Zlá vteřina - Jiří Houser

Bylo to takřka filmové přepadení.

Hluk motoru, zaskřípění brzd, dvojí bouchnutí dvířek. Kdyby tu stála kamera, zabrala by dva mue, křepče kráčející ke skleněným dveřím potovní pobočky. Černé bundy, černé kalhoty.

A jedna velká a evidentně prázdná sportovní kabela.

Střih a jsme za dveřmi, k nim se právě blíí mladá dívka s klíčem v ruce. Do zavírací hodiny scházejí tři minuty. Pohled na hodinky, pohled přes sklo do ulice. Přesněji řečeno do lepenkových tváří dvou čertů.

Co je to za komiky? pomyslí si dívka, Mikuláe je v prosinci a teď je květen. Pomyslí si a

zaváhá …

Chyba. O to větí, e tohle není film. Nikdo nekřikne stop! sjedem to znovu. Děj běí podle scénáře těch dvou.

První rozrazí dveře a hmátne po ruce s klíčem. Dívka vyjekne úlekem, ozubený kousek kovu

cinkne o zem. Druhý jej zvedne a zamkne. Od bouchnutí dvířek uplynulo deset vteřin.

Ale jetě stále to celé vypadá jako groteska. Alespoň pro zbývající tři pracovnice potovní pobočky. Dvojice klebících se čertů , to tady jetě nebylo. Reagují podle nátury: nevěřícný údiv, pohorení nad klukovinou, shovívavý úsměv. Jene pak si vimnou Miládky. A prázdné sportovní kabely.

A pistolí.

Hala poty je malá a vetřelci jsou rychlí. Velká taka se otevře před paní Málkovou.

Vechny prachy dovnitř!” sykne mu s maskou. A ádný blbosti, tohle není hračka!” Namíří zbraň.

Paní Málková je od přírody klidná ena. A rozváná. Hned tak něco ji nevyvede z míry,

dokonce ani mezní situace ne. A tohle je mezní situace.

Neblázněte, člověče,” řekne domlouvavě. Snad si ne …”

Dr hubu!” přeruí ji mu. Vechny prachy do taky a ádný řeči. Nebo to zmáčknu!”

Hlaveň pistole míří paní Málkově přímo do obličeje. Znatelně se chvěje, ruka obepínající

pabu není pevná.

Tak bude to?! Hlas zaskřípe, přeskočí do fistule. Je vzteklý, hysterický…

Ne, tohle nezvládnu, bleskne hlavou paní Málkové. Je to cvok, toho nepřesvědčím. Kdyby se

něco stalo, kdyby Syrůček vylezl z tý svý nory nebo na dveře zaukal nějaký opozdilec…

Jene ten před ní by asi opravdu začal střílet. Vypadá na to …

Jeden balíček za druhým mizí v tace. Poslední bankovka, poslední hrst drobných. Zásuvky

i přihrádky jsou beznadějně prázdné.

Útočník ustoupí tři kroky vzad, jeho pistole změní cíl.

Prachy! A nebudu se opakovat!”

Ani nemusí. Paní estáková není paní Málková. Ruce se jí chvějí. Moná i proto, e v jejích zásuvkách a uplíčcích je těch balíčků stovek a pětistovek daleko víc.

Dělej!” trhne mu ozbrojenou pravicí. Dělej, nebo ,..”

Stane se pravý opak. Paní estáková ztuhne, pak se sesune v idli. Po stole se rozlétnou

stokoruny z posledního paklíku.

3

Mu zakleje a vrazí ruku do okénka. Je nervózni, ale ne natolik, aby to vzdal. A pak , řekli si vechno, tak vechno. Nechat tam jen čistý stoly.

Kabela ztěkla. Ale jetě zbývá jedna přepáka. Tady u není zapotřebí výhrůných slov.

Stačí mávnout pistolí a k nájemnému sdrueného inkasa a trbám z okolních obchodů se

přidávají peníze sportkařů a sázkařů.

Zadrhnutí zipu, pohled do strany. Na druhého, který jistí svého komplice. Se zbraní, její

hlaveň se celou dobu opírá o Miládčln spánek.

Dvojice se mezi sebou domlouvat nemusí. Gesto a Miládka je volná. Zacouvají ke dveřím,

cvaknutí klíče. Venku na ulici zbraně i masky mizí. A pak u jen zvuky: zavytí motoru a

dvojité prásknutí zavíraných dvířek…

První se vzpamatovala Málková. Vyskočila ze idle, oběhla stůl a na konci místnosti téměř

rozrazila dveře, za nimi má své hájemství vedoucí potovní pobočky, zatím nic netuící.

Přepadli nás! A vzali úplně vechno!”

Co říkáte?”

Málková se zhluboka nadechla. Pane Syrůček! Před chvílí nás vyloupili dva chlapi s

maskama a pistolema!”

A s bazukou, ejo,” dodá Syrůček, nebo má smysl pro humor. Vzápětí ho vak napadne,

e pro takovýhle humor nemá smysl paní Málková. A e by to rozruení právě ona těko

zahrála. A e …

Znejistěl. A vstal.

Miládka je v oku, estáková na infarkt a Růová pomalu taky!”

Vedoucí potovní pobočky odkopl idli a vystartoval. S rukou na klice se otočil na Málkovou, která ho následovala v těsném závěsu.

Volala jste Vébé?”

Vébé … Jéi … to ne. Myslela jsem ..

Tak běte k telefonu a volejte. Já se zatím podivám vedle,” dodal Syrůček zcela zbytečně. A zkuená potovní pracovnice Málková si uvědomila, e ji přece jenom její příslovečná rozvaha, by na chvíli, opustila.

Nevelká hala potovní pobočky připomínala smutné jevitě. Paní estáková seděla

zhrouceně za přepákou a upírala pohled na vyprázdněné zásuvky. Nebyla v mdlobách, ale

nebyla jetě zcela při smyslech.

Miládka stála opřená o stěnu vedle dveří a levou rukou si drela pravé zápěstí. Potichu

plakala.

Místo za sportkařským okénkem zůstalo prázdné. Syrůček se vyděsil a nahlédl dovnitř. Na

zemi ani pod stolem nikdo neleel. Jen něco. Jedna zapomenutá stokoruna. Vedoucí se

rozhlédl.

Kde je Růová?”

la se omejt,” pípla Miládka.

Klič vězel v zámku zevnitř, zamčeno nebylo. Stačilo uchopit kovové madlo dveří, trhnout jim, a vyběhnout na chodník. Syrůček to udělal. Rozhlédl se. Nikdo nikde nikam neutíkal. ádný automobil nekvílel týranými pneumatikami. Ulice byla klidná a tichá. Chodník a na několik

vzdálených postav také.

4

Dalibor Syrůček si s konečnou platností uvědomil, e jejich potovní pobočka byla před

několika minutami skutečně vyloupena.

Stejného mínění byl i vedoucí výjezdové skupiny, který se se svými kolegy dostavil necelých patnáct minut poté, co paní Málková zvedla telefonní sluchátko a roztřeseným prstem vytočila číslo.

S příchodem přísluníků Bezpečnosti se do haly vrátil ivot. Miládka si přestala hladit

pohmoděnou ruku a paní estáková se vrátila do přítomnosti. Obě dvě se vak dosud zcela

nedostaly ze oku, take jejich výpovědi byly značně mlhavé.

Nejlépe na tom byla paní Málková. Popsala přesně vechno, co viděla.

Dalibor Syrůček, jeho nervová soustava byla uetřena přímého záitku, vypovídal

nejstručněji. Neměl po pravdě řečeno o čem vypovídat. Za zmínku stál snad jedině klíč,

zanechaný pachateli v zámku dveří.Miládka se konečně vzpamatovala natolik, e její

verbální projev nabyl logiky.

Vylíčila vpád dvou maskovaných lupičů s revolvery v rukou a nezapomněla ani na brutální

zákrok, jím se jeden z nich zmocnil klíče. A jetě na něco si vzpomněla. Na hlasité zavytí motoru, které se ozvalo o něco dřív, ne třeskla zavíraná dvířka.

I paní Málková zmobilizovala svou pamě. Doplnila původní výpověď o detail, který později

sehrál dost podstatnou úlohu. Týkal se ruky, která ji vyruila z odpovědné práce. Ta ruka

byla toti kromě pistole ozdobena tetováním.

Měl na ní srdce probodnuté ípem,” řekla po minutě uvaování.

Paní estákové se dar řeči ten den ji nevrátil. Konejivý hlas nadpraporčíka ji sice uklidnil, ale zároveň protrhl stavidla slz. Usedavě se rozplakala a nebyla k utiení.

Nikdo z přítomných se tomu nedivil.

Ona to opravdu nebyla ádná legrace.

Tým odborníků kriminální sluby pokračoval v práci. Hala, přepáky, okénka, stoly, zásuvky, dveře i zámek s klíčem, to vechno bylo postupně ofotografováno. Jistá místa pokryl technik stříbřitým prákem, aby sejmul daktyloskopické stopy. Přítomnost pracovníků Bezpečnosti neula stále se rozrůstajícímu zástupu zvědavců, který okouněl zpovzdálí.

Rozeel se a kdy se začalo stmívat.

xxxx

Páteční odpoledne probíhají v létě ve znamení hromadné migrace obyvatel hlavního města

vstříc krásám a půvabům přírody. Centrum se podobá vřícímu kotil, pod ním je místo polen

zatápěno benzinovými parami, řeky aut se valí ulicemi, výpadovky jsou zkuebními polygony

a dálnice supluje rozjezdovou dráhu pro formuli víkend.

Takové bývají pátky.

Ostatní dny jsou relativně klidnějí.

To vak neznamená, e nedochází k dramatům.

Jedno takové se odehrálo na křiovatce ulic, z nich jedna je hlavni a druhá vedlejí. Tu

druhou jasně a přehledně označuje dopravní značka, její smysl je kadému řidiči jasný: Dej přednost v jízdě.

5

Řidič béové kodovky 120 L, která se přihnala jako vítr z táhlého kopce byl buďto úplně

slepý, nebo patřil k sebevrahům. Nezastavil na červenobílý trojúhelník před nepřehlednou

křiovatkou, dokonce ani nezpomalil. Vlétl se svým vozem na dládění hlavní ulice a jestlie tomuto vpádu předcházela nějaká jeho mylenka, byla to mylenka docela určitě poslední.

Zcela podle zákona schválnosti a na vteřinu přesně zkříil jízdní dráhu béové kodovky

oranový autojeřáb.

Jeliko obě ulice svírají pravý úhel, dolo k dokonalému čelnímu střetu, jen serotoval

kapotu béového vozu jako kdy hráč na akordeon prudce stlačí měch svého nástroje.

Změ pokrouceného a roztrhaného kovu se zaryla hluboko do vnitřku kabiny a tím udělala

tečku za její existencí. A nejenom její.

Úplný konec vak nastal o několik sekund později, kdy se hromada slisovaného plechu

rozpadla na dvě poloviny.

Jako kdy rozkrojíte meloun,” řekl později jeden z očitých svědků.

Obludně velký vůz s hákem, houpajícím se pár metrů před oranovou kabinou, na tom byl o

mnoho lépe. Ani jeho řidič nedopadl tak zle, jak se na první pohled zdálo. Utrpěl trnou ránu na hlavě, komplikovanou zlomeninu levé ruky, měl vykloubené pravé rameno a těký ok. Z

kabiny byl vytaen a odveden stranou duchapřltomným chodcem. Duchapřítomným proto, e

řidiči by asi neprospěl pohled na to, co zbylo z béové kodovky a jejích pasaérů.

Neprospěl ani čtyřem notorickým jukálkům, kteří TO přili omrknout zblízka. Dva málem

omdleli, třetí se pozvracel a čtvrtý zbledl jako křída.

Ti, kteří cestovali ve kodovce, byli na místě mrtvi. Tedy řidič a jeho spolujezdec. Byli

prokazatelně dva, i kdy se nedalo tak úplně přesně zjistit, kdo je kdo.

Později se ukázalo, e oba byli mladí a neměli ádných větích zavazadel. Měli vak u sebe

něco, co upoutalo pozornost přísluníků Veřejné bezpečnosti, kteří případ předali kriminální slubě. Dvě ostře nabité pistole .zetky’ ráe 7,65 mm.

Pátrání po totonosti dvou mladých muů se rozběhlo na plné obrátky.

V mrtvých byli identifikováni bratři Kamil a Rostislav Jiráčkovi, oba bez trvalého pracovního poměru. Jejich trestní rejstřík byl čistý, zato béová kodovka, z ní zůstala hromada kovového rotu, byla prokazatelně odcizená několik hodin před osudnou srákou.

A dál:

Starí Kamil Jiráček měl na levém zápěstí vytetované srdce probodnuté ípem. Ve vraku

automobilu nali odborníci zbytky něčeho, co se velice podobalo lepenkovým čertovským

maskám, prodávaným za pár korun v papírnictví.

Indicie se rychle měnily v důkazy.

Důkazy brzy dokázaly, e oba bratři jsou pachateli loupeného přepadení potovní pobočky,

k němu dolo třicet minut před střetnutím béové kodovky s autojeřábem.

Celá věc vak měla háček.

Svědkyně Milada Pokorná, zaměstnankyně potovní pobočky uvedla, e oba pachatelé

zavřeli dvířka vozu několik sekund poté, co zaslechla zvuk motoru.

6

Ti dva nemohli za ádnou cenu naskočit do rozjídějícího se auta, paklie za volantem

neseděl někdo třetí. Měli tudí spolupachatele. A spolupachatel měl pravděpodobně ve svém

dreni objemnou taku plnou peněz. Přesně dvě stě padesát tři tisíce, pět set osmdesát

korun československých. V havarované kodovce se toti nenaly.

Pátráni pokračovalo.

Kriminalisté prověřili a vyslechli známé a přátele obou bratrů. Nebylo jich mnoho. A vichni měli pevné alibi. Vichni bez výjimky. Nadějné stopy se ukázaly jako liché.

Ubylo cest, po nich se kriminalisté mohli dát.Přibylo slepých uliček.

A pak se přihlásil svědek , pětaedesátiletý důchodce, který bydlel v blízkosti vyloupené

poty. V době, kdy Kamil a jeho bratr Rostislav ohroovali ostře nabitými pistolemi

pracovnice poty, procházel se se svým kokrpanělem v blízkosti téměř nepouívané silniční

spojky, vzdálené přiblině tisíc metrů od místa činu.

O loupei v tomto okamiku důchodce pochopitelně vůbec nic nevěděl. Dozvěděl se o ni o

hodinu později od své manelky, která byla velice dobře informovaná. Zmínila se o tajemném

automobilu a její manel si v této souvislosti vzpomněl na béovou kodovku, která se tam

nahoře před edesáti minutami vřítila do zatáčky a zastavila před blokem asanovaných

domků. Vystoupil z ní člověk se sportovní takou v ruce, otevřeným okénkem prohodil

několik slov s někým, kdo seděl uvnitř a vydal se na opačnou stranu. Poté se kodovka

znovu rozjela směrem k důchodci. Ten vak měl právě starosti se svým psem a tak

projídějícímu automobilu nevěnoval pozornost.

Člověka, jen vystoupil z vozu, si také příli neviml. Byl dost daleko a navíc nebyl nijak zvlá zajímavý. Jeho popis shrnul svědek do dvou krátkých vět.

Střední postavy, spí mení, oblečený do něčeho tmavého, asi obleku. Obličeje jsem si

vůbec neviml, ten člověk byl daleko a navíc otočen zády.”

To bylo ve.

Krlminalistům nezbylo, ne pokračovat v pátrání.

Najit v miliónovém městě člověka meni postavy není rozhodně těké.

Těí je najít toho pravého.

A vůbec nejtěí je najít ho i s takou plnou peněz.

xxxx

Stála úplně nehnutě a iroce rozevřenýma očima se dívala přímo před sebe. Z

nepřirozeného postoje ji chytila do lýtka křeč, ale ona se nepohnula ani o milimetr. Měla

strach, co by tomu řekl on. A tak posluně stála, přemáhala bolest ve svalu a zírala někam

nad jeho hlavu, dokud její tvář i postavu neseehl sinalý blesk a dokud se mu skloněný nad těkým elezným stativem nenapřímil a nenapřáhl ruku s vysoko vztyčeným palcem.

Dobrý, Mili, jsi jednička,” řekl a zazubil se. Rutinovaně vytočil roub stativu a sejmul černý Asahi Pentax, jaký pouívají profíci.

7

A Ladislav Burget profík byl.

Dívka si sedla na zem, poloila bolavou nohu před sebe a napnula pičku.

Co je?” zdvihl mu hlavu od koené brany, do které ukládal svého miláčka.

Ale… vzala mě křeč. Ta pozice byla troku … troku …”

Nepřirozená?”

Maličko jo …

Fotograf se napřímil. Ale o to přece jde, Mili. To se ádá, to prostě frčí… Modelky nemůou vypadat jako kdy odpočívají po velkým prádle. Fotka, Mili, fotka musí na první pohled zaujmout, třeba i okovat. Jinak je to nuda a nikoho takový snímek nezajímá, i kdy holka na něm vypadá jako Kleopatra. Věř mi, vím, co dělám.”

Tak jo,” pravila Mili odevzdaně. Vstala. U je to dobrý,” dupla si.

Fajn, jdi se převlíknout, s barvou jsme pro dneek skončili.”

Děvče vykročilo po bíle natřené podlaze fotoateliéru k malému výklenku. Na kovové

horizontální tyči, připevněné k dvěma vertikálním, visel tucet ramínek. To, co z nich splývalo, by uvedlo v nadení kadou enu mezi třinácti a edesáti. Výběr večerních rób od těch pro nejslavnostnějí chvíle a po ty, které mohly být určeny pro tanečnice flamenga, modely pro odpolední procházky městem, praktické a univerzální kostýmy do zaměstnání a nakonec série mladé diskotékové módy, v nich převládaly vechny moné i nemoné odstíny.

To vechno měla Milena Honková v tuto chvíli k dispozici. Tenhle fakt ji vak v nadení

nepřiváděl, euforii z oblékání měla i přes svůj mladý věk dávno za sebou. Pro ni to byla

práce, která byla jistě atraktivní a měla své výhody: pohyblivou pracovní dobu, publicitu , stále jetě ji příjemně mrazilo, kdy se dívala na svou vlastni tvář, hledící z barevné obálky časopisu NOVÁ MÓDA, který závratně rychle mizel z novinových stánků.

Nezanedbatelné byly i kontakty a známosti se zajímavými lidmi zajímavých a hlavně dobře

honorovaných profesi, s kterými se v souvislosti se svým povoláním fotomodelky a

manekýnky stýkala, i kdy jich příli nevyuívala. Zkrátka a dobře tohle povoláni, je jí

záviděla pěkná řádka jejích vrstevnic, mělo své výhody.

A také nevýhody.

Zvlátě večer, kdy se vrátila do své garsonky v Dejvicích po dni stráveném na nějakém

hradě, po jeho hradbách musela lézt, aby se tam nahoře postavila do svůdné pózy

novodobé bílé pani, nebo po březnovém odpoledni, které protančila v plavkách na

liduprázdném podolském koupaliti, ji tohle zaměstnání příli atraktivní nepřipadalo. Ale

bavilo ji, a kolik je na světě lidí, kteří mohou prohlásit, e je jejich práce baví? Moc ne, říkala si vdycky, kdy byla utahaná tak, e to na ní skoro bylo vidět. Moc ne.

Milena Honková ze sebe shodila stříbrnou minisukni, svlékla nabíranou koili poitou korálky a sáhla pro večerní aty, první v dlouhé řadě. Kdy znovu vstoupila do světel, vypadala jako půvabná mladá dáma, je se právě vydala do velkého světa.

8

Tak jedem, Mili, máme toho jetě dost,” zahalekal Burget a sklonil hlavu k matnici

Hasselblada. Troku doleva, tak, to je vono … moment, kousek zpátky… tak a zůstaň!”

Opatrně odstoupil od stativu a napřáhl proti dívce ruku s expozimetrem.

Budu tě brát bez flee, jen s lampama,” oznámil.

Mileně Honkové to bylo úplně jedno. Kdyby ji bral za svitu smolných louči, tvářila by se

stejně. Tahle technika a vechna ta hejblata okolo ji nechávala naprosto lhostejnou.

Ujde to,” broukl Burget a postavil se za stativ. Ale něco tomu pořád schází,” pokrábal se v ktici. Zkus dát ruku nahoru … to je moc, tak asi. A prohni se. Víc, neboj, nepřetrhne se.

Není to vono,” zabručel podráděně. Poodstoupil. Chvíli soustředěně zíral na úhlednou

postavičku a pak luskl prsty. Cigaretu… chce to cigáro v dlouhý pičce. Dostane to noblesu

… moment,” odběhl do vedlejí místnosti. Tumá,” nabídl dívce zapálenou cigaretu, tkvící v patnácticentimetrovém náústku.

Milena Honková ji opatrně uchopila mezi palec a ukazováček.

Ale tak ne, drí to jako prase kost. Normálně si ji vezmi mezi prsty … herdek, copak

neumí dret cigáro?!” rozčilil se.

Já nekouřím,” pitla.

Tak se to nauč,” vyjel vztekle.

Nechci,” pípla.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Jse husa!”

No a co, namíchla se. Nechci si ničit plíce a ty se tomu jetě diví!”

Pratila s cigaretou o zem.

Burget zrudl. Tak tohle si nezvykej, děvenko. To by tě taky mohlo mrzet. Asi jsi u

zapomněla kdo tě vytáhl z keftu, kde jsi prodávala voňavky, a postavil sem, před tyhle

světla. Nezapomeň na jednu maličkost, cukroui. Takovejch, jako jsi ty, najdu za korunu

pytlík. Stačí jen mávnout a mám jich plnej aas.”

Dívka naráz zkrotla. Z oči jí zmizel hněv. Tak se nezlob, Láďo ..

Burget napřáhl ruku. Zvedni tu cigaretu,” rozkázal.

Dívka se sklonila, uchopila doutnající váleček a sáhla po zakutálené pičce.

Tak, a teď se postav tak, jak jsi prve stála. A hoď sebou, v est musím bejt v Kontíku.”

Dívka zaujala postoj, spou fotoaparátu cvakla několikrát za sebou v rychlém sledu.

Kdy dokončovali kolekci, měla toho Milena Honková právě dost. Od silných fotografických

reflektorů jí hořely tváře, nohy necítila, svaly v obličeji ji bolely od povinného úsměvu.

Ladislav Burget byl vak spokojen. Kromě pouitého materiálu ádné výdaje … prima keft,

řekl si.

Mili,” zavolal směrem k atně.

No?” ozvalo se odtamtud unaveně.

Mili, málem jsem zapomněl, večer zase pořádám malej dýchánek pro nae společný známý.

Vstupný láhev vizoura. Ale tebe přijmu i bez ní,” dodal a zazubil se do bílého světla

Broncoloru.

9

Profesor v důchodu Kamil Kukrál spolkl poslední sousto, zapil je minerálkou a pak si lehce, ale důkladně osuil rty polovinou papírového ubrousku. Pouitý způsobně odloil do prázdného talíře a vstal, aby sklidil se stolu. Nebyla to práce nijak náročná. Jeden talíř, jedna sklenice a jeden příbor odnést bez pohromy do kuchyně a ponořit do teplé, jarem napěněné vody, by dokázalo i pětileté dítě. Profesor Kukrál vak i tyto úkony prováděl soustředěně a s plnou pozorností. Ne snad proto, e by na ně nebyl zvyklý, staromládenecký ivot mu poskytoval dosti příleitostí ke kulinářským exhibicím i k pracím, je se v některých rodinách označují jako ryze enské. Profesor Kukrál měl prostě preciznost, s jakou prováděl ve, co bylo třeba, takříkajíc v krvi.

A mohlo jít zrovna tak dobře o disertační práci jako o vyprázdnění odpadkového koe do

popelnice nebo o vhození pohlednice do potovní schránky. Tímto přístupem ke svým

povinnostem si profesor sice někdy komplikoval ivot, ale na to si u dávno zvykl.

Dokončil obřad večerní očisty pouitého nádobí, uklidil chléb do spíe a zbytek dietního

salámu do chladničky. Pak postavil na čaj a odebral se do pokoje. Měl rád tuto hodinu, která vehnala do jeho bytu ero a otevřeným oknem chlad nastávajícího večera. Měl rád tu hodinu zapínaných televizorů, i kdy on sám tuhle magickou bedýnku nevlastnil a nikdy vlastnit

nechtěl. Měl rád tuto hodinu poznamenanou osmí údery starých pendlovek, protoe mu

právě teď začínala práce, kterou miloval.

Rozsvítil lampu na psacím stole, urovnal vechny papíry, sloky, knihy. Zálibně se rozhlédl a odeel zpět do kuchyně, kde se jeho pozornosti doadovala dýchavičným hvízdáním konvice. Čaj byl zalit, oslazen a donesen na psací stůl.

Večerní práce mohla začít.

Profesor se obřadně posadil a vzal do ruky tenký svazek papírů, popsaných drobným

rukopisem. Pročítal to, co včera sepsal, pokyvuje hlavou do rytmu slov a vět. Kdy skončil, papíry odloil a sáhl po tlusté knize, její obsah byl věnován jedinému člověku. Ten člověk zajímal profesora natolik, e zapomněl na chemii, kterou kdysi vyučoval a vstoupil do slueb dějin. Ten člověk se jmenoval Napoleon Bonaparte a v minulosti způsobil trable nejenom posvěceným hlavám Francie, ale téměř celému světu. Kamil Kukrál nebyl jeho přívrencem,

na to znal malého císaře díky literatuře příli dobře. Jeho zajímal jako člověk, který hrál ve své době důleitou úlohu zrovna tak, jak ji sehrál Caesar ve starém Římě nebo Karel IV. ve středověké Evropě.

V současné době studoval Kamil Kukrál prameny pojednávající o posledních okamicích

vojevůdce, jeho věhlas a sláva pohasla v bitvě u Borodina a Fére-Champenolse, aby byla

nakonec rozmetána u bezvýznamné belgické vesnice jménem Waterloo. Ano, Napoleon

zemřel ve vyhnanství na ostrově Svaté Heleny 5. května roku 1821, jak ví kadý student

gymnázia. Ale příčina jeho smrti není zcela jednoznačná. Jsou zde určité indicie, ukazující na otravu arzenikem, jene kdy, kdo a jak…? A tyto indicie jsou zaifrovány v materiálech a knihách, leících před zvídavým profesorem chemie, který se právě teď noří do soustavného a cílevědomého studia.

10

Neruí ho temné dunění velkoměsta, filtrované silnými zdmi domů. Ani teď, po dlouhých

zimních měsících ho neznepokojují ostré a mámivé vůně jara, proudící do pokoje otevřeným

oknem.

Neruí ho vůbec nic.

A přece. Jakoby vzdálené tóny hudby, prokládané halasem a výbuchy smíchu…

Profesor se zavrtěl a otočil stránku. Četl pozorně, řádek po řádku a papír před ním se plnil výpisky, četl pozorně, ale jeho soustředění bylo narueno.

Kamil Kukrál zaloil mezi stránky nů na dopisy a vstal. Vypadá to, e jsem zapomněl zavřít rozhlas po drátě, usoudil. Zřejmě nějaká estráda, pokýval hlavou a odebral se do kuchyně.

Nezapomněl,” řekl nahlas a pro jistotu přiloil ucho k laminátové bedničce. Byla němá jako vánoční kapr.

A dalí, tentokrát hlasitějí poryv zvuků …

Profesor přistoupil k otevřenému oknu, vedoucímu do prostorného dvora. Kolem dokola se

vzpínaly k temné obloze zdi sousedních domů a jejich okna vypadala jako díry po

vytrhnutých zubech. Jen jedno svítilo. Respektive svítila. iroká terasa v posledním poschodí protějího čináku. Dlouhá tak, e se na ní daly pořádat turnaje ve stolním tenisu, a umístěná přesně naproti kuchyňskému oknu Kamila Kukrála,

od něho byla vzdálená tak deset, patnáct metrů. Teď zářila nasvícená stropním osvětlením

interiéru, v něm, jak profesor vzápětí zjistil, se odbýval večerní dýchánek. Čili mejdan.

Umělec se zase baví, analyzoval situaci profesor Kukrál. A bude se bavit a do kuropění,

konstatoval chmurně, vycházeje přitom ze stávajících zkueností. Jetě jednou vrhl

nesouhlasný pohled k protějímu oknu, za kterým se míhaly stíny, a sáhl po okenní kličce.

Hlahol utichl. Ale ne docela. Prostor vytvořený kamennými zdmi mívá dobrou akustiku.

Zvuky odněkud vycházejí, putují ve vlnách prázdnem, naráejí na pevné překáky, třítí se,

ale nezanikají. Pouze nabývají jiných kvalit. Lidský smích se stává směsicí čarodějnických

skřeků, Jinak docela příjemná hudba vyvolává působením několikanásobných ozvěn

mrazení v týle.

Profesor Kamil Kukrál byl rád, e je jeho pracovní stůl oddělen od přízračného dvora jedním oknem a třemi křídly dveří. Vechny je postupně uzavřel a vrátil se ke studiu. Jetě ne se ponořil do četby zatajil dech a napnul ui. Nic. Ticho …

Vechno je tak, jak má být. Pusté pobřeí ostrova Svaté Heleny se znovu přiblíilo na dosah ruky.

Dé padal v silných provázcích z olovnatých mraků a měnil pevnou zem v mazlavé bláto, do

něho se bořily nohy vojáků i koní.

Bitevní iky se slily a vypadaly z dálky Jako pohyblivé kvádry, rozsévající smrt. Vojáci padali tvářemi do kaluí, dunění děl se neslo nad bitvou rozrytou plání, v dálce plála vesnická stavení…

A sem bylo cítit čpavý kouř mokrého dřeva, pálil do unavených očí a přináel s sebou teplo poáru. Bylo příjemné v tomhle deti a chladu. Moná a příli. Změnilo se v horko a vzápětí v nesnesitelný ár. Zdálo se mu, e hoří, vykřikl a procitl.

11

Leel na zádech a cítil, jak mu po čele stéká pot. Péřovou přikrývku měl omotanou kolem

těla a poltář leel pomuchlaný na koberci. Tak proto takové horko, pomyslel si jetě ne

zcela probuzen, a vysvobodil údy ze sevřeni. Ale co ten divoký sen o bitvě u … no ovem, o bitvě u Waterloo, vzpomněl si na předchozí studium, které se tentokráte protáhlo daleko za půlnoc. Nesmím tak dlouho čist, umiňoval si, mám pak nepříjemné sny.

I kdy ne nezajímavé, nadhodil v duchu.

Vědomí se mu vrátilo spolu s palčivým pocitem na patře. Profesor Kukrál usoudil, e mu

nezbude nic jiného ne vstát, nazout papuče a odebrat se do kuchyně. Rozsvítil stolní

lampičku a jeho pohled padl na ciferník pendlovek. Čtyři hodiny, nepříjemná doba pro

člověka, jeho věk nezaručuje dalí pokračování spánku. No, co se dá dělat, povzdychl si a

opustil lůko. Nerozsvítil, venku se rozednívalo a on rolety nestahoval. Předjitřní ero

vytvářelo v pokoji podivné stíny. A podivnou atmosféru.

Profesor zotvíral troje dveře, které zvečera pečlivě zavřel, v kuchyni otevřel příborník, vyndal sklenici a otočil vodovodním kohoutkem.

V trubkách to zaskuhralo. Kukrál vytočil kohoutek a na doraz, ale chlorovaného nápoje se

nedočkal. S povzdechem přívod tekoucí vody zavřel a otevřel lednici. Ledové mléko ve čtyři

ráno, vrtěl hlavou, ale statečně přiloil k ústům plastikový sáček. ízeň uhasil a zároveň tím zahnal poslední stopy spánku. Co teď? V posteli se budu jen převalovat. A stejně neusnu.

Na čtení jaksi není ta pravá chvíle. A v rozhlase nic kloudného nevysílají, vypočítal na

prstech moné i nemoné alternativy. S bezradností nad neutěenou situací, do ní ho

přivedl nebývale ivý sen, přistoupil se sáčkem mléka v ruce k oknu a upřel oči na protějí zeď. ero bylo v defenzívě a kvapem ustupovalo nastávajícímu dni. Dvůr byl pustý a úplně tichý zrovna tak, jako terasa naproti. Jen světlo tam někdo zapomněl zhasnout. A taky zavřít výsuvné dveře, zející dokořán a vpoutějící do místnosti ranní chlad.

Kukrál přimhouřil oči, aby lépe viděl.

Terasa nebyla od propasti esti poschodí chráněná zídkou, pouze kovovým zábradlím, take

profesor měl ze svého stanovitě neruený výhled na pokoj, v něm se jetě před několika

málo hodinami odbýval veselý rej. Teď byl, Jak se zdálo, prázdný. Jen módní stahovací lustr svítil na dopité a prázdné láhve, plné popelníky, upatlané talíře a vechnu tu spou, zanechanou nočními návtěvníky.

Tohle vechno nemohl profesor samozřejmě vidět in natura. Měl vak poměrně dobře

vyvinutou představivost. Hlavně, e je ticho, řekl si a sjel pohledem po kolmých stěnách a

temných oknech a na dlabu dvora.

Těsně vedle odtokového kanálu leel odhozený balík atstva. Tak to alespoň na první

pohled vypadalo a profesor Kukrál se hned po ránu rozčilil. To jsou lidi, klidně vyhodí staré hadry na dvůr. Jako za středověku… Aby se uklidnil, napil se mléka a znovu pohlédl na tu nevábnou hromadu.

Něco se mu na ní nezdálo. Jakoby v ní něco přebývalo. Nebo naopak chybělo. Ta beztvarost

nebyla tak úplně beztvará. Jako kdyby ten ranec měl něco jako nohy a ruce … Kamil Kukrál

pustil sáček s mlékem na podlahu a rozrazil okno dokořán. S trupem vysunutým balancoval

nad propastí a očima fixoval to místo u kanálku.

12

Kdy se vrátil do vertikální polohy, měl nevidomý pohled a kolena se mu třásla.

