Zločin potichu - Martin Kříek

Na podolském koupaliti, a nahoře na tribuně, na lavičce, leela mladá krásná dívka a snaila se porozumět těm několika řádkům, které si u potřetí předčítala polohlasem ze skript.

Některé studie se pokusily demonstrovat disociaci pouitím metody retroaktivního útlumu u učení bezsmyslovým slabikám. Je známo, e učení se podobnému materiálu spolu vzájemně interferuje. Následuje-li po naučení jedné řadě bezsmyslných slabik (A) učení jiné řadě slabik (B), je výbavnost první řady (A) mení, ne kdyby následoval odpočinek nebo činnost jiného druhu …

Odpočinek nebo činnost jiného druhu, jo tak tohle přesně je to, co bych potřebovala, pomyslela si Markéta Snítilová, dvacetiletá adeptka psychologie a mrskla skripty co nejdál od sebe.

Vůbec ji to nebavilo. A navíc čteným odstavcům ani za mák nerozumí, co si raději ani nechtěla připustit. Zkouka ji čeká za čtyři dny a navíc má u druhý termín. Posadila se na lavičce a pohodila hustými světlými vlasy.

Kdo by si pomyslel, e celá psychologie bude takhle otravná? Kdy se na fakultu hlásila, měla neurčitý pocit, e z ní bude něco na způsob učené doktorky, jene v ensky přitalivém vydání. Bude se na lidi vevědoucně usmívat, říkat moudrá slova a sklízet obdiv a slávu. Bezsmyslové slabiky… k čemu to vlastně můe být dobré? Nevěděla, smysl posledních stránek jí prostě unikal. Snad neměla chodit sem na plovárnu, vechno ji tu rozptylovalo. Kdy plavala ve vodě, cítila výčitky svědomí, e se neučí, sice jen maličké, ale i tak jí stačily zkazit radost z koupání. Kdy četla skripta, měla vztek, e není raději ve vodě.

Markéta Snítilová měla ovem hezkou postavu, na kterou byla pyná. Ráda ji stavěla na odiv a potřeba chodit v létě na koupalitě, přecházet sem a tam, pro ni byla tak přirozená jako třeba pohled do zrcadla. Vstala a přela několik kroků podél lavičky. Měla na sobě uzounké fialové plavky z Jugoslávie, spí nic ne něco, na nohou střevíčky s vysokým podpatkem a na rukou dva zlaté prsteny. Jeden byl dar za maturitu, druhý dárek za přijetí na vysokou kolu. I kdy Markéta ani na okamik nezapochybovala, e to přijetí bylo více zásluhou tatínkovy aktivity, který se vdycky o vechno dokázal postarat včas, ne

výsledkem přijímacích zkouek. A přitom si tenkrát opravdu straně přála se na psychologii dostat, jene … Člověk vdycky po čase prohlédne.

5

Prohlédne, ani by ovem viděl, pomyslela si Markéta. Vlastně se teď u snaila spí dělat otci radost ne nějak řádně studovat. A to dá rozum, e to takhle asi dál nepůjde. Jene tatínek, jak Markéta brzy vycítila, bere její studování na lehkou váhu. Byl podivuhodným způsobem přesvědčen, e se stejně o vechno, co jeho jedinou dceru čeká, musí postarat sám. Chce studovat, studuj si. Ale představa, e bys na výsledku svých studií měla být někdy materiálně nebo i jinak existenčně závislá, je prostě směná, řekl jí jednou.

Snad to bylo tím, e tatínek byl pro ni opravdovou osobností. Markéta věděla, e kdysi absolvoval obchodní akademii, ale co dělá v podniku, jen matně tuila. Z otce vyzařovala nezkrotná vůle vechno zařídit, dát vemu svůj vlastní řád. Brzy v kadé situaci dokázal, e bez něj nic nejde. Sám o sobě často prohlaoval, e je pro továrnu nepostradatelný.

Markéta si tím nikdy nelámala hlavu. Měla se dobře, lépe ne ostatní, a to jí stačilo. ila v jakémsi krásném snu a kolem ní bylo vechno jisté, bezpečné a trvalé. Ve dvaceti se ostatně o nejistotách nepřemýlí.

Znovu rozevřela desky se skripty, přečetla pár řádek a zase nevěděla nic. Povzdechla.

Vzhlédla a spatřila chlapce, snad trochu starího ne ona sama. Byl urostlý a nádherně opálený, přestoe slunce si toho léta jetě moc neuili.

Slečno, prosím vás, kolik je hodin?” řekl tu nejbanálnějí větu na světě.

Kdyby ti kluci měli aspoň nějakou fantazii, pomyslela si Markéta. Váhala, má-li ho odbýt anebo přistoupit na hru, kterou začal on. Jetě jednou si ho prohlédla.

Měl iroké čelo, souměrný nos a smyslná ústa, ze kterých svítily rovné zuby. Markéta neshledala ádný důvod, proč by ho měla odbýt, snad a na tu přihlouplou první větu.

Moment,” zalovila v kabelce a vytáhla luxusní miniaturní digitálky, zaclonila je rukou a řekla: Deset, sedmnáct..,”

Aha, díky, já jenom jestli támhlety velký hodiny,” mládenec ukázal na ohromné hodiny umístěné na budově aten, jdou dobře. Tak jo ..

Za Markétinými zády se ozval řehot party kluků. Zaskočilo ji to a urazilo.

Pitomci,” řekla polohlasem.

Chvatně posbírala své věci a zdvihla se k odchodu. Zkazili jí náladu.

6

Podívej… jak to tý bábě F o ř t o vý . . J i ř í Rejch nedomluvil. Chtěl kolegu Synka upozornit na cosi, co se právě stalo. Fotřová z expedice vezla na manipulantském vozíku usměrňovací desky. Ze zkuebny rovnou baličům pod kladivo. Byl konec měsíce a taky konec pololetí.

Nikdo se celkem nedivil, e mezi balírnou, zkuebnami a expedicí stále někdo pobíhal s chybějícími díly jednotlivých zakázek. A protoe po téhle trase běhali vichni, kdo měli nohy, zákonitě se na cestu musela vypravit i Fořtová. Naloila si vozík a nanetěstí ho obrátila volným koncem bez zaráky od sebe. Ze zkuebny k balírně se sjídělo z malého kopečka a ne dvojice techniků z OŘJ stačila vykřiknout a případně zasáhnout, usměrňovací panely na nakloněné rovině podlehly zákonu gravitace.

Továrním dvorem se neslo kovové rachocení a nevybíravé nadávky báby Fořtové. Oba technici přiskočili, balíčky se svačinou, zakoupenou v kantýně, nacpali do kapes pracovních pláů, stočili vozík napříč a začali zjiovat rozsah kody.

Teda, vy jste tomu dala,” ulevil si Synek a podíval se na Fořtovou zpod brýlí. Jak vás to mohlo napadnout, postavit si ty desky na stojato a jet s vozejkem obráceně?”

Mě? No vy jste d o b r ý . . v y j e k l a bojovně Fořtová, silná malá enská, která u by měla být nejspí dávno v důchodu, kdyby se ovem nael někdo na její místo. Ne snad e by její práce vyadovala zvlátní kvalifikaci, to vůbec ne. Mohl ji dělat kdokoliv, kdo byl ochoten trmácet se z jednoho konce rozsáhlé továrny na druhý, převáet lehčí náklady ze zkueben do balírny a odtud do expedice, skočit chlapcům pro pivo, kdy byla ízeň a kantýnská zavřela kvůli přejímce zboí, vyřídit tisíc a jeden vzkaz a to vechno za patnáct stovek. Za těchto okolností se ovem zdálo, e se hned tak někdo nenajde, kdo by bábu Fořtovou u manipulantského vozíku vystřídal.

To je tím, e mám od rána samej kalup,” ulevila si Fořtová a silnou rukou si odhodila pramen edivých vlasů z čela. Pokadý vozím jen tři, ale dneska ne. Vichni se zbláznili.

Mistr v dílně by mě nejraději naloil tyhle hromský desky i na záda, baliči mi je berou z pod ruky a já bych se mohla ulítat,” ječela, vědoma si toho, e pokud má slovo ona, nikdo jí nemůe nadávat.

Rejch se Synkem vak mlčky nakládali desky zpátky na vozík. Oba si o tom mysleli své a kadý sám za sebe hledal slova, jimi by poslal Fořtovou zpátky na dílnu, aby dala potlučené panely opravit.

7

Tady je típlý kryt jističe, povzdechl Rejch.

No bóe,” vyhekla Fořtová. To je krámů, ne to chlapi zabalí, tak toho bude típlýho víc.”

Chtěla jetě něco dodat, ale vzápětí si uvědomila, e oba technici jsou z kontroly.

Čert jí byl zrovna tyhle dva dluen. Kdyby seděli na zadku ve svých zkuebnách, vyřídila by vechno hladce. Sebrala by desky a up s nimi do balírny. Takhle budou určitě mrzutosti.

Snad pro ty mrzutosti, které čekala, snad proto, e se jetě pořádně nevzpamatovala z leknutí, stála jako solný sloup, drela se rukojeti manipulantského vozíku a dívala se, jak oba technici nakládají poslední panel.

Tak,” řekl Synek nad poslední deskou, kterou umístil na vozík. Teď s tím jeďte zpátky na dílnu a a vám to mistr rozebere. Tyhle tři musí zpátky do lakovny a tady ten jistič je třeba vyměnit..

Ste se zbláznili! To musí být dneska zabalený. Máme přistavenej vagón,” pokusila se nesměle o odpor. Ale kdy se na ni oba technici přísně podívali, zmlkla.

Buďte ráda, e vám to na dílně někdo opraví a přelakuje. Jinak by to byla drahá legrace.

Ale jestli chcete, tak vám na to napíu zmetkový hláení,” pokusil se o vtip Rejch.

Já se na to vykalu,” spustila Fořtová. Tak teď u toho mám dost. Mistr mě honí, kdekdo ze mě dělá vola a etě páni inenýři

Klid, paní Fořtová. Vdy vám říkáme, abyste si to dala na dílně opravit. Takhle to přece nemůe jít z fabriky, to uznáte sama. Vdy je to exportní zakázka.”

Fořtová u neřekla ani slovo a vztekle zalomcovala rukojetí vozíku. Oba technici to pochopili správně. Pomohli jí vytlačit náklad do mírného kopečka a nasměrovali ji na zpáteční pou k montání hale.

Po rovince jel vozík lehce. Oba technici se zastavili. Dívali se dlouho, tak dlouho, dokud bylo jisté, e manipulantka opravdu dorazila na dílnu a vrátila desky mistrovi k opravě.

Ta by fakt byla schopná klidně to nechat zabalit, posteskl si Petr Synek a vylovil z kapsy balíček se svačinou. No prosím. Ze unkovýho závitku v aspiku mám kai.”

To má z toho, e se vdycky musí nachomejtnout k nějakýmu průvihu,” řekl Rejch.

Blbost, to je z toho, e nemáme svačinářku a kadý musí do kantýny sám,” zabručel Synek a vykročil směrem ke zkuebnám. el krokem unaveného velblouda a nebylo se čemu divit.

7

Ve čtyřiceti se zrovna probojoval ke konci estého semestru na elektrofakultě při zaměstnání. Měl plné právo mít svých starostí dost.

Viml sis výkonových diod na těch panelech?” zeptal se mladí kolega inenýr Rejch, který řádně ukončil denní studium elektrofakulty. Rád říkával, aspoň na stará kolena bude o jednu starost méně.

Měl jsem ty panely včera a předevčírem v ruce a řekl bych, e tam byly jiné diody. Tyhle se přece u nepouívají.”

Jak jsi na to přiel?” podivil se Synek.

Jak? Pamatuju si číslo s é r i e … Vloni jsem na to psal zmetkové hláení. Celou sérii jsme museli vyhodit kvůli elektrické pevnosti nebo tak nějak … “

No a? Někdo se spletl a osadil tam s t a r é …  opáčil nevzrueně Synek. Vak ví, jak to vypadá, kdy fabrika dohání plán.”

Kdepak, toho bych si přece viml, včera jsem měl ty panely v ruce, říkám ti to podruhé.

Tak mám dojem, e se nasvačím a skočím si to na dílnu jetě ověřit.”

xxxx

Inenýr Frantiek Erdman procházel zvolna závodem a vláčel za sebou exkurzi. Bylo to nějakých osmadvacet mladých průmyslováků, áků třetího ročníku, kteří o provozy, které jim inenýr Erdman ukazoval, jevili mizivý zájem. Jako kdyby se kadý z těch mladých u

viděl nejspí na vysoké kole či v nějakém výzkumáku, pomyslel si Erdman hořce. O mně si nejspí myslí, e jsem úplný blbec, kdy vodím exkurze. A asi jsem. Inenýr se uklibl a beze spěchu pokračoval v chůzi montání halou.

