili doby před osobní prohlídkou a na toaletě zničili důleité doklady, propustky do továren a podobně. Později se ukázalo, e o dokumenty měli pracovníci CIC eminentní zájem.

Teprve čtvrtý den po příletu, asi v půl Čtvrté ráno, nás konečně odvezli autobusy na státní hranicí, kde nás odevzdali naim orgánům. Nepřijeli vichni cestující ze vech tří letadel. Někteří zůstali. A s nimi samozřejmě organizátoři.

Je to devatenáct let stará historie. Ale ten let z Ostravy do Prahy si pamatuji dodnes.

Konec