Nedbaje toho, e lape v bílé tekutině a vytváří na vzorně vytřeném linoleu ápoty, odpotácel se do předsíně a zdvihl sluchátko telefonu. Ani se nemusel dívat do seznamu, to trojčíslí znal nazpamě. Profesor chemie Kamil Kukrál počkal, a někdo na druhém konci zdvihne telefon a pak přerývavým hlasem oznámil, e na dvoře domu, v jeho severním bloku bydlí, leí

člověk, který nevypadá na to, e by zrovna odpočíval po nočních radovánkách. Po této

informaci se dodatečně představil a připojil přesnou adresu. Udělal to dřív, ne ho o to stačil anonymní hlas ve sluchátku poádat. Kamil Kukrál zvolna nabýval přesvědčení, e je opět pánem situace a e ovládl svou rozruenou mysl natolik, aby mohl v nejblií budoucnosti

odpovědět na případné dotazy klidně a bez emoci. Toto přesvědčeni mu vydrelo přesně

dvacet minut.

xxxx

Toho rána se jaro zřejmě rozhodlo, e ukáe, co umí. Uculovalo se na jasnou zeleň

městských parků, bíle obalené větve stromů a ulice, po nich svitěly nablýskané a odpočaté automobily, a kdy na hodinách věí cinkla devátá, bylo vem jasné, e tenhle den bude plný pohody, jasu a vůní. A jaro se tomu smálo a radovalo se, e můe tomuhle krásnému městu prospět svými půvaby. A nejenom jemu. I jeho věčně uspěchaným a často nevrlým

obyvatelům, které květnové ráno jako vihnutím kouzelnického proutku proměnilo v zasněné

loudavce, zubící se do sluníčka a házející své starosti na několik hodin daleko za hlavu.

Poručík kriminální sluby Martin Hezký vak k těmto astlivcům nepatřil. Ne, e by ho snad tato nejkrásnějí roční doba nechávala chladným, na to byl příli mladý. Problém byl v tom, e ty jeho starosti se za hlavu hodit nedaly.

Chcete to v lidtině, nebo po naem?” zeptal se kulatý mu v bílé rozhalence a bílých kalhotách, které mu zahaloval plá stejné barvy.

V jeho bodré otázce vak mnoho humoru nebylo.

V lidtině,” řekl sue Hezký a úkosem pohlédl na to, co jetě nedávno bylo ivým člověkem.

Lékař si odkalal. Tak tedy… přeraená páteř, fraktura spodiny lebeční, četné zlomeniny

dolních i horních končetin, pravděpodobně zlomený vaz. Budou zde i vnitřní zranění, ale

jejich rozsah určí a pitva.” Příčina smrti?”

Pád z velké výky. Podle veho tak z pátého nebo estého poschodí.”

Hezký se zaklonil a pohlédl vzhůru. Ze vech čtyř stran se tyčily edé kolmé stěny a jejich výka vyvolávala v poručíkovi pocit, e se nalézá na dně hluboké achty.

Mrtvý mu leel asi pět metrů od jedné z těch zdí.

Soudruhu poručíku …”

Hezký sklonil hlavu a přistoupil k lékaři.

Je tady jetě něco,” podotkl mu v bílém a zakrouil ukazováčkem nad spánkem mrtvého.

Vidíte tuhle trnou ránu? Nerad dělám předběné závěry, ale domnívám se, e nebyla

způsobena pádem.

13

Zraněni je relativné lehké a má odliný charakter. Ale s určitostí nám něco bliího řekne a soudní pitva.” Lékař se napřímil. To je zatím ve.”

Tak vám děkuji,” řekl Hezký a napřáhl ruku.

Lékař ji stiskl. Nemáte za co. I tohle je moje práce. Někdy si říkám: bohuel. Ale asi jsem vám zkomplikoval ivot, viďte?”

Vy ne, doktore,” řekl poručík bez úsměvu

Malé prostranství členěné komplikovaně zalomenými zdmi se zaplnilo. Mui v uniformách i v

civilu pracovali mlčky. Do ticha cvakla závěrka fotoaparátu. Jednou, dvakrát, třikrát…

Fotograf nepouil blesku, ranní slunce se u dávno vyhouplo nad střechy domů a zalilo dvůr

světlem.

xxxx

Profesor Kamil Kukrál seděl na zídce, oddělující prostor na klepání koberců od hromady

ztvrdlého písku, které tu zbyla od loňska, a silou vůle přemáhal třes. Zmocnil se ho před

deseti minutami, v okamiku, kdy přistoupil k nehybné postavě, aby ji identifikoval.

Mu stojící před ním vypadal trpělivě a podle veho také trpělivý byl. Stál tu a čekal a se profesor uklidni a on mu za to byl neskonale vděčný. A taky se trochu styděl. Po pravdě řečeno, neměl za co.

U je vám lip?” zeptal se podporučík Dítě.

Ano,” vyrazil ze sebe profesor. Moc přesvědčivě to neznělo. Já … byl… vlastně je to pro mne ok,” otřásl se. Pro vás ne?” zdvihl oči.

Podporučík Ditě pokrčil rameny. Co na to mohl říct? Mohl by, jistě.

Mohl by i vyprávět. Ovem tím by asi pana profesora třasu nezbavil.

Kamil Kukrál si povzdechl, osuil čelo kapesníkem a řekl: Tak můeme…”

Podporučík Dítě poloil otázku, kterou v podobných situacích pokládal vdycky.

Kolik bylo hodin, kdy jsem … kdy jsem ho objevil?”

opakoval ji po něm Kukrál. No … něco po čtvrté. Vzbudil jsem se ízní a tak jsem se el do kuchyně napít. Voda netekla, poslouil jsem si mlékem. A pak … pak jsem se podíval z okna a uviděl jsem… uviděl jsem ho leet. Tam… ukázal k místu, kde stála malá skupina lidí.

Nejdřív jsem si myslel, e je to nějaký balík, staré atstvo nebo tak něco. Bylo jetě ero, chápete, ale pak jsem se podíval pozorněji a … zjistil jsem, e to ádný balík není. Chudák Burget.”

Znal jste postieného blí?”

To ne. Vím, e je … vlastně byl, fotografem, tuím, e pracoval, jak se dnes říká, na volné noze.

Kadopádně do zaměstnáni pravidelně nedocházel.”

Jak to víte?”

To je jednoduché. Bydlel v bloku naproti přes dvůr, take jsme si koukali do oken. Já jsem důchodce, trávím dny více méně doma a viml jsem si, e on taky. Často pracoval, tedy fotografoval na terase, hlavně dopoledne.”

Co fotografoval?”

No… nejvíce mladé eny. Tedy… vlastně vdycky mladé eny.”

14

Podporučík Dítě zvedl pravé obočí.

Samozřejmě oblečené,” dodal rychle profesor. I kdy dost extravagantně. On byl

fotograf-umělec. Se vím vudy, řekl bych.”

Poslední větu vyslovil s mírným, ale znatelným despektem. Podporučík Dítě usoudil, e se

panu profesorovi vrací ztracená duevní rovnováha.

Co myslíte tím: se vím vudy?” zeptal se.

Nic zas tak moc patného,” řekl profesor. On měl prostě rád ivot a hlavně jeho veselé stránky. Lapidárně řečeno: zpěv, víno a také pravděpodobně eny. Bývalo u něj často velice veselo.”

Pane profesore,” usmál se Ditě, před chvílí jste řekl, e o Burgetovi nic bliího nevíte.”

Kukrál se zarděl. To ano, ale také jsem uvedl, e jsme si tak říkajíc viděli do oken. Nae byty jsou ve stejné výce a dělí je asi tak deset metrů a on rolety nikdy nestehoval.

Nemyslete si, prosím, e jsem nějaký.. nějaký voyeur, ale jeho večírky opravdu nely

přehlédnout.”

Byly časté? Ty, které nely přehlédnout?”

No … podle mě dost časté. Tak dvakrát týdně určitě. Někdy i třikrát. A pokadé trvaly a do rána.”

Podporučík Dítě se nepatrně pousmál. Zrovna tak, jako před chvílí a profesor Kukrál byl mu inteligentní. Zareagoval okamitě.

Teď si zase říkáte, jak to můu vědět, e?”

Podporučík neřekl ne.

Je to prosté. Já toti studuji. Samozřejmě soukromě a pro svoje vlastni potěení. Nevím,

jestli vás právě tohle zajímá, ale věnuji se dějinám a těm, kteří je a u v pozitivním nebo negativním smyslu tvořili. Jsem z pedagogického působení zvyklý na pevný denní reim a ten dodruji i kdy jaksi v jiném pořadí, ne dříve. Ve dne se zabývám drobnými domácími

pracemi, chodím na zdravotní procházky a večer studuji. To je, alespoň pro mne, ta

nejvhodnějí doba. Vude je klid, ticho … Zůstávám vzhůru dlouho za půlnoc, často do třetí hodiny ranní. No a občas si zajdu do kuchyně pro nápoj nebo zákusek k čaji. Zajdu, podivám se z okna … a mám jaksi přehled, e ano.”

Chápu. A včera, vlastně dnes, Jste také studoval?”

Ano, prosím. Jistě. Ale ulehl jsem o něco dříve ne obvykle. Rozbolela mě hlava.”

Čili jste si ničeho neviml?”

Ale to ano, to viml. Pan Burget měl návtěvu, a dosti početnou. Alespoň podle toho, jak

vyvá… jak se bavili. Musel jsem zavřít okno a vechny dveře, abych mohl nerueně

pracovat.”

Zaznamenal jste, kdy ten večírek začal?”

Asi kolem osmé večer.”

A skončil?”

To, bohuel, nevím. Víte… ta hlava. el jsem spát krátce po půlnoci a probudil se a ke

čtvrté.”

Pane profesore, neznáte náhodou některé z Burgetových společníků? Myslím ty, kteří k

němu chodili více méně pravidelně.”

Ne, ani jednoho. Víte, já jsem neznal v podstatě ani jeho. Nebýt toho, e fotografoval na

terase a vedl poněkud neuspořádaný a veselý ivot…”

15

A nebýt toho, e jste mu viděl do oken, řekl si Ditě v duchu.

Já si myslím, e mě pan Burget sám ani nezaregistroval, ozval se profesor. Sklopil hlavu a chvíli pozoroval své ruce, které moulaly kapesník. Je mi ho líto. Byl jetě mladý. Moc mladý. Neměl na tu terasu chodit, kdy byl opilý. Taková hloupá smrt… hloupá a náhodná..

Podporučík Dítě si pomyslel, e kdyby se z této alternativy stal prokazatelný fakt, uetřilo by to spoustě lidí práci. Jenome moc dobře věděl, e tahle monost je pouze jedna z mnoha.

xxxx

Tak jak to vypadá?” zeptal se Dítě Hezkého, který právě dokončil rozhovor s muem v

modrém pláti a kostkované kiltovce.

Vypadá to, e nám přibudou starosti,” řekl Hezký.

Ale podrobnosti po pitvě,” uklíbl se. Dozvěděl ses něco?”

Něco jo. Chce ty informace hned?”

Po cestě. Jdeme se podívat nahoru,” kývl hlavou k obloze. A připrav se, je to est pater bez výtahu.”

Dítě si povzdychl.

Hezký kývl na mue v kiltovce. Pane ulík, můeme jít.”

Kráčeli dlouho tichou chodbou, která vypadala jako tunel a také tak působila. To, co si

poručík myslel, vyslovil jeho kolega nahlas.

Tady bych tedy bydlet nechtěl,” řekl.

Tady taky nikdo nebydlí. V tomhle domě jsou samé kanceláře patřící třem různým

podnikům. Jediný nájemník je tady pan ulík, správce budovy, a pan Burget.”

Ten, o něm byla řeč, přidal do kroku. Já bydlím v přízemí a Láďa … tedy Burget, bydlel

tady, v estým toku. Je to na konci týhle chodby.”

Lépe řečeno bluditě, pomyslel si Hezký.

Končilo vysokými dveřmi, před nimi stál mladý strámistr.

Byly pootevřené.

Hezký je otevřel dokořán a následován podporučíkem, veel. Správce budovy zůstal venku.

Ale neutečte nám, pane ulík,” obrátil se Hezký, jetě vás budeme potřebovat.”

Ocitli se v rozlehlé hale, jí vévodila palma, zasazená do květináče velikosti dětské vaničky.

Kromě palmy zdobil halu smetanově zbarvený kovral a ozdobná věáková stěna. Nábytek

ádný.

Hala byla velká, ale obývací pokoj musel mít o dobrých deset čtverečních metrů víc. Téměř

dokonalý čtverec s překvapivě nízkým stropem a textilními tapetami na stěnách, zařízený s

rafinovaností zkueného bytového architekta, který ví, e méně je více. ádná obludná

nábytková stěna zabírající prostor a doplněná obligátní sedací soupravou, ale hladké, bíle

nalakované policové sestavy, zhotovené buď na zakázku, nebo jako melouch ikovného

fachmana-kumtýře, elegantní stolek na kolečkách se silnou skleněnou deskou a několik, na

první pohled pohodlných křesel, která byla nápadná svou nenápadností. Mezi tím několik

kusů křehkého empírového nábytku doplněného s citem pro harmonii starého a nového

párem koených klubovek.

16

Stěny pokrývaly obrazy mladých, ale renomovaných výtvarníků.

Byl to příjemný Interiér. Muselo se v něm dobře bydlet. A jetě lépe se bavit. Pokud se tu

ovem nepovalovaly prázdné láhve od tvrdého a ne zrovna levného alkoholu, prázdné a

zmačkané krabičky od cigaret, a pokud na krásné leč upatlané desce stolu netrůnily

nedopalky přetékající popelníky a na koberci neleely napůl rozmotané magnetofonové

pásky. A pokud tu nebyl cítit studený vyčichlý cigaretový kouř, nakyslý pach alkoholu a

zbytků, v nich se jen stěí daly rozpoznat kdysi určitě lákavé obloené chlebíčky. Ale to

vechno tu teď bylo a mezi tím vím se pohybovalo několik muů, kteří dělali svoji práci.

Ditě s Hezkým proli pokojem a otevřenými výsuvnými dveřmi vstoupili na terasu. Do očí je

udeřilo slunce, nad nimi byla ji jen plochá střecha a volné nebe.

Poručík přistoupil k zábradlí. Bylo zhotoveno z kovových trubek, které na několika místech

pokrýval stříbřitý argentorát. Technik právě končil avou práci.

Je toho tady víc ne dost,” řekl pochmurně.

Hezký se chytil zábradlí a vyklonil se nad propastí esti poschodí. Z ptačí perspektivy se mu postavy stojící o několik desítek metrů níe jevily jako ochuzené o dolní končetiny. Jen jedna z nich měla správné proporce. Ta leící, přikrytá edou pokrývkou.

Hezký se odlepil od zábradlí. Ocelové pruty byly zalité v betonové podezdívce, nezvětralé a u vůbec ne poruené. Zábradlí nebylo pokozené ani uvolněné. Vypadalo bytelně.

Poručík se napřímil a stoupl si k němu zády. Sahalo mu asi deset centimetrů pod lopatky.

Tedy dost vysoko na to, aby přes něj někdo jen tak z ničeho nic nepřepadl. Jistě, mohlo se to stát. Za předpokladu, e se člověk pořádně zakloní a odstrčí se nohama. Nebo přeleze.

Nebo se rozběhne a z obývacího pokoje, v běhu přeskočí zábradlí a pak u jen padá.

Moností bylo dost.

A zbývala jetě jedna.

Kdy mu někdo pomůe …

Kriminalisté je museli na základě etření zváit vechny. I tu poslední. Tu zvlá. Lékař, který mrtvého ohledával, byl starý praktik a nikdy nemluvil do větru. I kdy na konci první informace přidával své nezbytné: ,,a po pitvě.” Hezký si připomněl jeho slova a rozhlédl se po terase. Nebylo v podstatě po čem, zela prázdnotou. Nikde se nepovalovalo nic, co by člověku mohlo způsobit lehké zraněni na hlavě.

Poručík se tomu nijak zvlá nedivil.

Do lonice se vstupovalo z obývacího pokoje. Měřila přiblině o polovinu méně ne obývák a

její zařízeni působilo ve srovnání s tím předelým přímo asketicky. Bíle omítnuté stěny, na nich místo obrazů několik barevných fotografií adjustovaných pod sklem, francouzské lůko, v něm zcela určitě dnes nikdo nespal, v delí stěně vestavěné skříně.

Okno vedlo rovně do dvora.

17

Bylo zavřené.

Hezký přeel pokojem a otevřel jednu ze skříní. Na ramínkách viselo několik pánských

flanelových obleků, čtverý vlněné kalhoty ité na míru a nejméně patery dínsy. V

přihrádkách zařezávaly úhledné komínky koil a prádla.

Druhá skříň byla plná sezónního oblečení. Balonové plátě, beránčí koich, zimní kabát s

kapucí a bambusovými dřívky místo knoflíků, dvě krátké koené bundy, safari sako z gazelí

kůe, několik letních dínových koil. Nejméně třicet kravat, dvě koené čepice, jedna

beranice připomínající čapku Rolfa zálesáka. Na dně skříně boty. Poručík je nepočítal.

Neměl na to čas.

Podporučík Dítě si mezitím prohlíel fotografie. Pečlivě a systematicky. Nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo objekty, o nich hovořil profesor Kukrál, na nich nenael. Jenom krajiny. Barevné, zajímavé, ale pouze krajiny. Fotografie byly adjustovány tak pečlivě, jako byla udrovaná tato místnost.

Ladislav Burget zřejmě miloval pořádek.

A věci.

A pravděpodobně peníze.

Fotoateliér zabíral zbývající část bytu a nebyla to část právě malá. Vstupovalo se do ní

polstrovanýml dveřmi rovnou z předsíně. Velká obdélníková místnost s podlahou, která

svítila čerstvým latexovým nátěrem. Bíle natřená byla i jedna z kratích stěn, přeď ní stála kovová konstrukce. Z jejích ramen splývalo k zemi hrákové zelené papírové pozadí, na které mířily reflektory, stíněné stříbrnými detníky. Profesionální světelný park Broncolor.

Poručík se protáhl pod jedním z detníků a přistoupil ke stativu. Fotoaparát připevněný k

jeho hlavě také nepatřil k těm nejlacinějím, zrovna tak jako jeho kolegové, odpočívající v ocelovém, ale lehkomyslně odemčeném trezoru, stojícím v rohu místnosti.

Jeden Nikon F, Asahl Pentax, automatický Canon a Hasselblad na stativu, to ji bylo sluné

vybavení. A samozřejmě odpovídající mnoství objektivů různých ohnisek, expozimetry,

flee, filtry a dalí maličkosti, které by uvedly do stavu vytreni vechny nadence propadlé fotografii a hlavně její technice.

Poručík Hezký k ním nepatřil.

Nepatřil mezi ně ani podporučík Dítě, a tak opustili tuto zázraky oplývající sluj a otevřeli dalí dveře. Vyřítila se proti nim tma. Hezký usoudil, e se ocitli na prahu temné komory a zatápal vedle dveřní zárubně po vypínači. Světlo vzplálo a osvětlilo černé stěny dusné místnosti, která nebyla tak malá, jak na první pohled vypadala.

Jejím hlavním vybavením byl obří zvětovací přístroj trůnící na pracovním stole. Vedle stál druhý pro zhotovování barevných zvětenin. Od stolu se po obvodu fotokomory táhla dlouhá soustava mělkých kameninových dřezů. V posledním, pod hladinou vody, leelo několik

fotografií. Poručík uchopil pinzetu a obrátil tu, je leela bílou podlokou nahoru. Světlo dopadlo na tíhlou dívčí postavu v černých večerních atech. Děvče bylo vyfotografováno v pohybu a poměrně dlouhým osvitovým časem, take iroká sukně vytvářela kolem hezkých

kolen temný rozmazaný prstenec.

18

Hlava zůstala v klidu, objektiv fotoaparátu vykreslil kadý tah obličeje naprosto ostře.

Byla to dobrá fotografie.

Byla to i hezká dívka a snad právě proto nezůstala její tvář v této místnosti pouze v jednom exempláři. Dívala se na oba kriminalisty z matných i lesklých ploch fotografických papírů, přilepených izolepou ke stěnám, usmívala se z momentek poházených po stole a její velký

detail zhotovený přes zrnitý rastr visel na silonovém vlasci, připoután kovovými svorkami.

Martin Hezký zatouil tuto dívku poznat, i kdy jeho zájem byl v tuto chvíli ryze profesionální.

Odlepil jednu z jejích fotografií ze zdi a vyel z komory.

Jetě tak vědět, jak se jmenuje,” zabručel více méně pro sebe.

Jeho kolega vak měl dobrý sluch.

To nevím, ale můu ti prozradit, kde pracuje a co dělá,” řekl.

Hezký překvapeně vzhlédl. Dítě seděl v křesle a nedbale listoval v nějakém časopise. Tato

dívka,” řekl a kývl hlavou k fotce v Martinově ruce, je zaměstnána ve Vývojovém středisku mladé módy jako fotomodelka.”

Telepatie?” zeptal se Martin Hezký.

Nikoliv. Odborná literatura,” řekl Dítě a poloil časopis na stůl.

Poručík zvědavě natáhl krk. Na titulní straně uviděl mladou a velice pohlednou dámu

vyvedenou v módních barvách letoního jara. Její tvář byla totoná s tou, její papírovou

podobu drel v ruce. Obrátil list a na dalím si přečetl, e na titulní straně předvádí

manekýnka Vývojového střediska mladé módy ukázku z jarní kolekce.

Jedna nula pro tebe,” řekl uznale.

V malé místnosti, sousedící s temnou komorou, objevili archív, který si co do pedantického

uspořádání pořadačů s negativy, kontaktními kopiemi a označenými krabicemi plnými

zvětenin, nezadal s kartotékou centrální evidence. Poručík Hezký sáhnul mezi police a

namátkou vyndal jedny z těch mnoha desek. První stránku tvořil bílý list popsaný fixem. Den, měsíc, rok, místo, dokonce hodina, jména, titul časopisu, o něm poručík díky své dvacetileté sestře věděl, e se orientuje na to, co činí ivot en a dívek krásnějím.

Následoval fotografický papír formátu 18x24 centimetrů s kontakty estatřiceti políček

kinofilmu a pod nim poloprůhledné trezorky s negativy. Kontaktní kopie byly titěrné, ale

přesto na nich mohl rozpoznat mladé a zcela určitě půvabné dívky, které se oblékají proto,

aby se předváděly těm, je si později tyto módní kreace zakoupí, i kdy jim asi nebudou tak sluet.

Poručík listoval v pořadači a nacházel stále toté. Pouze záznamy na prvních listech se

měnily. Jiná data, jiná jména, jiné tituly. Bylo jich dost. Ladislav Burget byl zřejmě velice přičinlivý mu. Mu mnoha tváří. Zatím nejméně dvou. Bohém a zároveň dokonalý profesionál s vysoce vyvinutým smyslem pro pořádek.

Ta mladá dáma z fotografií vypadá na favoritku,” řekl podporučík Dítě. Věnoval jí plné tři pořadače,” obrátil se s jedním v ruce.

20

Teď u povědomá tvář se na ně usmívala nejenom z kontaktů, ale i ze zvětenin. A nebyly to

zdaleka jen módní profesionální fotografie. Portréty, figurální kompozice, studie světel a

stínů, momentky vyuívajíc! dlouhých osvitových časů, kontrasty dívčí tváře a devastované

přírody. Umělecké fotografie tvořené nikoliv na zakázku. Take nejen profík a bohém, ale

taky kumtýř, řekl si Hezký. A podle veho s talentem.

xxxx

Mu v modrém pláti a kostkované čepici váhavě veel a zastavil se na prahu.

Martin pokynul na jedno ze dvou křesel a sám se usadil na tokrleti.

Správce se zmateně rozhlíel kolem sebe. Vypadal, jako kdyby byl v této místnosti poprvé.

Martin doufal, e tomu tak není.

Pane ulík, rádi bychom vám poloili několik otázek,” začal obligátně.

Správce polkl a přikývl. Jeho pohled padl na barevnou stránku časopisu Nová móda. Poručík

zaznamenal, e oči pana ullka potěeně zajiskřily.

Řekněte nám, co víte o panu Burgetovl?”

Mno…” protáhl správce, moc toho nebude. Byl normální, jako kadej jinej.”

Poručík Hezký se usmál. Pokud vím, bydlel tu jen on sám. V ostatních patrech jsou

umístěna pracovitě různých organizací.”

Aha,” pronesl ulík, jako by mu bylo prozrazeno něco, o čem sám nevěděl. Víte, já ho vlastně ani neznal,” pokrčil rameny. Sem tam jsem mu otevřel barák, kdy si náhodou zapomněl klíče, nebo jsem odemkl těm, co ho přili navtívit…”

Odemkl? To chodili návtěvníci pana Burgeta tak pozdě?”

To ne, abyste rozuměl… mám za úkol zamykat dům v est večer, hodinu po skončení

pracovní doby těch, co tady pracujou. Kdy někdo dělá přesčas, má erární klíč. No a kdy

někdo přiel za Burgetem po pátý, musel jsem mu odemknout. Bzučáky nám tady jetě

nenamontovaIi.”

A měl těch návtěv Burget hodně?”

Dost.”

To ale pro vás muselo být někdy únavné, chodit odemykat, zamykat…

ulík mávnul rukou. Nebyl jsem kodnej. Burget mi někdy telefonoval, kdy měl jako

společnost a něco oslavovali. Jsem sám, enu ani rodinu nemám, tak jsem el. Bývalo tady

veselo,” rozhlédl se teskně kolem.

Pane ulík, před chvílí jste nám řekl, e jste Burgeta vlastně neznal..

A jo,” vylétlo ze správce. Sundal z hlavy čepici, pokrábal se na temeni a zase ji nechal spadnout. No … vlastně … tak trochu jsem ho znal,” přiznal váhavě.

A máte nějaký důvod, kvůli němu jste nám tvrdil opak?”

21

Důvod … po tom co se Burgetovi stalo ..

Se domníváte, e je lepí se do ničeho nemíchat,” dopověděl za něj poručík.

Správce se zarděl. Tak se ptejte,” řekl odhodlaně.

U jsem se zeptal,” podotkl Hezký. Poloil jsem vám otázku, jaký byl Burget člověk?”

Byl to frajer,” řekl ulík váhavě. Teda v dobrém slova smyslu. Velkorysej co se týkalo peněz, obrovskej grand… zkrátka nezkazil ádnou psinu. A enský na něho letěly jako stíhačky… pardon …

To je v pořádku,” uklidnil ho Dítě. Řekl jste to výstině.”

No …” řekl rozpačitě ulík.

Muselo to pro vás být těké,” nadhodil Hezký.

Jako co?” zajímal se správce.

Říkáte grand, samá legrace, oslavy… Při těch bývá obvykle hlučno. A vy jako správce..

Jo tak, vy myslíte… No, nebývalo to tak straný. Popilo se, pojedlo, to víte, někdy rambajs byl jako při kadým mej… večírku. Ale protoe tady vlastně nikdo nebydlí, tak to nikomu nemohlo vadit, e jo.”

Dítě si maně vzpomněl na profesora Kukrála.

Hezký se zeptal: Včera večer tady také byla oslava?”

Jo … asi jo, protoe jsem třikrát odemykal.

Sám jste se jí nezúčastnil?”

Ne. Burget mě nepozval. Zůstal jsem doma u televize.”

Jaký byl program?”

Na druhým běel Klub mladejch,” řekl správce. Zpívala tam Vondráčková a mluvil ten … ten psychiatr, co píe kníky o manelství.

Doktor Plzák …

Jo, ten.”

V pořádku, jen jsem se ptal,” odtuil poručík. Kolik včera Burgeta navtívilo lidí?”

Pět. Tři chlapi a dvě ens… dámy. Nejdřív přiel jeden a snad čtvrt hodiny po něm dalí.”

Znáte je, pane ulík?”

Od vidění. Párkrát tady byli, kdy jsem tu byl i já.”

Jejich jména tedy znáte?”

Jenom jedno.”

A to?”

Mili Honková… tady ta slečna,” poklepal prostředníčkem na lesklou obálku časopisu. Moc hezká a sympatická ába.

Dělá manekýnku a fotomodelku, ale vůbec není nafoukaná jako ty ostatní krasavice

inteligentní, co je člověk potkává tady na chodbách.”

Pane ulíku, víte kdy ti lidé odeli?”

To, prosím, nevím.”

Vy jste jim neodemykal dům?”

No… jaksi ne.”

Jak se tedy dostali ven? Po okapové rouře?”

To ne. On jim, jako Láďa… teda Burget… asi dal klíč.”

A oni si dole odemkli, zamkli a klíč mu zpátky hodili oknem, e?”

22

To … to přece nejde,” znejistěl správce.

No právě,” přitakal Hezký. V takových případech se klíče obvykle háou do schránky. A dům pak prostě zůstane otevřený.” správce se oil. Vdy u bylo stejně k ránu,” zabručel.

Jak to víte, kdy jste tu s nimi neoslavoval?”

To jsem ani nemusel. Dřív jak kolem třetí stejně nikdy nikdo naodcházel.”

V kolik hodin odemykáte dům?”

V est. Dělá se od osmi, ale někteří chodí dřív.”

V est. Kdy vezmeme v úvahu tu třetí hodinu ranní, tak to znamená, e dům zůstal

nejméně tři hodiny otevřený a přístupný.” Poručík se neptal. Sue konstatoval.

Správce si jeho slova vyloil po svém. Ukrad snad někdo někde něco? Pokud vím, tak ne.

Asi máte pravdu, pane tulíku. Nikdo nic tady neukradl. Jenom zde zemřel člověk. A ve

způsobu jeho smrti nemusí hrát roli pouze neastná náhoda.”

ulík pochopil po třech vteřinách. Jéimarjá,” vyhrkl.

Take vám je u jasné, proč vám klademe takové a podobné otázky?” ozval se Dítě.

Správce potřásl hlavou.

Ale řekněte mi, kdo by… kdo by mohl… Kdokoliv, pane ulík. I třeba ta výe zmíněná

neastná náhoda. Od toho jsme tady, abychom to vyetřili. A vy byste nám mohl pomoct.”

No jo, rád, ale jak?”

Stačí, kdy nám řeknete vechno, co víte. Myslím o lidech, kteří chodili Burgeta

navtěvovat. Sám jste řekl, e se scházeli v podstatě stále stejní lidé.”

To jo, ale jména jaksi bohuel… neznám.” Oni se neoslovovali?”

Ale ano. Jene jen křestníma.”

A víte, které komu patří?”

Správce se nadechl. Zhluboka, jakoby mu vzduch v plících pomohl přemýlet.

No, nejvíc sem chodili nějaký manelé. On jí říkal Dáo a ona jemu Petře. Oba asi tak

kolem čtyřicítky. Vlastně ne, Jeho ena byla mladí. Myslím, e kumtýři. Alespoň se o tom

pořád bavili. Hlavně on. A nejvíc s Láďou. Někdy jsem měl pocit, e si z něj Burget dělá

psinu.”

Vic O nich nevíte?”

Ne. Já se vdycky drel stranou.”

Jistě. To má svoje výhody. Člověk můe lépe pozorovat ty ostatní e?

Jak to myslíte?” znejistěl správce.

Jak to říkám, pane ulíku. Můete nám říct něco o těch dalích?” Myslíte ty, co jsem včera poutěl dovnitř?”

Ano. Ty včerejí.”

No tak to byli tihle dva, potom jeden fotograf. Mám dojem, e pracuje tam, kde Mili. Myslím, e se jmenuje Jirka. Přiblině tak starej jako Burget, ale asi ne tak dobrej.”

23

V jakém smyslu?”

Bylo na něm někdy vidět, e Burgetovi závidí. To co umí, i to co má.”

Hádali se spolu?”

To zrovna ne. Ale z toho, jak se choval a co říkal… Zvlátě, kdy se víc napil. Vrhal po Burgetovi moc zlý pohledy.”

Správce se odmlčel.

Pokračujte,” vybídl ho Hezký.

O něm vám toho u víc neřeknu,” pokrčil rameny.

Nevadí. Mluvil jste zatím o třech návtěvnicích. Zbývají jetě dva.”

Jo. Dva. Nějakej Honza, to byl Burgetův kamarád, pokud vím, vdycky tak o něm alespoň

mluvil. Takovej nenápadnej chlapík kolem čtyřicítky. Ale toho jsem tady mockrát neviděl.

Spí tak příleitostně. Seděl, moc nemluvil, něco málo popil a odeel. No a pak Mili. Teda

Milena. Milena Honková. Tu znám nejvíc. Chodila sem nejenom na večírky, ale taky

pracovně. Burget ji fotil. Ale ve ví slunosti, to se ví. Myslím, e spolu chodili.”

Ve?”

Víc fakticky nevím.”

Ale něco přece. Jetě nám řekněte v jakém pořadí včera k Burgetovi přili.”

ulík se znovu zamyslel. Tak první dorazil ten Honza. Pár minut po osmý večer. Po něm,

asi za dvacet minut ti manelé, pak Mili Honková … Jo a s ní přiel ten fotograf.”

Tak vám děkujeme, pane ulík,” řekl poručík Hezký.

Ale,” mávl rukou správce, nemáte za co.”

Myslím, e máme. Řekl jste nám daleko víc, ne jste si byl na začátku ochotný přiznat, e

vůbec víte.”

Správce zrudl, člověk si hned nevzpomene …”

No ovem. Chápu. Důleité je, e si přece jenom vzpomene. A kdyby toho čirou náhodou

bylo jetě o něco víc, tady je telefon,” nabídl správci bílou kartičku.

Děkuju,” řekl mu v modrém pláti a vstal.

Nemáte zač,” odpověděl Hezký.

A myslel to váně.

Předmět, který poručíka Hezkého momentálně zajímal, nael technik z výjezdové skupiny v

rezervoáru splachovacího zařízení. Čili na WC.

Byla to koule z těkého skla, sbrouená do ostrých hran. Někdo ji tam ukryl v domnění, e

na tomto místě ji nikdo hledat nebude.

Mýlil se. A také se mýlil, kdy kalkuloval s vodou, která odplaví případné kousky lidské tkáně, zachycené na hranách. Něco málo z nich tam přece jenom zůstalo, a to něco bylo patrné i pouhým okem. Jistě, k předmětu se musejí vyjádřit znalci z biologické laboratoře, ale i tak poručíka Hezkého napadlo, e pád Ladislava Burgeta skutečně nezpůsobila neastná náhoda.

V takových případech na ni ostatně příli nevěřili.

xxxx

24

Bylo tu chladno a ten chlad jetě podtrhovaly strohé bílé stěny dlouhé chodby, po ní poručík netrpělivě přecházel. Nebyl tu poprvé a nechodil sem rád. Tyto návtěvy vak patřily k jeho práci. Jako únavné chození po ulicích a rozmlouvání s lidmi, kteří vdycky nebyli dvakrát příjemní, nebo řekli jen to, co museli a často ani to ne.

Nebo jako pročítání vyetřovacích protokolů a probuzení uprostřed noci, kdy před spícím domem čeká sluební vůz s neúnavným Václavíčkem za volantem.

A taky jako smutné, ale nutné návtěvy u lidí, kteří se v jedné sekundě stali pozůstalými a přitom o tom ve chvíli, kdy zvonil u jejich dveří, jetě vůbec nic nevěděli.