Vdycky na konci kolního roku je to nejhorí. áci i učitelé se nudí a tak vyráejí houfně do továren, aby se seznámili s výrobou. A přitom je to nesmysl. Kluci vidí továrnu, ale nic jim to neřekne. Dokud do toho nespadnou sami, tak o výrobě nebudou nikdy nic vědět, i kdyby chodili na exkurze obden.

Erdman byl zahořklý čtyřicátník, který pracoval jako technik v úseku rozvoje podniku. I kdy

prohlaoval, e jestli něco nenávidí, pak to jsou exkurze, bral si je rád. Pětačtyřicet minut, jednu vyučovací hodinu honorovalo studijní oddělení továrny patnácti korunami. Inenýr Erdman procházel s exkurzemi továrnu sotva tři vyučovací hodiny, nudil se, vratil čelo a potlačoval nutkavou chu si zakouřit.

8

Aby se aspoň trochu odkodnil, napsal do výkazu čtyři hodiny. edesát korun, na ulici je nenajde.

Kadá koruna dobrá, to bylo Erdmanovo vyznáni. Ale těko by se dal přesvědčit o tom, e zrovna on není z nejpotřebnějích. Postavil si domek a koupil nové auto. Vechno na půjčky. Jestli společnost chce, aby jí to vrátil, musí mu dát monost si ty peníze vydělat, říkával.

Proel montání halou, chvíli se rozmýlel, má-li jít továrním dvorem a pak zvolil cestu přes H sklad. Počkal, a se doourají poslední áci a v duchu se připravoval promluvit o skladových prostorách. Osmnáctiletí mladíci se loudavě přibliovali. Erdman měl pocit, e tyhle kluky u vůbec nic nezajímá. Trochu ho tvalo, e se tváří jako kdyby vechno znali předem. Pokusil se očima vyhledat čtyři dívky, které se mezi dlouhovlasými mladíky ztrácely. Měly také dínsy a tenisky. Jedna byla nepřiměřeně vysoká, druhá tlustá a zbývající dvě krásu nepobraly. Doel poslední ák a inenýr si uvědomil, e se někde ztratil jejich doprovázející pedagog. Pokrčil rameny a pomyslel si, e to nevadí. Za chvíli nás doene sám, za ta léta, co sem profesor chodí na exkurze, musí znát fabriku jako svoje boty.

Vstoupili do uličky mezi kóje H skladu. Erdman se zastavil a áci kolem něj udělali posluně krouek.

Moná, e vás bude zajímat jeden z problémů moderní výroby. Jsou to skladovací prostory. Jejich velikost je dána několika faktory, ze kterých vyjímám a zdůrazňuji předevím: plynulost dodávky surového materiálu k opracování, monosti nakupovat ji

hotové díly od jiných dodavatelů, dále velikost kooperace s jinými subdodavateli, plynulost výroby uvnitř továrny a návaznost jednotlivých operací a konečně plynulost odbytu a velikost výroby náhradních dílů pro vyráběná zařízení. Tohle vechno ovlivňuje velikost skladových prostor. Ideální továrna v ideálním světě, ve světě bez ekonomických výkyvů, továrna řízená počítačem, by neměla vůbec ádné skladovací prostory. V současné době vak jsme jetě této ideální továrně na hony vzdáleni, a nejenom my. Problémy v současné ekonomii vedou k vytváření dalích skladovacích p r o s t o r . . I n  e n ý r a Erdmana poněkud ruilo hlučeni áků, ale pokračoval dál.

Jistě vás bude zajímat, e jedním z ukazatelů hospodaření kadého velkého podniku je objem zásob na takzvaném H skladě, skladě hotových výrobků.

9

Abychom . . D á l se nedostal. Dívky vyprskly v smích, studenti do jednoho hleděli kamsi za jeho záda a ohromně se bavili.

V první chvíli se chtěl inenýr Erdman prudce ohradit proti takovému očividnému nezájmu ze strany studentů, ale pak se ovládl a opatrně pohlédl za sebe do jedné z kójí, kam mířily jejich pohledy. Během výkladu tam pomalu popocházel.

V kóji byly narovnány malé rozváděčové skříně, určené drobným spotřebitelům. Na jedné z nich trůnil mladý vlasatý mu. Měl rozhalenou propadlou hruď, doiroka rozhozené nohy, obuté do pinavých tenisek, záplatované dínsy a kdysi světlou koili. Hlava leela pokleslá na prsou, dlouhé husté vlasy obepínala úzká pruná čelenka. Vypadal jako unavený Borg.

V jedné ruce drel pivní láhev zpola plnou, v druhé sklenici. Spal. Jeho propadlý hrudník se pomalu zvedal a zase klesal.

Inenýr se znechuceně odvrátil, podíval se na hodinky. Bylo téměř půl jedenácté. Znovu na mladíka pohlédl, a pak v jakémsi záchvatu zmatku a rozhořčení řekl.

Tak a teď se půjdeme podívat jetě do galvanizovny a do provozů povrchové úpravy. Ani si neuvědomil, e u tam byli. Najednou měl pocit nanejvý trapné situace. Celou dobu těm unuděným studentům vykládá, jak záleí na kadém jednotlivci, aby závod jako celek jel naplno a mohl prosperovat, a pak se mu do cesty namotá zaměstnanec, opilý v pracovní době.

Vykročil rychlými kroky kupředu a popobízel studenty. Očima hledal skladového mistra.

Marně.

xxxx

Hlavní dispečer Studený slyel sám sebe, jak předříkává dalí zakázku, ale nemyslel na to, co říká. Porada vech dispečerů trvala u od rána a cítil se nesmírně unaven. Přitáhl si krabičku cigaret a pak ji zase odsunul. Tohle byla u druhá krabička bétéček od rána a on by měl naopak kouřit přestat. Nebo kouření aspoň omezit. Jene v osmapadesáti je člověk u na tom tak, e se dokáe zříci jen málokterých návyků.

Kolik nám toho chybí na nula sedmnáctku?” slyel sám sebe, jak říká a potají pohlédl na hodinky. Třičtvrtě na jedenáct. Jsem čím dál tím unavenějí, pomyslel si. Jestli to takhle půjde dál, tak se důchodu nedočkám. Chvíli rozvaoval, má-li dát uvařit pro vechny kávu, ale pak si to rozmyslel. Nejdřív dorazíme nula sedmnáctku a pak si teprve dáme pauzu.”

10

Tak tady jsme na tom podstatně lip, i kdy chybí, no, dejme tomu . . d i s p e č e r Králík na chvíli zaváhal a pak řekl. Takových osmdesát procent bych měl pohromadě, take schází dvacet procent poloek.”

Kolik sledovaných?” zeptal se Studený.

Tři,” hlesl neochotně Králík.

A sakra, to je dost. Co je to?”

Skříně, ty se dělají u nás a má je na starosti provoz I. Pokud jsem se informovan, tak u se na tom pracuje. Prokop to slíbil.”

Má to písemné?”

Ne, ale určitě to zvládne,” řekl přesvědčivým hlasem Králík, jediný, kdo se s cechmistrem Prokopem dokázal domluvit bez větích hádek.

 D á l . . 

Duralové výlisky nula dvacet jedna devět set čtyři osm set padesát d v a … Magické kódové číslo zmrazilo vech osm přítomnech dispečerů. Kooperace s Maďarskem vázne,”

hlesl Králík. Říkal to nerad, ale nemohl si pomoci. Výlisky nebyly a bez nich se nedalo montovat. A kooperace byla záleitost právě hlavního dispečera Studeného, který ji prosazoval na vech úrovních vedení závodu, a byl za ni tak trochu morálně zodpovědný.

Poslals jim dálnopis?” celkem zbytečně se zeptal hlavní dispečer.

Poslal, dokonce jsem se tam pokouel telefonovat, ale mají nějaké potíe. Prostě nejsou schopni říct, jak se vyrovnají s t e r m í n y … “

Nepříjemné, to by nám mohlo nabourat celé třetí čtvrtletí. Podívám se na to sám. Zajdu za obchodním náměstkem a pokusím se to dát nějak do pořádku.

Ruka hlavního dispečera opět sáhla po krabičce s cigaretami a tentokrát neodolala. V

místnosti bylo nakouřeno a lepímu ovzduí nepomáhalo ani okno otevřené dokořán.

Dispečer Králík si ulehčeně odkrtl poloku tlustě červeně zarámovanou a přeel k poslední sledované poloce.

Pak jsou tu jetě diody. Nákup se zavázal, e je během první dekády v červenci zajisti.”

Bude to stačit?” Musí,” uklíbl se Králík. Stejně nemáme výlisky, t a k  e . .

U jsem řekl, e se o ty výlisky postarám,” opáčil zbytečně prudce dispečer Studený, sklonil hlavu do papírů a klidnějím tónem pokračoval:

11

A ten zbytek?”

Samé maličkosti, títky, panty, rouby … S tím by neměly být potíe. Běný materiál, který je nákup schopen zajistit na počkání,” konstatoval Králík poklidně.

Dobře, ale nepus to z ruky,” poznamenal hlavní dispečer. Byl si velmi dobře vědom toho, e i úplná maličkost, jako jsou títky či pantíky ke dveřím, můe na poslední chvíli vyvolat katastrofální zpodění. Rozvaděč, přestoe má na dva tisíce součástek, je nehotový a tudí

neprodejný, chybí-li mu jeden jediný mizerný a venkoncem zbytečný títek.

Tak a pauza,” rozhodl hlavní dispečer a pak jetě křikl:

Zuzano, prosím vás, osm kafí. Máme na to deset minut.”

Mezi mui to zaumělo a ze idle se zvedl senior Duek, dvaaedesátiletý pracující důchodce s dvojitou bradou, lesknoucí se pleí a nepřehlédnutelným břichem. V bodré náladě se hrnul k hlavnímu dispečerovi s napřaenou pravicí: Pokud mě pamě neklame, má svátek, Honzo. Tak vechno nejlepí a hlavně hodně zdravíčka!”

Jan Studený dobře věděl, e na tohle dneska taky dojde a proto se ani nezdráhal a vytáhl ze zásuvky psacího stolu láhev gruziňáku. Jeden po druhém mu dispečeři potřásali rukou, kadý přijal skleničku a bez dlouhých cavyků ji obrátil do sebe.

Koukejte to vypít, a s tím tady neděláme ostudu,” usmál se oslavenec a také vypil koňak naráz. Člověče, to by se mělo přímo zakázat,” posteskl si Hofbauer posmutněle.

Co, pití?” nechápavě se zatvářil Králík.

Ale ne, pití ne. Mělo by se zakázat mít svátek tejden před koncem pololetí. Takový svátek se nedá ani pořádně oslavit,” filozofoval Hofbauer dál. Tak já znám nejmíň čtyři Honzy, kterým bych měl jít dneska popřát a zatím sedím tady. A i kdybych se někam dostal, tak vude bude takový blázinec, e to člověk fakticky ani nevychutná … “

Vechno vám věřím, ale tohle zrovna ne,” vpadla dispečerovi do řeči sekretářka Zuzana, která stavěla před kadého hrníček kávy. e vy byste nedokázal vychutnat skleničku, to bych se moc divila.”

Máte pravdu, svátou pravdu, zvlá kdybyste mě pozvala vy, Zuzanko, tak to bych … “

Já vím, já vím … Řečičky.”

Jak jsme na tom s plánem?” zeptal se kdosi a hlavní dispečer podniku si promnul prsty koutky očí.

12

Zdá se, e se to vechno zvládne. Máme sice honičku, ale plán by se měl splnit. Jene je to rok od roku větí problém a nervák. Hlavní dispečer si sedl na své místo a v duchu si pomyslel: Aspoň já to tak cítím.

Tak se usaďte a jedem dál, pokračoval a netrpělivě zaklepal tukou o desku svého psacího stolu.

xxxx

Po neútulné malé kanceláři, s oknem obráceným do zadního dvora továrny, přecházel vedoucí materiálně technického zásobování s telefonním aparátem v ruce a s hlavou skloněnou ke sluchátku, které si střídavě přidroval volnou rukou a ramenem, pokud levačkou zdůrazňoval svá vemlouvavá slova.V místnosti měl psací stůl, kartotéku, dva telefony, křesílko a zapráený fíkus.

Za jedněmi dveřmi seděla sekretářka, jeho zástupkyně a děvečka pro vechno, paní Lucká.

Za druhými dveřmi vedla úniková chodba, kudy se dalo proběhnout na tovární dvůr v případě, e se k Josefu Píovi dobýval někdo, komu chyběl materiál, součástky či polotovary. Takových lidí přicházelo za den víc ne dost. Větinu z nich dvaačtyřicetiletý vedoucí MTZ jak tak uspokojil. Jenom kdy u to bylo nad jeho síly, vypařil se na pět minut ven, aby se ve ví počestnosti druhými dveřmi vrátil vstříc svému pronásledovateli.

Podívej se na to rozumně, Marie,” mluvil teď do telefonu, to je přeci nad slunce jasnějí, e to, co jsi udělala, je p i t o m o s t … Ne, nepřeruuj mě. To přece není normální, aby ses sebrala i s klukem a utekla z domova. Dobře ví, e jsem ti nic neudělal… Kadej ti potvrdí, e… Ne, musíme o tom hovořit. Protoe musíme najít nějaké řeení. Jsme dospělí lidé…

Tak mi aspoň řekni, kdy se můeme sejít, a si to vyříkáme. Tvrdí, e u má veho toho dost a e chce vechno jinak. Já váně nevím, co si pod tím představuje . . Coe? Ty ses dočista zbláznila… Jakou enskou? Co to povídá! Já e mám nějakou enskou … No dovol, to je … 

Klap. V telefonu to cvaklo a bylo ticho. Josef Pía se udiveně zadíval na sluchátko a potom na přístroj. Poloil aparát na psací stůl a zavěsil. Zavrtěl nechápavě hlavou a zpola se opřel o psací stůl.

Takhle nechápavě vrtí hlavou u od pondělka, kdy se vrátil domů a zjistil, e ho opustila manelka. Sbalila se a zmizela neznámo kam.

13

Vzala s sebou svoje věci, syna Pavlíka a kníku, kterou měla rozečtenou. Od té doby jí telefonuje aspoň do kanceláře OPBH, ale bez valného úspěchu. Chvíli ho poslouchá, chvíli se s ním pře, chvíli mu vysvětluje něco, co její manel není s to pochopit a kdy u toho má dost, zavěsí prostě telefon.

Josef Pía vůbec nechápe, co se stalo. Ne e by byl nějak bůhvíjak vzorný, to ne. Tu a tam se sice napije anebo zapomene s někým z práce v hospodě, ale to je snad normální. Doma toho sice mnoho nestihne, ale zato na chatě musí udělat první poslední.

S Pavlíkem se pravda moc neučí, ale vdycky s ním el do ZOO nebo na Matějskou pou

a rád ho bral s sebou na fotbal. S Marií chodili do kina, i do divadla se nechal přemluvit.

Najednou mu manelka vyčítá, e s ním nic není a e u má veho dost.

Josef Pía se znechuceně posadil za psací stůl a přelétl očima po papírech, které se po stole povalovaly. U tři dny nestojí ta práce za nic, pomyslel si a roztěkaně se začal papíry probírat.

Pane vedoucí,” do kanceláře nahlédla Lucká, starí upravená ena s vlasy svázanými do drdolu. ,,Je tady sháňka po nějakých výkonových diodách.”

A to vyřídí Zdena. Patří to přece jí,” řekl znechuceně Pía a zatvářil se mrzutě na svou spolupracovnici. Bylo nad slunce jasnějí, e paní Lucká slyí kadé slovo z jeho marných telefonátů a e poutí vlastní verzi jeho osobních trablů po továrních tamtamech kadý den svědomitě do světa.

Zdena má přece dovolenou,” hlesla Lucká a o malý krůček postoupila kupředu.

Hm, zabručel Pía, prohrábl si řídké světlé vlasy, vstal a natáhl po papíru ruku.

Tak ukate, já se na to podívám sám. Pro koho to vůbec je?” Nepřítomně se zadíval do papírů.

Dispečer z jedničky telefonoval.”

Vdy je to na třetí kvartál! Co ten chlap blázní? To u tady přece musí bejt, sakra!”

No právě,” podotkla paní Lucka.

Dobře, tak to puste z hlavy. Já se s ním ji domluvím.”

Kdy se za Luckou zavřely dveře, Pía si opět sedl. Poloil papír před sebe a na okamik pustil ve z hlavy. Chtěl znovu zavolat eně do práce, ale nakonec si to rozmyslel. Nač znovu vytáčet známé číslo, kdy to skončí zase zavěením. Měl by si o tom s někým promluvit, poradit se.

16

Jene s kým? Smutně zjistil, e opravdu nemá s kým si pohovořit. Vykládat to chlapům v hospodě? Svým známým? Důvěrné přátele nemá, jaksi se vytratili do neznáma. Jako kdyby ani nikdy nebyli. Vzal papír a vydal se po stopě materiálu, který reklamovala jednička.

xxxx

V technologii se neslavilo, v technologii se jásalo. Z pěti přítomných pracovníků byli dva Honzové, třetí se dostavil Jan Slepička z technické kanceláře. Bujaré veselí vyvolalo několik okolností. Předevím tři lahvičky myslivecké a také na technology, jak dá rozum, nedoléhala tíseň konce pololetí se stejnou intenzitou jako na ostatní. A pak hlavně , sloení oslavujícího osazenstva. Předně nechyběla půvabná paní Jaruka, která nenápadně zmizela ze svého místa na vstupní kontrole, aby proila dopoledne veseleji. Ale zejména tu byl Ruda Snítil, dobrý duch fabriky. Parák, který nesměl u ničeho chybět. Tenhle vdycky veselý chlapík dokázal i velkému maléru ulomit hrot a vdechnout přídech nezávazné estrádičky. Byl vude, kde ho potřebovali. Sehnal, co nebylo a zařídil, co nelo. Zkrátka člověk, kterého mají v oblibě na vedení podniku i v provozech a vude je rád viděn.

Dost, u dost, vy mě úplně zničíte,” smála se paní Jaruka, poposedla si na kraji kancelářského stolu a kývala svýma tíhlýma nohama.

Já vás? Hohó, to spí naopak. Jaruko, já bych se dal od vás zničit, ó jé, i kdy jsem pán v letech.”

Jděte, snad byste si nepřidával?

Kdy ono ubírat je málo platné. Honzo, nalej mi jetě jednu, kdy máte ten svátek. A Jaruce taky, nevidí, e má dopito!”

Hele, láhev je prázdná,” podivil se Jan Duek a sáhl pod stůl pro novou. Tak váení, to je poslední.”

Jeden po druhém si nechávali dolít do skleniček, které si kadý přinesl s sebou.

Tak a teďka poslouchejte, něco vám přečtu. Ne, poučím vás!” Snítil zvedl silnou chlupatou pai. V prstech drel, a mával listem papíru. Poslouchejte dobře, a víte, co vás čeká.

Tohleto je graf, který udává, za jak dlouho můe člověk sednout za volant, kdy předtím pil.

Mám to od jednoho známýho esenbáka.”

17

Jé, ukate, já musím jet odpoledne pro kluka … Smím?”

Moment, Jaruko. To není jednoduchý. Tak předně to závisí na váze. Kdybyste Jaruko dovolila, já bych vás potěkal..

Snítil ji zkusil obejmout.

No tak, Rudo, no … ” ‘

 D o b ř e , … Dy já nic. Tak podívejte. Při vaich, no řekněme, pětapadesáti kilech, a kdy sčítnu, kolik jste toho do sebe od rána nahustila, to máme čtyřicetiprocentní lihovinu, jak vás znám, tak to bylo na lačno … No prosím, tadyhle to prodlouíme a co vidíme? My vidíme, e si za volant sednete a ve dvě hodiny ráno … Hahaha..

Ne, vy si vymejlíte,”’ vyjekla paní Jaruka, seskočila s pracovního stolu a koketně se přitiskla ke Snítilovi.

Rudolfku, slevte! Já musím pro Karlíka do kolky ..

To by se vám líbilo, co? Ani hodinu neslevím. Grafy ministerstva vnitra nejsou nějakej oběník, to je závaznej dokument. Například tadyhle Honzové budou mít co dělat, chtějí-li vyvézt rodinu v pátek na víkend. Jo, přátelé, člověk juchá, ale pak je najednou o u v e j … 

To je jasný, Rudo, e by člověk za volant dneska normálně vůbec nemoh sednout,” ozval se Slepička z rohu, kde se uvelebil na rozvrzaném sedátku. Jene kdy má prostředky a kliku … Já například zásadně za volantem kouřím, protoe to potom balónek trochu zhnědne. A taky mám tubu Endiaronu. Rozkoue práek a balónek se nezazelená ..

Váně?” Paní Jaruka se otočila k Slepičkovi.

Je to spolehlivě prokázaný. Ovem má to jeden háček. Endiaron je hrozně hnusnej, já znal jednoho a ten, kdy to zkouel, tak se málem ..

To nebo to?” zachechtal se Snítil.

 O b o j í …”

Takovej recept je na draka. Pánové a dámo, já mám jinou fintu,” pochlubil se Duek.

Normálka jede a zastaví tě kontrola. Znáte to, pane řidiči, vystupte si, vae doklady … a u mají v hrsti balónek. Tak tady je potřeba mít silný nervy a s klidem Angličana vystoupit, sáhnout do kapsy a strnout. Bác ho, doklady jsou pryč. V tu chvíli se na vás začnou dopraváci dívat s ohromným zájmem. Předevím je hned napadne, e jste to auto ukrad a bůhvíco. Take začnete dělat zmatky, chytat se za hlavu, zkrátka odvádět pozornost jako ta křepelka, která odvádí kočku od svýho hnízda.”

18

Dobře, a co dál?” zajímal se Slepička.

No, hledá dál, acuje se, dívá se do přihrádky pod palubní deskou a zkouí to tak dlouho, dokud je nepřejde trpělivost. A kdy u ti říkají, abys toho radi nechal a el s nima, tak najednou vytáhne odněkud doklady a začne se vymlouvat na tu svoji sklerózu. Přitom jim můe nabídnout odznáčky fabriky, to si kadej rád vezme,” zakončil poněkud nepřesvědčivě Duek.

Počkej a co, kdy ti dají fouknout?” chtěl vědět Slepička.

No tak to holt má u smůlu,” dodal za bouřlivého chechotu ostatních Duek.

Váení,” ukončil mávnutím ruky celou rozpravu Ruda Snítil, pamatujte si, e jediný, co vám v takovýmhle pádě pomůe, jsou známosti. Musíte mít vude známé. Dneska u je to tak na světě zařízený.” Zvedl skleničku, připíjel svým známostem, o nich nikdo z přítomných nepochyboval, e jich je hezká řádka a e jsou vdy připraveni Rudolfovi píchnout, kdy je třeba. Jako na dotvrzení se ozval podnikový rozhlas vemlouvavým hlasem telefonistky:

Soudruh Snítil, devět,, soudruh Snítil, devět, volá meziměsto ..

Rudolf Snítil, který ovem nemohl být momentálně na svém pracoviti, odloil skleničku, přeel do vedlejí prázdné kanceláře s telefonem a vytočil devítku, meziměstskou ústřednu.

xxxx

Fakt, e je červen, konec týdne, modrá obloha a svítí slunce působil Elice dárské potěení. Mení radost u měla z rozkresleného detailu dráku jističů. Byla smířena s tím, e po kole, která jí mimochodem nijak zvlá nepřirostla k srdci, se bude muset někam vrtnout. Ale e by to muselo být zrovna sem do konstrukce, k rýsovacímu prknu, to se jí nikdy ani ve snu nezdálo a s touto moností vůbec nikdy nepočítala. Jene odříkaného chleba největí krajíc, praví lidová moudrost a takhle to Elice kadou chvíli opakovali i vlastní rodiče.

Natěstí nebyla Elika z těch, kdo by věel hlavu od rána do večera. Pravda, ádná slast to tedy není, dřepět za rýsovacím prknem a lutit skicy pánů konstruktérů, ale něco člověk dělat musí. Potí byla jenom v tom, e v takových krásných letních dnech to člověka přímo táhne ven, někam na koupalitě, natáhnout se u vody, zapálit si cigaretu, namazat se opalovacím krémem a slunit se …

19

Elika vyhlédla z okna. Ne snad proto, aby odhadla, zda do odpoledne vydrí to krásné počasí. Taky zaznamenat, co je venku nového. Tovární dvůr s montání halou naproti, to je jevitě, na kterém se aspoň vdycky něco děje. Zatímco na kladívkové čtvrtce napnuté na rýsovacím prkně se toho u moc nezjeví. Jetě pár kót, razítko a jede se dál. Pokud se těchto čtyř stěn týče, tak tady rozhodně nějaká nezaměstnanost nehrozí. Pan inenýr Konopásek má vdycky po ruce dost a dost výkresů, které by potřeboval mít rychle v kopírce, případně hned na stole, eventuálně u včera u éfa konstrukce k podpisu. Pan inenýr je vůbec v těch svých malůvkách zahrabaný a po ui a poněkud nevnímá, co se kolem něj děje. Pan inenýr je astný morous. Jestli něco miluje, pak jsou to právě ty jeho výkresy. Výlisky, dráky, chladiče, panely,to je pro něj svět plný dobrodruství. Úplně mu stačí vyplnit oněch osm hodin denní práce, nemluvě o tom, e si dokonce nosí práci domů, ale o tom nikdo nesmí vědět. Inenýr Konopásek proto dost dobře nechápe svou kresličku Eliku, kterou mu přidělili, a je pohříchu není o nic lepi ani hori ne ty předcházející.