To vechno a jetě mnohé patřilo k jeho práci. Nebyla snadná a často bývala smutná. A

občas nebezpečná.

Měl ji rád.

Jenom neměl rád chlad této dlouhé chodby.

Dveře prosklené matnými tabulemi se rozlétly.

Nebudu vám říkat, e vás tady vítám,” řekl prosektor. Radi buďte zdráv,” podal mu ruku.

Ale, e jste si pospíil.”

Musel jsem,” řekl Hezký. Ta věc spěchá …

Ovem. Jako ostatně vdycky. No, tak nebudu zdrovat… Smrt nastala mezi druhou a třetí

hodinou ranní v důsledku těkých vnitřních zranění: roztrená slezina, ledviny, zlomená

páteř, fraktura lebky. Dost na jednoho člověka. Ovem kromě těchto a dalích zranění

způsobených pádem, je tu pro vás zajímavé poranění spánkové kosti. V ádném případě

smrtelné. Pravděpodobně nepřivedlo postieného ani do stavu bezvědomí. Podle mého

názoru nebylo způsobené pádem, A jetě něco … otlaky v krční jamce, typické pro krcení.

Hrtan není pokozen a samy podlitiny jsou jen slabě patrné, take k zástavě dechu dolo

maximálně po dobu několika sekund. Ve ostatní je v pitevním protokole. Dostanete ho na

stůl zítra.”

Lékař se odmlčel.

Jak to vypadá s alkoholem?” zeptal se poručík.

Téměř dvě promile.”

Tak vám děkuju, doktore,” napřáhl ruku.

Prosím. Neřekl jsem vám vítejte, nebudu vám říkat přijďte zas. Take se radi budu

opakovat: buďte zdrávi”

Otočil se a odeel.

Poručík Hezký udělal toté. S vědomím, e stejně přijde, i kdy nevěděl kdy.

Zato věděl proč.

Koule z těkého skla, sbrouená do ostrých hran, se ocitla na stole odborníků. A ti se k ní a zejména k tomu, co na ní ulpělo, také vyjádřili. Písemně a předtím telefonicky. Sluchátko na druhém konci drátu drel v ruce podporučík Dítě. V prstech druhé ruky svíral propisovačku a dělal si stručné poznámky.

Vypadaly takhle:

Evid. Lidská pokoka.

Krevní stopy nepatrné. Krev. skup. 0 RH .(krev. sk. Burgeta tatá).

25

Otisky prstů ádné.

Podporučík Ditě poloil sluchátko do vidlice, ukl propisovačkou o stůl a vstal. Přistoupil k oknu, za ním kraloval jarní den plný vůní, sáhl po kličce a nechal ty vůně vejít. Vůně a taky cinkot tramvají a hučení aut zkrátka veselou i kdy tak trochu kakofonickou hudbu velkoměsta. Podporučík Dítě ji poslouchal rád. Kdy měl na ni ovem čas.

Vrátil se ke svému stolu, sáhl po telefonu a vytočil číslo. Tím okamikem mu, a nejen jemu, začala práce.

Přesně řečeno pokračovala.

Práce na objasnění případu trestného činu vrady Ladislava Burgeta.

xxxx

Vývojové středisko mladé módy zabíralo poslední patro domu včleněného do kompaktního

bloku, který tvořil jednu stranu ulice kolmé na druhou nejdůleitějí tepnu hlavního města.

Dům postavený v období secese překypoval mnostvím tukových hlav, strnule hledících

dolů do mumraje chodců a automobilů, je marně hledaly místo k zaparkování, a jetě

větím mnostvím oken, která nutně potřebovala umýt.

Na zdi, vedle vchodu vybaveného moderními lítačkami, viselo několik smaltovaných cedulí

označujících podniky a organizace zde sídlící. Za lítačkami byla dlouhá chodba vedoucí ke

schodům a končící maličkou kukaní, v ní seděl vrátný.

Kampak, pánové?” vystrčil čile hlavu z okénka.

Poručík Hezký a podporučík Dítě se zastavili v půli kroku.

A nahoru,” odtuil Dítě.

Do vývoje?” zajímal se děda.

Do vývoje,” kývl Dítě.

A za kýmpak jdete?”

Za Mili Honkovou,” pouil Dítě zdrobněliny.

Tak moment, pánové …” Vrátný se stáhl zpět do kukaně a zapátral v knize, kterou měl rozloenou na stole.

Krlminalisté trpělivě vyčkávali.

Tak ta tam pracuje,” oznámil jim.

Ovem. A nevíte, prosím vás, kde bychom ji momentálně nali?”

Vrátný se zamyslel. Zkuste to ve foasu. Tam bejvají manekýnky nejčastěji. Je to

manekýnka, e jo?”

Je.”

Tak to bude ve foasu. A vy jste, pánové, z brane?”

Něco v tom smyslu,” připustil podporučík Dítě. Nechtěl zbytečně vzbuzovat rozruch.

Alespoň prozatím ne.

Take čtvrtý patro, pánové. Hned naproti výtahu. Kterej ale nejezdí,” dodal vrátný trochu kodolibě.

Pánové na sebe odevzdaně pohlédli a vstoupili na první schod.

To, co zvenku vypadalo jako vchod do pekla, byly docela obyčejné skleněné dveře, zevnitř

polepené černým papírem. Dítě s Hezkým zaklepali a veli. Ocitli se v malé místnosti, která ze veho nejvíc 26

připomínala předpokoj kanceláře ředitele prosperujícího podniku, kombinovaného s

půjčovnou kostýmů. U jednoho ze dvou psacích stolů seděla mladá ena. Měla krátké vlasy,

dlouhé nehty a kdy kriminalisté vstoupili, líbezně se na ně usmála. ;

Přejete si, prosím?”

Hovořit se slečnou Honkovou, jestli je to moné,” oznámil jí poručík Hladký.

Ne odpověděla, prohlédla si ho od polobotek a k temeni hlavy. S tím, co viděla, byla

patrně spokojená, protoe řekla:

Jistě. To je samozřejmě moné.” Pohlédla na hodinky. Myslím, e děvčata právě končí

podzimní kolekci. Kdybyste vteřinku posečkali…” zvedla se od stolu a ladně odkráčela.

Purpurový závěs, jím proplula, se skoro nepohnul. Zřejmě měla v proplouvání praxi.

Vrátila se za necelou minutu. Tvářila se jetě líbezněji ne předtím.

Máte skutečně těstí, pánové. Dvacetiminutová přestávka mezi podzimem a zimou.

Kdybyste se obtěovali dozadu. Mili vás u čeká,” kývla tíhlou rukou k závěsu.

Dozadu se dostali přes fotoateliér, který byl téměř přesnou, ale o něco větí kopií toho, jen před krátkým časem opustili. Jenom tady bylo víc světel, stativů, fotoaparátů a také lidí.

Nikdo z přítomných jim nevěnoval pozornost. Asi tady byli na návtěvy zvyklí.

Fotoateliér ústil do místnosti rozčleněné příčkami na několik kójí. Na příčkách visela zrcadla a odráela mladé a velice sličné tváře pěti dívek ve věku mezi osmnácti a pětadvaceti.

Vechny měly svěí růové tváře s vechny seděly před titěrnými stolečky, na nich stálo

vechno moné. Tedy vechno moné, co potřebuje mladá dívka ne vstoupí před tvrdé

světlo fotografických reflektorů a studené oči Nikonů a Asahi Pentaxů.

Tady jsem,” ozvalo se od prvního stolečku. Mimi Honková vstala s nabídla jim ruku. Byla to tak dva roky plnoletá dívka s velkýma modrýma očima a černými vlasy, které měla načechrané způsobem, jen nikoho nenechal na pochybách, e hledí na dílo profesionála.

Vysoká s tíhlá. tíhlost navíc zdůrazňoval černý froté plá, staený v pase hedvábnou

ňůrkou. Pod plátěm neměla pravděpodobně nic. Nebo skoro nic. Tvářila se mile.

Přejete si?” zeptala se.

Poručík Hezký otevřel ústa. Víc toho udělat nestačil.

Mili, hoď po mně rtěnku,” ozvalo se zprava.

Pardón,” omluvila se Mili, sebrala ze stolu ádané a udělala přesně to, co po ni ádala pihovatá blondýna odvedle.

Tak prosím,” obrátila se k poručíkovi.

Tedy…”

Mim, jetě maskáro, buď tak hodná,” ozvala se blondýnka znovu.

Mim si povzdychla. Maskáro letělo za rtěnkou.

Dik,” ozvalo se z vedlejí kóje.

Teď u neřekla nic, jen se po poručíkovi vyčkávavě podívala.

V první řadě,” řekl poručík, bych se vás chtěl zeptat, jestli by se tady nenael nějaký kout, kde bychom si mohli promluvit v klidu. Alespoň relativním,” dodal, kdy zaznamenal, jak se zatvářila.

27

Asi nael. Ale já musím za čtvrt hodinky na plac. Jedeme zimu.” Nebudeme vás dlouho

zdrovat, slečno Honková.”

Pokrčila rameny. Oč vůbec jde?”

Kdybyste byla tak hodné … ten kout.”

Vstala. li za ní přes místnost k pootevřeným dveřím. Za nimi byl kumbál, do něho se vela skříň, stůl, idle a oni tři. Nechala je vejít, pak vela sama a zavřela za sebou dveře.

Poručík Hezký skutečně nehodlal zdrovat.

Kriminální sluba,” řekl a legitimoval se. Tohle je můj kolega podporučík Dítě.”

Milena Honková mrkla do průkazu.

Neřekla nic.

Znáte Ladislava Burgeta, slečno Honková?” zeptal se Hezký.

Jistě. Proč?”

Kdy jste ho viděla naposled?”

Včera. On něco provedl?”

Ach, ty věčné protiotázky, posteskl si Dítě v duchu.

Kdy včera, prosím?” pokračoval Hezký.

Odpoledne. Dělali jsme nějaké fotky. A pak večer u něj v bytě. Malá oslava.”

Oslavovali jste sami?”

Kdepak. Bylo nás tam víc. Prostě selost.”

Znáte ty lidi?”

Přirozeně.”

Mohla byste nám prozradit jejich jména a popřípadě i bydlitě?”

To mohla. Ale pořád jetě nevím … proč vás to zajímá.”

Nadeel okamik pravdy. Tak tomu alespoň vdycky poručík Hezký říkal. A nikdy neměl

tyhle okamiky moc rád.

Ladislav Burget zemřel, slečno Honková,” řekl.

Dívala se na něho očima, které jetě nic nechápaly.

Láďa… e zemřel? Ale … ale to přece není… moný…” Bohuel, je.”

Podlomila se jí kolena. Klesla na jedinou idli, která tu byla.

Jak … jak se to stalo?” zaeptala.

Spadl z terasy,” odpověděl poručík Hezký.

Spadl..Zakryla si rukama tvář. Kdy?” zamumlala skrz sevřené prsty.

Dnes brzy ráno. Skoro jetě v noci.”

Ruce jí spadly do klína. Proč?” vyrazila ze sebe.

Mlčeli. To nebyla ta pravá otázka.

Neastná náhoda?”

Nebyla to náhoda, slečno Honková,” řekl pomalu Dítě. Ani sebevrada.”

Zbývající monost byla moností jedinou. A ona to velice rychle pochopila.

Kdo … kdo by mohl…” vzlykla.

Uklidněte se, slečno Honková. Někdo nejenom e mohl, ale musel.

28

Proto jsme tady. A proto nás taky zajímá včerejí večer. Jste schopná nám o něm něco

říct?”

Odpověděla po minutě. Ano. Ale ne tady, prosím vás.”

Můeme vás odvézt domů, jestli chcete.”

Děkuju. To bude asi nejlepí. Stejně bych teď nemohla …

Vstala. Měla ztrhaný obličej, ale ovládala se. li za ní zpátky k jejímu stolku, z jeho desky sebrala nejnutnějí. Před tím si otřela oči a upravila stíny. Měla jisté a rychlé pohyby profesionálky, které byly pravděpodobně jisté a rychlé za kadých okolností.

Musím se jetě převléknout a vyřídit si odchod,” řekla, kdy zavřela kabelku. Teď u se zase ovládala.

Nebudou vás tu postrádat?” zeptal se Hezký.

Pokrčila rameny. Ze zimní kolekce bych fotila stejně jenom tři modely. Vezme to za mně

Lída… ta blondýnka,” mávla rukou k vedlejímu stolku. Tak moment, prosím vás…”

Moment trval deset minut. Kdy se vrátila, měla na sobě červené dínsy a něco lehkého a

irokého v barvě zoxidované mědi. Rozvernost jejího oblečení se k výrazu, který měla v

obličeji, příli nehodila.

Můeme jít,” oznámila. li stejnou cestou jako prve, přes zalidněný fotoateliér, jeho jednu stěnu nasvěcovaly výkonné reflektory opatřené stříbrnými detníky. Ve světlech stála blonďatá Lída a mhouřila oči do objektivu. Byla oblečená do blankytně modré bundy, která

vypadala jako nafoukaná hustilkou, a jasně lutých kamaí, zastrčených do přiléhavých

holínek. Lída měla ruce vraené v kapsách bundy a tvářila se zimomřivě. Při tom slunci

venku a rozpálených světlech uvnitř to byl sluný herecký výkon.

Cvaknutí závěrky zaniklo v umu hlasů. Lída zamrkala, vyndala ruce z kapes a nonalantně

se opřela o nakaírovanou okenici, představující část horské chaty. Úsměv a kudrnatý

vousáč s expozimetrem, zavěeným na krku, se znovu shrbil nad matnicí.

Ten fotograf, to je pan Pánek?” zeptal se poručík Hezký.

Ne,” odpověděla bez známek údivu Honková. To je Jarda Fořt, jeho kolega. Jirka dělá

dnes od rána exteriéry.”

Je mimo Prahu?”

Zavrtěla hlavou. Ve Valdtejnské zahradě, pokud vím.”

Myslíte, e bychom ho tam, řekněme za patnáct minut, zastihli?”

Pohlédla na hodinky. Asi jo. Včera mi říkal, e bude dělat barvu do přítího čísla Nové

módy. Take toho má dost a kromě toho si nemůe dovolit záběry opakovat. Bude tam určitě

celý den.”

Rozvlnili bordó závěs a ocitli se v předpokojl. Teď u nevypadal jako kombinovaný s

půjčovnou kostýmů. Ty zmizely i s pojízdným věákem na kolečkách, kterému odborníci i

lidé z brane říkají tendr.

Kdyby mě někdo sháněl, jsem doma,” oznámila Milena Honková slečně za psacím stolem.

Náhradní volno?”

Jo. Podepsaný Karasovou,” řekla přes rameno.

Slečna za psacím stolem kývla střapatou hlavou a líbezně se usmála. Poručík Hezký

zaznamenal, e v jejích očích té líbeznosti mnoho nebylo.

xxxx

29

Václavíček řídil sluební volhu zkueně a navíc jemně, jako by přítomnost křehké mladé

dámy, tie sedící na zadním sedadle, vyadovala adekvátního zacházení s plynovým a

brzdovým pedálem.

Podporučík Dítě seděl vedle něho, vdechoval vzduch plný jarních vůní a maně vzpomínal na

okamiky, kdy ten pravý pedál byl přilápnutý a k podlaze.

Během svého působení u kriminálky takových chvil zail víc ne dost.

Poručík Hezký hleděl z okna na ubíhající ulice a také vzpomínal. Přesněji řečeno přemýlel.

O pravděpodobných spodních proudech, které zřejmě zasahují do vzájemných vztahů lidí,

soustředěných v posledním patře secesního domu, který před několika minutami opustili a o

tom, jakou asi roli tyto proudy hrají v případě Ladislava Burgeta. Jestli ovem vůbec nějakou roli hrají.

Milena Honková se dívala rovnou před sebe. Její pohled byl nepřítomný a strnulý, takový,

jaký mají oči člověka ve chvílích, kdy se musí začít vypořádávat s tím, co zatím jetě vůbec nepochopil.

Václavíček otočil volantem doprava a volha se zařadila za vozidla, čekající na zelenou.

Podporučík Dítě toho hbitě vyuil, otevřel dvířka a v miku se ztratil mezi chumlem lidí,

okupujících klárovský tramvajový ostrůvek.

Poručík Hezký se usmál.

Václavíček zavrtěl hlavou, zařadil jedničku a lápnul na plyn.

Přísluník stojící na křiovatce si ničeho neviml.

xxxx

Cestičky lemované vzorně sestříhanými okrasnými keři lákaly k procházce zrovna tak, jako

čerstvě natřené lavičky k odpočinku.

Procházka a odpočinek na relativně zdravém vzduchu v překrásném prostředí, čelně

rámovaném alou terrenou,

vkomponovanou do objektu Valdtejnského paláce, nad ním se tyčilo hradčanské

panoráma, by zcela určitě bylo velice příjemnou záleitostí, kdyby ovem byla neděle a

nikoliv vední den. A kdyby jednoho netíila patnáctikilová brana s fotografickými přístroji, kterou není radno odkládat, protoe pak je ji radno hlídat.

A kdyby člověka kromě té zatracené brany netíila hlava, zoufale prázdná, bez jediného,

alespoň troičku inteligentního nápadu, hlava, v ní se mátoně převalují zbytky ranní

kocoviny. A kdyby tu nebylo tolik čumilů, civějících na tři grácie, které pro změnu civí na něho. Otráveně a vztekle, jeliko mají hlad, ízeň a jsou zrovna tak utahané jako já, myslel si fotograf Vývojového střediska mladé módy Jiří Pánek. A myslel si to asi ji dlouho, protoe řekl: Pauza, dámy,” a zhroutil se na jakoby zázrakem volnou lavičku.

Měl toho od rána u dost. Ani ne tak v černých bedničkách jako v těle. Mlhavé a velmi

nepříjemné ráno, pozdní příchod do zaměstnání a teď několikahodinové cvakání záběrů, o

jejich výtvarných kvalitách silně pochyboval. A přitom by stačil jeden jedinej třeskutej nápad, říkal si dnes u poněkolikáté. Jene ten se zatím nedostavil a Jiřího Pánka se pomalu ale jistě zmocňovalo zlé tuení, e se dnes ji nedostaví.

30

Zamátral po cigaretách a kdy odhazoval vypálenou zápalku, viml si mue, jen k němu

mířil volnou, téměř loudavou chůzí. Měl na sobě lehký světlý oblek a pod ním tenký rolák

barvy bílé kávy. Do dvou set deseti centimetrů výky mu chybělo tak pět centimetrů.

Dobrý den přeji,” pozdravil zdvořile.

Pánek jenom zabručel. Neměl náladu se vybavovat.

Je tady volno?”

Fotograf se beze slova odsunul na kraj lavičky.

Děkuji,” řekl mu a posadil se. Hezké počasí na fotografování, e?” nadhodil.

Pánek na něho úkosem pohlédl. Jo. Hezký. Jenome já tady pracuju. Jestli máte zájem o

snímeček, obrate se ke konkurenci. Najdete ji nejspí na Můstku. Nebo na Karlově mostě.”

Mu ve světlém obleku se usmál. Nemám zájem o snímeček, pane Pánku. Jen o několik

odpovědí na několik otázek. Podporučík Dítě, kriminální sluba,” představil se a ukázal odznak.

Pánek na něj zběně mrkl. O co jde?

Znáte Ladislava Burgeta, pane Pánku?”

Burgeta? Jasně, e znám. Co provedl?”

Podporučík Dítě si připomenul shodnou reakci Mileny Honkové.

Proč myslíte, e něco provedl?”

Nemyslím si nic. Ale kdy se o něj zajímá kriminálka…

Dítě pokýval hlavou. Máte pravdu, pane Pánku. Zajímá. Kdy jste ho viděl naposledy?”

Včera.”

Ráno, v poledne, večer?” ‘

Večer. Byl jsem u něj na mejdanu.”

Sám?”

Ale ne. Bylo nás tam víc.”

Kdo vechno?”

Pánek se zatvářil otráveně. Heleďte, já teď fakt nemám čas na vzpomínání. Jsem tu

pracovně a jetě toho mám před sebou dost. Take bysme to mohli odloit, ne?”

To tedy nemohli, pane Pánku,” odtuil podporučík Dítě. Asi vám ulo, e i já jsem tu pracovně. A e bych tu asi nebyl, kdyby nelo o vánou záleitost. Ale jestli máte opravdu zájem, můeme postupovat přesné podle úředních regulí. Potom ovem dostanete

předvolání a budete se muset obtěovat k nám. Co budete muset tak jako tak. Rozdíl je v

tom, e úvod si můeme odbýt tady. Na vzduchu a na sluníčku. Záleí na vás …

Pánek odhodil nedopalek do písku. Tak jo. Sice jetě pořád nevím o co kráčí, ale… no bylo nás tam pět. Burget, Míli Honková, to je manekýnka od nás z vývoje, manelé Endelovi a nějaký Honza Fiera, Burgetův kamarád z vojny. Milena a já jsme přili kolem devátý. Jako

poslední, vichni u zdatně nasávali. Přiil jsme, posadili se, Burget nám nalil… Já v

podstatě nevím, co vás přesně zajímá?”

To je Jednoduché. Vechno. Vechno, co se v průběhu toho večera u Burgeta dělo.”

31

Pánek se uklíbl. Nic moc zajímavého. Pilo se, kecalo, později tancovalo … prostě normální selost lidí, který se znaj.

Jaká byla atmosféra?”

Atmosféra? Normální. Ke konci moná trochu hustá, ale to je při takových příleitostech

běný.”

V jakém smyslu hustá?”

No … hlučnějí, abych tak řekl. Měli jsme přece jenom něco vypito.” Burget taky?”

Ten nejvíc.”

Říkáte to tak, jakoby se vám to nelíbilo.”

Taky e ne.”

V jakém smyslu?”

V jakém … kdy měl vypito, zesměňoval lidi kolem sebe.”

Vás taky?”

Vechny.”

Chodili jste k němu na ty, ehm … večírky v té včerejí sestavě často?” Přilo na to, jak jsme na tom byli s časem.”

A kdy dobře, přili jste?”

Jo. Větinou jo.”

I kdy jste předem věděli, jak se bude později chovat?”

Zdá se vám to divný?”

Abych řekl pravdu, ano.”

Nojo. Mně vlastně taky. Jene víte … on v tom prostě umí chodit. Má prostě čich a kdy vidí, e zael moc daleko, rázem vechno obrátí do legrace.”

Jak dlouho Burgeta znáte?”

Dost dlouho. Kdysi jsme spolu tudovali, jetě na střední kole. Po matuře jsme se ale

jeden druhému ztratili. On el na vojnu a já jsem se pokusil o FAMU. Přijímačky jsem sice

udělal, jene … no, prostě jsem toho za dva roky nechal. A tak jsem se zapojil do pracovního procesu.” Ale později jste se zase setkali?”

Jo. To víte. Stejná brane. Malej rozdíl je v tom, e on je na volný noze a já makám od rána do večera.”

Ale stýkáte se, e?”

Stýkáme … to asi není to pravý slovo.”

A které je to pravé?”

Jedeme kadej po svý silnici. Já se moc nezajímám o něj a on zase o mne. Občas zavolá,

e pořádá selost a já, kdy mám náladu a čas, tak jdu. To je vechno.”

Včera tedy zavolal a vy jste přiel. Popil jste, pobavil se a zase odeel. Je to tak?”

Přesně.”

Kdy jste odeel?”

Mohlo být něco k jedný hodině. No … moná o něco víc …

Kdy odeli ostatní?”

Jo, tak to na mně chcete moc.”

Vzpomeňte si, prosím. Je to důleité.”

No tak … první odeli Endelovl, to vím na beton. A Fiera hned po nich.

32

To si tak úplně přesně nepamatuju, Burget měl dobrou visku a já se jí dost věnoval, ale

kadopádně jsem ho tam neviděl, take u musel bejt pryč. No a potom jsem odcválal já.

A slečna Honková?”

Ta tam přece zůstala.”

Přece?”

Vdycky tam zůstávala. Teda… větinou. Ona s Burgetem to… chodí.”

Aha. Ale vrame se k vaí osobě, pane Pánku. Zajímalo by mě, jak jste se dostal z domu?

Kolem jedné hodiny z půlnoci.”

Dveřma. Byly toti odemčený. Víte, my máme takovej zavedenej systém. Kdy odcházíme

společně, Burget nám půjčí klíč, my si odemkneme a dole mu ho hodíme do kaslíku. No a

kdy se vytrácíme po etapách, jako třeba včera, vlastně dnes, odemkne ten první a klíč

poloí nahoru na schránku, kdyby náhodou domovník zase zamkl. A poslední ho prostě hodí

dovnitř.”’

A to jste byl včera vy.”

Pardón. Já ne. Poslední byla Mili Honková.”

Ta přece zůstala. Sám jste to řekl.”

Aha. Nojo. Take jsem to byl já.”

Říkáte to tak, jako byste se mě na to ptal.”

Tak nějak to skoro je. Moc si toho toti nepamatuju.”

Chápu. Ale ten systém kolujícího klíče je opravdu důmyslný. Jene tak trochu proti

domovnímu řádu, nemyslíte?”

Moná… Ale zatím se nic nestalo.”

Podporučík Dítě potřásl hlavou. To se velice mýlíte, pane Pánku. Stalo se. Ladislav Burget toti dnes v noci zemřel.”

Fotograf sebou kubl. To je nesmysl,” zadrmolil.

Bohuel není,” opáčil Dítě.

A … a jak zemřel?”

Zabil se pádem z terasy. A ten pád si v ádném případě nezpůsobil sám. Ani neastnou

náhodou. Take u jistě chápete, proč vechny ty otázky.”

Jiří Pánek se proti podporučíkovi natočil celým tělem. Dítě si viml, e mu zbělely rty. A ruce, kterými mátral po náhle tak potřebné cigaretě, se mu roztřásly.

Snad … snad si nemyslíte, e s tím mám něco společnýho?”

Podporučík se usmál. Proč zrovna vy, pane Pánku? Bylo vás tam přece pět.”

Ale to je úplná volo !.. promiňte, chtěl jsem říct…”

e to není moné? Vechno je moné, pane Pánku. Ale pro vai útěchu, hovořil jsem

samozřejmě teoreticky. Zabít ho mohl v podstatě kdokoliv. Třeba někdo, kdo vyuil

odemčeného domu.”

Pánek se té monosti chytil jako tonoucí záchranného kruhu. No jasně,” vyrazil ze sebe,

tak nějak to muselo bejt! Prostě nějakej… zloděj nebo …”

Nebo taky ten z vás, který odeel naposled,” parabolicky doplnil jeho dedukci Dítě.

Pochopitelně, opět hovořím teoreticky.”

33

Fotografa vak jeho poslední slova příli neuklidnila.

Ale … ale to by pak musela bejt… Milena?!”

Ano. Paklie ovem zůstala. A odela nad ránem.”

Fotograf po něm lehl pohledem. Nechci to na ni shazovat, to teda ne. Mili je fajn holka.

Sám si myslím, e je úplná pitomost ji z něčeho takovýho podezřívat.”

Ale … nadhodil Dítě.

ádný ale nemám na mysli,” odsekl Pánek. Chtěl jsem jen říct… prostě tam zůstala

poslední.”

Podporučík se usmál do sluníčka. Dovolte, abych podotkl: to tvrdíte vy.”

Fotograf se najeil. No a co! Jsem snad jako svědek něco míň ne kdokoliv jinej?”

To ne. Ale vae svědectví je vzhledem k vaí, abych tak řekl, indispozici, troku mlhavé.

Vzpomeňte si, řekl jste, e větinou zůstávala. Neřekl jste: včera zůstala.”

Fotograf si zapálil dalí cigaretu. To jsou vechno akademický debaty. Musel to udělat

někdo zvenčí. Nevím jak, nevím proč, prostě vyuil otevřených dveří, el nahoru a Burget ho pustil dovnitř. Mili tam ostatně klidně mohla bejt. A spát a nic nevědět.”

A ráno se probudila v domnění, e Burget někam odeel a odebrala se domů,” doplnil Dítě.

No třeba,” přitakal Pánek.

Jene to by musela odejít tak po hodině spánku, pomyslel si podporučík. A to pomylení za

moc pravděpodobné nepovaoval. Třeba ano, třeba ne,” prohodil a zvedl se. Nebudu vás u zdrovat. Jenom mi jetě prozraďte, jestli slečna Honková zná ty lidi ze včerejka do té míry, aby nám mohla dát jejich adresy.”

Určitě,” přisvědčil Pánek. Zná je lip ne já.”

Výborně. A jetě maličkost. Nevzdalujte se, prosím, v dohledné době z Prahy. To, co jste mi řekl, budete muset znovu uvést do protokolu. Take na shledanou.”

Pánek neodpověděl. Jeho pohled nepřítomně bloudil po okolí, zatímco se slunce, tolik

potřebné pro barevný materiál, který odpočíval zrovna tak, jako tři dívky, jim se pauza k

jejich radosti nebývale protáhla, zvolna blíilo k rozeklané siluetě Hradčan.

Jindy by tento bohémsky působící mladý mu kvůli ztracenému času určitě zuřil.

Dnes mu to bylo úplně jedno.

xxxx

Poručík Martin Hezký seděl a v příli aerodynamickém křesle u nizoučkého stolku odváné

konstrukce, jen byl zřejmě zhotovený pro liliputány, upíjel brazilské nescafé a naslouchal hlasu Mili Honkové, který byl sice příjemný, ale poněkud monotónní. Zabarvil jej jeden pětimiligramový diazepam, zapitý velkou vodkou. Take teď byla křehká manekýnka

relativně klidná a její hlas působil na poručíka Hezkého jako ukolébavka.

34

Tomu vemu vydatně napomáhalo i křeslo, v něm se dalo docela pohodlně leet, ale nikoliv

sedět. Jene poručík Hezký tu nebyl proto, aby se nechal uspávat.

Stránky jeho poznámkového bloku se pomalu, ale jistě zaplňovaly drobným písmem.

Průběh včerejího večera? Jak u to tak bývá, trochu se pilo, trochu povídalo, trochu tančilo, trochu zobalo z mis. Prostě od kadého trochu. Nálada? Ano, jistě, nálada byla dobrá, velice dobrá. Veselá, povídavá, plná hudby a lehkých slov. Pravda, jak hodiny ubíhaly, slova trochu těkla a sem tam pozbyla smyslu, ale to přece patří k věci, nebo ne?

Poručík Hezký si maně připomněl slova profesora Kukrála. Ten líčil Burgetův mejdan trochu

jinak. Sice shovívavě, ale přece jenom dosti jasně na to, aby si člověk mohl udělat reálnou představu. Ano, hovořil o něm hezky. Asi jako kultivovaný historik o římských orgiích. Jene Mili Honková nevypadala na to, e by se takových nebo podobných radovánek zúčastňovala.

Měla módní účes, hypermódní obleček, namalované oči, fialové nehty, uměle ruměnná líčka,

ale byla milá. I přes robotí dikci a nelíčený smutek. Milá a tak trochu permanentně udivená jako mladá dívka, kterou rodiče příli brzy pustili do světa. Prostě osůbka vzájemných kontrastů.

A její garsonka byla plná zvlátních kontrastů. Tohle aerodynamické křeslo se stolkem tvaru malířské palety a opelichaný plyový medvídek s jedním skleněným okem, sedící v rohu vzorně ustlaného francouzského lůka.

A Jean Paul Sartre v knihovničce vedle rozjívených malých Valachů Ondry a Jury, známých

z televizních večerníčků.

Nebo vysoce abstraktní plátno orámované hliníkem, naproti zasklené Ilustraci z

Karafiátových Broučků. Jakoby se tahle dívka chtěla stylizovat do pózy světačky, ale přitom stále setrvávala v bezstarostném dětství. Nebo moná naopak. Třeba v tom krásném věku hraček chtěla zůstat a okolnosti ji nutily přizpůsobovat se tak zvanému velkému světu.

Okolnosti nebo lidé. Moná obojí. Kdo ví.

Milena Honková se odmlčela. Zřejmě se domnívala, e ji prozradila vechno. Hezký byl

ovem jiného mínění.

Uvedla jste, e vy i ostatní navtěvovali Burgeta poměrně často. Co se vaí osoby týče, bylo to vdycky u podobné příleitosti jako včera?”

Myslíte, jako kdy byl večírek?”

Ano.”

Tak ne. Chci říct… chodila jsem k němu i přes den …

,,On nebyl nikde zaměstnán?”

Ne. Pracoval doma. Je … byl svobodný umělec.”

Aha. Take vy jste ho navtěvovala jaksi pracovně?”

Dá se to tak říct.”

To znamená, e se to dá říct taky nějak jinak?”

No… víte… my jsme spolu prostě chodili.” Mileně Honkové se zlomil hlas.

Chápu,” řekl poručík Hezký rychle. Čili vae návtěvy byly jak pracovní, tak mimopracovní.

Ale, nezlobte se, vy jste přece zaměstnaná?”

35

Ano. Ale pouze na est hodin. Tedy ve vývoji. Ale jinak externě spolupracuju s několika

módními ateliéry.”

A Ladislav Burget byl vlastně jedním z nich, e?”

V podstatě ano.”

Měl hodně zakázek? Jako svobodný umělec?”

No… dost, ale to sem přece nepatří.”

Ale patří, slečno Honková. Můete mi tedy o nich něco říct?”

Spolupracoval s naim vývojem … my sice máme vlastní fotoateliér, ale kdy lo o fotky, na kterých záleelo, éf vdycky zavolal Láďu.”

Proč?”

No… on prostě uměl fotit lip ne kluci. Sám říkal: oni jsou řemeslníci a já jsem kumtýř…

Poručík si pomyslel něco o sebechvále.

A měl pravdu?”

Asi jo. Víte, Já umění moc nerozumím.”

Hezký letmo pohlédl na plátno v hliníku. Troku se v kumtu vyznal a proto věděl, e to, co je na něm namalováno, kumt skutečně je.

V duchu se přiklonil k alternativě o holčičce, která je manipulována.

A dál?” zeptal se.

Co dál?” zdvihla pravé obočí.

Řekla jste, e měl zakázek víc ne dost. Od koho jetě?”

Pokud vím, tak z ateliéru Juno.”

Poručík nikdy takový název neslyel. S výjimkou poivatiny, která byla v příbuzenském

poměru s máslem. Ovem ta se jmenovala JUNO.

Tam dělají hlavně pánskou módu,” vysvětlila Mili Honková.

Čili od slova Junák, dovtípil se poručík. I kdy ta transpozice z muského rodu do středního se mu nějak nezdála.

Burget pracoval výhradně doma?” zeptal se, protoe si opět připomněl profesora Kukrála.