Snad a na to, e laxní přístup k dosud nedotčené kladívkové čtvrtce, kterou je třeba pokreslit a potom hodit na pauzák, mrzí inenýra Konopáska čím dál tím víc. A tudí není divu, e dívka, která právě zírá bez due z okna, mu leze maximálně na nervy.

Slečno dárská,” inenýr Konopásek si tlumeně odkalal a z kadého jeho gesta je vidět, jak je mu nepříjemné a nepochopitelné to, co hodlá teď udělat. Přistupuje a ke kreslicímu prknu, zauká na ně a říká: Říkal jsem vám, e to dneska p o t ř e b u j i … Vdy u …

Ale já vím,” ohradila se Elika, otočila se na své kulaté idličce a místo z okna se teď divá na pokreslený papír. Konopásek posluné odcouval na svoje místo a chopil se tuky.

Pýchou kadého konstruktéra je vymyslet takové zařízeni, které tady jetě nebylo, aspoň po konstrukční stránce. Připasovat to zařízení přesně na tělo výrobním monostem fabriky a jetě k tomu zajistit, aby výroba byla co nejjednoduí a nejlacinějí. Aby se dosáhlo úspory materiálu a zároveň docílilo takového dojmu na zákazníka, e mu nezbude ne

povzdechnout: To tu jetě nebylo.

Elika udělá pár čar a pro sebe se durdí. Kdy dneska, tak dneska.

20

To přece není ádný problém, dodělat ten výkres do tří. Jene je tu háček. Kdy inenýr Konopásek říká, e potřebuje ten výkres jetě dneska, myslí tím, e ho musí nechat jetě dnes parafovat éfovi, vykopírovat, rozmnoit a zařadit do podkladů. Ve tři hodiny, kdy Elika svlékne svůj bílý kratičký plátík, přemaluje si rtěnkou rty, vyzuje se z pohodlných dřeváčků a nazuje se do lodiček na vysokém podpatku, bude u pro inenýra Konopáska i pro výkres dráku jističe pozdě.

Tady je blbá kóta,” říká vítězoslavně Elika a zarývá svůj krásné nalakovaný nehtík do protivného výkresu.

Ukate?” diví se inenýr Konopásek a spěchá k rýsovacímu prknu. Stačí pohled, jediný pohled a pak je třeba sáhodlouhého vysvětlování. Elika četla a sčítala kóty z jedné i druhé strany a troinku to popletla. Povyk je dočista zbytečný. Inenýr Konopásek vysvětluje své kresličce nejméně po sté zásady čtení technických výkresů, ale marně. Jako kdyby to děvče bylo naprosto netečné. Inenýra napadne, e se jetě v ivotě nesetkal s někým, kdo by byl tak absolutně blahovolný ke svým vlastním chybám. Měl by tu holku vlastně nenávidět, ale přesto se mu docela líbí. Je bezprostřední, nemá starosti, je hezká, je veselá, je mladá. V tom to je. Má růové tvářičky a nosí přiléhavý svetr. A inenýr Konopásek je morous a starý mládenec.

xxxx

Já snídám, svačím, obědvám, pro nikoho tady nejsem,” dal hlasitě najevo svoje úmysly inenýr Rejch. Opatrně shrnul na jednu stranu svého laboratorního stolu vechno, co den dal, rozevřel před sebou noviny a pustil se do jídla. Během dne jedl jenom jednou a říkal tomu krmení. Nebylo to z lakoty, spí z lenosti. Chtěl zůstat tíhlý a nechtělo se mu běhat kadý večer potřebný počet kilometrů. Raději se uskrovnil v jídle. Maminka sice říkala, e se mu to jednou vymstí na zdraví, ale syn tomu nevěřil. Je přece údělem matek a osob vesměs starích, aby se mýlily.

Dáte si kafe?” ozvala se paní Koutná, dalí due z početné rodiny kontrolorské.

Dám a po kávě si zapálím,” huhlal Rejch plnými ústy a okem mrkl na Synka, který si po dobu svačiny rozloil na stole skripta. Má to tak někdo blbej ivot, pomyslel si Rejch a dál se věnoval poslední stránce denního tisku.

21

Rozsáhlou místností zavalenou měřícími přístroji, vzorky, výrobky a skříněmi, ve kterých uchovávali kontroloři svůj malý výrobní archív nejpouívanějích výkresů, zazněl telefon.

Neberte to, neberte to … A je aspoň chviličku klid,” zaprosil plnými ústy Rejch, ale u bylo pozdě.

Synek, slyím,” ozvalo se od sousedního stolu a bylo v tom hlase plno odevzdanosti.

Protoe jestli má někdo na konci pololetí napilno, pak je to kontrola, zvlá kdy se dohání skluz ze čtvrtletí, a kdy na tom visí prémie pro celý podnik.

Pro tebe,” mrkl Synek na Rejcha a dlaní přikrýval mikrofon. Kamaráde, průser, říkaly jeho smutné utvané oči a rty bezhlase vyslovovaly jméno Vincentové.

Člověk věci neznalý by se nejspíe domníval, e pokud se v takovém velkém závodě má jedinec někoho opravdu bát, pak je to dozajista ředitel. Chyba lávky, zdejí ředitel je bytost, se kterou jen velmi malé procento zaměstnanců přijde opravdu do styku. Je to člověk, který se továrnou mihne jako fata morgána rozhavenou poutí. Je tu na zlomek vteřiny a pak tu u není. Je mimo ty zdi, které obepínají vechno to, co je mu svěřeno do rukou. Brání svoje hájemství zvenčí. Konferuje, schůzuje, radí se, přebírá plakety a uděluje čestná uznání, zkrátka je poletujícím motýlem. Rozhodně to není člověk, který by byl nějak zvlá platný těch posledních pár dnů před koncem pololetí. Kdyby se někdo nezasvěcený zeptal, kdo je tedy ve zdejím závodě tím, jen má frmol posledních dnů v rukou, kadý trochu znalý poměrů by mu řekl, e to bude nejspíe drobná, jakoby pomačkaná enská s dobře proříznutými ústy, Marie Vincentové.

Má na starosti expedici. Té malé osobě přistavili na nádraí vagón a je na ní, aby vyjel včas a plný i s patřičným razítkem a plombou od celníků. Leckdo by se naivně domníval, e tohle se zvládne jedna dvě. Zboí, odevzdané v termínu předepsaném harmonogramem se prostě vezme, proclí, naloí a je to. Jene kdy přijde k věci, má kadý kupu výmluv, aby nemusel vydat to, co by měl. A přesně v tom okamiku je třeba malé, jakoby pomačkané enské s jazykem jako břitva, aby se stal zázrak a z kadého vypadlo to, co z něj vypadnout má.

Heleďte, mladej, vy jste d o b r e j . . Já ty usměrňovaci panely musím balit, rozumíte?” ječela teď Rejchovi do ucha. Ty musí být do večera na nádraí, jinak máte po financích.”

Rejch počkal, a pominul prvotní příval slov, dokousal klidně housku a pak začal s obranou.

22

Paní Vincentová, já vím, e je to nepříjemné, ale uznáte snad, e se nedá nic dělat. Já jsem přece ty panely nepřevrhnul. Takhle to zákazníkovi poslat nemůeme … 

Tak mi teda řekněte, co s tím mám dělat, kdy jste tak c h y t r e j … 

Já fakt nevím … “

No, to je teda bezvadný, tady nikdo n e v í … Tak proč jste ji s tím vrátil? To mi teda řekněte. Fořtová si přijede s prázdnou a povídá: Inenýři mě poslali zpátky na dílnu, balit se nebude, no? Co s tím mám teď dělat.”

Já nevím. Říkám vám, e takhle potlučený to balit nemůete. Musí se to o p r a v i t … 

Heleďte, tady si kadej dělá co ho napadne a já abych to dávala do pořádku. Tak to teda ne. Koukejte to nějak zařídit, aby to sem dílna do jedné dala, jinak máte smůlu!”

Já?” podivil se se směsicí zoufalství a beznaděje v hlase Jiří Rejch. Proč zrovna já?”

Koukejte, mně je docela jedno, kdo, ale pamatujte si, e jestli to tady v jednu nebude, tak u mě celá slavná kontrola m á  m y t e c … 

Poslední slovo zůstalo viset ve vzduchu a bylo zároveň varováním, hrozbou i vyděračským heslem. Inenýr Rejch dobře věděl kolikrát on i jeho kolegové jsou závislí na dobrodunosti a ochotě paní Marie, která kdy chtěla a mohla, dokázala opravdu divy. Proto nijak zvlá

neprotestoval, a kdy bez dalích slov sluchátko na druhé straně drátu břinklo o vidlici, zavěsil také.

Proč já?” podivil se upřímné, sloil noviny a vydal se na montání dílnu. V duchu si sestavoval proslov, kterým zahrne mistra a poádá ho o nemoné.

xxxx

V naprostém tichu konstrukční kanceláře cvakly docela slyitelně elektrické hodiny.

Minutová ručička poskočila o jedno políčko kupředu. Kdyby Elika ďárská něco dělala, tak by ty hodiny nebylo tolik slyet, pomyslel si s jistou dávkou potlačované zlosti inenýr Konopásek. Dnes u toho bylo poněkud příli. Půl hodiny kupovala něco v kantýně, deset minut telefonovala s nějakou kamarádkou a teď u zase čučí z okna, přemítal inenýr a bylo mu docela jedno, e se výjimečně mýlí. Elika nečučela z okna, o to méně ovem ruila ticho v místnosti skřípáním rýsovacího pera po papíře.

23

Pozorně si lakovala nehty, co patřilo do druhé nejdůleitějí mimopracovní náplně. V

hierarchii toho, co se dá v zaměstnání stihnout za celých osm hodin denně, měla Elika na prvním místě telefonování. To si u pro dneek odbyla, i kdy se neobelo bez protivného pokalávání ze strany soudruha vedoucího.

Kdo za to můe, e on za celý den nikomu známému netelefonuje a kdy volá, tak sluebně. Druhou nejdůleitějí mimosluební činností, pokud to ovem nebyla vůbec ta nejdůleitějí, byla péče o vlastní zevnějek. Starost o nehty, řasy, obočí, stíny nad i pod očima, vlasy, rty a uní boltce, to ve musí svobodná mladá dívka denně zvládnout.

Zatřepat lahvičkou s perleovým lakem, aby kulička uschovaná vevnitř lak rozmíchala, se Elice nechtělo. Raději zdlouhavě a pomalu otáčela lahvičkou dnem vzhůru a dolů a čerstvě nalakovanou levou rukou mávala ve vzduchu. Lak rychleji uschne a při prudkém pohybu ruky se i rovnoměrněji rozetře na nehty.

Pečlivě a se zaujetím začala Elika pracovat na druhé ruce. Jsou věci ve světě jedenadvacetileté dívky, které v ádném případě nelze uspěchat. Třeba je provádět pečlivě, s láskou a jakýmsi vnitřním zanícením. Kdyby v té chvíli Elika nesoustředila vekerou pozornost svým nehtíkům a pohlédla z okna právě v jedenáct čtyřicet, uviděla by uzounký pramínek temně edavého kouře, který se prosmýkl pod zavřeným rámem protějího okna. Kdyby se podívala pozorněji, určitě by spatřila kratičké vylehnutí rudého plamene. Zlověstné vylehnutí.

Jene Elika ďárská věnovala maximální péči nehtům pravé ruky, zatajovala dech a dávala pozor, aby tětečkem nepřetáhla. Inenýr Konopásek si odkalal, Elika sebou prudce trhla, podívala se po něm a konstatovala, e jde o obvyklou formu napomenutí.

Inenýr skláněl hlavu nad svými poznámkami a přísně se tvářil. Kdybys mi aspoň vynadal, pomyslela si dívka, trucovitě zdvihla zraky a podívala se z okna. V tom okamiku strnula.

Dvě okna naproti byla árem puklá a valil se z nich hustý černý dým, ze třetího lehaly plameny. Jako očarovaná vydechla Elika zajíkavým hlasem:  H o ř í … 

V té chvíli čekala, e by se měla strhnout panika, rozječet vechny poplachové sirény, ale nestalo se nic. Vůbec nic, a Elice to připadalo jako vteřina věčnosti. Stále se nic nedělo.

24

Nikdo ji nebral na vědomí. Inenýr Konopásek byl zabrán do svých výpočtů a skic a přes rýsovací prkno ji patrně neslyel.

 H o ř í … Slyíte, pane inenýre, hoří,” zaječela znovu, tentokrát nahlas a téměř hystericky.

Co je? Stalo se vám něco? zvedl se Konopásek ze své idle a nedůvěřivě pohlédl na kresličku.

To u ho drela za rukáv pracovního plátě a táhla ho k oknu.

Tam ve skladě, podívejte … 

Víc nebylo třeba. Inenýr Konopásek viděl jednou v ivotě hořet stoh slámy. Bylo to na vesnici, kdy byl jetě malým klukem a ten obraz, hukot ohně, lehající plameny, lidský zmatek, to vechno se mu tak pevně vpilo do paměti, e dokázal reagovat jen jediným způsobem. Alarm! Alarmovat vechny, kteří mohou nějak pomoci. Vrhl se k telefonu a vytočil číslo podnikové protipoární ochrany. Na ospalé ,Haló vytěkl ,Hoří! a udal polohu.

Pak jetě svou vlastní telefonní linku. Vzápětí nato zavolal ústřednu a dal vyhlásit poplach.

Znovu vytočil číslo, tentokrát státní, aby ohlásil poár na útvaru Poární ochrany. Chvíli trvalo, ne ze sebe dokázal vykoktat potřebné údaje o místě a hlavně o předpokládaném rozsahu, ale nakonec se s dozorčím domluvil. Pak zavolal hlavní vrátnici. Nedovedl si zcela přesně ujasnit, proč právě vrátnici, ale kdesi uvnitř paměti mu hlásil neodbytný signál, e je to jeho povinnost.

Plameny lehaly u ze vech tří oken. Vzápětí zaječela poární siréna. Dlouhý naříkavý zvuk rozřízl poklidnou polední siestu. Ze vrat a dveří vybíhali lidé. Rozhlíeli se. Zpočátku nebylo kadému jasné, kde hrozí nebezpečí.

Inenýr Konopásek se odtrhl od okna a vyběhl na chodbu. Dveře za sebou nechal otevřené, jako by vyzýval svou spolupracovnici, aby se k němu přidala. Elika dárská stála nepohnutě u okna a nedokázala se od něj odtrhnout. Dívala se poprvé v ivotě se zatajeným dechem na ničivou sílu plamenů.

Xxxx

Poár zachvátil muskou atnu prvního a druhého provozu v patře staré budovy a část přilehlých skladů. K atně i ke skladům vedl přístup zvlá, ale v současné situaci to bylo málo platné. Po chodbách bez oken se valily husté kotouče černočerného dýmu a k ohnisku poáru nebylo moné proniknout.

25

Přesto lidé utvořili řetěz a podávali si kbelíky s vodou dál dopředu, odkud se kadou chvíli vypotácel někdo v záchvatech dusivého kale. Dvě tři minuty tam vydrel a hned se řada o jednoho posunula.

Nejodvánějí se probíjeli vpřed s minimaxy. Vraceli se zpocení a umounění a trvalo chvíli, ne stačili popadnout dech. V prvních minutách se nepodařilo nic víc ne smáčet dál a dál se rozrůstající plameny.

Drustvo dobrovolných poárníků z řad zaměstnanců se prodíralo k poáru přes prostory skladu, ostatní se snaili likvidovat oheň u vstupu do atny. Větina osazenstva spí

překáela, postávajíc před montání halou.

Tohle je na pendrek, to chce hadice …  vykřikoval kolem sebe Ruda Snítil, který samozřejmě nemohl u takovéhle mimořádné události chybět.

Dokud nepřijedou hasiči, tak nemaj anci,” mínil souhlasně někdo v krouku diváků.

Vám se to kecá,” naříkal pracující důchodce Fořt, který stál na doslech a smutně se díval na zuřící ivel. Ale já tam měl skříňku a v ní ulitý podíly,” posteskl si a nijak zvlá nevzal na vědomí, e pár kroků od něj stojí jeho ena, která by podle vech pravidel manelského souití, trvajícího víc ne pětatřicet let, neměla něco takového vůbec slyet.

A kruci, dědku, nač jsi tam ty prachy suil?” uchechtl se Snítil.

Tobě to budu vykládat!” Fořt si uplivl a poodeel o několik kroků dál.

Z úzkého prostoru, kudy se lo k muským atnám, se vypotácel Jirka Rejch. Ani nestačil zasáhnout ve věci pokozených usměrňovacích panelů. Byl jedním z prvních, kdo se dostali do zakouřené chodby.

U se tam nedá vydret!” Opřel se o zeď tovární haly, aby se v klidu nadýchal. Za ním se vypotácel inenýr Konopásek, rozkalal se a po záchvatu křeče začal zvracet. Kdosi z davu mu chtěl pomoci a udeřil ho několikrát do zad, ale bylo to málo platné. Zuboeného inenýra chytila za rameno sestra ze závodního zdravotního střediska a vedla ho kousek stranou.

Sedněte si tady na nosítka, hned vám bude lip!”

Ne, není třeba,” odmítal inenýr a jakoby na omluvu dodal: Něco tam příerně smrdí.

Nějaká umělá hmota nebo co ..

Branou závodu projelo první červené poárnické auto s modrým blikajícím majákem. Jekot sirény na okamik vechny ohluil.

26

Za prvním vozidlem se do závodu vřítilo druhé, potom dalí. U oken skladitní budovy se objevily hadice a výsuvný ebřík. Za chviličku se před zraky porůznu stojících diváků odehrál rychlý a perfektní protipoární útok.

Tak vida, vdy jsem to říkal. Bez techniky dneska nic nejde, pochvaloval si rozafně Rudolf Snítil. To je pořád řečí, e hoří plán a nakonec nám málem shořela fabrika!”

Pohodil hlavou a podíval se po svých posluchačích. Nikdo se tentokrát jeho vtípku nezasmál.

xxxx

Ke konci pracovní směny u vířily továrnou nejrůznějí fámy. Podle některých shořel celý sklad, podle jiných jenom část skladu a naopak úplně vyhořela atna muů. Lidé projevovali starost o to, zda voda, kterou poárníci neetřili, nevyplavila celé vedení prvního a druhého provozu. Take úkolky budou nečitelné, píchačky jakbysmet a bůhvíjak to dopadne s výplatou.

Ovem nejvíce vzruovala zpráva o tom, e prý v muské atně někdo uhořel. Podle některých to byl starí člověk, který si el do atny odpočinout, a tam ho zastihl oheň. Jiní tvrdili, e poáru padl za obě naopak nějaký mladík, kterého ve fabrice nikdo pořádně neznal, protoe nastoupil teprve nedávno. Jisto je, e nikdo neměl pocit, e by některý z muů chyběl,

I kdy takový pocit byl dost iluzorní. Kdy má továrna dva tisíce zaměstnanců, pak se jenom těko dá zjistit, kdo vlastně chybí.

Ostatně na místo tragické příhody nikdo nesměl. Bezprostředně po poárnících se dostavila na místo Bezpečnost. A opět se názory různily. Jedni se přikláněli k tomu, e Bezpečnost zjiuje, zda někdo nezapálil úmyslně, druzí tvrdili, e přijela kvůli tomu uhořelému a jiní prohlaovali, e je to normální, e Bezpečnost musí vyetřit příčinu kadého poáru.

Jana Slepičku, který se stále jetě zdroval v kanceláři technologů, v daném okamiku trápilo patné svědomí. Byl členem poární hlídky a kdy se ozvala siréna, měl se zvednout a dostavit do poární zbrojnice. Neudělal tak. Mávl jen rukou a suverénně prohlásil:

To je tenhle kvartál u třetí cvičení. Na poplach se můu jedině vykalat.”

Bylo to tím, e slavil a měl u hodně vypito. Navíc kdy se rozhoukala siréna, 27

seděl právě v nejtěsnějí blízkosti paní Jaruky, je konečně začínala trochu roztávat a Slepičkovi, přestoe rozhodně nebyl její typ, dovolila drobné důvěrnosti. Snad jen tak z hecu, snad z dobrého rozmaru.

Poár ovem zmařil vechny Slepičkovy naděje. Kdy se projevila skutečnost, paní Jaruka byla dávno zpátky na svém pracoviti. Druzí dva Janové, oslavenci také rychle dopili, schovali skleničky do uplíku a předstírali práci. Byli rádi, e nejsou v kůi Honzy Slepičky. Snad mu ten malér i tak trochu přáli. Leckdo se posmíval Slepičkovu neustálému spolkaření. Kdy se ustavil ve fabrice sportovní, divadelní, fotografický krouek, mezi prvními se za člena vdy přihlásil Honza Slepička. Byl zkrátka ve vem, ale nedělal nic. Na výletech, na internátním kolení a zahraničních zájezdech ovem nikdy nechyběl. Jednou jel do Brna s vědeckotechnickou společností, podruhé na Floru Olomouc se zahrádkáři, potřetí na Interkameru s fotografickým kroukem, a kdy zjistil před vchodem, e si kadý musí koupit lístek za vlastní peníze, obrátil se a zmizel.

Teď seděl za jedním z prázdných stolů, bradu podepřenou pěstmi a díval se oknem ven.

Hledal aspoň nějakou, trochu obstojnou výmluvu.

xxxx

Nadporučík Taufr, specialista na ohně a poáry, se dostavil v době, kdy měli poárníci napilno. Postupoval v jetě horké stopě se svým kolegou poručíkem Brousilem a snail se udělat si co nejlepí představu o ohnisku poáru.

atna byla ve velké místnosti, rozdělené řadami plechových a dřevěných skříněk na mnoství větích i meních kójí, take neznalý člověk se tu motal jako v bluditi. Takové uspořádání mělo dvojí příčinu. Jednak bylo třeba namačkat na omezený prostor co nejvíc skříněk, jednak tím vznikala jakási malá uzavřená oddělení, ve kterých se převlékali mui, kteří k sobě měli blízko v práci i v soukromí. Tvořila se seskupení fotbalových fandů, seskupení podle věku a podobně. Leckoho by a překvapilo, jak pevně spolu drí jednotlivé atnářské party a nováček, který měl dojem, e můe zabrat kteroukoliv volnou skříňku, se eredně spletl. Teprve kdy se po čase ukázalo, e je do party nastávalo stěhování a někdy dokonce i katulata-katulata-hejbejte se.

28

Na konci bluditě ve větí kóji bez okna, která patřila veobecným neoblíbencům, ivotním outsiderům a vůbec ivlům, co jsou dnes tu a zítra zase jinde, objevili poárníci ohořelé tělo.

,,Těbůh, uklouzlo nadporučíkovi, kdy ho přivolali poárníci k nálezu.

A vzápětí dodal komisním hlasem:

Nikdo a se tady ničeho nedotkne!” Pak se obrátil ke svému kolegovi a řekl mu, aby el zavolat technickou skupinu a doktora.

Ten u potřebuje akorát rakev,” poznamenal Brousil.

Tohle tak jednoduché nebude. Přece by tu nezůstával, kdy začalo h o ř e t …e by neměl čas sebrat se a utéct pryč?”

Třeba se udusil,” namítl Brousil, ale vzápětí se za tu domněnku zastyděl. Člověk, který se dusí, bojuje o ivot. Tenhle si tu klidně leel a nechal se připravit o vzduch, pak o vlasy, aty, moc toho z něj nezbylo.

Vzduch v kóji byl prosycen pachem poáru, a spáleným masem. Poárníci pokračovali ve své cestě, jeden z nich zůstal s nadporučíkem a svítil. Brousil mezitím odběhl ven k telefonu.

Nadporučík Taufr se rozhlédl. Obdélníkový prostor byl rámován esti skříňkami po kratích a osmi po delích stranách. V jedné z kratích stran stály ovem skříňky jen tři, místo dalích tří skříněk tu byl průchod do dalí podobné kóje. U stropu visel drák zářivkového osvětlení, ale zbylo z něj jen velmi málo. Kovové tyčky, na drátech viselo něco, co mohlo být kdysi tlumivkou a hned vedle se houpal drák startéru. Zbytek osvětlovacího tělesa strávil oheň, zářivkové trubice praskly, jejich sklem byla posypaná betonová podlaha.

Uprostřed prostoru stávaly dřevěné lavice, které shořely a na nepatrné zbytky. Také z dřevěných skříněk toho moc nezbylo. Kovové dopadly sice podstatně lépe, ale ár je pokroutil a na první pohled bylo patrné, e i jejich útroby se neuchránily před ohnivým ivlem.

Nadporučík se snail odhadnout intenzitu poáru. Nebylo to jednoduché. Musel vzít v úvahu, e tohle oddělení nemá okno. Skříňky sice nedosahovaly a ke stropu, ale přesto proudění vzduchu v této části atny působilo podstatně méně. Na druhé straně sem voda z proudnic dosáhla mnohem později ne tam, kde bylo okno.

Opět se sklonil nad ohořelým tělem. Zčernalá hlava bez vlasů byla přimknuta k pravému rameni, ruce mrtvého zůstaly mírně rozhozeny do stran, tělo spočívalo na zemi uvolněně, mírně pokrčené nohy leely na zbytku lavice.