Ten, pokud ho pamě neklamala, hovořil o statujících dívkách. Nikoliv junácích.

Výhradně ne, řekla Mili. Kupříkladu pánskou módu fotil právě v Junu. Nebo venku. V

exteriérech. Tam hlavně.”

Jetě nějaký ateliér?” zajímal se Hezký.

No, potom různé časopisy.”

Které?”

Nová móda. Ten nejvíc. Větinou si zakázky domlouval s Dáou. Teda s paní Endelovou.”

A dalí?”

Nevím přesně. Bylo jich víc. Láďa byl na volné noze a tak ..

Tak se musel starat,” prohodil poručík. Ale vás, slečno Honková, pokud vím, nefotografoval jen pro módní časopisy.“Troku zčervenala. Pod líčidlem to vak nebylo příli vidět.

Ne,” řekla. Dělal se mnou taky umělecké fotografie. Ale opravdu … jenom umělecké.”

Rád věřím, několik jsem jich u viděl. A ty zhotovoval pouze pro vae a svoje potěení?”

Ale ne. Láďa byl členem nějaké tvůrčí skupiny, Jmenuje se… moment… jo, Čočka.”

36

Originální název, pomyslel si Hezký. Takový neotřepaný. A přitom k věci.

No a jako člen se účastnil výstav.”

Kde například?”

Větinou v divadlech. Ve vstupních halách. Ve fo-a-jé,” zahláskovala.

Je ta skupina někde organizovaná?”

Myslím, e ne. Láďa o tom alespoň nikdy nemluví.”

Slečno Honková, jestli dovolíte, vrátím se opět k onomu včerejímu večeru. Vlastně noci.”

Povzdychla si. Zhluboka a upřímně.

Chápu, e to pro vás není lehké,” podotkl Hezký, ale je to nutné. Jistě chápete proč. Tak tedy… znáte pana ulíka?”

To je ten domovník, ne?”

Správně. U jsme ho předběně vyslechli, řekl nám, e se těch večírků také někdy účastnil.”

To je pravda. Někdy ano. Ale ne zas moc často.”

A včera?”

Včera tam nebyl. Jenom nám, kdy jsme přili, odemykal.”

Přila jste sama?”

S Jirkou. Tedy Pánkem. To je…”

Vím. Fotograf z vývoje. Tedy Burgetův kolega z brane.”

Kývla hlavou. Neřekla nic.

Kamarád?” nadhodil Hezký.

Ohrnula rty. Ani bych neřekla.”

A co byste řekla?”

Prostě známý. Jetě ze koly.”

Zvlátní, kdy uváíme, e k němu chodil oslavovat. A dosti často, jak jste sama řekla.

Pokrčila rameny. Proč to zapírat… dva se moc rádi neměli, to je fakt.”

Hezký si připomněl slova správce domu ulíka.

Znáte důvod?”

Usmála se. Jemně a téměř neznatelně, a se poručíkovi zdálo, e ho klame zrak.

Ten důvod jsem byla já,” řekla prostě.

Hezký si odkalal. Nebude vám vadit, kdy vás poádám o detaily?”

Ne… proč taky. Je to ostatně hrozně jednoduchý. Pánek se se mnou seznámil v Kotvě. To

jsem jetě prodávala v parfumerii. Koupil si tenkrát iletky a vodu po holení…. nevím, proč si to vlastně pamatuju. Asi proto, e tam za mnou chodil skoro kadý den. Maskoval to tím, e si vdycky něco koupil… musel mít doma úplnou drogérii. A přitom to snad z jeho strany

nebyla ani nesmělost, spí… vlastně nevím. Jakoby se nemohl rozhodnout, nebo co. Ale

nakonec se rozhodl a vybalil to na mně přímo. e se mu hrozně líbím a e by se mnou chtěl

bejt. Chápete… neřekl mi, jestli bych s ním la do kina nebo na dvě deci, prostě el přímo na věc. Mně se to tenkrát moc nezdálo, víte… byl takovej divnej, pořád tak trochu jako mimo sebe … Neměla jsem zájem. A taky jsem mu to řekla, ale on se nedal odradit, jen změnil

téma. Řekl mi, e je fotograf a e by byl moc rád, kdybych mu stála modelem.

38

A e bych mohla dělat od hodiny manekýnku a on e by v tom mohl něco podniknout.

Odmitla jsem. Prostě jsem mu nevěřila ani slovo. Odeel a u se neukázal. Zato přiel Láďa

Burget. Počkal si na mne u vchodu pro zaměstnance, představil se, vzal mě úplně

samozřejmě za ruku a zavedl mě do nějaké vinárny. Byl hrozně bezprostřední, e mně to ani

nepřilo divný. Při víně mi řekl, e tak trochu zná Jirku Pánka a ten e mu o mně vyprávěl. A taky mi pověděl o sobě … tak jako Pánek, jene úplně jinak. A tak to vechno mezi námi vlastně začalo…”

Pláč neměl poručík Hezký nikdy moc rád. Zvlá, kdy byl upřímný. Potí byla v tom, e ho

slýchal i vídal velice často. Jako kupříkladu teď.

A Pánek se to dozvěděl, e?” poloil rychle otázku.

Láďa mu to řekl sám,” polkla slzy. Pozval ho k sobě, kdy jsem tam byla i já a prostě mu řekl, e my dva spolu chodíme. A Jirka ani nemukl.”

To bylo v době, kdy jste u pracovala ve Vývojovém středisku?”

Ne. Pořád v Kotvě. Ale u jsem s Láďou fotografovala. Do vývoje jsem nastoupila a za půl

roku. Pomohl mi Láďa.”

Jakým způsobem?”

To je tak. Kdy nějaký módní ateliér nebo středisko potřebuje manekýnky, vypíe konkurs.

Take jsem se zúčastnila ve vývoji a oni mě přijali. Ale bylo to těké… víte, v porotě seděl jako kmenový fotograf střediska i Pánek a ten dělal vechno pro to, aby mě nevzali. Měl prostě na mne vztek.”

Ale jeho snaha, jak vidím, nevyla.”

Natěstí zapracoval Láďa. Má . měl ve vývoji několik dobrých známých.”

Například?”

No… éfa.”

Tak to bylo úplně jasné. Věčnému smolaři Pánkovi shořel rybník podruhé. Teď u Hezký

začínal chápat, proč ty zlé pohledy, o nich tak zaujatě mluvil pan ulík.

Víte, co mi nejde do hlavy?” zeptal se. Proč přes to vechno Pánek k Burgetovi chodil? A jetě ke vemu, kdy jste tam byla i vy?”

Pokrčila rameny. Láďa o Jirkovi vdycky říkal, e je flagelant. e se schválně bičuje a e mu to dělá dobře. Tak proč mu prý nevyhovět… Moc jsem tomu nerozuměla, ale fakt je, e si z Jirky často dělal legraci.”

Jak?”

No… třeba mu říkal, e mu dá inzerát do Seznamky, ale na rande půjde místo něho a tak …

e mu jako připraví půdu, protoe on, jako Jirka, ji vdycky moc to … pohnojí…”

Výborná legrace, pomyslel si poručík. Taková jemná a lidská a laskavá. Jestli si svůj vtip

obdobně brousil i na ostatních hostech …

Tu legraci, jak vy říkáte, si dělal z Pánka i včera?”

Včera ne. Včera si ho skoro neviml. To spí Endelových ..

Manelů Endelových?”

Ano. Dáa a Petr Endelovi. Dáa je z naí brane, dělá redaktorku časopisu Nová móda.

Znala Láďu u dlouho. Dost pro ně fotil.”

A její manel?”

39

Petr je výtvarník … tedy průmyslový výtvarník. Navrhuje takové to různě tvarované nářadí.”

Designér.. Jo. Tak. Říkají o něm, e je kapacita.”

Ale ten neni z brane, viďte?”

Ne. A taky se o módu nijak zvlá nezajímal. Spí o focení, ale hlavně doprovázel Dáu.”

A proč ta chodila na večírky?” Jak říkám, ona a Láďa se znali.”

Dobří přátelé?”

Rychle zvedla hlavu. To zas ne!”

patně jste mě pochopila, slečno Honková. Chtěl jsem jen říct: tak dobří, e i přes vtípky, o nich jste prve mluvila, se Dáa Endelová účastnila večírků?”

Ale … to nic nebylo … jen taková zábava, nakonec jsme se vichni zasmáli.”

Poručík Hezký velice váně zapochyboval o tom, e měl kupříklad Jiří Pánek důvod k

humoru. Včera i kdykoliv jindy před tím. Musely to být skutečně velice povedené podniky.

Večírky, o kterých Mili Honková hovoří jako o veselých, upovídaných a rozverných chvílích

dobré pohody a jetě lepi zábavy. Zábavy moná, ale jaké? A taky pro koho? Pro jednoho z

přítomných určitě. Pro toho, který u neije …

A jak se bavil poslední z vaí včerejí estice?”

Myslíte Honzu Fieru? Ten dobře. Tedy… tak, jak uměl. On je to takový celkem nenápadný

člověk. Je stejně starý jako … jako byl Láďa, ale vdycky mi připadal daleko starí. Asi to bude tím, e pracuje někde v úřadě. Myslím, e je archivář, nebo tak něco.”

Člověk s takovou profesí má ale k módě dost daleko, nebo ne?”

To má. Ale on znal Láďu z nás nejdéle, tedy po Pánkovi. Byli spolu na vojně. A pak se

někde potkali. Láďa ho pozval a on přiel. Mám dojem, e chodil rád, on je toti svobodný,

má dost času …

Take staré kamarádství?”

Tak nějak.”

A z něho si Burget nedělal legraci?”

Ale taky, jistě. Vdycky vzpomínal na záitky z vojny a na to, jaký byl Honza mizerný voják, často ho předváděl.”

Hezký si neslyně, zato zhluboka povzdychl.

Nebudu vás u moc zdrovat. Jetě mi řekněte, jak a kdy jste včera od Burgeta odcházeli.”

Nejdřív odeli Endelovl, kolem půlnoci. Hned po nich Honza Fiera. Já jsem odela kolem

jedné. Láďa mě sice zdroval, aby… abych prostě zůstala, ale já se potřebovala na dneek

vyspat. Natěstí jsem hned chytila taxíka. Navíc to byl můj známý.”

A Pánek?”

Musel odejít poslední… jeimarjá …” vyhrkla.

Poručík jen pokývl hlavou. Ano, přesně tak, slečno Honková, ale pro vai útěchu vám mohu

prozradit, e to jetě vůbec nic neznamená.”

Vstal s otevřeným zápisníkem v ruce. Jetě mi, prosím vás, prozraďte bydlitě vaich

známých.”

40

No tak Endelovi bydlí na Barrandově, ve vile. V Příčné pět. Jirka Pánek..

Jeho adresu máme,” přeruil ji Hezký. Take jenom Jan Fiera.”

Honza má byt na Starém Městě, mám dojem, e u Řásnovky. Ale přesnou adresu neznám.”

Mohu?” Hezký sáhl po telefonním seznamu.

Jistě, telefon má, to vím určitě.”

Poručík jel prstem po natitěných jménech, a narazil na to pravé. Opsal si je i s číslem a adresou.

Tak vám mnohokrát děkuju, slečno Honková. A jetě jednou se omlouvám. Bylo to ale

nutné.”

Vstala. Tvář měla pod líčidly bílou. Byla unavená a smutná. Nefalovaně smutná. Asi měla

Ladislava Burgeta ráda. Na rozdíl od jeho známých.

Sluneční světlo proudilo velkými skleněnými a kupodivu čistými tabulemi, dopadalo na

mramorovou desku titěrného stolečku a odtud se odráelo přímo do oči mladičké slečně v

černé sukýnce a bílé zástěrce, která svírala v jedné ruce propisovačku a ve druhé bloček, do něho se marně snaila zapsat těch několik málo slov a cifer. Slečna musela uhnout kudrnatou hlavou a opět se stala bystrozrakou. Dopsala objednávku a odkráčela. Do zad se

ji smálo to kodolibé květnové sluníčko.

Poručík Hezký se opřel zády do idle a pokusil se natáhnout nohy. Marně. Ji podruhé v

průběhu posledních hodin se ho zmocnil vtíravý pocit, e je pro současný nábytek příli

dlouhý.

Podporučík Ditě vak byl na tom mnohem hůř. Se svými dvě stě pěti centimetry nemohl při

nejlepí vůli dělat vůbec nic. Ale na druhé straně chápal, e do cukráren chodí hlavně děti.

Jenome on měl sladké taky hrozně rád. Tak rád, e dokonce přinutil svého kolegu, aby si

objednal větrníka. Sám si poručil tři. A kávu se lehačkou. Po tom, co mu poručík Hezký

sdělil, měl pocit, e ji potřebuje.

Take malé nesrovnalosti ve výpovědi,” poznamenal.

Malé?” opáčil Hezký.

Malé říkám proto, e jak Pánek, tak Honková uvádějí, e odeli kolem jedné hodiny. Čili v

tom se oba shodují. Potí je, e se rozcházejí ve faktech. Podle Pánka zůstala Honková,

podle Honkové Pánek.”

Honková mi řekla, e jela domů taxíkem. A e dokonce narazila na známého. Nebude

problém si to ověřit.”

To asi nebude. Zato Pánkova výpověď je v tom bodě velice mlhavá. Ani se nepamatuje, jak

se dostal z domu. Ví jen, e bylo odemčeno. Vitá praxe s klíčem , poutníkem. A to, e

Honková zůstala, si taky jenom domýlí. Taky vitá praxe. Prý u Burgeta zůstávala větinou

poslední a často a do rána.”

S dovolením…” Černá sukýnka s bílou zástěrkou zavířila, deska stolečku se pokryla talířky a álky s kávou. Podporučík Dítě se zhluboka nadechl. Ale voní pěkně,” řekl.

Poručík Hezký rýpl ličkou do větrníku. Jedno mi vrtá hlavou,” pronesl zamyleně.

41

Jen jedno?” zeptal se Dítě.

Poručík se usmál. Jak to tak vypadá, nikdo z těch, co včera byli u Burgeta, neměli mnoho

důvodů mít ho v oblibě. S výjimkou Mileny Honkové. A přesto k němu chodili. A dělali ze

sebe dobrovolné terče pro jeho vtípky.”

Vrtá ti hlavou přesně to, co mně. Zeptal jsem se na to Pánka, ale moc mi to nevysvětlil. Prý legrace. Já bych se asi, být v jeho kůi, moc nebavil. A to, co Honková, vlastně Burget, říkal o flagelantství, se mi nezdá. Pánek je sice svérázný typ, ale na masochistu zrovna nevypadá. Spí působí jako někdo, komu se lepí smůla na paty a on se vzteká kudy chodí. A

pochopitelně na druhé.”

V případě Burgeta měl k tomu asi důvod.”

A přesto tam chodil.”

A přesto tam chodil,” opakoval Hezký jako ozvěna.

Dobrý, co?” ozval se Dítě.

Ani bych neřekl.”

Myslím toho větrníka..

Aha. Docela ujde.”

Nemá správný vztah ke sladkostem. Dítě odloil ličku.

Taky ti zhořknou, a se zítra postaví před náčelníka. A řekne mu, co víme.”

Víme toho dost,” pravil Dítě optimisticky. A jsme teprve na začátku.”

Pak poněkud zesmutněl. A kolik e nám jich jetě zbývá?”

Kdy nepočítám ty, co se mohli docela dobře dostat k Burgetovi mezi druhou a třetí hodinou ranní a které pochopitelně neznáme, tak tři. Dagmar Endelová, její manel Petr Endel a Jan Fiera.”

Počítá i dámy?”

Ovem. Proč taky ne? Burget byl značně opilý. Domanévrovat ho pod jakoukoliv záminkou

k zábradlí terasy a pak do něj prostě strčit , to asi příli fyzického vypětí nevyadovalo.”

Zapomíná na stopy po krcení.”

Nezapomínám. Byly ale velice slabě patrné, take ádné velké síly k jejich způsobení

nebylo třeba. A kromě toho moností je celá řada. Třeba kupříkladu týmová spolupráce.”

Řekls to hezky. Ale nepředbíhejme. Za kým se vydá teď?”

Za manely Endelovými. Tam, kde proměňují sny ve skutečnost.”

Čili já za Fierou. Na Řásnovku.” Dítě pohlédl na hodinky. Doufám, e bude doma.”

Poručík Hezký se potutelně zasmál. Kdyby ne, udělá si příjemnou procházku. Je hezky. A

teplo. A navíc krásný měsíc máj.”

xxxx

Ulička jako vystřiená z pověstí o staré Praze. Krátká, úzká, hrbolatá. Na jedné straně zeď, ukrývající rozkvetlou zahradu, na druhé řada půvabných dvoupatrových domů, zářících novou omítkou v pastelových barvách. Okna zdobená fuchsieml a azalkami. Domovní vrata

z věkovitého dřeva.

42

Zvonky z laminátu a slídy z dvacátého století.

Na jedné z těch obdélníkových ceduliček nael podporučík Dítě jméno, které hledal. Nechal

zvonek zvonkem a vstoupil do domu.

erá chodba, pískovcové schody, první poschodí se třemi dveřmi, z nich první byly ty

pravé. Podporučík ukl prstem do zvonku a poodstoupil. Nečekal dlouho.

Jan Fiera opravdu vypadal starí ne ve skutečnosti. To jest na víc, jak na čtyřiatřlcet. Ale ne, e by snad měl obličej zpustoený nočními radovánkami. Spí naopak. Jeho výraz by se dal charakterizovat jako permanentně váný a úctyhodný.

Přejete si, prosím?” zeptal se zdvořile, leč odměřeně.

Pochopitelně. Podporučík Dítě si přál. Několik odpovědí na několik otázek. Podle předpisu.

Jan Fiera vzal oznámení o smrti Ladislava Burgeta na vědomí tak, e se mu poněkud stáhly

obličejové svaly a roztřásly ruce. Ani se nezeptal, jak se to stalo.

Pane Fiero,” začal podporučík Dítě, vy jste byl jeden z Burgetových známých, e?”

Řekl bych, e jsme byli dobří známí,”

A byl jste také jedním z těch, kteří se včera zúčastnili malého večírku. Konkrétně Milena

Honková, Dagmar Endelová, Petr Endel, Jiří Pánek a vy. Neseli jste se takhle poprvé.

Večírky nebyly sice pravidelné, ale poměrně časté. Jejich průběh byl, lapidárně řečeno,

veselý. Souhlasí?”

Naprosto.”

Dobře. Liil se včerejí večírek nějak od těch předchozích?”

Ne.”

Ve probíhalo tak jako jindy?”

Ano.”

ádné rozepře?”

Ani v nejmením.”

ádné hádky?”

To u vůbec ne.”

A nemístné erty pána domu na adresu hostů?”

Nikoliv.”

Co byste mi mohl říci o Ladislavu Burgetovi?”

To, co jsem u řekl. Byli jsme staří známí.”

Znali jste se z vojny, jestli se nemýlím?”

Ano.”

Podporučík Dítě si povzdechl. Pane Fiero, mohu vás ujistit, e i já jsem zastáncem

stručnosti. Ale jistě chápete, e v tomto případě není tak úplně na místě.”

Jan Fiera si zalomil klouby a to zapratělo. Promiňte, pořád se z toho nemůu

vzpamatovat. Láďa a po smrti… byli jsme kamarádi.”

Pane Fiero, vy pracujete jako …”

Archivář. V Lunexu, jestli víte…”

To je poměrně dosti klidná profese, e?”

Chtěl jste říct nezajímavá. Máte moná pravdu, ale mně vyhovuje. Mám rád klidný ivot.”

43

Jene Burgetovy večírky příli klidné nebyly, jak jsme se dozvěděli.”

Máte na mysli, e člověk jako já by měl dávat přednost poněkud jiné formě zábavy, čili ptáte se na důvod mých častých návtěv?”

Pochopil jste naprosto správně.”

Měl jsem dva důvody. Jednak jsem vlastně chodil za kamarádem z vojny a pak … večírky u

něj byly pro mne něco jako relaxace. Změna prostředí, i kdy krátkodobá, působí dobře na

nervy, víte?”

Zajisté. V tom máte úplnou pravdu, pane Fiero. Paklie je to změna plná dobré pohody.”

Nerozumím vám.”

Vae hodnocení návtěv u Burgeta se poněkud lií od výpovědí ostatních svědků. Pro ně

nebyl Burget zvlá příjemný společník.”

V jakém smyslu?”

Nemístné invektivy, erty hraničící s urákami…

Ale to snad ne?

U ano. Vy jste si opravdu ničeho neviml?”

Ne. Ovem…”

Ovem?”

Moná, e se Ladislav sem tam někoho dotkl. On u byl prostě takový… no, rád popichoval.

Ale nedovedu si představit, e by ho za to někdo…

Zabil? Pane Fiero, představy často neodpovídají skutečnostem,” zafilozofoval Dítě. Jakou vy máte představu kupříkladu o Jiřím Pánkovi?”

Fiera pokrčil rameny. Troku nevyrovnaný člověk, zdá se. A nervózní. Moná má problémy

v zaměstnání, nevím.”

Jak vycházel s Burgetem?”

Normálně. Byli kolegové. Pracovali v jedné profesi. Znali se, myslím, poměrně dobře.”

Nepohádali se včera?”

Neřekl bych.”

A někdy předtím?”

Nevzpomínám si.”

Co manelé Endelovi.”

Ona je také z brane. On je, tuím, průmyslový výtvarník.”

Jejich vztah k Burgetovi?”

Přátelský. Chodili k němu často.”

ádné rozepře?”

Ne.”

Zbývá nám tedy Milena Honková.”

Ta měla k Láďovi vztah více ne přátelský. Měla ho ráda.”

A on ji?”

Zřejmě taky.”

Zřejmě?”

Byla to jejich soukromá věc. Nezajímal jsem se o detaily.”

Podporučík Dítě si povzdechl u potřetí za uplynulou půlhodinu. Jan Fiera měl opravdu rád

stručnost.

Víte,” řekl, jako by tuil, o čem podporučík dumá, já jsem se o ty lidi nijak zvlá nezajímal, i kdy jsem mezi ně docela rád zael.

44

Jsou jiní ne já. Maji jiné kategorie ivotních hodnot, jiné zájmy, jiný způsob ivota. Láďa patřil k nim, to ano, ale my dva se znali ji dávno. Měl jsem k němu blízko. Ta vojna nás pořád spojovala. Ale myslím si, e nikdo z nich by Láďovi neublíil. To mi věřte.”

Rád bych, pane Fiero, rád bych. Ale na víru, jak jistě chápete, v naí profesi příli nedáme.

Fakta jsou fakta. Take kdybyste mi některá z nich uvedl. V kolik hodin jste od Burgeta

odeel?”

Krátce po půlnoci. Hned za Endelovými.”

Jak jste se dostal z domu se vás neptám. Praxi s klíčem nám dokonale osvětlil pan Pánek.

Co jste dělal pak?”

el jsem rovnou domů. Nemám to daleko. Kromě toho byla krásná noc.”

O tom nepochybuji. Je květen. Měsíc jako stvořený pro noční procházky. Domů jste přiel

kdy?”

Asi v půl jedné.”

Viděl vás někdo přijít?”

Nikdo.”

V pořádku. Byla přece noc. Ale teplá. Ani na ulici jste nikoho nepotkal?”

Ale ano. V centru.”

Tady poblí ne?”

,

Ne. Bydlí tu větinou staří lidé. Chodí brzy spát.”

Ovem. ale také se brzo probouzejí, často v noci. A pak se dívají z okna. Pozorují noc. A

osamělé chodce. Uvaoval podporučík Dítě. A rozhodl se, e se jetě pozeptá. Pro pořádek.

Rozloučili se v předsíni. Podporučík upozornil Fieru, e bude předvolán k protokolární

svědecké výpovědi.

XXX

Objekt připomínající zborcenou krychli stál na samém konci krátké, ale strmé ulice, která

vedla palírem tichých vilek utopených v zeleni. Mohl být zrovna tak příbytkem jako

dislokovaným pracovitěm výzkumného ústavu.

Nebo zapomenutým artefaktem filmařů točících dílo ze ánru scifi. Tabulka na kovovém

sloupku plotu vedle branky hlásala stručně: Petr a Dagmar Endelovi.

Poručík Martin Hezký vystoupil ze sluební volhy, udělal tři kroky a zmáčkl zvonek pod

tabulkou. Pak poodstoupil a upřel oči tam, kde se podle jeho názoru mohly nalézat dveře.

Minutu se nedělo vůbec nic.

Po minutě a půl na něho krychle zamrkala. Oko, které se otevřelo, zavřelo a opět otevřelo,

patřilo místnosti, v ní někdo rozsvítil, zhasl a znovu rozsvítil. S přihlédnutím ke zvlátní a tak trochu tajemné architektuře stavby to připomínalo konspirativní znamení.

A pak se ozval hlas. Kovový, chraplavý a evidentně zastřený spánkem. Vycházel z

maličkého reproduktoru, který byl tak nenápadný, e jej kadý přehlédl. Poručíka Hezkého

nevyjímaje.

45

Tak kdo je? opakoval hlas nabručeně.

Bezpečnost, poručík Hezký,” řekl Martin do dírkovaného obdélníčku.

Reproduktor zůstal němý. Zato se ozval bzučák. Hezký ukl do uvolněné branky a veel.

Úzká pěinka vysypaná hrubým bílým pískem ho dovedla a k hladké kovové stěně, která se

před ním neslyně odsunula. Bylo to velice působivé.

Mu, kterému patřil onen chraplavý hlas, stál na posledním stupni schoditě z poctivého

dřeva. Vůbec, celý interiér přízemni části zborcené krychle byl daleko střízlivějí, ne její exteriér. Dřevo, keramika, sklo. Obrazy, grafiky, fotografie. Hodně květin, málo kovu.

Endel,” řekl sue mu. A dodal: Doufám, e se jí nic nestalo …

Poručík Hezký zvedl obočí. Komu, prosím?”

No Dáe. Jste přece z dopravky, nebo ne?” Bohuel,” odtuil Hezký.

Spí bohudík. U jsem si myslel, e zase bourala.”

Já jsem z kriminálky,” řekl poručík.

Endel zamrkal. Předchozí ospalost byla tatam. Copak se stalo?”

Bude to trochu delí.”

Ale ovem … pojďte dál, třeba sem,” pokynul do vedlejí místnosti, z ní se po rozsvícení křiálového lustru vyklubal obývací pokoj. Poručík si pečlivě vybral místo. Nechtěl toti

riskovat dalí souboj se sedacím nábytkem, který bývá předurčen k usínání.

Endel vypadal téměř přesně tak, jak si jej Hezký představoval. Tmavovlasý, vysoký, s

hustým černým knírem, oblečený s nedbalou elegancí do huňatého roláku a manestrových

din. Typ, jaký se líbí enám od dvaceti do padesáti.

Upřel na poručíka pohled, ale nijak zvědavě se netvářil. Hezký mu stručně oznámil, co se

stalo a proč přichází. Petr Endel ho vyslechl bez jediného slova. Výraz obličeje se nezměnil.

Zůstal neutrální. Ta minimální reakce připadala poručíkovi poněkud neadekvátní danému

sdělení.V předchozích případech se setkával s nevěřícím údivem, slzami, výkřiky, ba i

mdlobou, Petr Endel pouze maličko přivřel oči. Nic víc. Ani tu příslovečnou cigaretu si

nezapálil. Budu upřímný,” řekl. Ladislavova smrt mě nijak zvlá nepřekvapila. Ne snad, e bych něco takového čekal, ale kdy uváím jeho způsob ivota… Lapidárně řečeno, nebylo dne, kdy by si nekoledoval o pár facek. Přinejmením.” Například od koho?”

Od kohokoliv. Tím chci říct, e nemám na mysli určité osoby. Veobecně se ví, a spousta

lidí vám to můe potvrdit, e Láďa měl zvlátní talent provokovat. Svým vystupováním, svými řečmi… prostě celou svou osobností. A kdy se najde jedinec, který je obzvlátě háklivý na své ego, můe dojít ke katastrofě. A jak jste mi sám naznačil, taky k ní dolo.

Hezký pokýval hlavou. Jste opravdu upřímný, pane Endele.”

Jistě, protoe jsem nevinný. Take si mohu dovolit ten přepych říkat pravdu.”

Zvlátní filozofie…”

46

Dost moná. Ale myslím, e správná.”

Hovořil jste obecně. Co kdybyste to zkusil konkrétně?”

Jak to myslíte?”

Jednodue. Zaměňte abstraktní pojmy za jména.”

Jaká jména?”

Jiří Pánek, Milena Honková, Jan Fiera. Vai pani zatím necháme stranou.”

Endel se usmál, patně jste mi rozuměl. Měl jsem pochopitelně na mysli lidi mimo tento

okruh. Ty, které sám neznám, ale o nich vím, e by měli k něčemu takovému důvod.”

Neznáte je a přitom víte. To nezní příli logicky.”

Moná. Na první pohled. Ale vím o lidech jako takových své a znal jsem Burgeta. A to mi

úplně stačí.”

Tím spí je mi divné, proč vylučujete Pánka, Honkovou a Fieru?”

Protoe ty já právě znám. Zase zdánlivá nelogičnost, e? Ale podívejte se … Milena

Honková je … byla do Burgeta zamilovaná. Milovala ho, obdivovala se mu, byl pro ni modlou.

Neměla nejmení motiv. A i kdyby měla, tak jaký? Nanejvý árlivost. Dvacetiletá, s

prominutím husička, by milostné problémy tímto způsobem těko řeila. Pak říkáte Pánek.

Zamindrákovaný nýmand, který má nejvíc starostí sám se sebou. Na Burgeta byl sice

vysazený, ale zároveň se mu nezřízeně obdivoval. Viděl se v něm, chtěl se mu podobat.

Jene na to nikdy neměl a mít nebude. Pánek je schopný tak akorát ostatním nasazovat psí

hlavu, a to jetě po straně. V podstatě zbabělec …”

K tomu, abyste do někoho strčil, nemusíte mít moc odvahy,” poznamenal Hezký.

Endel zavrtěl hlavou. Pánek není ten typ. Prostě není.”

A Jan Fiera?”

Prosím vás… Fiera je ouřada. V pravém smyslu slova. Suchý, střízlivý, nudný, a vám z

něho běhá mráz po zádech. Vůbec nechápu, jak se ti dva mohli sblíit. Chodil k Burgetovi

beztak jen proto, e se mohl zadarmo napít. A ani to nedělal pořádně.”

Take potom zbýváte u jenom vy, pane Endele.”

Já?”

Ano. Vy. Vy a vá vztah k Burgetovi. Jistě mi o tom něco povíte. U ostatních účastníků

včerejího večírku byly vae psychologické analýzy velice přiléhavé.”

Hm … moc sympatický mi osobně nebyl, to je pravda. Ale něco nás přesto navzájem

přitahovalo. Profesionalismus, i kdy kadý působíme v jiné sféře. Burget byl na fotografie bezesporu machr. Jeden z nejlepích. Takové lidi já respektuji, i kdy o jejich lidských kvalitách pochybuji. Asi vás zajímá, proč jsem k němu přesto chodil. Důvod jsem vám právě

řekl. Rád se občas pobavím s těmi, co umějí.”

A vae paní?”

Jako lidé z brane si měli vdycky o čem povídat. Větinou drby, znáte to, Dáa na rozdíl

ode mne vdycky tvrdila, e s Burgetem je dobrá zábava, i kdy se napije. Budi, kadý jsme jiný…”

A vechno je relativní,” povzdychl si Hezký.

47

No právě,” přitakal Endel.

I kdy mám asi na mysli trochu něco jiného ne vy,” pokračoval poručík. Vy jste mi řekl, e jste Burgeta v podstatě respektoval a my zase víme, e si z vás často a rád tropil nemístné erty.”

erty? O ádných nevím.”

To je zajímavé. Ostatní toti ano.”

Ach … vy zřejmě myslíte ty jeho infantilní blbinky, které dával k dobru, kdy se o p i l …

takové to rýpání a rádoby vtipkování na cizí účet. Kdy s tím začal, odeel jsem.

Ne, e by mě mohl urazit, ale prostě jsem si nemohl dovolit takhle ztrácet čas. Opakuji: kdy byl střízlivý, rád jsem s ním dal řeč. Jakmile se opil, el jsem domů. Jako kupříkladu včera.

Jistě u víte, e jsme s Dáou odcházeli první.”

Ano. To víme. Předpokládám, e jste sem dorazili společně.”

Ptáte se na alibi?”

Dá se to tak říct.”

V tom případě vás musím zklamat. Nevrátili jsme se domů společně. Moje manelka bývá

toti často poněkud … citlivá na slovo. Prostě jsme se pohádali na ulici, la spát do redakce.”

To si asi příli neodpočala?”

Byl jste tam?”

Jetě ne.”

Je to byt bývalého majitele krásného secesního domu na Starém Městě. Pět místností. A

zůstala tam i část původního nábytku včetně rokokového sofa. Občas tam přespala, kdy

dělala dlouho do noci. Čili jsem si o její pohodlí nedělal starosti.”

Vy, pane Endele, jste jel od Burgeta přímo domů?”

Přímo ne. Stavil jsem se jetě v Růi. To je takový velice příjemný noční podnik. Potřeboval jsem si dát skleničku … 

Chápu. A odtud?”

Pak u domů. Taxíkem. Přijel jsem okolo čtvrté ráno.”

Endel se odmlčel. Poručík Hezký uvaoval o dvou monostech. Buď je tento světácky

vyhlíející mu skutečně nevinný, nebo jeho sebevědomí sahá a do oblak. Snad jetě

nezail, aby se někdo takhle přímo a bez vytáček přiznával k neexistujícímu alibi.

Pane Endele, věděl jste, e Ladislav Burget byl členem tvůrčí skupiny? Myslím, e se

jmenuje Čočka.”

Endel se rozesmál. On tomu říkal tvůrčí skupina?”

On přímo ne. Ale nezáleí na tom, kdo tomu tak říkal.”

Ovem. Tvůrčí skupina Čočka, toti, nebyl nikdo jiný ne on sám. A potom nějaký Norbert

Vízner, malíř a grafik. Ne příli známý, ale řekl bych, e dobrý. Dali se dohromady a

vystavovali své věci po divadlech a klubech. Fotografie a grafiku. A taky fotokoláe. To byla jejich specialita. Sám jsem jednu z těch výstav viděl, docela zajímavá. Ale nedá se rozhodně mluvit o nějaké soustavné tvůrčí práci, tím spí o tvůrčí skupině. Burget byl předevím módní fotoreportér. Kumt dělal jaksi bokem. Kdy měl náladu a čas. Ale dělal ho dobře, to musím uznat.”

A ten druhý? Norbert Vízner?”