29

Nebyl to hezký pohled a nadporučík si na zuhelnatělá těla, na která tu a tam ve své praxi narazil, stále nemohl zvyknout. Pokud se člověk v takovém případě dřív neudusí, musí to být příerné, napadlo pětatřicetiletého specialistu. Jeho manelka nikdy dost dobře nedokázala pochopit, proč s takovou důsledností a přísností zakazoval jejich malému synkovi, estiletému Jiříčkovi brát do ruky zápalky. Ale nadporučík měl své zkuenosti.

Viděl vyděené matky s nevěřícím pohledem a zoufalýma očima, které vykřikovaly ne, to není moné, to není pravda. A viděl také popálené děti, mladé lidi, uhořelé, kteří doplatili na vlastní neopatrnost a lehkomyslnost.

Teď se jetě jednou pozorně zadíval na tělo oběti. Registroval zbytky ohořelé látky, která jakoby vrostla do spáleného masa. Výku odhadl na nějakých sto osmdesát centimetrů.

Trup byl vyzáblý, lachovitý, muskulatura, pokud se to tak dalo odhadnout, nepříli vyvinutá. Na pravé ruce visel mezi zbytky jakési látky, proměněné v popel, masívní kovový řetízek. Typický muský řetízek s plíkem, na něj si můe majitel nechat vyrýt jméno nebo aspoň iniciály. Identifikační títek. Byl patrně z pochromované oceli.

Nadporučík na něj nesáhl, dokud nepřijedou technici z výjezdové skupiny.

Chvíli uvaoval, pak odeel ze atny a zamířil ven, kde u dveří postával poární technik závodu Rostislav Muller a vedoucí zvlátního oddělení, obtloustlý chlapík jménem Dostál.

Poslyte, soudruzi, tam nahoře,” nadporučík kývl hlavou směrem k atně, leí ohořelé tělo. Poslal jsem pro výjezdovou skupinu. Moná, e by ho někdo z vás dokázal předběně identifikovat. Pojďte se mnou.”

V atně se ukázalo, e nadporučíkův pokus nepovede k cíli.

Podívejte se, soudruhu nadporučíku, tohle není jednoduchý,” povzdechl Dostál. Já ani nemůu znát ve fabrice vechny lidi. A pak, vdy ani nemá o b l i č e j … “

Já vím, čistě jestli náhodou … Nebo jetě lip, povězte mi, kdo by toho člověka mohl znát.

Podle řetízku a tíhlé postavy se dá soudit, e se jedná o nějakého mladího mue, tak jsem m y s l e l . .

Tohle bude těké,” přidal se poární technik Múller. Sém se chodí převlékat chlapi z několika provozů. Kadý má svého mistra, svoje spolupracovníky.

30

Snad bychom se mohli zeptat na úsecích, kdo dneska chybí, ale to je taky dost problém, protoe spousta zaměstnanců je mimo fabriku,” vysvětloval Dostál. Některým začínají dovolené, pak jsou tu lidé, kteří jsou sluebně pryč … Váně, tohle bude těké. Musíte počkat. Dáme dohromady píchačky, přehledy o tom, kdo dneska opustil pracovitě, a pak vám řekneme něco bliího.” Dostál nervózně pokubával rameny a bylo vidět, jak ho mrzí, e nedokáe na nadporučíkovu otázku konkrétněji odpovědět.

Jestli chcete, tak já polu pro mistry a pro vedoucí provozů. Musí svoje lidi znát. Aspoň by měli,”’ nabídl se poární technik, ale nadporučík jen zavrtěl hlavou.

Ne, počkáme a přijedou technici a doktor. Zatím je čas. Bylo tady někde něco, co mohlo způsobit poár?” zeptal se Taufr poárního technika.

Ne,” odpověděl dotázaný jednoslabičně, vědom si problematičnosti otázky. Nebyl tu ádný stroj ani elektrické zařízení, v atně neměli ani elektrický vařič nebo kamna.

Pokud si chlapci vařili kafe, měli k tomu vyhraené vařiče na dílně. Bylo tu na stopadesát skříněk a asi stejně tolik lidí. Kdekdo z neopatrnosti, z lehkomyslnosti či nedbalosti mohl poár způsobit. Velijak. Příčiny ničivého poáru bývají kolikrát tak malicherné, e je to a k vzteku.”

Vedle sousedí atna se skladem, co tam?” zajímal se Taufr.

Tam by taky nemělo být nic. Dokonce jsem to tam před týdnem kontroloval. Dělám pravidelné prohlídky,” dodal s neskrývanou pýchou v hlase poární technik. Namátkové, podle vlastního klíče, na kadý provoz se dostanu třikrát za rok … “

Nadporučík se zmohl na nic neříkající: Hm… ” T o m h l e s i budeme povídat, a na to přijde řada, pomyslel si v duchu. Nebyl zaujatý, nechtěl být, ale přesto se nedokázal nikdy ubránit kritickému postoji vůči těm, kteří odpovídali za poární bezpečnost a prevenci a přesto v jejich rajónu propukl oheň.

xxxx

Ve tři se továrna začala rychle vylidňovat. Větina chlapů z prvního a druhého provozu si to lapala domů v montérkách. Radost z toho neměli, ale nedalo se nic dělat.

32

Výjezdová skupina byla v podstatě se svou prací hotova, sluební lékař seděl s nadporučíkem Taufrem v jedné z místností skladu. Oba mlčky kouřili, doktor se rozhlíel po promáčených zdech, po papírech, které se vude kolem suily.

Tady to vypadá,” řekl po chvíli, zatáhl z cigarety a zavrtěl se na idli.

Co mi řeknete?” prohodil nadporučík.

Jestli vám budu schopen něco říct, tak nejdřív po pitvě. Takhle je toho na něm málo k vidění.”

Tohle ovem Taufr věděl taky.

Dojem, doktore, vá dojem mě zajímá … 

Vy si zkrátka o tom chcete popovídat, abyste si ujasnil, máte-li pozvat kolegy z oddělení pro vyetřování vrad, co?”

Hm … ” přisvědčil neochotně Taufr.

Já vás chápu. Kdy je zavoláte a ukáe se, e ten člověk uhořel vlastní neopatrností nebo neastnou náhodou, tak vás znectí. Kdy je nezavoláte a nakonec se vyjeví, e to opravdu mord byl, tak to bude jetě horí, protoe jste nechal stopu vychladnout. To je ten klasický případ, kdy má člověk proplout mezi Scyllou a Charybdou,” filozofoval lékař, jen aby nemusel říct nic určitého. Byl to starí zkuený člověk a nadporučík Taufr věděl, e ve slubách Bezpečnosti u viděl hodně. Snad právě proto stál o jeho odhad situace.

Podívejte, doktore, viděl jste jak l e  e l … Přece,” zarazil se, aby zbytečně lékaře neovlivňoval.

Já vím, co máte na mysli, ale nechtějte, abych se poutěl do ukvapených závěrů. Nevíme, kdo to byl, jak vypadal zdravotně, co tady v kritickou dobu dělal. Jsou lidé, kteří v takové situaci omdlí. I infarkt se můe dostavit, to e byl patrně mladý, nemusí nic znamenat. Mohl tu vyspávat, mohl tu leet opilý. Zjistěte si, soudruhu nadporučíku, kdo to byl a budete mít víc ance se v tom vyznat.” Tohle věděl Taufr taky. Brousil zatím vyslechl vechny mistry, vedoucí provozu, ale zdálo se, e v tom zmatku, který vládl před koncem pololetí, nikdo nevěděl, kde mu hlava stojí a raději hleděl, aby vichni dělali co je třeba, ne aby svoje lidi počítali. Navíc, jak se zdálo, dolo k několika mimořádným přesunům, kdy jedna dílna půjčila své pracovníky druhé dílně, vechno velice operativně a bez formalit.

Jetě před koncem pracovní směny se pokusil Taufr s Brousilem projít píchačky, ale bylo to marné. Sotva na někoho narazili, začala po něm sháňka a dotyčný se odněkud vynořil s tím nejjednoduím vysvětlením.

33

Jistou naději dávala monost prověřit píchačky a po odchodu ostatních pracovníků, ale ani na tu Taufr moc nespoléhal.

Vycházejte třeba z toho, jak dolo k poáru,” přeruil doktor nadporučíkovy mylenky.

Byla to neastná náhoda? Úmyslné zaloený poár?”

Nadporučík Taufr neměl k dispozici nic ne výsledky předběných etření. Například zbytky některých dřevěných skříněk se zdály být původně polity jakousi tekutinou. lo o to určit, zda to byla hořlavina a jestli ano, jakého druhu a jak se dostala do atny. Také pás podlahy mezi atnou a skladem hořel velmi intenzívně, jako k d y b y … Jene i tady musel být nadporučík opatrný. Nejdřív důkazy. Vlastně, kdy se to vezme kolem a kolem, sám ve svých úsudcích zůstával stejně opatrný jako doktor. Nechtěl se unáhlit.

Potřebuji výsledky laboratorního etření, nemohu takhle rozhodovat. Vechno nasvědčuje tomu, e … ” Nedořekl, mávl rukou a vstal.

Bude lepí, kdy se podívám za Vakem. Kdy asi dostanete ze soudního výsledek pitvy, doktore?” Čekám na auto, jak ho odvezou, hned tam zavolám.” Take?”

Moná večer,” řekl edivějící lékař.

Díky, zavolám vám.” Nadporučík se s lékařem rozloučil a zmizel za dveřmi.

xxxx

Janu Slepičkovi se vůbec nechtělo domů. V hostinci U lípy u seděl sám a rozebíral znovu a znovu své ne právě příznivé postavení. Nejdřív zmekal poplach, pak se chytil s velitelem své poární hlídky a nakonec i se svým éfem. Evidentně toho vypil moc.

Jene, co je to moc? Tak například teď je mu docela dobře. Výborně. Vdy má svátek. Dá si jetě jedno pivo a navrch prcka rumu. Není kam spěchat, doma to přece zná. A vůbec, zná nezná, tam čeká ena a ta bude mít ř e č i …

Ani si neviml, e u hezkou chvíli mluví nahlas a e nad nim někdo stojí.

Honzo, to tě to tak unavilo,” rozhlaholil se Ruda Snítil, který si po runém dni odskočil na sví oblíbené podvečerní pivo.

34

Drel sklenici v levé ruce a pravou si odtáhl idli, aby se posadil.

Vzpamatuj se, to chce klid,” promlouval k unavenému kolegovi. Dá si pivo a pojede

dovoslavit Honzu k mamině. Tady zůstat nemůe, chápej!”

Mně je to fuk,” prohlásil Slepička.

To ti nemůe bejt f u k … “

Mám svátek? Mám. Jsem Honza? Jsem … Tak mám právo se jim na to haení vykalat,”

zaermoval oslavenec rukou Snítilovi pod nosem.

Tohle tě ere?” zvolal Snítil a obrátil do sebe pivo. Fakticky tě to tak mrzí?”

Ale né … Já se na ně můu vykalat. Stejně si to nejspí zapálili sami.” Unavený Slepička začal zuřivě mávat na číníka. Dej sem nějaký pití. Dvakrát ruma!” zajíkl se a číník nevzrueně odeel.

Tak sem slavil, no … Nehasil jsem … to je toho,” znovu se ozval, ale tentokrát u poněkud ustaraně.

Neblbni, Honzo, tak si to neber. No tak jsi nehasil, co na tom?”

Bude z toho průvih. Ale mně je to fuk, a mě třeba vyhoděj, taky se nezblázním … “

Proč bys z toho měl mít průvih,” zatvářil se překvapeně Snítil. Hele, já ti něco poradím …

Můe říct, es neslyel sirénu.”

Tys ji přece slyel, Rudo! Jak můe člověk říct, e neslyel poární sirénu? To mi teda vysvětli?” Snítil se pokrabal na bradě. Trochu zrozpačitěl, přemýlel. Ale p o č k e j …

můe říct, es byl ve sklepě, tam sirénu není slyet,” rozpřáhl dlaně Snítil, pyný na to, e opět dokázal najít nějaké východisko z nouze.

Ve sklepě? A co bych tam asi dělal, neví?” zlobně namítal Slepička.

 To je jednoduchý. Ve sklepě máme přece sklad sportovního náčiní ROH.”

Nedělej si ze mě srandu. Copak já sportuju?” vztekal se Slepička jako na protest pozvedl sklínku s rumem a naráz ji vypil.

Jendo, klid … Chápej, co myslím … Já mám od sportovního skladu klíče, protoe mám tyhle věci v ROH na starosti. Řekne, es tam byl se mnou … Dělal jsem inventuru, teď před dovolenými, a potřeboval jsem, aby mi někdo píchnul. Co ty na t o ? ” Rudolf se napřímil na idli.