Blí ho neznám. Má aas někde na Pohořelci, to je vechno, co o něm vím. Jetě nějaké

otázky?”

48

Výmluvná výzva k odchodu. Ale Petr Endel byl u zřejmě takový. Upřímný a přímý.

Chvályhodná kombinace, pomyslel si poručík Hezký. Ovem na druhé straně stoji

skutečnost, e vechno je relativní…

Můete být klidný, pane Endele, u jich moc nebude. Jen jestli dovolíte, malá rekapitulace včerejího večírku.”

Endel se zatvářil zmateně. Ale o tom jsme u přece mluvili…”

Mluvili jsme o jeho zakončeni. Přesně o vaem odchodu. O tom, jak probíhal, nepadlo ani

slovo.”

Kdy myslíte. Co vás tedy zajímá?”

Vechno. Případná nedorozumění, hádky, rozepře …

Tak to bude velice krátké. Do té doby, ne se Burget opil, to docela lo. Pak začal být

nepříjemný, konec konců jako obvykle. Rejpal, popichoval, opakoval své typické legrácky.”

Koho a jak popichoval?”

V podstatě vechny. A jak … musel byste tam být. To nejde popsat, měl svůj způsob, jak

někomu zvednout adrenalin a přitom dotyčný někdy nevěděl, jak k tomu vlastně dolo. Z

Pánka si utahoval kvůli enským, z Fiery zase kvůli vojně …

A z vás?”

Neměl nárok. Jak začal, zvedal jsem se.”

Přesto jste ho navtěvoval.”

U jsem vám to vysvětlil. A kromě toho, chodila k němu hlavně Dáa.”

Take vy jste byl něco jako garde?”

Endel ztuhl. To je poněkud svérázné přirovnání, ale budi.”

Poslední otázka,” řekl Hezký.

Poslouchám,” pravil Endel ji vstoje.

Vae pani se vrátí kdy?”

Nevím. Má dnes korektury. Asi později.”

Čili ji zastihnu v redakci?”

Podle veho ano. Chcete asi adresu, e?”

Kdy budete tak hodný,” dodal Hezký s úsměvem. Současně upozornil Endela, e lo o

předběný svědecký výslech, který bude nutno zopakovat do písemného protokolu.

xxxx

Redakce časopisu Nová móda se nacházela v bytě, který měl pět místností, atnu za

brokátovým závěsem, miniaturní kuchyňku a vlastní vytápění. Na vysokých stěnách dubové

táflování, na podlaze modrý kovral. A také zrcadla odráející celou postavu dospělého

člověka a dva krby, v nich se ovem netopilo.

Poručík Hezký si hověl na rokokovém sofa, o něm hovořil manel eny, je seděla za svým

psacím stolem. Měla dlouhé vlasy barvy medu, chrpové oči, plná ústa a úzký nos. Na nose jí

seděly brýle s kouřovými skly, které byly konkrétním příkladem známého sloganu, jen

zaměňuje tuto optickou pomůcku za králící prostředek. Ne, e by Dagmar Endelová

potřebovala zkrálovat. Byla toti syntézou intelektu a půvabu, co je ta nejnebezpečnějí

kombinace.

49

Na poručíkovy otázky odpovídala způsobem, který dával tuit, e ji manel stačil telefonicky informovat o vem, co se stalo.

Můj vztah k Burgetovi se dá označit jako pracovně přátelský. Dělal externě pro ná časopis, byl v kontaktu se vemi redaktorkami, včetně mne. Tím nechci říct, e bychom se stýkali pouze na půdě redakce. Burget, jak jistě víte, pracoval často doma a někdy se u něho konaly i porady. Samozřejmě pracovní, ale zároveň .. Mimopracovní,” napověděl Hezký.

Je ovem třeba rozliovat mezi dnem a večerem,” podotkla Endelová. Odpoledne jsme se radili. Večer se bavili, i kdy přiznávám, e přechody mezi prvním a druhým byly někdy velice mlhavé.”

Včera večer jste se tedy bavili. Dobře?”

Já dobře.”

A ostatní?”

Sáhla po cigaretách, jednu z nich vyklepla, vsunula mezi rty.

Něco se vypilo a jak u to bývá, někteří lidé jsou po poití alkoholických nápojů poněkud

otevřenějí. Takový byl kupříkladu Láďa Burget. A na druhé straně ne kadému je otevřenost

příjemná. To je zase problém Jirky Pánka.”

Hádka?”

Ale ne. Nic takového. Láďa ho popichoval a Jirku to míchalo. Přitom v podstatě o nic nelo.

Jene Jirka je trochu cholerlk. Ale atypický. Místo, aby vylítl, dusí to v sobě.

Take je vlastně permanentně natvaný. Ovem nejen na Burgeta. Na spoustu lidí. A nejvíc

asi sám na sebe, i kdy si to pochopitelně nepřizná.”

Konkrétní důvod tedy podle vás neměl?”

Ne. Jak říkám, měl jich tisíc a ádný.”

Co takhle Milenu Honkovou?”

Aha. Máte asi na mysli ten koík, který mu kdysi darovala? Já sice nevím, co vechno vám

Mili napovídala, ale jak ji znám, dovedu si to dost dobře představit. Mili je hodná holka, ale moc mladá. Ráda dramatizuje. A romantizuje. Podívejte, tak trochu jsem o téhle záleitosti informovaná. Jirkovi tenkrát lo o jediné. Asi víte, co mám na mysli. Jene mu to nevylo,

protoe do hry vstoupil neodolatelný Ladislav Burget. Jirku natval, ale ne zas natolik, aby se, no … mstil. Nemá na něco takového povahu. Kromě toho věděl, e proti Láďovi je bez ance. Tak se s tím koíkem smířil. Na sebevědomí mu to nepřidalo, ale co mohl dělat.

Burget to s enskýma prostě uměl. S mladýma i těma po čtyřicítce. A Mili nebyla výjimkou.

Ona si myslí, e ji bůhvíjak miloval, ale vechno bylo jinak. On o tom hodně mluvil, protoe to uměl. Ale ve skutečnosti pro něho byla víceméně fotografický objekt, řeknu vám to úplně otevřeně: Mili Honková byla pro Burgeta velice levnou pracovní silou. Pózovala mu a on jí

platil láskou. Moc jí nebylo, to mi věřte. Spie to byla záleitost jednoduché matematiky.”

Domníváte se, e o tom nevěděla?”

Ani netuila, říkám vám, byla zamilovaná. Ale Burget ne. Ten si své milostné hry odbýval

Jinde.”

Víte kde?”

50

Nemohu slouit. Tak daleko jsme se v naich vzájemných hovorech nikdy nedostali. Můu

vám prozradit jediné. V mé lonici ne.

Děkuji za upřímnost. A beru na vědomi.”

Dagmar Endelová zamáčkla cigaretu. Pokračujeme?” zeptala se věcně.

Ano. Třeba Janem Fierou.”Tak o něm vám toho moc nepovím. Starý Láďův kamarád.

Tichý, nenápadný, mlčenlivý. Moc se neprojevoval. Ano, ne, jistě, děkuji, prosím, to je tak vechno, co jsem od něho kdy slyela. Je ten typ, co docela rád poslouchá jiné, ale sám nemluví. Docela příjemný, ale uzavřený. To je vechno, co vám o něm můu říct.”

A vá manel?”

Petr? Nejsem si tak úplně jista, jestli mé svědectví o vlastním mui se dá kvalifikovat jako průkazné…

Jste informovaná, paní Endelová. Jene tohle není svědecká výpověď. Ta přijde později.

Teď si prostě informativně povídáme.”

Závazně nebo nezávazně?” přimhouřila oči.

Stala se vrada,” připomněl jí mírně poručík.

Take závazně. Dobře. Tedy můj manel… víte, najednou mám pocit, e nevím, co bych

vám o něm řekla.”

To, co o ostatních.”

Hmm… nemohu tvrdit, e by měl Ladislava obzvlá v lásce. Ne snad, e by proti němu měl

něco konkrétního. Formulovala bych to takhle: existuje velice málo lidí, ke kterým Petr cítí sympatie. Má známé. Přátele ne.”

Je zřejmě zaměstnaný člověk.”

Ano. To je.”

Přesto trávil své večery u Burgeta.”

Tolik jich zase nebylo.”

Na člověka, který počítá s kadou minutou …”

Jsme přece manelé. A milující mu se musí kvůli své eně někdy obětovat. Kromě toho

zábava přece není ádná velká obě. A Petr navíc spojoval příjemné s uitečným.”

Zajímal se o Burgetovu práci?”

Ano. Ovem v souvislosti se svou vlastní.”

Vá manel přece pracuje jako průmyslový výtvarník?”

Ano. A jako takový se bez fotografie neobejde. Bez dokumentační fotografie, abych byla

přesná. A tu právě obstarával Burget.”

Pro vaeho mue?”

Nikoliv. Pro ústav, v něm můj mu pracuje. Externí spolupráce na základě smlouvy o dílo.

A Petr mu to dílo zkrátka vyjednával na půdě ústavu.”

Jednalo se o pravidelné zakázky?”

Jinými slovy se mě ptáte, jestli se tyto zakázky Burgetovi finančně vyplatily? Nejsem sice zevrubně informovaná, ale troufám si tvrdit, e ano. Ta fotodokumentace byla jen jedna část celkové práce, a ne zrovna stěejní. Burget zajioval po fotografické stránce celou řadu výstav, dělal exkluzivní barevné fotografie velkých formátů, zhotovoval podklady pro plakáty, kalendář a podobně. Manel vám o tom nic neříkal?”

52

Ted se mě zase ptáte vy, jestli jsem s ním mluvil,” usmál se poručík.

A mluvil?” otázala se, přestoe to moc dobře věděla.

Ano.”

Tak dobře,” řekla po půl minutě ticha. Ptáte se vy, já odpovídám. Ostatně, na tom, co jsem vám prozradila, není nic nelegálního.”

O tom nepochybuji, paní Endelová. Řekněte mi, pracoval Ladislav Burget jetě pro nějaké

jiné středisko či ústav?”

Pokud vím, tak pro módní ateliér Juno. Směný název, co? Junák se jim zdál asi příli

humpolácký…”

Specializace?”Výhradně pánská móda. Pochopitelně, Juno má svůj fotoateliér, ale tam fotí převáně pro dokumentační účely. Reprezentativní fotky do časopisů zadávají těm, co mají náladu a čas si s jednotlivými snímky pohrát. A také talent.”

To znamená Burgetovi?”

Nejen Burgetovl.”

Paní Endelová, v kolik hodin jste od Burgeta odela?”

Zasmála se. Tak tomu říkám obrat o sto osmdesát stupňů. Ale udělal jste chybu. Odeli v

mnoném čísle. Já a můj manel jsme opustili Burgetův byt krátce po půlnoci. Asi tak ve čtvrt na jednu. Hmm … říkal jste, e jste s Petrem mluvil. Take vám určitě řekl, e jsme se tak trochu, no… nepohodli. Nic váného, běná rodinná lapálie. No, a pak jsme pokračovali v cestě noční Prahou. Jenome kadý jinam.”

Kam vy?”

Sem. Do redakce. Strávila jsem noc tam, kde právě sedíte. Klíč od domu mám, jako ostatně

vechny redaktorky, přikrývku, poltář a zubní kartáček tu mám taky, take to pro mě nebyla nijak zlá noc.”

Předpokládám, e jste té noci nikoho nepotkala?”’

Nikoho, kdo by mi mohl dosvědčit, e jsem tu opravdu celou tu dobu byla.”

A vá manel?”

Nevím, kam el. Od včerejka… vlastně u ode dneka jsem s ním nemluvila,” zalhala bez uzardění.

Hezký si povzdechl.

Vimla si toho. Zkomplikovala jsem vám moc ivot?” zeptala se s úsměvem.

Mně?”

Aha. Vám ne, ale sama sobě, e? No, to je osud. Ale… Zařinčení zvonku ji přinutilo

zmlknout. Pardon,” natáhla ruku po tlačítku.

Někde v předsíni se ozval bzučák a klapnutí uvolněných dveří. Ten, kdo vstoupil, je za sebou přibouchl a rychlými kroky rázoval ke kanceláři, v ní seděl poručík Hezký s Dagmar Endelovou.

Mezi dveřmi se objevila tmavá kudrnatá hlava a vzápětí i celá postava mladého mue, který

vypadal, jakoby ho někdo právě vystřihl z módního urnálu.

čau, lás..nedořekl mládenec, protoe Dagmar Endelovou právě přepadl záchvat kale.

53

Dobrý den,” opravil se tak, e polkl první slovo běného pozdravu.

Dagmar Endelová přestala kalat. Dobrý den, Bořku, Jdete si asi pro ty fotky, e?”

Já? Jo… ano, fotky,” bleskurychle zareagoval Bořek.Tak moment,” vytáhla zásuvku, ráno jsem je pro vás připravila, ale teď … zatím se seznamte, pánové,” vyřeila duchapřítomně situaci. To je..

Hezký,” vysvobodil ji poručík tím, e povstal a stiskl mládenci ruku.

Bořek Vinovský,” řekl jeho protějek a řekl to tak, jakoby očekával, e poručík rozevře údivem oči a pronese: Opravdu? To vy jste ten Vinovský?”

Bořek je zaměstnán v Junu,” řekla od stolu Dagmar Endelová. Pracuje tam jako manekýn.

Přiel si pro své fotky, které nebudeme publikovat.”

A bude je rozdávat i s autogramem před gymnáziem, pomyslel si poručík Hezký, ale nahlas

řekl jen: Jistě.” A dodal: Nespěchejte, paní Endelová, já u stejně odcházím. Jenom vás jetě poprosím, abyste se v dohledné době nevzdalovala z Prahy. Budeme vás jetě potřebovat.”Rozumím,” řekla od svého stolu.

Od stolu, na kterém nebylo po ničem, co by alespoň vzdáleně připomínalo potitěné archy

papíru, zvané korektury, ani památky.

xxxx

Poručík kriminální sluby Martin Hezký kráčel procházkovým tempem po křivolaké dlabě

starobylé ulice, do ní pomalu padal měkký májový soumrak, který jakoby úplně ignoroval

devět úderů blízkého orloje, ohlaujících večer. Ale večer byl tu.

A s ním i vlahý vzduch a první maličké bledé tečky na obloze, kterým se říká hvězdy. Hezké

slovo. Teď, v máji, skloňované víckrát, ne v kterémkoliv jiném měsíci. Protoe hvězdy patří milencům. A taky měsíc a vodopády zlatého detě na svazích Petřína. A spousta dalích věcí, které jakoby tu byly pouze v máji. Patří milencům a ti o nich mluví a moná i přemýlejí.

Poručík Hezký přemýlel o vradě. Rovně patřila k máji. Bohuel. Uvaoval o ní i o těch,

které za ten dnení dlouhý jarní den poznal a vyslechl. Zdá se to moná podivné, ale z těch vech úvah a kombinací se ho zmocnil pocit, jen se občas zmocní kadého ivého člověka, kriminalisty nevyjímaje.

Dostal hlad. A tak otevřel dveře jednoho z útulných podniků, kterých je na Starém Městě

habaděj, a vstoupil.

xxxx

Major Ptáček měl zvlátní zvyk. Vdycky, kdy seděl za svým stolem, opřel lokty o jeho

desku, spojil prsty obou rukou a vytvořil z nich na svém čele malou stříku. Zpod stříky pak pozoroval ty, s nimi hovořil.

Pro podporučíka Dítě byla tato stříka jakousi signalizací. Kdy se nacházela na čele

náčelníka, znamenala plus. Jakmile se vak prsty rozpojily, bylo zle.

54

Porada začala jako obvykle. Poručík Hezký referoval, major Ptáček naslouchal.

Toho taxikáře, co údajně vezl Milenu Honkovou od Burgeta, jste vyslechli?” zeptal se po pěti minutách monologu svého podřízeného.

Ano. Osobně se dostavil dnes ráno. V plné míře potvrdil výpověď Honkové.”

Je to její přítel,” podotkl major Ptáček.

Jene ji vyloil na stanoviti taxíků v Dejvicích. Honková bydli hned naproti. A na tom

stanoviti ji vidělo vysedat nejmíň pět svědků. Taxíkářů, kteří čekali na rito.

To si ji tak pozorně prohlíeli?”

Milena Honková se dá jen stěí přehlédnout,” poznamenal Hezký.

Dejme tomu. Pokračujte …”

Motiv vrady. V ádném případě jím nebyla loupe. Dveře nebyly vypáčené ani pokozené,

uvnitř pořádek, tedy přímo úměrný k předchozí zábavě. Hovořím o obývacím pokoji. V

ostatních místnostech byl vzorný pořádek, ádné stopy po rabováni nebo prohledáváni,

zrovna tak jako v ateliéru a přilehlé fotokomoře.

K časovým údajům: smrt postieného nastala mezi druhou a třetí hodinou ranní. Vyslechli

jsme vechny účastníky takzvaného večírku, to znamená Milenu Honkovou, Jiřího Pánka,

Dagmar Endelovou, Petra Endela a Jana Fieru. Jako první odeli od Burgeta manelé

Endelovi, mezi půlnoci a čtvrt na jednu. Krátce po nich, přiblině v půl jedné opustil byt Jan Fiera, Milena Honková odela kolem jedné. Zůstal Jiří Pánek. Ten vak v předběné výpovědi uvedl, e to byl on, kdo odeel, kdeto Milena Honková zůstala. Vzhledem k tomu,

e byl pod vlivem alkoholu, nepamatuje si tuto skutečnost přesně. Uvedl, e větinou

zůstávala u Burgeta a do rána, a proto se domnívá, e tomu tak bylo i včera. Vzhledem ke

svědectví taxíkáře, který Honkovou vezl domů, je Pánkova výpověď značně diskutabilní.”

Major Ptáček se usmál. Mluvíte jako kniha, soudruhu poručíku. Ale pokračujte…

Hezký si rozpačitě odkalal. Tedy k jednotlivým osobám … Milena Honková, svobodná,

dvacet let, zaměstnána jako manekýnka a fotomodelka ve Vývojovém středisku mladé módy.

S Burgetem se stýkala pracovně, ale jejich vzájemný vztah se dá charakterizovat jako

milostný. Respektive její vztah. Podle Endelové lo u Burgeta předevím o získání

bezplatného modelu v osobě Honkové, i kdy vystupoval jako něný milenec. Je otázka,

jestli o skutečném stavu věcí Honková věděla. Jestli ano, měla docela sluný motiv. Má

ovem alibi.”To jistě,” přikývl major Ptáček. Můete mi, soudruhu poručíku, tu slečnu Honkovou popsat?”

Hezký ani nemrkl. Samozřejmě. Velice tíhlá, odhadem tak třiapadesát kilogramů, výka asi

metr edesát osm, moná sedmdesát, barva vlasů…

Stačí,” odtuil major Ptáček. Předpokládám, e Burget byl normálního vzrůstu a

odpovídající váhy. Dovedete si představit jak ho tato dívka krtl a přehazuje přes zábradlí ?”

55

Byl opilý, namítl Hezký. Dvě promile alkoholu v krvi.”

Ale nebyl v bezvědomí. Pitevní protokol je v tomto směru jednoznačný. Kromě toho jsou tu

ty otlaky na krku. Musel se bránit.”

Hezký se na své idli zavrtěl. Souhlasím. Ale musíme zváit kadou alternativu. A pak

teprve vylučovat ty, které nejsou reálné.”

Polemizujete, soudruhu poručíku?”

Ne, ale …

Jaké ale? Vá postup je zcela správný. Vidím, e jsem k vám nepromlouval zbytečně,” řekl major spokojeně.

Poručík Hezký začal uvaovat o nevyzpytatelnosti svého náčelníka. Neuvaoval dlouho.

Tak dál,” pobídl ho major Ptáček.

Co se týče večírků, Honková o nich hovoří jako o posezení přátel. Nálada vcelku dobrá,

přestoe trochu hlučná. Nic zvlátního, vyjímaje popíjení, tanec a podobné radosti, se

nedělo. Přiznává, e Burget podnikal slovní výpady proti svým hostům, ovem vdy v legraci.

A oni ho také tak chápali. Včerejí večer nebyl výjimkou. Jiří Pánek, třiatřicet let, svobodný, zaměstnán jako fotograf ve Vývojovém středisku mladé módy.

Tedy Burgetův kolega z brane. Nikoliv vak přítel, jak sám uvedl, pouze bývalý spoluák.

Svůj chladný vztah k Burgetovi zdůvodňoval jeho povahovými vlastnostmi. Konkrétně zálibou

v popichování, které podle něho hraničilo s urákami. Honková jeho výpověď ovem

doplnila. Podle ní byl pravý důvod Pánkovy averze vůči Burgetovi ona sama. Klasický případ

dvou muů, z nich jeden je ikovnějí ne druhý. Kromě toho tu jetě figuruje profesionální závist, co potvrzují i manelé Endelovi. Zejména Endel, který o Pánkovi hovoří jako o beznadějném nýmandovl. Jeho manelka naproti tomu úlohu slečny Honkové ve vztahu

PánekBurget zlehčuje. Vichni se vak vzácně shodují v tom, e Pánek neměl Burgeta v

oblibě. Zbývá tedy otázka, proč k němu chodil.”

Znáte odpověď?” zeptal se major Ptáček.

Hezký pokrčil rameny. Burget ji podle Honkové znal. Řekl o Pánkovi, e je flagelant.”

A podle ostatních?”

Ti v tom nevidí ádnou záhadu. Pánek Burgeta znal, tak k němu chodil. Za pitím a zábavou.

Jako vichni.”

Jako vichni…” poznamenal major Ptáček zamyleně.

Mohu pokračovat?” zeptal se poručík Hezký.

Jistě.”

Jan Fiera, čtyřiatřicet let, svobodný, povoláním archivář v národním podniku Lunex.

Burgeta poznal na vojně. Několik let se neviděli, pak se náhodně potkali. Burget ho pozval k sobě, od té doby se Fiera zúčastňuje večírků. Nenápadný, tichý, uzavřený. Tak ho alespoň vichni charakterizují. Příli se o něho nezajímali, brali ho jako starého Burgetova kamaráda.

Kritický večer popisuje v podstatě stejně jako Honková. Přiznává, e Burget občas ostatní

častoval narákami, jeho nevyjímaje, ale zároveň jeho výpady charakterizuje jako přátelské

herdy do zad. K ostatním se příli nevyjadřoval s odůvodněním, e jejich profese i ivotní styl mu byl vzdálený.

56

Návtěvy u Burgeta chápal jako relaxaci, jako odreagování od poněkud stereotypního ivota,

který vede. Podle výpovědi ostatních neměl sebemení důvod Burgeta nenávidět.

Petr Endel, čtyřicet let, enatý, pracuje jako průmyslový výtvarník. Burgeta znal

prostřednictvím své eny. Podle svých vlastních slov se zajímal o fotografii a Burgetovu práci vůbec. Povaoval ho za dokonalého profesionála, takového, jaký je on sám. Jako člověka vak neměl Burgeta příli v lásce. Vadilo mu zejména jeho nemístné vtipkování na cizí účet, jak se vyjádřil. Co je ovem při Endelově povaze velmi pravděpodobné. Tím spí znovu vyvstává stará otázka: proč k němu chodil? Kdy je někdo tak jeitný jako Endel, horko těko dá přednost vlastní zvídavosti před zesměňováním. O ostatních se vyjadřuje velice skepticky. Mírně řečeno. Pánek je podle něj nula, Fiera otravný ouřada, Honková hloupá

husa. O manelce jaksi nehovořil, ale vzhledem k tomu, e se po svém odchodu od Burgeta

rozeli, má i k ní zřejmě své výhrady. Dále uvedl, e Burget spolupracoval s Norbertem

Víznerem, výtvarníkem. Několikrát spolu vystavovali. Nic bliího o něm neví.”

,,Vy ano?” zeptal se major Ptáček.

Zatím ne, řekl poručík. Kromě toho, e má ateliér na Pohořelci a e umí malovat.”

To poslední vám prozradil Endel?”

Více méně. Ale vím to i bez jeho informace.”

Rád věřím. Ale umění prozatím necháme stranou. Pokračujte…”

Dagmar Endelová, třicet let, zaměstnaná jako redaktorka časopisu Nová móda. Burgeta

znala řadu let, byl externím spolupracovníkem časopisu. Svůj vztah k němu hodnotí jako

pracovně přátelský ..

Hezký termín,” broukl náčelník.

To ano. O Burgetově zálibě provokovat své přátele hovoří jako o otevřenosti.”

Takté přiléhavé,” poznamenal major Ptáček.

Pánka charakterizuje jako cholerika, který se vak příli neprojevuje. Despekt svého mue k Burgetovi i ostatním nepovauje s přihlédnutím k jeho povaze za zvlátnost. Potvrzuje, e se manel o Burgetovu profesi zajímal, ale byl to zájem ryze pracovní. Burget toti podle jejích slov aktivně spolupracoval s ústavem, v něm Endel pracuje. Externí fotografické práce, velmi dobře honorované a zprostředkovávané jejím manelem. O tom nám vak Endel nic

neřekl. Mimochodem, Burget se podle veho uměl otáčet, co potvrzuje i vybavení jeho

ateliéru a fotolaboratoře. Kromě toho, co jsem uvedl, spolupracoval jetě s módním ateliérem Juno, který se specializuje na pánskou módu. Samozřejmě fotil i pro Vývojové středisko, ovem pouze umělecké zakázky. Ale zpátky k Endelové… Ke včerejímu večírku toho

mnoho neřekla. V podstatě toté co Honková nebo Fiera. Její odchod, respektive jejich,

protoe odela spolu s muem, je pro nás zajímavý. Malá manelská neshoda, jak sama

prohlásila. Dagmar Endelová se odebrala přečkat noc do redakce, její manel pro změnu do

baru Růe. Domů odejel taxíkem. Dorazil okolo čtvrté hodiny ranní.”

Poručík Hezký se odmlčel.

57

Major Ptáček rozpojil prsty na svém čele a protáhl se v zádech. Take to shrneme,” řekl.

Hezký se nadechl. Z technického hlediska existuji dvě základní alternativy. Za prvé:

Pachatelem je někdo z těch, kteří se zúčastnili večírku. Monost měli v podstatě vichni.

Dům byl od půlnoci otevřený, čili Endelová, Endel, Fiera i Honková se mohli po svém

odchodu vrátit. Pánek, jak víme, odcházel poslední. Nikdo z nich vak nemohl vědět, jestli je Burget u sám, čili poněkud riskantní.”

V případě, e někdo z nich se vrátil s úmyslem vradit,” podotkl major Ptáček. A druhá alternativa?”

Vradu spáchal někdo mimo okruh těchto lidi. Někdo, kdo vyuil odemčených dveří.”

Náhodný vrah ve dvě v noci?”

Technicky to moné je.”

To ano. Technicky je ostatně moné vechno. Nebo spíe teoreticky. Ale doporučuji,

abychom se vrátili k té pětici.”

Problém je v tom,” řekl Hezký, e nikdo z nich, kromě Mileny Honkové, nemá alibi. Take se dostáváme k motivu. V případě Jiřího Pánka je motiv nejsilnějí. Averze, moná nenávist.

Důvod? árlivost a pravděpodobně pocit méněcennosti, který Burget vydatně podporoval

svými ertíky. Pánek zůstal s Burgetem sám, měl tedy i reálnou monost vradit. A způsob

vrady plně odpovídá činu v afektu , zjevná rvačka, stopy krcení, úder skleněným těítkem

do hlavy… Jene tady se objevuje onen příslovečný háček. Vrah Pánkova zaloeni by po

činu nejspí propadl panice, utekl by a těítko odnesl s sebou, paklie by ho nenechal na

místě činu. Ale my jsme ho nali ve splachovacím zařízení na záchodě, tedy ve skrýi, která svědčí o jistém promyleném postupu pachatele. Ale přesto si myslím, e Pánka musíme povaovat za podezřelého číslo jedna.

Dál, Petr Endel, alibi sice nemá, alespoň zatím, ale chybí motiv. Alespoň na první pohled. Je tu vak důvod jeho návtěv. Druhý důvod, řekl bych, ten méně nápadný. Doprovázel svou enu. Samozřejmost, jistě, ale pani Endelová je ena velice atraktivní a jak jsem byl

svědkem i obdivovaná elegantními mladými mui, kteří ji oslovuji lásko. Take doprovod na

bujné večírky je jistě na místě. S Burgetem se znala dlouho a o něm je známo, e nenechal

jedinou sukni na pokoji. Kdy k tomu vemu připočteme Endelovu nezřízenou jeitnost,

vychází nám tentý motiv jako u Pánka. árlivost, podpořená uraenou muskou jeitnosti.”

Major Ptáček nakrčil čelo. Předbíhá, Martine. Zatím nemá jediný důvod k domněnce, e

mezi Endelovou a Burgetem existovalo něco jako milostný vztah.”

Zatím ne,” přisvědčil Hezký, potěený, e náčelník změnil poručíka v Martina. Ale

pravděpodobnost tu je,” dodal.

Dagmar Endelová. Alibi nemá a podle ni samé jí je těko někdo můe dosvědčit. Jaký by

mohla mít konkrétní motiv? Také ádný. Jako její manel. Kdy ovem pomineme motiv

zhrzené milenky, nebo naopak přítě v podobě stále milujícího a dost moná i vyhroujícího

Burgeta. Vím, zase předbíhám,” řekl rychle Hezký, kdy zaregistroval nesouhlasný

náčelníkův pohled.

58

Pokračujme tedy Janem Fierou, nenápadným muem bez alibi a bez motivu. On jediný se

z celé té společnosti vymyká.”A to ti vadí, viď? usmál se Ptáček.

Ne. To ne. Jen způsob jeho relaxace mi připadá poněkud zvlátní, kdy si uvědomíme, jaký

je to člověk. Zbývá tedy u jenom Milena Honková. Jako jediná má alibi a podle veho

neměla motiv.” A váí třiapadesát kilogramů?” připomněl dosud mlčící podporučík Dítě.

Major Ptáček se usmál pod vousy. Ve?” zeptal se.

Poručík Hezký kývl hlavou. Ve, soudruhu majore.”

Náčelník si zastínil oči stříkou z prstů. Nechme zatím stranou alternativu číslo dvě. To jest náhodný pachatel, přicházející vradit ve dvě hodiny ráno. Co nám zbývá je pětice lidí, z nich čtyři nemají alibi a nejméně jeden má silný motiv. Potí je ovem v tom, e jste

pravděpodobně narazili na pouhou pičku příslovečného ledovce. Ti lidé zřejmě mají mezi

sebou vztahy, o nich zatím víme velice málo. Jsou inteligentní, neřeknou víc ne musejí,

přestoe čtyři z nich jsou zřejmě nevinní. A ten pátý si dá zatracený pozor, aby neudělal

chybu. Bohuel, stopy z místa činu jsou minimální, budete tedy prověřovat jednotlivé osoby

dál. V první řadě znovu a důkladně vyslechněte Pánka, dále si ověříte Endelovo alibi a

pozeptáte se, jak to bylo s těmi zakázkami, které Burget dělal pro ústav, v něm Endel

pracuje. Vyslechnete toho výtvarníka… Norberta Víznera. Burget s ním spolupracoval, dost

moná, e vám řekne o něm víc, ne ti ostatní. A třeba bude vědět něco o nich samotných.

V téhle souvislosti se budete informovat i ve Vývojovém středisku. Burget s nimi

spolupracoval, znali jeho i Pánka, Honkovou nevyjímaje. Budete zkrátka chodit a ptát se.

Půjdete prostě do hloubky. Dozvíte se určitě spoustu drbů. Paklie se některé z nich budou

shodovat a budou pro vás zajímavé, asi nepůjde jen o drby. Jo a taky se skočíte podívat, jak se dělá pánská móda. Ne, e byste nebyli elegantní, soudruzi důstojníci, ale pokud mě pamě neklame, ateliér Juno pana Burgeta také zaměstnával. Z mé strany zatím vechno.

Nějaké dotazy?”

Poručík Hezký a podporučík Dítě se mlčky shodli na tom, e ádné nemají.

Zato práce je čekalo dost.

A ta práce spěchala.

xxxx

éf Vývojového střediska mladé módy byl dobře oblečený padesátník, který vypadal na

čtyřicet. Měl kouřové brýle v černých tenkých obroučkách a nepříjemný zlozvyk vytahovat si

s hlasitým loupáním kloubů jeden prst po druhém, co vyvolávalo u podporučíka Dítěte

nelibost.

Jeho odpovědi na otázky byly dlouhé a koaté. Jednou z nich potvrdil výpověď Mili Honkové.

Ladislav Burget byl velice schopný profesionál a navíc kumtýř. Přesně cítil, co vyaduje

dobrá módní fotografie, a hlavně věděl, jak povýit dobrou módní fotografii na exkluzivní

snímek.

59

A éf zase věděl, e právě tohle nedovedou kmenoví fotografové střediska. Proto lepí, nebo jak se sám vyjádřil, fajnovějí práce, zadával Burgetovi prostřednictvím smluv o dílo.

Spokojeni byli oba. Burget i éf. Vlastně i Vývojové středisko.

K dalí otázce, která se vázala k osobním vztahům, se vyjádřil opatrnicky. Něco takového

jako přátelství popřel. Učinil tak slovy kulantními, leč jednoznačnými. Jistě, sem tam si s Burgetem zali na skleničku, ale to byla spí náhoda ne předem smluvená schůzka. U něho doma nikdy nebyl. A obráceně. Burgetovy přátele, pochopitelně s výjimkou Honkové a

Pánka, neznal. Nad pracovně přátelským vztahem Burget-Endelová projevil sice lehký, ale

zaznamenatelný údiv, který podporučíka zaujal. Nic konkrétního se vak nedozvěděl. Dobře

oblečený mu v kouřových brýlích perfektně vládl uměním jak mnoha slovy neříct vůbec nic.

Ve sportovní terminologii se tomu říká poslat míč mimo hrací plochu.

O svém podřízeném Jiřím Pánkovi poznamenal, e na základě profesionálních znalostí

dosahuje průměrných, leč dostačujících výsledků. Jím odevzdávaný materiál vykazuje

dobrou úroveň. Ovem jsou zde určité disproporce, související s jistou psychickou labilitou jmenovaného.

Podporučík Dítě naslouchal a črtal si do notesu poznámky. Kdy je přelétl pohledem,

napadlo ho, e poněkud připomínají koncept kádrového posudku. Pro jeho kriminalistickou

potřebu z nich byla pouitelná tak jedna třetina, éf vývoje byl zřejmě formát v zametání

případných stop.