35

No jo…Vlastně má pravdu, to by lo,” zamikal Slepička spokojeně víčky. Byl jsem s tebou ve sklepě a je to … “

Uznej, e je to prima nápad. Já to odkejvnu, kdyby se mě někdo ptal. Hele, mezi náma, kdybys tam u toho ohně byl něco platnej, tak neřeknu, ale sám uzná, e tam nae podnikový poárnictvo jenom statovalo. Teprve, kdy přijeli hasiči, t a k . .

Jene voni budou mít kecy. Zná to, disciplína, a kdesi c o s i … “

Vdy ti říkám, byls se mnou ve skladu. e jse to ty, tak ti to klidně dosvědčím, kdyby si to chtěl Rosa Muller ověřovat.”

To je fakt, byl jsem s tebou ve sklepě a nic jsem nemoh slyet. No jo, ale co kdy, k d y  . .

“jakási mylenka se drala do alkoholem otupělého mozku, ale jen stěí nacházela svůj tvar.

Co kdy to shoděj v technologii? No? Dy jsem tam celou dobu seděl.”

Hele, klid. Vichni chlastali, tak proč by tě měli shazovat? Snad si nemyslí, e se jich někdo bude ptát? Múller bude akorát chtít vědět, proč jsi nenastoupil. Ty mu řekne, e jsi neslyel poplach, protoe jsi zrovna byl ve skladu ve sklepě se mnou. No a buď ti uvěří a tím to hasne anebo se půjde zeptat mě, to je přeci logický, ne? A já dosvědčím, es tam se mnou byl.”

Snítil se na Slepičku povzbudivé usmál a počkal, a to podrouenému mui dojde.

Děkuju ti, Rudo, jse bezvadnej kámo. Dáme si na to panáka Honzo, nech toho … Ví dobře, e ti kdykoli rád pomůu, protoe jsi dobrej chlap. Ale teď domů, u je pozdě … A jsi zejtra fit,” téměř zaprosil Snítil.

Rudo, to bys mě urazil. Na tohle si musíme cvaknout. A neboj se, ráno jsem fit, copak mě nezná?”

Dobrá, tak poslední jako tečka, a pak hned půjdeme, co?”

Dobře. A já to platím!”

xxxx

V tu dobu se na stole nadporučíka Taufra ozval telefon. Bylo dost pozdě a nadporučík u

čekal jen na to, a ho zavolá doktor. Po vytřídění vech píchaček, které připadaly v úvahu, zůstávalo poručíkovi Brousilovi v ruce stále jetě dvanáct lutých lístků. Čtyři z nich patřily enám a poručík je odloil. Zbývajících osm nebylo moné prověřit. Předevím u v továrně nezůstal nikdo, kdo by mohl dát svědectví o tom,

36

zdali ten či onen zaměstnanec nebyl někam poslán či neel na oetřovnu, odkud ho odeslali na polikliniku nebo zrovna rovnou domů. Na vechny otázky, které nadporučík Taufr se svým kolegou kladli znepokojeným vedoucím jednotlivých provozů, dostávali stereotypní odpovědi: Ráno … Zítra, snad …

Taufr u telefonu. Slyím ..

Omlouvám se, soudruhu nadporučíku, asi jsem vás zdrel, ale dřív se to prostě nedalo zvládnout.”

Nic se neděje, doktore, povídejte, co se zjistilo.”

Nadporučík vzal propisku a přitáhl k ruce blok.

Vynechám nai odbornou hantýrku, dostanete to ve zprávě o pitevním protokolu. Vás teď nejspí bude zajímat, zda ten člověk zemřel následkem uduení. Ale pozor, ne tím, e by se udusil kouřem z poáru, v krvi se nezjistila ani stopa po karboxyhemoglobinu. Podle toho byl mrtev nebo přesněji, jak chcete, nedýchal v době, kdy uhořel. A protoe si neumím představit, jak dolo k exitu, tak si myslím, e to bude patřit spí kolegům z oddělení pro vyetřováni násilných trestných činů.”

Chvíli bylo ticho. Nadporučík seděl se sluchátkem u ucha a mlčel. Díval se před sebe.

Nebyl překvapen. Jenom se snail v podvědomí najít důvod, který způsobil, e si to od samého počátku představoval právě takhle. Intuice? Zkuenost? Moná od obého trochu.

Jste tam?” ozval se doktor poněkud netrpělivé.

Promiňte, doktore, trochu jsem se zamyslel. Děkuji vám za předběnou zprávu.”

Počkejte, tak jednoduché to zas nebude. Pokud se nějakého násilí týče, tak bohuel nemohu slouit. Povrchové zranění se na zuhelnatělém těle nedá zjistit, snad jedině by vás mohlo zajímat, e nemá nic zlomeného, rozbitou lebku, vaz a podobně. Skelet jev pořádku.

Take zhmoděniny na krku nebo strangulační r ý h a . . nadporučík nedořekl.

Říkám e nic, vdy jste ho viděl.”

Já vím, to jen tak ze zvyku. Tak vám jetě jednou děkuji.” Jen za moc málo.”

NadporučíkTaufr zavěsil, vstal od stolu a začal se procházet po nepře útulné sluební místnosti. Tak to máme pravděpodobně vradu a navíc hářství, přemýlel. Někdo toho chudáka usmrtil, poloil v atně na lavici a pak to tam z a p á l i l . , .

37

A zatím ani nevíme, kdo je ten mrtvý, nemáme vůbec tuení o motivu, ani jak byl zabit. A jak pachatel zaloil p o  á r … Musel to mít připraveno. Zapálí atny a v poáru mrtvola buď shoří anebo ohoří tak, e se stopy po násilí nenajdou a můe se předpokládat, e lo o neastnou náhodu. Vraha nenapadlo, e jeho obě nemohla dýchat kouř poáru, jak se zjistilo pitvou. To by nasvědčovalo, e pachatel o věci moc nepřemýlel, nebo ho to nenapadlo? A nebo neměl ádné jiné východisko? Spěchal? Nakonec se nadporučík Taufr rozhodl, e tyto starosti přenechá kolegům z oddělení pro vyetřování vrad a sám se bude věnovat poáru. Tam leí klíč k celé události. Podíval se na hodinky a usoudil, e v daném okamiku se dá dělat jen velice málo. Lepí bude jít se vyspat a začít pořádně ráno.

xxxx

Říká, e to vypadá na vradu a hářství. Hm … a jediná stopa, která nám po pachateli zůstala, je ten p o  á r …  řekl kapitán Karas a strčil si obě ruce do kapes. Měl v úmyslu nechat je tam tak dlouho, pokud to jen bude moné. Stará zkuenost mu napovídala, e hned jak je vyndá, zapálí si cigaretu, a pak bude kouřit jednu za druhou. Tenhle zlozvyk ho stál dost peněz a navíc to měl od lékařů zakázáno. Přesněji řečeno by mu to rádi zakázali, ale kdy viděli, e s kapitánem jen tak nehnou, poadovali na něm aspoň sníení denní dávky kodlivého nikotinu. Ve snaze vyhovět jim navykl si kapitán strkat ruce do kapes.

Kapitán Antonín Karas byl jedním z nejzkuenějích kriminalistů v oddělení pro vyetřování násilných trestných činů. Na jaře oslavil padesátiny v kruhu rodinném. Syn měl čerstvě po promoci a kapitán jen vrtěl hlavou, jak si zrovna jeho potomek mohl zamilovat zemědělství, kdy otec sám byl vyloeně městský člověk. Ale protoe neměl v povaze někoho ovlivňovat, smířil se s tím, e syn zootechnik nastoupí v jiních Čechách. Jenom si neuměl představit, e jejich byt co nevidět osiří, e zůstanou se enou sami, e v kdysi dětském pokoji, nyní spíe rafinovaně vyzdobeném doupěti, u nebude vřetět ona prapodivná hudba, kterou jeho syn tolik zboňuje. Aspoň bude klid, ale trochu mu bylo smutno.

Karas přeel po kanceláři, kterou pro Bezpečnost uvolnil vedoucí provozu a zadíval se na promáčené stěny.

38

Ono je to vlastně takové vymýtání čerta ďáblem, to vae haení, co? prohodil jakoby roztritě k nadporučíku Taufrovi a zase udělal pár kroků. Vechny stopy jsou v tahu, časové zpodění, lidé si mezi sebou zatím napovídali kdeco, take jejich svědectví bude přinejmením ovlivněno ..

Nadporučík mlčel, trochu to chápal jako výtku. Pokud jsem neměl jistotu, e ten člověk neuhořel náhodou, tak jsem vás přece nemohl volat,” dodal po chvíli rozmrzele.

Já vím, já vím . . K a p i t á n Karas poloil nadporučíkovi ruku na rameno. Zkrátka se pustíme do práce a uvidíme, jak nám to půjde. Nejdřív musíme zjistit, kdo to vlastně je ..

.Nebo spí byl.” Na tom u dělá Brousil,” řekl nadporučík.

Dám mu k ruce jetě dva své lidi, musíme identifikovat obě, co nejdřív. A co vy, jak jste daleko? U víte, jak to tady chytlo? Čím to hář podpálil? Něco konkrétního, na čem bychom mohli začít stavět?”

Čekám pořád na výsledky z laboratoře. Vzali jsme vzorky z ohniska poáru, pokouíme se zjistit, zdali tady někdo nerozlil nějakou hořlavinu. Petrolej, benzín nebo něco takového, protoe . . n a d p o r u č í k se odmlčel. Včas se zarazil, jeliko chtěl říci nepodloenou domněnku a rychle si uvědomil, e by neměl.

Protoe co?” chytil se načaté věty kapitán. Přesně tohle chtěl vědět. Co si o tom myslíte vy, máte přece zkuenosti… U takového poáru se to dá přece odhadnout, ne?”

Ano,” připustil Taufr. Skutečně se zdá, e někdo polil dřevěné skříňky a dřevotřískovou přepáku mezi atnou a skladem nějakou hořlavinou, ale nejdřív musím mít jistotu. A jistotu mi přinesou laboratorní zkouky.” A kdy budete mít výsledky?” Čekám na ně.”

Kapitán mimovolně vytáhl ruce z kapes, zaátral v kapsách tvídového saka a vytáhl krabičku cigaret. Kdepak, pomyslel si hořce, člověk musí pořád něco dělat, jak se zastaví, tak to skončí u cigarety. Odloil krabičku a zvedl telefon. Vytočil číslo do bytu a doufal, e ne domluví se enou, které chtěl nějak přijatelně sdělit, e dnes odpoledne rozhodně nepřijde domů, i kdy to včera svatosvatě slíbil, stane se něco, co ho uvede do akce a on tak aspoň o dalích pár minut oddálí třetí ranní cigaretu. Veel poručík Brousil.

39

Ty teda fakt nemá srdce,” rozpřáhl pae Rudolf Snítil. Stál v pracovně obchodního náměstka, kam vpadl hned po ránu.

Chce mě vytvat z fabriky zrovna teď, kdy se to tu hemí policajty? Člověče, u

pětadvacet let asistuju u kadýho průvihu a sotva se v podniku semele něco, co stojí za to, tak mě posílá na druhej konec republiky pro ventilátory.” Inenýr Mrázek se nemohl ubránit úsměvu.

Poslouchej, Rudolfe, já to sice uznávám, ale jse jedinej, kdo v tomhle podniku dokáe nemoné.”

Snítil apaticky pokrčil rameny. Věděl, e kdy mu obchodní náměstek nařídí, aby jel, tak sedne do auta, pojede třeba na kraj světa a tam obstará, co je třeba. Ovem být u toho, kdy vyetřuje ve fabrice kriminálka, to ho taky nesmírně lákalo. Jeho doménou byly zaručené zprávy, o kterých před ním jetě nikdo neslyel. Kdy dokázal někoho vyvést z míry díky svým informacím, byl na vrcholku blaha.

Take musím jet?”

Jo. Dám ti volhu a svého oféra.” Náměstek ztlumil hlas. Abys byl v obraze, ty ventilátory chyběj Píovi, na dispečerské poradě to nechytili a teď z toho kouká parádní průser.

Nemusím ti vykládat, jak moc na tom záleí. A kdy to dokáe z a ř í d i t . . M r á z e k se odmlčel a významně na Snítila pohlédl.

A tyhle?” Snítil naznačil palcem a ukazovákem známé gesto.Má to vyřízené. Ví dobře, e bychom tě nepustili s prázdnou.

Ale stejně jsem měl co dělat, abych to vimné u ekonomického náměstka nějak zdůvodnil.”

Mrázek se odmlčel a pokrčil odevzdaně rameny.

Jo, ivot se s námi nemazlí,” zafilozofoval si Snítil a bez vyzvání usedl na idli proti náměstkovu stolu. A co s tím ohněm? Je to hodně divoký?”

Jak to myslí?” překvapeně vzhlédl Mrázek.

Jak to myslím,” přimhouřil oči Snítil. Tak, jestli tvrdě vyetřujou?”