Major Ptáček měl pravdu, vzdychl v duchu podporučík Dítě. Jistí lidé prostě neřeknou víc

ne musejí. A to i tehdy, kdy k tomu nemají ádný důvod. Jako třeba tenhle elegán. Ovem

tenhle toho namluvil daleko víc, ne musel. Ale podporučík z jeho sloitých souvětí moc

uitku neměl.

S neslyným povzdechem vstal, poděkoval a odeel.

V malé kanceláři, z které se vstupovalo do fotoateliéru, narazil na zavalitého vousáče s

expozimetrem na krku. Vousáč seděl za stolem krátkovlasé slečny, pojídal obloené

chlebíčky a zachmuřeně zíral do módního časopisu se sáhodlouhým titulem. Podporučíkovi

sdělil, e jeho kolega odeel asi na oběd. Kam, nevěděl. Kdy se vrátí, také ne.

Ani Milena Honková podporučíkovi neporadila. Nebyla tu. Byla na módní přehlídce.

Pracovně.

Podporučík Dítě zkonstatoval, e má smolný den.

A jetě ke vemu nejel výtah. el tedy pěky, čeho nelitoval.

Vrátný byl samozřejmě daleko informovanějí ne Pánkův vousatý kolega.

Vypadáte nějak smutně,” poznamenal s účastí, kdy se Dítě zastavil u jeho kukaně.

To víte, prohodil podporučík mnohoznačně.

Copak, copak, nebyli tam?”

Nebyli. Smůla.”

A koho jste sháněl?”

Jiřího Pánka,” řekl podporučík, spí automaticky.

To je ten z vývoje, e jo?”

60

Ten,” řekl Ditě a udělal krok k východu.

Takovej černej, dlouhovlasej, v koený bundě, co?” vystrčil za nim vrátný hlavu.

Podporučík udělal krok zpět. Ano. Nevíte náhodou, kdy odeel?”

Vrátný se potutelně usmál. To teda vím. Před půlhodinkou. A taky vám můu říct, kde ho

najdete. U Brabence. To je ikovnej zastrčenej malej lokál hned vedle.”

xxxx

Dobře informovaný vrátný měl pravdu. Lokál U Brabence, který nesl oficiální pojmenování

denní vinárna Ferdinand, byl skutečně malý a rozhodně působil velice nenápadným dojmem.

Uvnitř panovalo přítmí, chládek a sympatická omelost starého plye. Hostů pomálu,

personál v podobě jediného číníka. Sněhobílá utěrka splývající z předloktí, bordó vestička, černé kalhoty s oblýskanými koleny, kultivovaná mluva provázená úklonami.

Prostředí jako stvořené pro tiché básníky.

Nebo něné milence.

Podporučík zamířil k osamělému Pánkovi volným krokem. Jeho postava rozhodně nela

přehlédnout a kromě toho byl fotograf otočený zachmuřenou tváří ke vchodu, take jej musel

zaznamenat. Ale jak se zdálo nezaznamenal. Zareagoval a v okamiku, kdy ho Dítě oslovil.

A oslovil ho stejně jako naposledy.

Je tady volno?” zeptal se.

Pánek zailhal ikmo vzhůru. Pak vytřetil oči. Místo odpovědi sáhl po cigaretě.

Take je,” prohodil podporučík a usedl.

V tu chvíli se dostavil vrchní.

Pán si bude přát?”

Dus a kávu.”

Jak račte,” uklonila se bordó vesta.

Moment,” ozval se Pánek. Mně doneste jetě jeden koňak.”

Prosím, jetě nějaké přání, pánové?”

Pánové neměli jiných přání.

Vrchní neslyně odkráčel.

Budete se asi ptát, e jo?” nadhodil Pánek po minutě ticha. Jene já u jsem vám vechno řekl.”

Podporučík Dítě si zapálil cigaretu. To je koda, pane Pánku,” pravil a vyfoukl kouř. Myslím vae koda,” upřesnil.

A to jako proč?”

Vzhledem k vaí mlhavé a značně nepřesné výpovědi. Máme toti bezpečně zjitěno, e

Milena Honková od Ladislava Burgeta odela. A před vámi. Čili nezůstala, jak jste tvrdil.”

Nic takovýho jsem neřekl,” nasupil se Pánek. Jenom to, e Milena tam vdycky zůstávala a do rána. A e tam teda asi zůstala i tu noc.”

Řekl jste to trochu jinak. Bez toho asi. Mám to chápat tak, e u si nejste tak úplně jistý?”

61

No … byl jsem nametenej. A pak jsem měl troku vokno … Fakticky jsem měl dojem, e tam zůstala, kdy já odcházel…”

No vidíte, nezůstala. Odela okolo jedné hodiny. Zůstal jste vy. Vy a Burget. A Burget

zemřel mezi druhou a třetí.

Pánek mlčel.

No a mě by zajímalo, co se dělo v průběhu těch edesáti minut, během nich jste byl s

Burgetem sám.

Pánek stále mlčel. Vysvobodil ho číník, který přinesl dus, kávu a velkou plisku. Fotograf ji vypil na ex.

Nezabil jsem ho,” vyhrkl. Věřte mi nebo ne, ale já ho nezabil!”

Jste si tím jist?”

Jasně, e jsem. Vím to na beton!”

Před chvílí jste ale přiznal, e si toho ze závěru večera mnoho nepamatujete.”

Jo. Jenome jsem pouil minulýho času. Víte, ten den, kdy jste se mnou mluvil poprvé, jsem si fakticky myslel, e tam Mili zůstala. Myslel… spí jsem měl takový dojem. Pak jsem si lámal hlavu, abych si vzpomněl, jak ten mejdan vlastně skončil. Dával jsem si to dohromady

po kouskách. Vzpomněl jsem si, e Burget chtěl, aby u něho Míli zůstala,.ale ona říkala, e se musí vyspat, druhej den měla fotit. Byla u na odchodu, ale on ji přitáhl zpátky.

Nějak se spolu dohadovali, ona tvrdila, e dnes zůstat nemůe, on ji přemlouval. Tohle mi

asi zůstalo v hlavě, take jsem si později myslel, e zůstala. Nepletl jsem se jim do toho …

řeknu vám to na rovinu, měl jsem co dělat sám se sebou. A pak u tam byl Burget a řekl

o Mileně něco sprostýho. A já se s ním porafal. Hádali jsme se jako psi. Kvůli ní. Kvůli

Mileně. Je to fajn holka. Jene děsně mladá. A ten grázl dělal vechno pro to, aby ji zkazil.

Nakecal jí, jak ji miluje a spoustu dalích vástů a ona mu to věřila. Nevím jak to dělal, ale měl na ni děsně velkej vliv. Půjčoval jí podivný kníky, který musela číst, hučel do ní velijaký… parapsychologický vásty… prostě jí blbnul hlavu. Na řeči on byl machr. Vůbec jí nedolo, e pro něho nic neznamená. Měl zájem jen na tom, aby ji ovládnul, aby skákala jak on píská a hlavně… aby o tom moc nepřemejlela. A taky se mu to podařilo. Dřel ji jako

koně, kecal o tom, jak ji miluje a přitom se tahal s jinou.”

S kterou?”

S tou nánou z přehlídkovýho oddělení. Museli jste na ni narazit. Má kancl před foasem.

Taková černá, nakrátko ostříhaná.”

Pokračujte, teď mě zajímá ta noc.”

Jak jsem řekl. Porafali jsme se. Ale tím to skončilo. Ani jsem na něho neáhl. Jen jsem mu řekl, co si o něm myslím. Nebylo to ostatně poprvé. Jene vdycky před tím se mi jenom smál. Předevčírem se poprvé i namíchl. A já se najednou uklidnil. A vypadl na vzduch.”

Kolik bylo hodin?”

To nevím.”

Viděl vás někdo?”

Taky nevím. Těko. Byla noc.”

Víte, co mi pořád jetě není jasné?” řekl podporučík zvolna. Proč jste vlastně k Burgetovi opravdu chodil. Nechce se mi věřit, e jen kvůli tomu, abyste mu opakoval, co si o něm myslíte.”

62

Taky e ne. To jsem si schovával na příhodnějí chvíle. Chodil jsem tam kvůli Mileně. Aby

konečně prokoukla a pochopila, co je Burget za viváka. Nahrával jsem mu na jeho kecy

schválně, aby mě i ostatní mohl shazovat. Myslel jsem si, e se tím shodí sám. Před

Milenou. Jene… asi jsem ji přecenil. Nebo jsem to dělal blbě, nevím. Brala to jako

ohromnou psinu a jetě Burgeta obdivovala, jak je duchaplněji”

Stojíte o ni hodně, e?”

Pánek zvedl hlavu a podíval se podporučíkovi do očí. Dost, ale nikdy bych kvůli ní

nevradll…

Podporučík Dítě dopil kávu, usrkl dusu a zvedl se.

Jiří Pánek udělal toté.

Klidně seďte, jestli máte čas,” řekl podporučík. Ale nikam se neztrate, tenhle rozhovor nebyl jetě poslední.”

Vy mi nevěříte, e jo? zamračil se Pánek.

Podporučík Dítě se usmál. Víra,” pronesl, moná hory přenáí. Ale s vyetřováním vrad nemívá obvykle vůbec nic společného.”

xxxx

Poručík Hezký si nemohl v první chvíli vzpomenout, odkud tu mladou enu zná. Byl to, jak se tomu často stává, detail, který mu ji pomohl zařadit. Dlouhé, karmínově zbarvené nehty. A hned na to kraoučké černé vlasy.

Mladá ena, jinak referentka přehlídkového oddělení Vývojového střediska mladé módy,

usedla na idli, přehodila jednu tíhlou nohu přes druhou a mile se na poručíka usmála.

Asi vás moje návtěva překvapuje,” řekla, ale mám k ní váné důvody. Alespoň se

domnívám, e dosti váné.”

Poručík přimhouřil oči před sluníčkem, které doráelo otevřeným oknem a zeptal se:

Čeho se týkají?”

Spí koho,” opravila ho. Pochopitelně Ladislava Burgeta.”

Hezký se naklonil nad svůj psací stůl, čím naznačil, e poslouchá.

Chtěla bych … myslím, e vám musím říct něco o něm a o Dagmar Endelové. Víte asi, kdo

to je?

Vím,” ubezpečil ji poručík. *

Černovláska se zhluboka nadechla.

Ona ho toti… nenáviděla!”

Z jakého důvodu?” zeptal se po chvíli.

Víte… Endelová je … je prostě zatíena na mladý kluky. Tak kolem dvaceti. A s jedním

takovým to táhne u půl roku. Dělá manekýna v Junu. Endelová v tom umí chodit, zatím se

nic neproláklo. Kromě toho se bojí mue. Moc dobře ví, e kdyby se to dozvěděl, má rozvod

na krku. Co si v ádném případě nepřeje a já se jí nedivím. Ztratila by vechno. Vilu na

Barrandově, auák, haciendu na Slapech. Umí v tom chodit, jene jednou nebyla dost

opatrná. Láďa Burget je někde spolu viděl a k jejich smůle měl s sebou foák. A pak jí ty

fotky ukázal. Mohla zeílet. A začala ho nenávidět jetě víc, ne předtím.”

63

Předtím?”

No ano. Neměla ho nikdy v lásce. Nevím proč, ale neměla. Nechtěla mu vůbec brát jeho

fotky do toho jejich plátku.”

A po té epizodě je brát začala, e?”

Pak ano.”

Víte, jak se tomuhle říká, slečno?”

Zatvářila se zmateně. Máte asi na mysli vydírání, ale to snad … vdy na ní nic nechtěli.

ádné peníze, nic takového. Jen, aby mu v Nové módě čas od času otiskli pár fotek.”

Poručík Hezký radi obrátil list.

Můu se vás zeptat, odkud tohle vechno víte?

Od Ladislava,” odpověděla bez váhání.

Museli jste se poměrně dost znát, kdy vám prozradil tak důvěrné informace.”

Ironie si vůbec nevimla. Byli jsme přátelé,” řekla. Velice blízcí přátelé.” A po chvíli dodala: Mám zájem na tom, aby jeho vrah dostal, co mu patří.”

Kdo vám řekl, jak zemřel?”

Honková. Přila se mi vyplakat na rameno. A taky se svěřit. Jak měla Ladislava ráda. Skoro mě dojala.”

Hezký se napřímil. Věděla jste, e mezi Burgetem a Milenou Honkovou byl milostný vztah?”

Samozřejmě. O tom věděl ve vývoji kadý. Jenome nikdo, a tím méně Honková, nevěděl,

e Láďa patří ve skutečnosti mně.”

Neměla pravdu. Ale to u jí poručík neřekl. Místo toho vstal, opustil své místo a postavil se k otevřenému oknu. Venku svítilo slunce a vonělo jaro. Trochu benzínově a velkoměstsky. Ale přesto to bylo jaro.

Poručík se třikrát za sebou zhluboka nadechl. Bylo to lepí, ne počítat do deseti.

Máte jetě něco na srdci?” zeptal se té mladé, půvabné a na první pohled příjemné eny.

Ne,” odpověděla a vstala.

Tak tedy půjdeme vedle a sepíeme protokol o vaí svědecké výpovědi.”

xxxx

Do baru Růe vedly dva vchody. Respektive ten vpravo, jeho dveře byly v tuto dobu

zamčené a podle tabulky s rozpisem dnů a otevírací doby, pro hosty odemykané úderem

deváté hodiny večerní.Poručík Hezký tedy pouil druhého vchodu a veel do denního bistra,

je neslo stejné pojmenování jako vedlejí bar a mělo i stejného provozního. Doptat se, kde se právě v tuto chvíli nachází, nebylo snadné. Jednak byl podnik nabitý k prasknutí a navíc ústní komunikaci s chvátající servírkou znesnadňoval poručíkovi Hezkému musicbox, jen se nalézal bohuel v provozu. Intenzita jím vyráených decibelů se dala srovnat s výkonem

rockové kapely. Přítomná mláde mezi osmnácti a dvaceti kvitovala reprodukované zvuky s

potěením.

64

Poručík vyčkal kýené minuty ticha a pak poloil servíce v černé sukýnce krátkou otázku.

Bylo mu sděleno, e éf je v kanclu. Kde se nalézá kanci pochopil Hezký toliko z gestikulace.

Někdo toti mezitím naplnil hrací automat korunami a uvedl jej v dalí činnost.

Vedoucí provozu Růe se skutečně nalézal v kanclu. Poručík se letmo rozhlédl a podivil se,

jak se tak mohutný mu dokázal vměstnat do tak miniaturní místnosti. A jetě ke vemu v ní

pracovat. Přestal o tom dumat a vytáhl sluební průkaz.

Čím mohu slouit?” zeptal se provozní a odloil kapesní kalkulačku mezi listy rozevřeného pořadače.

Poručík Hezký mu v krátkosti sdělil důvod své návtěvy. Vedoucí se pousmál a řekl:

Pana Endela pochopitelně znám. Patří k naim hostům, ovem nikoliv pravidelným.”

Zřejmě si vzápětí uvědomil, e jeho poslední věta nebyla tak úplně v pořádku a okamitě

uvedl fakta na správnou míru.

Tedy… spí bych měl říci, e patří k stálým hostům. Ale vy jste se ptal na úterý, e… Tak to tady byl. Vedle, ve vinárně. Přiel asi tak … kolem půlnoci, tuím. Jo, správně, tou dobou jsem obsluhoval hosty u baru a viděl jsem ho přijít.”

Byl sám?”

Ano. Měl zájem o místo u barpultu, ale bylo obsazeno. Posadil se k jedničce. To je stůl pro dva, hned vedle dveří. Objednal si velký koňak. Napoleona.”

Máte perfektní přehled, pane …”

Rouek, jméno mé. A co se týče toho přehledu, to víte, dělám v tomhle fochu přes dvacet

let. A začínal jsem od píky. Vímám si hostů jaksi automaticky. Nemoc z povolání. A kromě

toho pan Endel pije u nás výhradně napoleona.”

Hovořil jste s ním?”

To prosím ne. Měl jsem práci. Normálně jsem vzadu, ale ten večer nám chyběla síla.

Barman musel na plac a já na jeho místo. Natěstí jsem ta kouzla se ejkrem jetě

nezapomněl.” ,

Jak dlouho se pan Endel zdrel?”

Nemůu slouit,” pronesl Rouek. Od půlnoci v baru, abych tak řekl, kulminuje zábava a tak jsem se musel starat výhradně o ten ejkr.”

A nepomohl by nám vrchní?” navrhl poručík. Pan Endel přece musel před svým odchodem

platit.”

To je pravda!” rozzářil se vedoucí. Pak mrkl po hodinkách a zesmutněl, Jene tu jetě není,” oznámil.

Ale přijde, e?”

Jistě. Tak za půl hodinky.”

Výborně, v tom případě na něho počkám.”

Jak je libo. Můete si mezitím dát, kupříkladu, pikantní tousty. Ďábelské. Nebo bych vám

mohl doporučit chutnou minutku. Třeba tajemství ípkové Růenky. To je specialita naeho

jídelníčku.”

Kdy dovolíte, poprosil bych vás jetě o čtvrthodinku vaeho času,” řekl poručík Hezký.

65

Třeba o dvě, nabídl velkomyslně Rouek.

Bude stačit těch patnáct minut. Rád bych se podíval vedle, do baru.”

Vedoucí spojených provozoven Růe se pootočil a sáhl do zásuvky pro svazek klíčů. To je

maličkost,” pronesl.

Bar Růe tvořila zhruba čtvercová místnost, vybavená titěrnými stolečky a polstrovanými

idlemi. Barpult byl potaen mahagonovu dýhou a opatřen devíti vysokými idličkami,

přiroubovanými k podlaze.

Na stěnách zářila novotou papírová tapeta, imitující červené cihlové zdivo. Tak trochu

evokovalo atmosféru sklepní místnosti.

Prostor byl členěn tenkými, umně vyřezávanými příčkami, které vytvářely kolem jednotlivých

stolů jakési ohrádky. Boxy se jim říká v odborné terminologii. V tomto případě to vak nebyl adekvátní výraz. Poručíku Hezkému připomínaly spí zvětené kotce pro králíky.

Stoleček pro dva, o něm byla řeč, měl poněkud nevýhodnou polohu. Stál těsně vedle dveří

a host, jen u něho seděl, byl při kadém jejich otevřeni nutně a zákonitě ovanut průvanem z chodby. Ale na druhé straně to bylo příhodné místo pro toho, kdo chtěl, a u z jakéhokoliv důvodu, rychle a nepozorovaně zmizet. Ovem, musel by tak učinit bez placení.

Poručík opustil bar, počkal, a vedoucí zamkne vchod, a pak se vydal erou chodbou na

zpáteční cestu. Maně při tom uvaoval, jestli nemá vyuit nabídky stran ďábelských toustů a konzumovat je za doprovodu kakofonického burácení. Příli daleko se vak při řeení svého dilema nedostal.

Tady ho máme!” ozval se za ním provozář.

Vzhlédl a spatřil mladého mue v koené bundě, jen proti nim kráčel pomalu chůzi

permanentně unavených lidí.

Karlíčku, na moment…” zahlaholil pan Rouek.

Karlíček se zarazil a upřel na svého éfa ospalý pohled.

Hele, tys v úterý kasíroval, viď?”

Jo,” odtuil mládenec. Někdo si snad stěoval?”

Ale ne. Tady pána jenom zajímá, kdy od nás odcházel pan Endel. Zná přece pana Endela,

ne?”

Jasně. Dlouhej, kníratej, nafoukanej,” pravil Karliček s despektem.

Ale no tak!” napomenul ho éf.

Pardón,” omluvil se vrchní. Chvíli přemýlel. Pak řekl: Nojo. Byl tu. Velkej napoleon a sodovka. Jako vdycky. Ale kdy odeel, nevím.”

éf se zachmuřil. Jak to? Musels ho přece zkasírovat…”

To jo. Jenome on mi nechal útratu pod popelníkem. Celou padesátku. Viml jsem si jí, a

kdy jsem obcházel stoly. V půl čtvrtý. Divím se, e ji někdo nelohnul.”

Tak to vidíte,” povzdechl vedoucí Rouek, kdy se Karlíček odklátil, Smůla, co …?

Poručík Hezký pokýval hlavou. Máte pravdu, pane Rouku. Velká smůla…

xxxx

66

Grafik a akademický malíř Norbert Vízner vypadal přesně tak, jak si malíře a grafiky

představují ilustrátoři více či méně podařených anekdot. Korpulentní, s obrovským

plnovousem a nosem zakončeným bambulkou. Na těle kostkovanou koili v červené a luté

barvě, na nohou neskutečně vytahané manestráky s irokými kandami.

Podporučíku Dítěti otevřel loktem. Jeho ruce vypadaly jako dvě uhlířské lopaty.

Pojďte dál, zavřete za sebou a někam se posaďte,” vykřikl a odkráčel.

Podporučík následoval Norberta Víznera do hlubin jeho rozlehlého ateliéru. Posadit se

někam nebylo tak snadné, jak se na první pohled zdálo. idle byly zavaleny papíry, pohovka

rovně.Dítě se rozhlédl a pak si el stoupnout k oknu.

Kdy u nic jiného, alespoň mohl obdivovat vyhlídku. Pohled na pohořelecké domy ozářené

májovým sluníčkem byl opravdu úchvatný.

Musíte chvilku počkat, pane,” řekl Norbert Vízner, pílím dodělat tenhle tisk, ne mi zaschne barva.” Popadl rozměrnou měděnou desku a systematicky z ní dlaní stíral čerň. Tak, to by, holka, stačilo,” oslovil ji něně. Jetě moment, jo? Sjedu to na satinírce,” pokračoval ve výkladu. Utřel si ruce do hadru a pak uchopil mezi dva prsty list ručního papíru.

Podporučík se zájmem sledoval jeho práci.

U leze,” prohodil Norbert Vízner, otáčeje velkým kolem podivné mainy, kterou nazval satinírkou. Tak a je to.”

Dítě zvědavě koukl na právě zrozený grafický list.

Dobrý, e jo?” broukl Vízner.

Podporučík si vzpomněl na svého kolegu poručíka Hezkého. Tomu by asi tahle sple čar

řekla víc.

Povedl se vám,” řekl opatrně a pro jistotu dodal: Myslím.”

Vízner se na něho nechápavě zadíval.

To bych řekl, e se povedl. Dřu se s tím od rána.” Odloil list a zeptal se:

Vy jste z fondu, e jo?”

Podporučík Dítě zavrtěl hlavou.

Tak z akády od Viti Rejka.”

Nikoliv,” řekl Dítě.

Tak od restaurátorů?”

Od kriminálky.”

Norbert Vízner pozdvihl huňaté obočí. A hele,” řekl. Pak sáhl za sebe a vytáhl zahnutou dýmku a paklík s tabákem. Nacpal si, zapálil, vypustil obláček a otázal se: Něco jsem provedl?”

Doufám, e ne, pane Víznere,” uklidnil ho Dítě. Ale rád bych se vás zeptal na pár věcí.”

Poslouchám,” zabafal Vízner.

Znáte Ladislava Burgeta?”

Znám. Fotograf. A dobrej. Budeme spolu vystavovat.”

Nebudete,” oznámil podporučík. Ladislav Burget je toti mrtev.”

Vízner vypustil ohromný mrak kouře a rozkalal se.

Tragická smrt,” pokračoval Dítě, a nikoliv náhodná. I sebevradu můeme vyloučit.”

67

Aha. Take ho někdo ..

Přesně tak.

Vízner se zarazil. Pak odloil dýmku a pomalu řekl: Můete se mi nějak legitimovat?”

Podporučík předloil sluební průkaz.

Děkuju. Já jen pro pořádek. Tak co byste chtěl ode mne vědět?”

Předně, kdy jste viděl Burgeta naposledy?”

Asi před měsícem. Byl tady u mě… kvůli tý přítí výstavě.”

Od té doby jste s ním nemluvil?”

Ne.”

Ani telefonicky?”

Ani telefonicky.”

To se spolu moc nestýkáte, e? Myslel jsem, e kdy spolu vystavujete…”

Nemám proč … neměl jsem proč se s ním stýkat jinak ne pracovně. On toti Burget je …

byl, no, na můj vkus troku svéráznej člověk.”

V jakém smyslu? Řeknu vám to na rovinu. Jako kumtýř byl machr. Jako člověk stál za

pendrek. Co jsem poznal velice brzy.”Ale přesto jste s ním spolupracoval?”

Jo. A dokonce jsem mu sám hodil lano. Jeho fotky byly toti přesně to, co jsem potřeboval.

Dělám, mimo jiný, takovej cyklus koláí a k němu jsem potřeboval odpovídající materiál. A

Burget ho měl. Viděl jsem jeho věci na nějaké výstavě, u si nepamatuju, kde to bylo. Moc

se mi líbily a tak jsem mu zavolal. A dohodli jsme se. On vystavoval svý fotky, já čistou

grafiku a ty fotokoláe. Navíc sehnat monost výstavního prostoru pro dva výtvarníky bylo

snazí ne zkouet to sólově. Před výstavou jsme se seli, dohodli se na organizační

stránce věci a detailech, spolu pak výstavu instalovali a tím nae styky na přítích pár

měsíců skončily.”

Někoho z jeho známých znáte?”

Ani jednoho. Akorát jednou tady byl s nějakou mladou holkou. Dost se k němu měla.

Myslím, e jí říkal Mim, nebo tak nějak. Mám dojem, e je to manekýna.”

Kde vude jste spolu vystavovali?”

Různě. Ponejvíc v divadlech a klubech. A taky v ČOČCE. To je takovej ikovnej fotoklub.

Ale má moc konzervativního vedoucího. Museli jsme si dát nějakou hlavičku, jména mu asi

nestačila. A tak jsme se pojmenovali tvůrčí skupina ČOČKA. Byl moc spokojenej. To víte,

reklama. Vidíte, tam jsme vystavovali naposledy. Bude to tak půl roku. Někde bych tady měl

mít,” rozhlédl se kolem sebe, Burgetovy kontakty a negativy. Zapomněl je tady, kdy jsme nad tím tenkrát seděli. Tady je to …

Norbert Vízner natáhl ruku a smetl z jedné idle svazek pokreslených papírů. Pak uchopil

tuhé desky z plastické hmoty a otevřel je.

Podporučík Dítě natáhl krk.

Uvnitř leel poloprůhledný voskovaný papír rozdělený na est obdélníkových kapes. V

kapsách se černaly tři pásy filmu. Rozstříhaný a vyvolaný negativ.

Vechny tři pásky negativu byly poloeny na fotografický papír a okopírovány.

68

Fotografický papír s pozitivními kontakty leel pod voskovaným papírem. Na jeho rubu bylo

několik stručných poznámek. Rok, místo, den, hodina.

Norbert Vízner papír vytáhl a podal podporučíkovi. Tohle jsou Burgetovy snímky,” řekl.

Teda jenom kontakty, zvěteniny visely v ČOČCE.”

Podporučík přiblíil papír k očím. Políčka filmu byla malá a bylo jich hodně. Moc toho na nich neviděl. Jen nějaké napůl zbořené domky fotografované pod nejrůznějími úhly a pravděpodobně irokým objektivem. Pár detailů z devastovaných interiérů. Rozbitá okna v

protisvětle. A také několik průhledů dveřními zárubněmi na pranou ulici, nebo spíe silnici, která se klikatila do mírného kopce a mizela mezi stromy.

Je to moc mrňavý, co?” prohodil Vízner. To víte, kinofilm. Vdycky jsem se divil, e Burget dělal takovýhle statický věci na kiňák. Kadej jinej by si na to vzal mainu na svitkovej film, jestli ne deskáč. Ale Burget ne. Ovem zvěteniny z toho dělal parádní.”

Podporučík Dítě poslouchal jen tak na půl ucha. Měl toti dojem, e tyhle záběry u někde

viděl a zároveň si nemohl vzpomenout kde, ani kdy.

Tenkrát byl Burget zatíenej na chátrandy,” pokračoval vousatý výtvarník. Takový ty

zpoloviny asanovaný baráky na periférii. Zrovna tohle dělal, tuím, v Libni. Nebo ve

Vysočanech? Teď nevím. Kadopádně si s tím dost vyhrál, ale stálo to za námahu. Dostal

do těch fotek perfektní atmosféru.”

Podporučík odloil fotopapír s kontakty. Nevzpomněl si. Pokud věděl, ve fotoklubu ČOČKA

nikdy nebyl. Ale moná, e tyhle záběry Burget publikoval a on na ně náhodou narazil. Tak

nějak to asi bylo, řekl si a přestal o věci uvaovat. Nepovaoval to vlastně za důleité.

e to důleité je, podporučík Dítě v tu chvíli jetě netuil.

Poděkoval za informace a odpoutal se od okna s krásnou vyhlídkou. Předtím ovem poloil

Norbertu Víznerovi poslední otázku. Pro pořádek.

Kde jsem byl v úterý mezi půlnocí a třetí hodinou ranní?” zopakoval po něm Vízner. To je velice jednoduchý. Něco přes tři sta kilometrů odtud. V Ostravě. U několika dobrejch kamarádů. Odejel jsem z Prahy v pondělí a vrátil se ve čtvrtek.”

Podporučík Dítě jetě jednou poděkoval a opustil ateliér i půvabný Pohořelec.

xxxx

Dagmar Endelová vsunula do válce psacího stroje čistý list papíru, rozhýbala své dlouhé

tíhlé prsty jako klavírní umělkyně před koncertem a uhodila do kláves; tlukot jejího psacího stroje splynul s rachocením psacích strojů ostatních redaktorek, sedících v okolních kancelářích.

Dagmar Endelová byla schopná a talentovaná redaktorka. Stylizovala lehce a měla vysoce

vyvinutý smysl pro jazyk. Kdy byl její článek určen enám nad padesát let, uívala častěji obratů lidových. Paklie jej zaměřila dospívajícím dívkám, působil její sloh jako výňatek z deníčku.

70

Pro čtenářky mezi dvaceti a čtyřiceti volila kultivovaný, leč lehce ironický slovník. Ten

pouívala nejraději.

Jako zrovna v tuto chvíli.

Psala o nové podzimní kolekci, zatímco venku bouřilo Jaro. Tak u to v módě chodí. Musí se

dělat s potřebným předstihem, co vyaduje přenést se v duchu do sychravých

listopadových dni. A v duchu se zahalit do teplého flaue či flanelu. Aby tato metamorfóza

byla jednoduí, měla Dagmar Endelová před sebou rozloené fotografie manekýnek ve

splývavých plátích a neforemných kostýmech. Ovem tato neforemnost byla pouze

zdánlivá. Cvičené oko módního tvůrce by okamitě rozpoznalo budoucí módní linii.

Přestala buit do kláves a zamyslila se. Právě napsala slovo notně a zazdálo se jí, e k

celkovému ladění článku se jaksi nehodí. Měla pocit, e je příli zastaralé.

Ba téměř archaické. Rychle si vybavila jeho synonyma, velmi velice mnoho nemálo značně

hodně pořádně. Rozhodla se pro slovo velmi.

Natáhla ukazováček, aby poslala první literu na papír a v tom okamiku někdo zaklepal.

Uhm, zabručela, jeliko neměla ráda rozptylování při tvůrčí práci. Ten za dveřmi

samozřejmě neslyel nic.

A tak zaklepal jetě jednou.

Říkám dál, pronesla Dagmar Endelová o poznání hlasitěji.

Dveře se otevřely na kvíru. Hlava, která se mezi nimi objevila, řekla: Dobrý den, Dáo.

Můu dá?”

Dáa zvedla hlavu.

Nazdárek, Jendo, kde se tu bere?” zeptala se, jakoby ji to skutečně zajímalo.

Jan Fiera vkročil do kanceláře a pečlivě za sebou zavřel.

el jsem náhodou kolem, tedy sluebně, a tak mi napadlo, e se na moment zastavím.”

No jo. Chce kafe?”

Ani ne, u jsem měl.”

Tak si sedni,” vyzvala ho neupřímně. Třeba tady,” ukázala na rokokové sofa.

Fiera způsobně usedl.

Co jsi nám přinesl?” otázala se, oči upřené na rozepsanou stránku. V podstatě nic,”

odpovídal Fiera skromně. Já Jen … je to hrozný viď?”

A co?” hlesla Endelová nepřítomně.

Fiera se zavrtěl. No … to s tím Láďou …”

Aha. To teda je,” pronesla sue.

71

Pořád na to musím myslet,” ozval se znovu Fiera. Ty ne?”

No… mám zrovna spoustu práce.”

Pořád si lámu hlavu, kdo to mohl… udělat,” pokračoval Fiera.

Ostře na něho pohlédla. Jak to myslí?”

Mlčel.

Ty snad něco ví?

Mám dojem, e ti chlapi od kriminálky…

Co ti chlapi od kriminálky?”

e prostě mají podezření na někoho z nás.”

Uklíbla se. Jo? A neví taky náhodou, na koho?”

Jak bych to mohl vědět? Usuzuju z toho, jak se mnou mluvili.”

A na co se ptali?”

Tak. Vůbec. Jaký jsme měli k Láďovi vztah.”

Kdo my?”

Nás pět. Co jsme byli u něho tu noc, kdy..

Mávla rukou. Na to se mě ptali taky. I Petra. A Jirky jakbysmet. To je běná praxe.”

Co jsi jim řekla?”

Co? Pravdu. e Láďa byl ná kamarád a e jsme neměli sebemení důvod… ví co.”

Fiera mlčel a díval se do země. Jakoby obdivoval sytě modrou barvu kovralu. Pak řekl:

Důvod se v takových případech vdycky najde …”

Natáhla ruku a vyklepala z balíčku spartu. Vsunula ji mezi rty, sáhla po zápalkách, krtla a přiblíila tenké dřívko s plamínkem na konci k cigaretě. Kdyby Fiera vzhlédl, viděl by, e se ruka drící zápalku nepatrně chvěje.

Ty o nějakém ví?” prohodila lhostejně.

Já? Vůbec ne.”

Prudce vyfoukla kouř. Tak co straí, prosím tě?”

Udiveně se na ni podíval. Já přece nestraím, říkám jen, e nějaký důvod, nebo jak se říká, motiv, by se klidně mohl najít. Ale to jistě neznamená, e by kvůli němu někdo vradil.”

Chtěl jsi říct někdo z nás, viď?”

Ale Dáo … nebuď, prosím tě, vztahovačná.”

Já nejsem vztahovačná, milý Jendo. Byls to ty, kdo říkal, e kriminálka hledá vraha mezi

námi pěti. Vlastně čtyřmi. Tys byl přece Láďův starý kamarád. Ty bys určitě ádný důvod

neměl.”

Fiera zavrtěl hlavou. No právě,” řekl potichu.

Ale Dagmar Endelová měla dobrý sluch. Co právě?”

Právě, e jsem byl jeho starý kamarád. Jene vdycky ne ten nejlepí.”

Zpozorněla. Jak to myslí? To kvůli těm fórkům z vojny, který dával na mejdanech k dobru?”

Ale ne. To byla legrace.”

Tak co ti teda leí na srdci?”

Nic to vlastně nebylo. Zapomeň na to.”

Ale Jendo! Přece mi věří, ne? Nebo si myslí, e to někam poletím alovat? Zrovna Já?”

72

To ne. Ale ..

Honzo, jsme vichni na jedný lodi. Dost o sobě víme. Ty o nás moná ne tak úplně vechno,

ale to zásadní ano. Tak proč ty tajnosti?”

Dobře,” rozhodl se. Je to ostatně stará historie. Kdy jsme se vrátili z vojny, já o rok dřív ne Láďa, nějaký čas jsme se stýkali. Asi rok. No a během toho roku jsem poznal jednu dívku. Začali jsme spolu chodit, nic váného, ale měli jsme se rádi. A já ji představil Láďovi..

A on ti ji přebral.”

Přesně tak.”

Zasmála se. Tomu ty říká motiv? Přes deset let staré historii?”

Zavrtěl hlavou. Já vím, e je to hloupost. Stejně jsme se brzy smířili. Ale mám … strach, e to někde vykopou. A budou mě podezírat…”

Zavrtěla hlavou. Nebuď naivní, Honzíku. To by museli takovýho Jirku Pánka rovnou zavřít.

Ta věc s Mili je toti jetě pořádně horká. A oni to určitě vědí.”

Myslí?” řekl Fiera s nadějí v hlase.

Jasně. Dělá si zbytečný starosti.”

Asi ano.” Vstal a podal jí ruku. Díky, Dáo.”

Za co, prosím tě?”

No … uklidnilas mě.”

Prosím tě,” mávla rukou. A stav se někdy u nás,” zavolala, kdy vycházel ze dveří. Rádi tě uvidíme…”

Samozřejmě to nemyslela váně.

xxxx

Do oken svítilo slunce. Lépe řečeno prailo. Máj se pomalu ale jistě měnil v první letní měsíc a jaro přecházelo v léto. Dívky chodily po ulicích oblečené na lehko, z čeho měli mladí, a nejenom mladí mui, potěení.

Přibylo barev, ubylo sráek.

Lidé jakoby měli méně starostí. I tramvaje cinkaly o poznání veseleji.

Dva mladí mui, z nich jeden právě vstupoval do dveří kanceláře, vak mnoho radosti

neproívali.

Ahoj,” pozdravil poručík Hezký svého časnějího kolegu.

Nazdar,” odvětil podporučík Dítě. A dodal: Kafe nebo čaj?”

To první,” řekl Hezký a odsunul svou idli.

Podporučík Dítě zmizel za plentou. Zazurčela voda. Zacinkal porcelán.Zavoněla káva.

Jo,” vzpomněl si podporučík Dítě, na mém stole má potu.”

Poručík Hezký vstal a přesunul se o dva metry blí k oknu. Na desce psacího stolu leelo

poty víc. Jen jedna obálka vak nesla jeho jméno. Respektive příjmení a hodnost. Adresa

souhlasila, i kdy nebyla přesná. Razítko neslo včerejí datum. Dopis byl odeslán z hlavni

poty.

Poručík Hezký uchopil nů na dopisy a obálku rozřízl. Uvnitř byl list papíru s několika

strojopisnými řádky. Poručík je rychle přelétl očima a pak se znovu vrátil k tomu prvnímu.

73

Káva je hotová,” zahlaholil Ditě s dvěma álky v rukou.

Poručík Hezký dočetl a podal dopis kolegovi. Tak je někam postav a čti,” řekl.

Dítě se zbavil káv a natáhl ruku po dopise.

Hledáte pravý motiv jedné vrady? Zeptejte se jistého průmyslového výtvarníka, kolik

zaplatil jistému fotografovi, aby nebyl zkompromitován zajímavými snímky. Moná, e u

platit nechtěl… To bylo vechno. Podpis chyběl.

Co tomu říká?” zeptal se Hezký.

Hmm… Neznámý přítel se nás snaí přivést na správnou stopu. Problém je ovem v tom, e

ten přítel je neznámý. Anonym. Za tím větinou bývá nějaký podraz.”

Musel to psát někdo z okruhu lidí kolem Burgeta. Znal ho, zná Endela a ví o něčem, o čem

nevíme my. Posílal dopis z hlavní poty. A nikoliv doporučeně. Pochopitelně nejen proto, aby uetřil peníze. Pochybuji, e..

Moment!” přeruil poručíka Dítě. Opakuj to jetě jednou!”

Hezký se zatvářil udiveně. Co mám opakovat?”

To o té potě…” -

e posílal ten dopis z hlavní poty.”

A nejen proto, aby uetřil peníze. Pota a peníze. Jasně!”

Podporučík Dítě odsunul idli a vyběhl ke dveřím. Tak rychle, e se Hezký ani nestačil

zeptat, kam tak chvátá.

Za půl hodinky jsem zpátky,” zavolal na něho podporučík.

Teď u věděl, kde spatřil fotografické záběry míst dřív, ne mu je předváděl výtvarník

Norbert Vízner. Ovem ty snímky měly k umění dost daleko.

Drnčení zvonku vyruilo Norberta Víznera z tichého rozjímání nad dokončenou prací. Odloil

grafický list, podráděně zabafal z dýmky a el otevřít.

Za dveřmi stál mu, jeho viděl naposledy včera.

Byl udýchaný a na čele se mu perlil pot.

Dobrej den,” přivítal ho výtvarník. Na něco jste zapomněl?”

Jo. Zapomněl,” vydechl podporučík Dítě. Můu dál?”

Co byste nemohl? Pojďte…

Ditě vstoupli do ateliéru. Norbert Vízner mu el v patách. Přemítal, co asi podporučíka

přimělo opakovat návtěvu. Nepřemítal dlouho.

Pane Víznere,” oslovil ho podporučík Dítě, mohl bych vás poádat o ty Burgetovy fotky?”

Jaké fot… Jo, vy myslíte ty kontakty?” Přesně ty.”

Proč ne? Stejně jsem je chtěl vyhodit. Tak moment,” rozhlédl se po zaplněném ateliéru,

kam jsem je vlastně dal?” Podporučíka Dítě zamrazilo.

Herdek,” drbal se Vízner ve vlasech, kam jsem je zasel?”

Včera byly tady,” ukázal podporučík na stoh papírů.

Nojo, včera..prohodil Vízner lehkomyslně. Pak se ho zmocnila činorodost. Zabořil obě ruce

do papírů a část jich odhodil na zem. Rozlétly se jako obrovité sněhové vločky.

74

Nic, co by připomínalo desky z plastické hmoty, mezi nimi nebylo. Dalí papírová pyramida

vzala za své. A opět bezvýsledně.

Sakra, kde jen můou bejt?” láteřil Vízner.

Podporučíkovo mrazení se změnilo v temné tuení.

Pane Víznere, vzpomeňte si, řekl naléhavě. Je to důleitý…

Nojo, zabručel vousatý výtvarník, dělám, co můu.”

A dělal. Postupně zlikvidoval vechny papírové stohy, nahlédl do knih pod ně, prozkoumal

vechna volná místa. Nebylo jích mnoho.

To chce systém,” prohlásil nakonec a začal prosévat ateliér od jednoho rohu k druhému.

Desky z plastické hmoty nael na parapetu okna, z něho byl lákavý výhled na pohořelecké

domy.

A je to, uzavřel svou pátrací činnost.

Podporučík Dítě je popadl, otevřel a kdy zjistil, e obsahují přesně to, co včera, poděkoval a kvapně odeel.

Norbert Vízner se chvíli zadumaně díval na své vlastní dveře. Pak pokrčil rameny a vrátil se ke grafickým listům.

Venku na ulici rozrazil podporučík Dítě dvířka sluební volhy a dopadl na sedadlo.

lápni na to, Václavíčku,” řekl. Mám takový dojem, e vezeme poklad.”

xxxx

Zmíněný poklad leel za pouhých třicet minut na stole poručíka Hezkého. Konkrétně

fotografický papír formátu osmnáct krát dvacet čtyři centimetry s kontakty osmnácti políček kinofilmu, dále tři pásy negativu a pět jetě vlhkých zvětenin. Ty nechal podporučík Dítě zhotovit ve fotolaboratoři ihned po svém příchodu.

Poručík Hezký je jednu po druhé prozkoumal. Pak zvedl hlavu a upřel na podporučíka Dítě

tázavý pohled.

Co to je?” zeptal se.

Dítě neodpověděl. S rukama za zády rázoval kříem kráem kanceláří. Pak se obrátil,

přisunul si idli k druhé straně poručíkova stolu a řekl:

Vzpomíná si na případ pota? červen loňského roku. Dva pachatelé přepadli potovní

pobočku v Praze osm a uloupili čtvrt miliónu korun. Byli ozbrojeni. Odjeli béovou kodovkou sto dvacet el. Asi čtyřicet minut nato bourali. Napálili to do autojeřábu a byli na místě mrtvi.

Jene v autě se nenaly ty uloupené peníze.”

Hezký pokýval hlavou. U vím. Dělali na tom Klíma se Zounarem.”

A se mnou,” doplnil podporučík Dítě. Tys byl tenkrát na dovolené. Pokračuju… Během pátrání se přihlásil svědek, který uvedl, e inkriminovaného dne, asi patnáct minut po tom, co dolo k loupei, uviděl na málo frekventované silniční spojce v Praze osm zastavit béovou kodovku sto dvacet el, z ní vystoupil mu se sportovní kabelou v ruce. Značky i barvy auta si viml, projídělo potom kolem něho a zahlédl i řidiče a spolujezdce. Toho s kabelou si prohlédnout nestačil. Byl dost daleko a kromě toho odcházel jiným směrem.

75

Svědek řekl, e viděl postavu v tmavých kalhotách a saku. Podle výky usoudil, e se jedná

o mue. A to místo, Martine, kde auák zastavil, aby vyloil toho s kabelou, Je tady,” zapichl prst do jedné ze zvětenin.

Hezký pohlédl na místo, které označoval podporučíkův prst. Kus prané silnice lemované

polorozpadlými domky. V pozadí několik stromů. Křivé patníky, slehlá tráva.

Kdo to fotografoval?”

Burget.”

Kdy?”V den loupee. A souhlasí i hodina. Ostatně, tady si sám poznamenal datum.”

Podporučík obrátil fotopapír. Jak ví, dělal to vdycky.

Tohle,” ukázal na jeho líc, jsou kontakty těch snímků, které vystavoval ve fotoklubu

ČOČKA, řekl mi to Vízner. Jenome kontakty jsou tady jen na třech pásech. Zrovna tak jako

negativy. A trezor je upraven pro est pásů. Kam myslí, e zmizely ty tři zbývající? A proč?

Protoe na nich bylo podle veho to, co Burgeta zajímalo víc, ne domy, určené k demolici.

Pravděpodobně postava a tvář třetího pachatele. A ty záběry zřejmě později pouil. To je

přece logické. Na jedné straně chybějící negativy, na druhé anonym. Uprostřed Burget a

jeho záliba ve vydírání. Jednoduchá matematika..

Jirko, ví pozitivně, e ta místa jsou shodná?”

Vím. Zastavil jsem se v archívu. Tady je vyetřovací spis,” sáhl za sebe. A tady,” obrátil několik stránek, jsou úřední fotografie, které ná technik pořídil na místě, které mu označil svědek. Srovnej si je.”

Poručík Hezký to udělal.

Fotografie se od sebe liily pouze úhlem záběru a pouitím rozdílných objektivů. Dále tím, e snímky z protokolu byly strohé a věcné. Burgetovy snímky nezapřely oko výtvarníka. Jinak se naprosto shodovaly.

Tak a co uděláme teď?” zeptal se Dítě a vstal.

Počkej,” zadrel ho Hezký. Nejdřív si osvěíme pamě. Rok je dlouhá doba.”

Natáhl ruku a nalistoval první stránku vyetřovacího spisu. Byl dosti obsáhlý. Hovořilo se v něm o trestném činu ozbrojené loupee, spáchané třemi pachateli. Dva z nich byli mrtvi.

Třetí se pohybuje dosud na svobodě. Pátráni po něm zabralo přísluníkům kriminální sluby

mnoho času. Dva spolupachatelé vak neili a nitky, které od nich vedly dál, se nepodařilo

zjistit. Třetí pachatel, jen odnesl kořist, zůstává nevypátrán. Nikdo, kromě svědka, jej

neviděl. Alespoň do této doby to tak vypadalo…

Kancelář tonula ve tmě. Ruily ji pouze dva kuele ostrého světla, které vycházelo ze dvou

stolních lamp.

Otevřeným oknem vnikal do místnosti chlad. Venku kraloval jarní večer. Ulice ztichly a

vyprázdnily se.

Dva kriminalisté, sedící u jednoho psacího stolu, který ozařovaly dvě lampy, spolu dlouho

hovořili.

Zítra se dostaví do této kanceláře později. Snad přinesou to, co potřebují pro dalí postup …

76

xxxx

Správce domu ulik vykonal svou pravidelnou dopoledni obchůzku domem a uzavřel se ve

svém bytě, aby pojedl teplého ovaru, který si přinesl z nedaleké prodejny masa.

Osud vak bývá k příjemným chvilkám někdy nepřející.

A hlásí se často prozaicky.

Kupříkladu cinknutím domovního zvonku.

Správce Stulík pratil s příborem. Vstal od prostřeného stolu a el otevřít. Nasupený výraz mu vak z tváře rychle zmizel.

Pojďte dál, soudruzi,” přivítal dva mladé mue, kteří stáli na prahu, čím mohu slouit?”

Pane ulík,” řekl poručík Hezký, jdeme se podívat do bytu k panu Burgetovi.”

Ale ovem,” přitakal správce. Mám vás doprovodit?”

Nemusíte, trefíme. Jen, abyste o tom věděl. Kdybychom vás potřebovali, dáme vám vědět.

Zatím na shledanou.”

Dveře zaklaply.

Na shledanou,” pronesl správce domu zamyleně.

Odstranili pásku s úřední pečeti na dveřích. Byt byl nevětraný. Na nábytku edla vrstva

prachu. Ve vzduchu se dosud vznáel slabý pach vyčichlého alkoholu. A jetě slabí pach

chemikálií.Jinak zůstalo vechno tak, jako kdy byt opustili. Obrátili pozornost ke skříním s fotografiemi, negativy a papíry, kde se mohl skrývat celkem nevelký plochý balíček.

Poručík Hezký a podporučík Ditě se dali do práce. I kdy o jejím výsledku oba zatím dosti

pochybovali.

Skončili po čtyřech hodinách.

Byli zapráeni, unaveni a měli ízeň. A také prázdné ruce. Prozkoumali celý byt,

systematicky a k některým místům se vrátili. Marně.

Jako poslední si nechali terasu. Tam měli práce nejmíň. Úplně prázdná plocha, ohraničená

ze tři stran zdmi a z jedné kovovým zábradlím. Na zemi terakotové kachlíky. Neporuené.

Nemusel je schovat v bytě,” řekl podporučík Dítě.

Jo,” přisvědčil poručík Hezký a otřel si tvář kapesníkem. Mohl je schovat u nějakého skutečně dobře známého, o kterém nemáme ani tuení. Můou být kdekoliv. Jenom v bankovní bezpečnostní schránce ne. To u mládenci zjistili. Burget nic takového neměl.”

Take nám zbývá jediné,” řekl Dítě.

Asi ano,” odpověděl Hezký. Jestli s tím ovem bude souhlasit.”

Dítě pokrčil rameny. Musí ji přesvědčit,” řekl. A tentokrát bez úsměvu.

xxxx

Milena Honková si přehodila nohu přes nohu a zasmála se do sluníčka. Cvakl” závěrka

Asahi Pentaxe klapla jako kdy se přelomí suchá větev.

77

Dobrý, Míli. A teď ve stoje, buď tak hodná,” řekl Jiří Pánek a přetočil film.

Mili vstala. Teď se u nesmála. Zvědavý objektiv měl pauzu.

Kromě toho jí byla zima. Jaro se sice měnilo v léto, ale ten dnení den na plavky zrovna

nevypadal. A ona neměla na sobě nic jiného, ne ty dva titěrné kousky látky. Ovem módní

dva kousky. Určené pro přítí sezónu.

lutá plovárna byla tichá a oputěná. Vlastně jetě ne zaplněná. Jen pár skalních otuilců se povalovalo na dekách a se patně skrývanou lhostejností pozorovalo počínání té podivné dvojice.

Zavál vítr. Pro nahou pokoku a příli studený. Mili Honkové naskočila husí kůe.

Tak si stoupni,” řekl Pánek. Spi prosba ne rozkaz.

Poslechla ho.

Takhle ne, Mili.

Nesekýruj,” odsekla.

Já tě přece nesekýruju!”

Jak to? Stoupni si, sedni si, lehni si… Copak jsem nějakej robot?”

U to měl na jazyku. Sevřel ale rty a zůstal zticha. Větu vyslovil sám pro sebe.

Kdyby tě fotil Burget, byla bys těstím bez sebe …

Vzápětí se za ni zastyděl. Vypadala tak bezbranně. A smutně. A kvůli komu, sakra …

Tak, Min,” zaprosli znovu.

Stejně mě teď nemůe fotit. Mám kůi jako krupici.”

Nechal aparát spadnout na prsa a přistoupil k ní.

Uka,” dotkl se její pae.

Odtáhla ji.

Fakt,” řekl rychle. Ví co? Dáme si pauzu. Oblíkni se a já najdu něco na zahřátí.”

Vklouzla do svetru a natáhla na nohy díny. S teplem se dostavila lítost.

Jirko,” řekla potichu nezlob se …”

Já se přece nezlobím, Mili. Na tebe se nezlobím.”

Pochopila.

Přece nemůe …”

Proč ne?” přeruil ji. Protoe je mrtvěj? To nemění nic na tom, e to byl grázl.”

Jirko!” Pokrčil rameny. Promiň. Ale nemůu si pomoct.“Uraeně si odsedla.

Bylo ticho. Jen z blízké silnice se ozývalo tlumené hučení projídějících aut.

Zamračilo se. Od řeky znovu zavál chladný vítr.

Na …” podal jí plochou láhev. Zahřeje tě to.”

Uchopila ji tak, aby se nemusela dotknout jeho prstů. Rum jí spálil krk, ale teplo v aludku bylo příjemné.

Díky,” řekla. A dodala: Stejně ho dostanou …”

Úkosem na ni pohlédl. Moc si to přeje, Míli?”

Ty ne?”

78

Abych byl upřímnej, tak ne. A to byl kdokoliv, udělal dobře,” řekl tvrdě.

Vyskočila na nohy. Jirko, ty… ty jsi hnusnej,” vydechla a rozplakala se.

Moná. Ale jsem upřímnej. Vím, co s tebou dělal a o co mu ve skutečnosti lo.”

Jo? A o co?”

Podíval se jí do očí, ale pak jeho pohled sklouznul stranou.

Uličkou mezi lutě natřenými kabinami k nim kráčeli dva mui. li pomalu a beze spěchu.

Brunet a tíhlý blonďák.

Pánek viditelně znervózněl. Přelápl z nohy na nohu, otočil se k řece a pak zase zpátky.

Nakonec vrazil ruce do kapes a zůstal bez hnutí stát.

Milena Honková zůstala klidná. Tvářila se váně.

Dobrý den,” pozdravil oba poručík Hezký.

Ve vývoji nám řekli, e budete asi tady. Jak vidím, měli pravdu.”

Pánek si odkalal. Přili jste za mnou?”

Podporučík Dítě se usmál. Myslíte, e máme důvod?”

To ne. Já jen …” Zmlkl.

Tentokrát jsme nepřili za vámi, pane Pánku,” uklidnil ho Dítě. Ale za slečnou Honkovou.

Rádi bychom ji o něco poádali.

Lépe řečeno poprosili.”

Mě?” zeptala se udiveně. Ale já opravdu nevím, jak bych vám mohla pomoct?”

To zase víme my, slečno Honková,” řekl Hezký.

Pokrčila rameny. Potřebujete mě hned?”

Jestli je to moné…”

Jistě,” kývla. Stejně jsme skončili.”

Jiří Pánek se zatvářil jakoby byl jiného mínění.

Take můeme jít,” řekl podporučík Dítě a galantně převzal z dívčích rukou objemnou

koenou kabelu. Kdy ji potěkal, napadlo ho, co asi tak můe obsahovat. Nebyl módní

tvůrce a tak nevěděl, e k vybavení fotomodelky, pracující v exteriéru, nepatří pouze

maskáro, pudřenka a rtěnka.

tíhlá dívka doprovázená dvojicí mladých muů opustila poloprázdnou , plovárnu na břehu

Vltavy a zamířila k zaparkované volze s Václavíčkem za volantem.

Mraků kvapem přibývalo.

Jiří Pánek sundal z krku Asahi Pentaxe a uloil jej do hranaté brany. Ne branu zavřel,

vytáhl z její vnitřní kapsy placatku. Byla jetě ze tří čtvrtin plná rumu.

Kdy po pěti minutách opoutěl lutou plovárnu, zbyl z ní pouze skleněný obal. Nevratný.

Opsal oblouk, cinknul o neviditelný kámen a zmizel v trávě.

xxxx

Kancelář byla vybavena dvojicí úplně stejných psacích stolů ze světlého dřeva,

odpovídajícími idlemi, jednou atní skříní, třemi registračkami a ocelovým trezorem.

79

Dále tu stál stolek s psacím strojem a třetí idli. Několik reprodukovaných obrazů a květin.

Dvě okna, z nich jedno bylo otevřené dokořán.

Na čtvrté idli seděla Milena Honková a nic z toho, co se nalézalo kolem ní, nevnímala.

Seděla nehnuté a tie. Pozorně naslouchala slovům poručíka Hezkého. Její výraz se v

průběhu poručíkova monologu nezměnil. Byl váný. Plně odpovídal dané situaci.

Hezký domluvil a odmlčel se. Protoe poslední větu formuloval jako otázku, bylo na dívce,

aby odpověděla.

Neudělala to hned. Přemýlela a její pohled těkal po předmětech, které pro ni v tuto chvíli neexistovaly. Pak řekla: Souhlasím.”

Pro kriminalisty tohle slovo znamenalo mnoho. A nejenom pro ně.

xxxx

Jarní večer se zachmuřil. Ochladilo se. Zavál vítr. Přicházející léto jakoby udělalo krok zpět.

Rozlehlý obývací pokoj, v něm bylo hodně ulechtilého dřeva a jetě víc keramiky tonul v

eru. Stojací lampa s pergamenovým stínidlem osvětlovala polovinu křesla a nízký stolek, na jeho desce stála nízká sklenice plná jantarové tekutiny. Vedle sklenice leela ruka. Její prsty vyukávaly do dřeva stolku nerózní přeruovaný rytmus. Pak uchopily sklenici a

odnesly ji mimo světelný kuel.

Petr Endel vstal, přeel po měkkém koberci a přistoupil k oknu. Sklenku s whisky drel ve

výi prsou. Odhrnul záclonu a přiblíil čelo k okenní tabuli.

Na druhém břehu Vltavy svítily v masívech domů desítky rozsvícených oken. Vypadaly jako

řady fosforeskujícfch korálků.

Petr Endel dlouze vzdychl a odstoupil od okna. Pak zdvihl ruku a vypil obsah sklenice na ex.

xxxx

Jiří Pánek trávil svůj večer s Milenou Honkovou. Přesněji řečeno s několika Milenami

Honkovýml. Barevnými i černobílými. Měl je rozesety na prolapaném koberci své garsonky,

po něm se křiem kráem procházel.

Byly to fotografie různých velikosti a různé kvality. Lesklé i matné. Mili v plavkách i Mili v koichu. Jen jedno měly společné. Byly zhotoveny profesionálem. Ovem a na jednu.

Formátem nepatrnou, černobílou a navíc neostrou. Milena Honková se na ni usmívala přímo

do objektivu. Mile a bezbranně. V době, kdy jetě nepůsobila jako fotomodelka a manekýnka

Vývojového střediska mladé módy. V době, kdy jetě neznala Ladislava Burgeta.

Jiří Pánek přiel k té fotografii bez vědomí Mim Honkové. Ale ona to snad ani

nezaznamenala. Taková malá nevinná kráde z lásky.

Jiří Pánek vzal fotku do ruky. Oči mu zjihly. Ale jen na malou chvíli…

xxxx

80

Redakce zela prázdnotou. Psací stroje, oputěné a tiché, odpočívaly. Telefony rovně.

Pouze za jedněmi dveřmi se dosud pracovalo.

Dagmar Endelová vytáhla popsaný list z válce, poloila ho před sebe na stůl a zapálila si

cigaretu. Chvíli kouřila s pohledem upřeným do prázdna. Pak se dala do čteni. Po prvním

odstavci papír odloila. Kdesi v dálce zahřmělo. Do oken udeřil vítr. Přemýlela.

Venku znovu zahřmělo. Vítr zesílil; Na okenní tabuli dopadly první kapky detě.

Dagmar Endelovou vak ádný z přírodních jevů z mylenek nevytrhl. S novou módní linií

vak neměly její úvahy nic společného.

xxxx

Připravit si staromládeneckou večeři nedalo Janu Fierovi mnoho práce. Ohřát párek, ukrojit dva krajíčky chleba, vykrábat z kelímku poslední zbytky hořčice a otevřít láhev minerálky ostatně není ádné velké umění ani pro enatého mue, nato pak osamělého.

Jan Fiera naservíroval skromnou krmi na jídelní stůl a chopil se příboru. Krájel uzeninu na malá sousta, lámal chléb. Pečlivě výkal. Pečlivě a pomalu.

Na starých pendlovkách odbila osmá hodina večerní. Spolu s posledním úderem se venku

spustil dé. A zahřměl hrom.

Jan Fiera odloil příbor, přistoupil k oknu a zkontroloval, jestli je řádně zajitěno. Ne se vrátil ke stolu, zapnul televizor. Ozvala se břeskná hudba. Po obrazovce se rozběhly titulky doplněné rozvernými postavičkami. Honily se mezi řádky a pokřikovaly na sebe vysokými hlásky. První program nabízel svým věrným divákům nevázanou filmovou komedii.

Jan Fiera usedl ke stolu. Napil se minerálky. Utřel si ústa ubrouskem. A znovu se chopil

vidličky a noe.

Pokračoval v přeruené večeři s očima upřenýma na obrazovku.

xxxx

Mileně Honkové se chvěly ruce.

Podporučík Dítě si toho vimnul a nabídl jí cigaretu.

Zavrtěla hlavou. Nekouřím,” řekla. Hlas měla pevný.

Poručík Hezký stál uprostřed garsonky a rozhlíel se. Tentokráte vak z jejího interiéru

nevyvozoval závěry pro své psychologické postřehy.

Otevřel dveře do malé kuchyňky. Pak se podíval na batikovaný závěs, jen odděloval spací

kout od obytného. Nakonec nahlédl do spíe. Bluditěm se tato místnost rozhodně nazvat

nedala.

Zbývala jetě koupelna. Ovem do té se vcházelo z předsíně. A kromě toho ji od obývacího

prostoru dělily nejméně tři metry. Příli dlouhé tři metry chodbičky navíc zalomené do

písmene L.

Poručík Hezký se rozhodl. Prostor za batikovaným závěsem a kuchyňka.

81

Kdy… kdy mám zavolat?” zeptala se Milena Honková.

Poručík Hezký pohlédl na hodinky. Pak kývl hlavou.

Podporučík Dítě sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl sloený lístek. Narovnal jej, uhladil

dlaní a podal Mileně Honkové.

Víte, co máte říkat?”

Ano,” zaeptala.

A jakým tónem?”

Sklopila hlavu. Nevím … nejsem si jistá, jestli to zvládnu.”

Kriminalisté si rychle vyměnili pohledy.

Slečno Honková,” řekl poručík Hezký, nemůeme vás, pochopitelně, k ničemu nutit. Jestli se domníváte, e to nedokáete..

Vzhlédla. Dokáu.”

Sáhla po telefonu a vytočila estimístné číslo.

Bylo slyet jen tiché vrčení vracejícího se číselníku.

A umění detě za oknem.

Po třetím signálu se Mileně Honkové ozval vrah.

Dívka sluchátko téměř odhodila. Měla pocit, e jí spaluje dlaň.

Přijde?” zeptal se poručík Hezký a zalitoval, e tenhle telefonní přístroj nemá paralelní linku.

Nevím,” hlesla. Prý neví, o čem mluvím …”

Jaká byla reakce?”

Pokrčila rameny. ádná. Snad údiv. Strach ne… Ale nevím, jestli jsem byla..

Dost přesvědčivá? Byla. Zvládla jste to na výbornou. Teď nám zbývá jediné. Čekat…”

Dé ustal. Jarní bouřka se přehnala, hřmění se vzdálilo a umlklo. Zůstal pouze vítr.

A pomalu plynoucí čas.

Podporučík Dítě si olízl rty. Měl stranou chu na cigaretu. Zapálit si ale nemohl. Milena

Honková nikotinu neholduje a budoucí návtěva by mohla zaregistrovat kouř.

Jestli se ovem dostaví.

Poručíku Hezkému se kouřit nechtělo. Nervózní byl vak stejně, jako jeho kolega.

Milena Honková seděla tie a nehybně. Neměla strach. Jen obavy z toho, e v rozhodující

chvíli sele. Jestli ta chvíle ovem vůbec přijde.

Čas se vlekl a ticho bylo skoro hmatatelné.

A pak to ticho protnul zvonek.

xxxx

Do kuchyňky, za jejími dveřmi stál poručík Hezký, nebylo slyet vůbec nic. Dvě minuty

uplynuly od okamiku, kdy Milena Honková vstala, aby otevřela.

Poručík si vzpomněl na koupelnu, do ní se vcházelo z předsíně. Zamrazilo ho.

Konečně klaply dveře garsonky. Ozvaly se kroky. A hlas.

Jsi sama?” zeptal se.

82

Poručík se přitiskl ke zdi.

Jasně,” odpověděla Milena Honková. Myslí, e bych tě jinak volala?”

Asi ne. Jene mi není jasné, proč jsi mi volala..

Opravdu ne? Mám ti to zopakovat?”

Kdy bude tak hodná … Nějak mi unikl smysl toho telefonátu ..

Ozvalo se tiché zapratění idle. A hned potom druhé.

Tak povídej…

Je to ohromně jednoduchý,” řekla Milena Honková. Mám toti ty fotky. Ty, co udělal Láďa Burget na jedné silniční spojce, která byla jednoho červnového dne před rokem skoro oputěná. Skoro, a na jedno auto. A tři lidi. Jeden z nich vystoupil s takou v ruce. A odeel neznámo kam. A to vechno se událo sotva půl hodiny po tom, co byla přepadena a vyloupena nedaleká pota. Mám pokračovat?”

Proč ne? Docela mě to zajímá …

To bych řekla, e tě to zajímá…” V hlase Mileny Honkové se ozval vztek.

Podporučík Dítě za batikovaným závěsem nepatrně zavrtěl hlavou.

Jak chce,” řekla Honková přidueně. Láďa si velice rychle zjistil, kdo je ten člověk s takou a hlavně, co v ní vlastně nesl. A taky mu bylo jasné, co měl ten člověk společného s vykradenou potou. A protoe měl k dispozici zajímavé fotografie ..

Stačí,” řekl hlas tvrdě. Víc mě nezajímá. Jen jedno chci vědět. Kde jsou ty fotky teď?”

Mám je já,” odpověděla Milena Honková.

Bylo ticho. Dlouhé. A příli.

Pak se ten druhý zeptal:

Co s nimi chce dělat?”

Co? Zkus hádat. A myslím, e se nemusí moc namáhat.”

Nechci hádat.”

Ne? Tak ti to teda řeknu sama. Chci je pouít zrovna tak, jak je pouil Láďa.”

idle zavrzala.

Podporučík Dítě pokrčil jednu nohu v koleně. Současně sáhl do podpadního pouzdra pro

sluební zbraň.

Návtěvník vak zatím nevstával.

Jsi blázen, Mili.”

Proč?”

Z těch peněz nezbylo skoro vůbec nic. Burget je ze mne vechny vytahal.”

Úplně vechny?”

Skoro vechny.”

Nejsem příli náročná. Spokojím se s málem.”

Nic nemám.”

Stačí mi jednorázová splátka.”

Opakuju ti, e nic nemám.”

Le!”

Myslí, e si to můu dovolit?”

83

Le! Proč bys ho jinak ..

Přilo to náhle a nemohla s tím vůbec nic dělat. Nebyla dobrá herečka a i kdyby byla, tahle role ji stála a příli mnoho sil. Nemohla u dál. Nemohla, protoe Ladislava Burgeta milovala. I kdy byl takový, jaký byl…

Její protějek to okamitě vycítil. Věděl, e teď dostal anci, a nehodlal ji zahodit.

Opět zavrzala idle. A pak se stalo několik věcí najednou.

Dveře do kuchyňky se rozlétly a uhodily o zeď.

Současně zachřestily kovové krouky na batikovaném závěsu.

Z jedné strany vstoupil do garsonky poručík Hezký.

Podporučík Dítě tu vlastně byl pořád. Jene v tomto okamiku ho nekryl ten barevný kus

látky. Oba dreli v rukou sluební zbraň.

Jan Fiera jakoby zkameněl. Stál nad stolem, ruce napřaené k Mileně Honkové, která na

něho upírala nenávistný pohled. Pak se napřímil a nechal ruce klesnout podél těla. Neřekl

vůbec nic. Věděl, e tuhle partii prohrál.

xxxx

Kriminalisté stáli na mokrém chodníku a dívali se za lutou volhou s bílým pruhem a modrým

majákem na střee, která odváela spolupachatele loupeného přepadení a vraha v jedné

osobě. Maják se otáčel a vrhal modré odlesky na vlhký asfalt ulice a stěny domů. Jinak byl

vude klid a ticho. Takové, jaké bývá po bouřce, která odezněla.

Nedokázala jsem to,” řekla jim před patnácti minutami Milena Honková se slzami v očích.

A do konce jsem to dotáhnout nedokázala…”

Popřeli jeji slova, I kdy byla pravdivá.

Jan Fiera se v podstatě přiznal k loupei. Nepřiznal se vak k vradě.

A oni neměli v rukou jediný přímý důkaz, kterým by ho mohli usvědčit.

Chyběl jim zvěčněný motiv vrady. Chyběly jim ty usvědčující fotografie…

A zůstala otázka, jak dlouhý čas bude Jan Fiera potřebovat k tomu, aby tento fakt pochopil.

xxxx

Netrvalo mu to příli dlouho.

Hned při prvním výslechu vechno popřel. I spoluúčast na loupeném přepadeni poty, k

němu se de facto přiznal. ádného Kamila Jiráčka neznal a nikdy neviděl. Ani jeho bratra

Rostislava. Kde se nacházel v den loupee samozřejmě nevěděl. Nevzpomínal si.

Pochopitelně, rok je dlouhá doba. A rozhovor, který vedl s Milenou Honkovou, zdůvodnil

přímo eskamotérsky. Telefonovala mu, ano, to nepopíral, ale zároveň ji na strohé informace

stran zajímavého fotografického materiálu sdělil, e neví, o čem půvabná fotomodelka mluví.

84

A následná návtěva v jejim bytě? Pouhopouhá zvědavost, nic víc. Prostě jej zajímalo, co

má asi tak Mili Honková za lubem. A o jakých penězích to vlastně hovoří. Kdy se dovtípil,

e jeho starý kamarád Láďa Burget v něčem jede, začal střílet nazdařbůh, aby se dozvěděl

víc. Jenome v nejlepím se na scéně objevili dva příslunici Bezpečnosti a on byl jejich

náhlým vstupem tak konsternován, e se dobrou hodinu nezmohl na logické a jedině

správné vysvětlení.Obvinění z vrady přítele Ladislava Burgeta odmítl téměř jako nejapný

ert. S přihlédnutím ke své bezúhonnosti neměl přece ádný motiv. Tedy skoro ádný, jak

velkoryse přiznal a vylíčil ono dávné a krátké nedorozumění, kvůli neznámé a teď ji

zapomenuté slečně, kterou mu jeho aramantnějí kolega přebral. Ale na to on u zapomněl.

Taková epozida přece nemohla otřást jejich dlouholetým kamarádstvím.

Jan Fiera neodmítal vypovídat. Naopak, řekl toho mnoho. Ze své role nevinného, a proto

tak trochu udiveného archiváře, jen tráví své dny a noci v naprosté shodě se zákony, vypadl pouze jednou. A to v okamiku, kdy mu poručík Hezký sdělil, e jeho přátelství s Ladislavem Burgetem vůbec netrvalo tak dlouho, jak on sám uvedl.

Tento fakt se poručík Hezký dozvěděl na Obvodní vojenské správě, kam se odebral po

deduktivním rozhovoru s podporučíkem Dítětem. Zatímco jeho kolega dumal v kanceláři nad

kontakty, které získal od roztritého grafika Norberta Víznera, poručík rozmlouval v podobné kanceláři s postarím majorem. Ten mu po slabé půlhodince sdělil, e jak Ladislav Burget, tak Jan Fiera jsou sice registrováni jako vojíni v záloze u jedné OVS z důvodu shodného

obvodu, ale tím e jejich vzájemné kontakty končí. Mezi vojenskými útvary, v nich si před

lety oba odbývali základní vojenskou slubu, je toti vzdálenost bratru pět set kilometrů. A na cvičeních se ti dva také nemohli potkat. Kde se tedy potkali a seznámili? Kde, kdy a za jakých okolností? A proč se spolu opravdu stýkali, kdy Fiera evidentně nepatřil do okruhu lidí kolem Burgeta? Moností byla celá řada. Lépe řečeno byla by, kdyby ovem neexistovaly fotografie, které podporučík Dítě přinesl od Norberta Víznera…

Dojemnou verzi o přátelství z vojny jednou provdy smetl nevyvratitelný důkaz. Proti němu

Jan Fiera ádný vhodný argument nenael.

A od momentu, kdy mu poručík Hezký tento důkaz předloil, Jan Fiera nepromluvil.

Kriminallsté se znovu pustili do práce.

xxxx

Domovní prohlídka, kterou pracovníci Kriminální sluby vykonali u Jana Fiery, ovoce

nepřinesla.

Vzorně uklizený byt neskrýval ádná tajemství. Nikde nebyla zahrabána sportovní kabela s

penězi, pouze ve staré náprsní tace nail několik stokorun. Trochu prachu na skříních,

trochu naftalínu uvnitř.

Sluně zachované, leč nikoliv obnoené atstvo konfekční výroby, perky ádné.

Staroitnosti, a na vyřezávané pendlovky bez valné umělecké ceny, rovně. Zkrátka nic, co

by naznačovalo ivot na vysoké noze, kriminalisté v bytě Jana Fiery nenali.

85

Ani se tomu příli nedivili.

Podporučík Dítě s poručíkem Hezkým znovu postupně vyslechli vechny aktéry osudného

večírku. A vem poloili stejnou otázku. Odpovědi, které dostali, byly také vechny stejné.

Ne, Ladislav Burget si k nim do úschovy ádný baliček nedal.

Pouze Petr Endel při krátkém rozhovoru s poručíkem Hezkým zaváhal. Ale protoe vytuil,

e celá záleitost je vice méně skončena, neváhal dlouho. Přiznal se, e i on se stal obětí Burgetova vydírání. Jednalo se o jistou lechtivou záleitost s mladou dámou, jí byl představen na večírku, který se během večera změnil v poněkud divoký mejdan. Dámu panu

Endelovi pochopitelně představil Ladislav Burget. A tentý se postaral o to, aby Endelová

konzumace lihových nápojů nezůstala bez následků. Pak se pouze ikovně ukryl a vysoce

světelným objektivem zdokumentoval počínání rozverné dvojice. Výsledek? Série dokonale

ostrých fotografií, je přislíbil zaslat řediteli ústavu, v něm Endel působil jako průmyslový výtvarník, v případě, e mu nepůjde na ruku. A Endel mu tedy na ruku el. Konkrétně formou nákladných a velice dobře honorovaných fotografických prací, je ústav po Endelově

intervenci Ladislavu Burgetovi zadal. To ve.

To ve a na maličkost, e Petr Endel tuto skutečnost při vyetřování závaného trestného

činu vrady zatajil.

Poručík Hezký přijal opoděné přiznání bez komentáře. Na hodnocení Endelová morálního

profilu neměl v této situaci náladu ani čas.

xxxx

Tentokrát vzali správce ulíka s sebou. Kývl hlavou a el, jakoby na tuto chvíli u dlouho čekal.

Vzali ho s sebou, protoe je napadlo, e mohli něco někde přehlédnout, zapomenout, nebo

prostě nevidět, i kdy pozitivně věděli, e nic nepřehlédli, nezapomněli a vechno viditelné viděli. Byli unaveni, nevyspalí a zamlklí.

Po dvou hodinách navíc zapráení. Napili se vody z vodovodu a posadili do křesel.

Podporučík Dítě si zapálil cigaretu. Vzápětí ji zadusil. Nechutnala mu.

Poručík Hezký na ni po dvou letech dostal chu. Ale ovládl se.

Správce domu se rozhlíel kolem sebe, jakoby v tomto bytě byl poprvé v ivotě.

Napadá vás něco, pane Stulík?” zeptal se Hezký.

Správce pokrčil rameny. Vůbec nic.”

Dítě zvedl hlavu. Zkuste si vzpomenout, byl jste tu víckrát ne my. Chodil jste občas k

Burgetovi na večírky. Pilo se, mluvilo … Nezmínil se vám někdy Burget o něčem? Stačí

maličkost. Detail…”

Fakt nevím,” pronesl správce neastně.

Přece se nepropadly do země, krucinál,” zahromoval Dítě.

No právě,” podotkl Hezký.

V tu chvíli na sebe oba pohlédli.

86

Ditě poposedl. Pane Sulík, nevíte, nedělal tady Burget nějaké stavební úpravy? Třeba

drobné, příčka, ulomený roh, díra ve zdi, cokoliv?”

Správce domu zapřemýlel.  N o … mám takový dojem, e něco podobnýho tady kdysi dělal.

Ale to u je dost dlouho.” Jak dlouho?”

Asi rok, pokud se pamatuju. N o … necelej rok, řekl bych … 

A víte kde?”

Tuím … tuím, e na terase. Nějaký uvolněný dladice nebo co. Ptal se mě tenkrát, jestli bych mu nesehnal troku cementu.”

A sehnal jste?”

Jo. Troku jo.”

Vstali oba naráz. A jako jeden mu proil pokojem a vstoupili na terasu. Ozařovalo ji slunce.

Bylo po bouřce a tak svítilo naplno.

Správce Sulík je rozpačitě následoval.

Víte, v kterém místě ty uvolněné dladice byly?”

To ne. Burget chtěl jen cement. Ne řemeslníka.”

Povzdychli si. Terasa vypadala rozměrně. Její naprostá prázdnota tu rozměrnost opticky

zvětovala.

Kde začneme?” zeptal se Ditě.

Kadý na jednom konci,” řekl Hezký. A centimetr po centimetru, jestli tady někde jsou, musíme je najít.”

Terasa byla opravdu velká.

Ale centimetrů přibývalo.

A pak to nail, čtyři dladice zasazené v betonu, který v měkkém stavu vytvořil mezi kvírami drsné a hrbolaté prouky. Teď byly tvrdé. Ale oproti pečlivě uhlazeným okolním spárám vypadaly přece jenom jako dílo amatéra. Těko by si jich vak mohl někdo vimnout. Z

pozice stojícího člověka se od ostatních téměř neliily.

Správce Sulík odběhl pro potřebné nářadí. Vybaven byl dobře. A hlavně s ním uměl dobře

zacházet.

Konečně se dladice uvolnily. Sulík je jednu po druhé opatrně nadzdvihl. Pak se napřímil a odstoupil.

V mělkém lůku leel plochý baliček zabalený v několika vrstvách igelitu. Průhlednou vrstvou zcela evidentně prosvítala lutá obálka od fotografických papírů.

Poručík Hezký ji vyjmul z obalu. Kapesním noem rozřízl lepenku zajiující papírovou

chlopeň a strčil pičky prstů dovnitř. Nahmatal kartón, jen měl jednu stranu papírově drsnou a druhou hladkou. Takovou, jakou obyčejně mívají zvětené, vyvolané, ustálené, vyprané a vyletěné fotografie.

xxxx

Seděli mlčky kolem stolu, na něm leelo deset snímků formátu třináct krát osmnáct

centimetrů. Bylo na nich to, co ji znali. Kus prané silnice lemované polorozpadlými domky.

V pozadí několik stromů. Křivé patníky. Slehlá tráva.

88

A k tomu jetě něco.

Osobni vůz značky koda 120 L přijídějící po prané silniční spojce. Pět fotografií, pět

stejných vozů tée značky. Jednou tak z patnácti metrů, dvakrát přiblině z esti, dvakrát v detailu. Vechny z nadhledu. Ten, je kodovku fotografoval, pouil evidentně teleobjektivu.

Detaily zcela jasně zachycovaly tři mue. Dva z nich byli bratři.

Na esté fotografii někdo otevíral dvířka vozu a vystupoval. Jeho tvář byla muům sedícím

kolem stolu velice povědomá. Jan Fiera.

Sedmý záběr jej zachycoval s rukou na klice dveří. V druhé drel sportovní kabelu. K

objektivu byl obrácen profilem.

Osmá fotografie ukazovala přímý en face. Jan Fiera se rozhlíel a zřejmě něco říkal

spolujezdci, jen se vykláněl z okénka.

Na deváté fotografii Fiera odcházel s takou v ruce.

Desátá, poslední, zachycovala odjídějící vůz, který míjel vzdálenou osamělou postavu.

Náhodný chodec. A svědek, o něm se jetě nedávno domnívali, e byl jediný.

Na negativu bylo ovem záběrů daleko víc. Celkem osmnáct. Burgetovi jich k vydírání stačilo deset.

A Janu Fierovi k vradě přesně tolik.

Obálka vak obsahovala jetě jeden exponovaný a vyvolaný celuloidový pás, tentokrát vak

bez kontaktů a zvětenin. I tak bylo jasné, co se asi před indiskrétním a dobře ukrytým

objektivem odehrávalo. Anonym měl pravdu. Tyto záběry by rozhodně Petru Endelovl ivot

nezpříjemnily, kdyby se dostaly do jistých rukou.

Dokument prozrazující srdeční zájmy Dagmar Endelové a jejího mladého a elegantního

přítele v obálce chyběl. Snad jej Ladislav Burget ukryl jinde. Nebo ho před zraky paní

redaktorky velkoryse zničil, kdy si vybudoval postavení odpovídající jeho vysokým ivotním nárokům. Moná, e ten kousek filmu Dagmar Endelová vytáhla z přičinlivého fotografa pomocí svých nesporných půvabů. Alternativ byla celá řada. Kriminalisté vak po té jediné

správné nepátrali. Na závěrečné tečce, kterou se chystali za případem vrady Ladislava

Burgeta udělat, by zjitěný fakt mohl sotva něco změnit.

xxxx

Výraz ve tváři Jana Fiery se od chvíle, kdy popřel spoluúčast na loupeném přepadení

poty a zavradění Ladislava Burgeta, nezměnil. Zůstával stále chladný, bezvýrazný,

nezúčastněný. Jan Fiera vypadal zkrátka jako člověk, jeho unavilo opakované dokazování

vlastni neviny a teď jen čeká, a se ten trapný omyl vyřeí zásahem vyí moci.

Pochopitelně v jeho prospěch.

Poručík Hezký obeel svůj psací stůl a usedl na idli. Před sebou měl černé desky z

plastické hmoty, magnetofon a mikrofon uchycený ve stojánku. Nic víc.

Jan Fiera seděl vzpřímeně, s koleny přitisknutými k sobě a s rukama sloenýma v klín.

Působil klidně. Čekal.

Hezký natáhl ruku a uvedl magnetofon do chodu.

89

Pak poloil první otázku.

Pane Fiero, trváte stále na své původní výpovědi?”

Zajisté,” zněla odpověď.

Čili popíráte svou účast na loupeném přepadení potovní pobočky v Praze osm?”

Ovem. A samozřejmě i obvinění z vrady.”

Jste si vědom následků, které pro vás můe mít křivá výpověď?”

Nic jsem nespáchal. Hovořit proto o následcích je v mém případě zcela bezpředmětné.”

Poručík Hezký neřekl ani slovo. Neudělal ádné gesto. Pouze dva pohyby. Otevřel černé

desky a jejich obsah rozloil před Fieru do úhledného vějíře. Deset malých fotografií. Deset přímých důkazů.

Jan Fiera sklopil oči na stůl. Jeho výraz se pomalu začal měnit chlad, očividná lhostejnost a nezúčastněnost, to vechno bylo rázem pryč. Zbylo jen zděení, po něm strach, ale ne rezignace.

Jetě to nevzdal, pomyslel si Hezký a ani se tomu nedivil. Tuil, co se Fierovi honí hlavou, o čem tak horečně přemýlí. Neměl vak rozhodně v úmyslu nechat ho přemýlet příli dlouho.

Kdy a kde jste se poznal s bratry Jiráčkovými ?” poloil otázku.

 J á … já je vlastně ani neznal,” pokrčil Fiera rameny. Rozpačitě, skoro udiveně, jakoby se znovu stylizoval do podoby nenápadného bezbarvého archiváře. Seznámili jsme se víceméně náhodou a tohle,” kývl bradou k rozloeným fotografiím, tohle byla t a k o v á …

taková sluba, o kterou mě poádali. Ne zadarmo, pochopitelně,” dodal kajícně.

A hlavně proto, aby tahle pohádka nezněla tak úplně naivně. Nic víc o nich nevím. A o t é …

o té potě také ne. Věřte mi.”

Poručík Hezký se mohl usmát. Nebo poloit Fierovi několik doplňujících otázek, které by

samy o sobě rozmetaly jeho pokus i vysvětlení jako hromádku karet. Neudělal jedno ani

druhé. Jen povytáhl zásuvku svého psacího stolu a vyndal list papíru. Pár poznámek, kvůli

nim strávil podporučík Dítě den v terénu. Přesněji řečeno v kanceláři jednoho stavebního

podniku na kraji Prahy.

Pane Fiero,” oslovil mue naproti sobě. Před dvěma roky jste pracoval v Dostavu jako technický úředník. V té době tam byli zaměstnáni i bratři Kamil a Rostislav Jiráčkovi.”

To jetě nic nedokazuje!” skočil mu do řeči Fiera. Dostav je veliký podnik a … 

Chcete říct, e jste je nemusel znát,” opáčil Hezký. Jene jste je znal, máme toti k dispozici svědecké výpovědi. Ale d á l … před těmi dvěma lety jste dal v Dostavu výpověď a za půl roku po vás odeli i oba Jiráčkové. Proč asi?”

Proč odeli oni, to nevím. Já dal výpověď kvůli nízkému platu.”

Jako archivář jste ovem nevydělával o mnoho víc, take důvod byl asi jiný a není těké jej uhodnout. Kamuflá, pane Fiero. Aby vás tři v budoucnu nikdo nespojoval,” dodal poručík a pomyslel si: skoro vám to vylo. S k o r o …

Fierovi se na čele zaperlil pot. A rozechvěly se mu ruce. Nepatrně, ale poručík to

zaznamenal.

90

Vy jste pravidla té vaí konspirace dodroval,” pokračoval. Ti dva ovem u tak opatrní nebyli. Co jste jim řekl, kdy za vámi přiil do archívu? A jetě ke vemu týden před loupeí?”

Jak tohle víte?” vyhrkl Fiera. Na okamik vypadl z role, ale ten okamik stačil. A on to věděl.

Věděl to i poručík Hezký. Přesto pokračoval.

Jak to víme? Z obyčejné knihy návtěv, pane Fiero. Ti dva se podepsali a dokonce

pravými jmény. Zřejmě si byli svou věcí jisti daleko víc ne vy,” dodal a v duchu znovu poděkoval svému kolegovi, který nad tou obyčejnou a ji notně zapráenou knihou strávil dalí půlden.

Pro jistotu, ale ta jistota vyla …

Blbci,” skřípl zuby Fiera. Kolikrát jsem jim říkal, a b y … ” odmlčel se a zavrtěl hlavou.

Tentokrát rezignovaně.

xxxx

Jeden z pozdních jarních dnů se opět chýlil ke svému konci. A opět se pomalu měnil v noc,

je v této roční době tolik slibuje. Radosti vítězí nad starostmi, nebo je alespoň odsouvají na neurčito.

Dva mui sedící v kanceláři měli ovem k radosti dost daleko. Hlas, který se přerývavě linul z magnetofonu, odříkával příběh, jen vůbec nebyl poetický a nehodil se k dnenímu večeru.

Ale i takové příběhy jsou. Krutě prozaické, i kdy motivované touhou. Nebo spí představou

o ivotě, který čeká tam. Tam, kde prý se ikovný člověk můe vypracovat a dosáhnout

čehokoliv, nebo má k dispozici neomezené monosti

Spolu s příběhem, který byl naivní svou mylenkou a krutý reálnými důsledky, se dostávali

do popředí i jeho tři aktéři. Mangetofon zaznamenal výpověď pouze jednoho z nich ,

přerývané věty, je byly odpověďmi na otázky , a přesto prozradily víc ne moná měly. A

ani si to Jan Fiera uvědomoval.

Technický úředník, pak archivář. Nenápadný, tichý, starý mládenec, který nijak a ničím

nevybočoval z průměru. Bezbarvý jako obleky, je nosil a spokojený s tím, co dělá a co má.

Tak se jevil vem, kdo jej znali. Přesněji řečeno mysleli si, e jej znají. Pod touto skořápkou se vak ukrýval jiný Jan Fiera. U v mládí chorobně ambiciózní, ale zneuznávaný, podle něj samotného neprávem. Nikdy ho nenapadlo poloit si otázku, zda jeho ctiádost odpovídá jeho skutečným schopnostem; bral to jako fakt. Jiní si ovem tuhle otázku kladli a také na ni odpovídali. Sami sobě i jemu. V dobrém úmyslu, který se ovem míjel účinkem. Naopak , výsledkem byl prohlubující se pocit křivdy a narůstající přesvědčení, e tady, kde mu vichni záměrně háou klacky pod nohy, nemá smysl setrvávat. A tak se v hlavě Jana Fiery začalo rodit rozhodnutí. A současně i plán, jak získat nezbytný kapitál do začátků tam venku. Nebo o tom, e nebudou lehké, Fiera přes své ambice nepochyboval.

Mylenka přepadnout potu ho zaujala nejdříve. Nápad nebyl nijak originální, potovní

loupee se stávají. Promyslet technickou stránku mu nedalo příli práce. Byla to záleitost výběru vhodného objektu. A pak časté a nenápadné pozorování provozu a vytipování nejpříhodnějí doby.

91

Problém spočíval v tom, e na takový podnik jedinec nestačí. Potřeboval komplice, ochotné

riskovat. Ne příli chytré, ale naprosto spolehlivé, s pevnými nervy a posluné jeho příkazů.

Do děje vstupují bratři Jiráčkové. Představy svého éfa , jak se později ukázalo , splňovali pouze v prvním a posledním bodě. Ale vechny tři spojovalo jedno. Vidina úspěného a snadného ivota …

Kamil a jeho bratr Rostislav ovem vstoupili na scénu daleko dřív, ne si to uvědomili.

Dostav je sice velký podnik, ale ne natolik, aby se jeho zaměstnanci mezi sebou neznali. By jen od pohledu. Od pohledu a od slova. Fiera nepotřeboval sondovat, vyptávat se , a tím riskovat. Leccos se k němu doneslo samo a zbytek se dozvěděl v restauraci Na růku, kam

se někdy stavil po zaměstnání na pivo a kde na rozdíl od něho bratři Jiráčkové vysedávali

často i v pracovní době. Slovo dalo slovo a brzy mu bylo jasné, e tohle jsou přesně ti, které potřebuje. Zbývalo jediné , prohloubit s nimi kontakt a předevím vyvolat dojem. Aby bylo hned od začátku jasné, kdo bude éfem. Jan Fiera se na předestření návrhu připravil velice pečlivě. Přímo dle vzoru velkých bossů. Pozval bratry do hotelového baru kousek za Prahou na nákladnou večeři a drahé pití. A pak přeel k věci samé.

Oba bratři se nad proměnou nenápadného úředníčka ve velkého éfa nijak zvlá

nepozastavili, návrh jim imponoval. Dohodli se s Fierou rychle a bez dlouhého rozmýlení.

Přiznali se budoucímu éfovi, e je tady stejně nikdo a nic nedrí. Chtěli by ven a pokud

mono čím dřív, tím lip. Fiera je ujistil, e za uloupené peníze získá z veksláckých zdrojů cizí valuty, které jim usnadní začátek ,tam venku’.

Kamil s Rostislavem dostali za úkol opatřit si pistole. Jak, o to se Fiera pro jistotu nezajímal.

A pak se konečně dočkali.

Hodinu před loupeí odcizil Rostislav Jiráček béovou kodovku 120 L, kterou si den předtím vyhlédl na nehlídaném parkoviti. Na domluvených místech si k němu přisedl jeho bratr a nakonec Fiera. Jeho úkol byl nejjednoduí a prostý jakéhokoli rizika: zakoupit v papírnictví dvě čertovské kraboky dokáe malé dítě. Fiera byl navíc opatrný a obstaral je ji

začátkem prosince, kdy podobné nákupy nevzbudí u prodavačů sebemení pozornost. V

onen květnový den spočívaly obě masky na dně sportovní kabely , a neleely tam dlouho …

O smrti svých kompliců se Fiera dozvěděl den po loupei z Černé kroniky. Iniciály jejich

jmen a pár detailů hovořilo úplně jasně, mýlka či náhoda byla vyloučena. V první chvíli

zpanikařil, ale pak si uvědomil, e od nich k němu ádné stopy nevedou. A navíc , jednou

provdy se zbavil teď u nepohodlných společníků, ani by on sám musel hnout prstem. V

tace ukryté ve sklepě pod harampádím odpočíval čtvrtmiliónový kapitál, který za čas a

postupně promění v zahraniční valutu, a pak …

Jene člověk míní a člověk mění. Podruhé Jan Fiera zpanikařil, kdy poznal Ladislava

Burgeta.

První dějství příběhu se uzavřelo, druhé začalo. Tentokrát vak určoval pravidla hry ten

druhý. Byla velice jednoduchá , ty bude platit a já budu mlčet. J i n a k … Fiera platil.

92

A přitom uvaoval, jak se vyděrače zbavit dřív, ne z něj vytahá úplně vechno. Burget

ovem uvaoval o tomté a velice brzy doporučil svému novému známému , a pustí z hlavy

vechny nápady a plány, nebo se proti nim stoprocentně pojistil. A aby nezůstalo jen u slov, pojistil si i samotného Fieru. Tak se na víceméně pravidelných dýcháncích začal objevovat starý kamarád z vojny , tichý, nenápadný archivář, relaxující po jednotvárné nudné práci ve společnosti lidí od kumtu.

Brzy ovem pochopil, e není sám, kdo Burgetovi platí. A Burget se mu tím nijak zvlá

netajil. Vědomí, e má lidi kolem sebe v hrsti,mu přináelo zvlátní uspokojení.

Měl radost z toho, e lidi skáčou, jak on píská. Manipuloval se mnou j a k o … Jako s loutkou a úplně se v tom vyíval. A nejen se mnou. Jene j á … já ztrácel nejvíc. Vdycky, kdy mi zavolal, abych se u něj stavil, udělalo se mi zle, rozbolel mě aludek, zvracel jsem … Ale musel jsem vzít peníze a jít. A doufat, e dnes u to bude opravdu naposledy, vdy přece i … i vydírání má své hranice, meze ..

Hlas v magnetofonu se odmlčel. Bylo slyet jen těký sípavý hlas člověka, který sice

rezignoval, ale nesmířil se s tím, e mu kdosi rozbil jeho zdánlivě dokonalý plán.

Jene on vás vydíral dál,” ozval se hlas poručíka Hezkého. A vy jste pochopil, e jediná monost, jak ho zastavit, je … “

Ne! vykřikl Jan Fiera. Tak to nebylo! Já jsem se s nim chtěl d o m l u v i t … “

x x x x

Strach. Strach a nenávist bičovaná vypitým alkoholem. U ani kapku, musím zůstat klidný.

Kvůli sobě i kvůli ostatním. A hlavně kvůli němu. Musím vydret, počkat a ostatní odejdou a p a k … Domluvíme se, musíme se domluvit! Vechno má své meze, přece musí vědět, e mu nemůu dát vechno!

Honzo, skoč pro flaku! A hni sebou, máme ízeň.”

Jan Fiera vstane a jde. Jeho poslunosti se nikdo nesměje, ani se jí nediví, jsou na ni

zvykli. Kdybyste tuili, zatne Fiera zuby. Ale je rád, e ti v obýváku nic netuí, e jej

povaují za toho, kým ve skutečnosti vůbec není.

Chladnička je pitím přímo napěchovaná a ádná z těch lahví nestála miň ne tři stovky,

beztak je koupil za moje peníze! Ale to bylo naposled, ta dnení splátka byla úplně

poslední…

Tak, co je s tou flakou? Říkal jsem ti, e máme ízeň, ne?!

Láďo, já ..

Burget stojící ve dveřích kuchyně se uklíbne. Zle, opovrlivě. Láďo, mě můe říkat před

nima. Mezi čtyřma očima jsem pro tebe pan Burget, rozumí!”

Ne, teď to nejde. Musel bych ho …

Fiera postaví neotevřenou láhev na stůl a prosmýkne se kolem Burgeta. Pryč odtud a co

nejrychleji. Jene jednou to přece musí skončit!

93

Dřív ne stačí vzít za kliku, dopadne mu na rameno těká ruka.

Zase se ozvu, kamaráde, ví, e si tě hlídám!”

Chodba, schody, domovní dveře. Odemčené, někdo z té party u musel odejít. Moná

Pánek, moná Endelovi, vichni ho mají plné zuby. Vichni kromě té holky. A i tu vydírá, i

kdy ona si to ani neuvědomuje…

Fiera vyběhne na chodník, chlad jarní noci jej vzpamatovává, rozbouřený aludek se

uklidňuje. Tohle musí skončit, hned, dnes, zítra by mohlo být pozdě. Jetě pořád mi zbývá

dost na to, abych mohl uskutečnit svůj plán. Plán, kvůli němu jsem tolik r i s k o v a l … Dnes jetě můu, ale z í t r a …

Noční ticho rozbijí hlasy, Fiera instinktivně ustoupí do temného stínu dveřního výklenku.

Pohled do ulice, u ví, kdo odeel před ním. Endelovi. Hrajou si na světáky a taky se před

ním třesou. A hádají se kvůli němu, jene oni nikdy nemůou ztratit tolik, kolik já !

Jan Fiera je pevně rozhodnut. U ádné váhání, ádný odklad.

Čekání prohlubuje netrpělivost. A úvahy, které nikam nevedou. Pánek určitě vypadne, ale ta

holka … co kdy tam zůstane? Nemůu tady trčet do rána a zítra by u mohlo b ý t … ale ne, tamhle je. Jde sice sama, ale Pánek u Burgeta dlouho nevydrí. No jistě, u taky jde.

Běh napřič ulici, dveře, schody, chodba. A zvonek. Teď nebo nikdy!

Co je u jsem ti snad řekl, e . . B u r g e t ů v hlas skřípe vztekem, který je vak adresován někomu jinému. Jo to jsi ty . . Ú  k l e b e k , opovrlivý úsměv. Nese mi dalí splátku?”

Potřebuju … musím s tebou mluvit!”

Ale já s tebou ne. Vypadni! A budu potřebovat, tak se ozvu.”

Mám pro tebe návrh. Vyplatí se ti to, uvidí!”

Ty a návrh?” Burgetův smích doprovází Fieru a do obýváku. Pak náhle zmlkne. Dávám ti pět minut. Ale dělej! Chce se mi spát.”

 L á ď o … “

ádnej Láďa! Pan Burget!”

Fiera musí zatnout zuby, aby se ovládl. Dobře. Pane Burgete, domluvme se. Vy jste hráč a

já taky. A kadá hra má svoje pravidla. Za vae mlčení vám dám splátku, výi si určete sám.

Ale ta splátka bude poslední.”

Burget se svalí do křesla, sáhne po láhvi. Sklenka přeteče, whisky se vsakuje do koberce,

ale on to vůbec neregistruje. Má dost, pomyslí si Fiera. Ale tím lip, třeba …

Fajn,” zamumlá Burget. Tu poslední splátku beru.” Pozvedne prázdnou sklenku k Fierovi, jakoby si s ním chtěl připít.

Dá mi vechno. Vechno, co ti zbylo. Vím, kolik toho na potě zmizelo, rozumí. A já ti za to věnuju pár negativů a fotek. Hezky z ruky do ruky, jak se sluí a patři na správný hráče.”

Sklenka cinkne o stůl, Burgetův hlas ztvrdne.

A pak zmizí! U mě nebaví na tvůj ksicht koukat, srabe!”

Burget vstane z křesla, sáhne po láhvi, ale nalít si u nestačí. Fierův úder je rychlejí a jeho nenávist v tuto chvíli silnějí ne strach.

Rvačka mezi rozsypanými popelníky a převrácenými idlemi. Skleněné těítko, reflexní

pohyb, napůl omráčený Burget se vypotácí na terasu. Fiera za nim.

94

95

Ty negativy! Kde má ty negativy!”

Pus m ě … stejně je v ivotě n e n a j d e  . . P r u d k ý zápas u zábradlí končí pádem jednoho z 95

nich do propasti esti poschodí…

xxxx

Magnetofonová páska se neslyně odvíjela, reproduktor mlčel. Poručík Hezký natáhl ruku a

přístroj vypnul. Vstal a přistoupil k oknu, za kterým bledla krátká noc.

To je vechno?” zeptal se podporučík Dítě od stolu.

Skoro vechno,” pokrčil Hezký rameny. Neměl prý v úmyslu ho zabít, proč prý by to dělal, lo o impulsívní sebeobranu … “

 A to těítko ukryl ve splachovadle taky impulsivně?”

On vůbec začal jednat naprosto vědomě. Zbytek peněz ukryl v nepouívané sklepni kóji a

poslal nám anonym, v kterém naznačil, e Burget vydírá Endela. O ostatní se starat

nemusel, věděl, e vichni svým způsobem platí, take mají motiv k vradě. Vichni, a na

Honkovou. A proto se domníval, e je to právě ona, ke komu si Burget schoval usvědčující

negativy a fotografie.”

A aby nebyl nápadný svou nenápadností, vymyslel si tu pohádku o dívce, kterou mu kdysi

Burget přebral,” pokýval hlavou Dítě. Sáhl po cigaretě, cvakl zapalovačem. Fakt je, e anci měl. Ovem nemohl ani ve snu tuit, jaký poklad najdeme u Víznera.”

To nemohl,” broukl Hezký nepřítomně a promnul si zarudlé oči. Obloha nad městem

viditelně světlala. Ulice se probouzely. Dokuř a pojď,” mrkl poručík na hodinky. Moc toho u sice nenaspíme, ale oholit se snad stihneme. Jinak nebudeme mít u majora pro změnu anci.

xxxx

Jaro zápolilo s létem a léto vyhrávalo na celé čáře, jak zjistili, kdy o několik hodin později veil do ulic.

Co takhle jednu silnou, horkou, překapávanou?” navrhl podporučík svému kolegovi. Po té spre … “

Ale anci nám dal,” usoudil poručík Hezký.

Přiznání není důkaz,” pronesl Dítě basem majora Ptáčka. Přiznání je polehčující okolnost, soudruzi. I kdy musím uznat, e tenhle případ je na důkazy dosti c h u d ý … “

Přeli irokou a vřící ulici. Vkročili do jiné, tiché, úzké a starobylé. Lemované domy s

honosnými portály a ozdobnými mříemi na dveřích.

Před jedním z těch domů postával malý dav. Věční pratí zvědavci. Stoupali si na pičky a

natahovali krky. Podporučík Dítě byl podobných prostocviků uetřen. Se svými dvěma sty

pěti centimetry trčel nad ostatními jako rozhledna.

A hele,” řekl zvesela. Tady se dělá umění.”

Poručík Hezký vyuil právě vzniklé mezery, aby z toho uměni také něco měl. Ten pohled mu

nebyl neznámý. Spatřil mladého mue rozevlátého zjevu, ověeného fotoaparáty, a několik

sličných dívek oblečených tak, jak je to moné vidět pouze v módních urnálech.

95

Dívky pózovaly a fotograf pilně mačkal spoutě. Jedna z těch dívek byla kriminalistům velice povědomá.

Jiří Pánek ani Milena Honková si nevimli, kdo se zastavil v davu. Oba toti tvrdě pracovali.

Měli leccos v posledních dnech za sebou, ale skoro to na nich nebylo znát.

Jen ona vypadá troku smutně napadlo poručíka Hezkého. A pak ho toho napadlo víc a tak

radi zatahal kolegu za rukáv a řekl:

Pojďme, právě otevřeli cukrárnu ..

KONEC