Zná to, nějakej rozruch kolem toho bude. koda není natěstí tak velká. Smůla je, e v tom lítá ten chlap, co uhořel, ale to není nae věc. V pracovní době neměl v atně co dělat, to dá rozum i policajtům. Tady se musí makat a plnit plán, fabrika není ádná vyí dívčí.

A si jen kriminálka vyetří co potřebuje a sbohem. Nakonec, mohlo to dopadnout hůř.

Shořely jen starý atny a kousek skladu … kdyby shořel celý sklad, tak to bylo horí. Take, Rudo ..

40

Obchodní náměstek se zdvihl. To znamenalo jenom jedno: Ty ventilátory fabrika potřebuje víc ne cokoliv jiného. Take neztrácej čas a jeď. Snítil se rovně zvedl ze idle a řekl: Tak mi podepi cesák a já jedu.”

xxxx

To ti říkám … Povídám … “

Já tě slyím,umělče!” odsekla dívka ochraptělým hlasem a dál seděla s koleny přitaenými k tělu, obepínajíc je rukama. Dívala se tupě před sebe. Ačkoliv bylo poměrně dost teplo, zvlá tady, pod střechou v podkrovním malém bytečku, měla na sobě tlustý vlněný svetr a dlouhou uválenou manestrovou sukni. Byla bosá, dlouhé vlasy, rozcuchané a slepené v pramíncích, rámovaly podlouhlý bledý obličej.

Měl p ř i j í t … A n e p ř i  e l … Slyí? Nebo si blbá?” Asi třicetiletý mu, pokládající se za výtvarného umělce, seděl na idli, které chyběla polovina opěradla. pičkou tenisky kopal do nohy stolu. Byl v sepraných a záplatovaných dínsách, jinak na sobě neměl nic. Řídký světlý plnovous, ktice dlouhých usmolených vlasů, na nose brýle. Kulaté, s úzkou ocelovou obroučkou a kostěným sedélkem na nos. Usilovně se pokouel zaostřit pohled na mlčící partnerku a pokud mu to slovní zásoba dovolila, snail se ji natvat.

U tu měl dávno bejt. Je to kretén, ten tvůj brácha. Slyí, kretén!” Pohodil hlavou a zadíval se na protějí zeď, kde stály malířské tafle a na nich nedodělaný velký obraz.

Plátno bylo pomalováno sytě modrými a hnědými barvami. Co měl výjev představovat, nedalo se určit. Barevné koule jakoby slepené do sebe, něco na způsob vrstvení molekul, vyčnívaly z neurčitého podkladu a přitahovaly pohled kadého, kdo se na plátno zadíval.

Na nízkém stolku stál dbán a v něm hrst tětců, na stolní desce hromada pomačkaných tub a několik lahví se ředidly a lněným olejem. Za paletu, na které umělec míchal barvy, slouilo kus ledabyle utreného kartónu. V místnosti se povaloval asi tucet podobně provedených obrazů. Z dokončených prací měl mít divák dojem, e shluk koulí prochází nějakou hranicí, průrvou, jakýmsi pomezím mezi bytím a nebytím. Ale zřejmě nely na odbyt. Zbytek místnosti byl zařízen nevalně. Kromě stolu, polorozpadlé idle a vetchého otomanu tu stálo jetě několik polic. Větinou na nich leely ohmatané knihy, na jedné eus, několik talířů, trosky příborů a otlučené hrníčky.

41

V koutě se krčila malá kamínka na uhlí. Jediným přepychem tohoto podivného ateliéru bylo iroké okno nad stolem.

Je to hajzl. Vykalal se na nás. Měl p ř i j í t . . v e d l si svou kumtýř v brýlích a dál kopal pičkou tenisky do nohy stolu. Dívka vytrvale neodpovídala. Mírně se předklonila a začala se kývat ze strany na stranu.Mám hlad, rozumí …

A tvůj brácha je v balíku a na nás se vykalal. Vybod se na tebe. Proč teda slíbil, e přinese prachy? No řekni, slíbil to? Jene ty se blbá. Takýs mu mohla říct, aby nám je pučil hned. Jene ty na to kale. Ty hlad nemá ..

Nekecej. Chce chlastat. Propil bys to. Vechno prochlastá. Dívka drmolila slova rychle a ochraptěle jako by se bála, e ji můe kadou chvíli přeruit. Nebo taky uhodit.

Musíme něco u d ě l a t …  řekl malíř, vstal a přeel k obrazu. Potřebuju malovat.” Zamnul si ruce a dýchl na ně, jako kdyby byla opravdu zima.

Měl bys radi jít někam do práce . . p o z n a m e n a l a dívka. Stejně nikdy nic neprodá.”

Ty mi povídej o práci. Ty zrovna. Vydrelas v krámě čtrnáct dní.”

Ale ty jsi mi utratil první výplatu. Slibovals, e si za ni budu moct koupit, co budu chtít.”

Jo, to určitě, za čtyři kila.” Propils je.”

Nech toho. Seber se a bé za bráchou,” vykřikl rozzlobeně a posunul si brýle na nose.

Bě si sám … ” kňouralo děvče a stočilo se do klubíčka u zdi. Mojmír přijde … určitě, věř m i . .

Nepřijde. Vykalal se na nás.” Vousáč si odplivl, pokročil k dívce a neetrně ji vzal za rukáv svetru.

Vstávej, vstávej! Zajdem za tvým bráchou, má peníze a musí nám půjčit.” Podvolila se jeho síle a neochotně se postavila. Měla hezkou postavu, která se nezapřela ani v neupraveném zevnějku.

xxxx

Tak u víme, kdo je ten mrtvý,” spustil hned u dveří poručík Brousil. Jmenuje se Mojmír V á g n e r … vlastně jmenoval se. Pomocný dělník ve skladu. V tom, co taky hořelo.

Zaměstnán tu byl od předloňska, podle údajů na osobním oddělení.

42

Museli jsme probrat vech těch osm chybějících, a jsme vyloučili sedm . . P o r u č í k referoval kapitánu Karasovi poněkud na přeskáčku. Seděl za stolem, ruku na telefonu a pozorně poručíka poslouchal.

Bylo mu devětadvacet. Bydlí v Holeovicích. Adresu mám zapsanou.” Rozevřel desky notesu.

Identifikoval ho někdo?” přeruil poručíka poprvé kapitán.

No, zatím ne … ” připustil Brousil rozpačitě. Ale vedoucí skladník Bouček poznal ten řetízek, co nosil na ruce. Říkal, e ho nikdy nesundával. Podle Boučkovy výpovědi by to sedělo, protoe naposledy viděl Vágnera asi tak v devět hodin. Něco spolu přerovnávali ve skladu. Pak se mu Vágner někam vypařil.”

Kapitán vstal, pustil telefon a přeel po místnosti. Zjistěte mi, jak vypadá jeho trestní rejstřík, vemte toho Boučka a zavezte ho na soudní lékařství, a se na něj podívá, třeba by ho dokázal i d e n t i f i k o v a t … podle výky, podle tvaru hlavy.” Znělo to poněkud nepřesvědčivě, ale kapitán Karas neměl na vybranou.

Jo … a dál. Měl tady v továrně nějaké známé, přátele? Někoho, koho bychom se mohli vyptat na to, co dělal ten den, kdy se, jak říkáte, vypařil? S kým mluvil, s kým se seel?

Mimochodem,” kapitán se obrátil na nadporučíka Taufra, který pozorně poslouchal, říkal něco doktor o alkoholu v krvi?”

Ne … pokud si pamatuji. Ale to by mělo být ve zprávě, dostaneme ji co nevidět.”

Dobrá, a ji budete mít, tak bych ji samozřejmě taky chtěl vidět. A co říká expertiza z vaich laboratoří?” zajímal se kapitán Karas.

Ohnisko poáru v atně, některé skříňky byly podle zjitění polity acetonem. Toho je tady v továrně dost, čistí se jím povrch mastných č á s t í … Jak jsme zjistili, přístup k acetonu mají mistři. Vydávají ho sice na poádání, ale znáte, jak to chodí. Ptal jsem se několika mistrů.

Kdy někdo přijde, e by potřeboval trochu na odmatění toho či onoho, obvykle neodejde s prázdnou.”

Pokuste se zjistit, kdo v poslední době odebral větí mnoství,” navrhl Karas.

Zkusit to můeme, ale moc bych si od toho nesliboval. Pachatel nemusel ádat mistra.

Ono stačí zajít do lakovny nebo do skladu chemikálií.

43

V takovéhle továrně se dá vzít hořlavina pomalu na kadém kroku, povzdechl si nadporučík Taufr.

Kolik té hořlaviny mohlo být, podle vás?” nechtěl se tématu pustit kapitán Karas.

To se dá odhadnout jen přiblině. Myslím, e podle intenzity v ohnisku poáru tak pět a

sedm litrů … “

Kapitán pokýval hlavou. Tak a teď se podíváme blí na Mojmíra Vágnera. Začneme na osobním, tam by snad toho měli znát víc. Ty, Václave,” obrátil se na nadporučíka Srnu, si zajdi za jeho spolupracovníky a přeptej se jich, co to bylo zač a Pepík,” ukázal na poručíka Heřmanského, si vezme auto a zajede s vedoucím skladníkem Boučkem na soudní lékařství. A taky nezapomeň, a ti vyhledají ten trestní rejstřík.”

Kriminalisté se rozeli. Kapitán se vydal přes tovární dvůr směrem ke správní budově.

xxxx

Tady to máte. Mojmír Vágner, u to od vás prohlíeli,” řekla mladá úřednice osobního oddělení.

Ano, jistě …  přikývl kapitán, vzal desky a sedl si s nimi k nízkému konferenčnímu stolku.

Podle osobního dotazníku byl Mojmír Vágner stár devětadvacet let, il sám, měl maturitu na průmyslovce a čtyři semestry ČVUT, fakulty elektrotechnické. Po přeruení studií dva roky vojny. Členství ve společenských a politických organizacích ádné, kárná opatření ádná, společenská aktivita ádná. Na vlastní výslovnou ádost zaměstnán pouze jako pomocný dělník. Podle dotazníku má třiadvacetiletou sestru Moniku. Rodiče emigrovali v osmaedesátém do Kanady, o děti se v té době starala babička, jak se dočetl kapitán v ivotopise. Strohá fakta, za kterými se skrýval moná nepříli astný, rozhodně vak nedlouhý ivot.

Ve zvlátní kolonce učinil poznámku patrně někdo z kádrového oddělení: Bez ambic, neperspektivní… a pod tím klikyhák. Kapitán se zamyslel. Sám o sobě nevěděl, má-li či nemá ambice. Vdycky dbal na to, aby odváděl čistou práci, bez kazu, bez nejasností.

Kdy bylo třeba, dokázal nastavit i vlastní kůi, nedbal na zdraví, ale jestli má ambice, to nedokázal posoudit. Moná e i on sám je neperspektivní. Jene jemu je padesát, jeho kariéra se pomaloučku končí. Úřednice si odkalala a kapitán se probral ze zamylení.

44

Nael jste, co jste potřeboval?” ptala se formálně, aby něco řekla.

Ani nevím, moná,” odpověděl kapitán. Můete mi povědět, jestli ho tu někdo neznal blí?” Mladá osobářka nasadila udivený pohled. Soudruhu, tady pracuje na dva tisíce lidí.

A takových jako Vágner tu projde, ti se tu nikdy dlouho neohřejí. Rok dva u nás vydrí a pak je přestane práce bavit a jdou jinam.” Na tom něco bylo, to kapitán věděl z vlastní zkuenosti. Ostatně Mojmír Vágner toho taky proel dost. Kapitán znovu otevřel sloku a nalistoval si stránku, kde se to hemilo několika různými zaměstnáními, kterými Vágner od neslavného konce na vysoké kole proel. Do vojny i po vojně. Kampaň v cukrovaře, asfaltér, pomocník v kuchyni, posunovač … Nikde dlouho nevydrel. Teprve ve zdejím závodě zakotvil Mojmír Vágner na delí dobu, snad natrvalo. Kapitán by býval rád věděl proč, kdy ho v kádrových materiálech hodnotili jako neambiciózního a bezperspektivního.

Vypsal si ze sloky několik údajů, které potřeboval a vrátil ji.

Děkuji a na shledanou.” Úřednice neřekla nic, jen si troinku povzdechla.

Kapitán se vracel zpátky na jejich dočasné působitě v provozu.

Tak si představ,” uvítal ho nadporučík Srna zeiroka, e ten Vágner tady s nikým nekamarádil a e ho nikdo ani pořádně za ty dva roky nezná. Pracoval ve skladu jenom s Boučkem. Byl mu k ruce. Jinak prý se s nikým nestýkal. Ani s muskými z dílny nezael po práci do hospody. Oni ho taky mezi sebe nebrali. Pokládali ho tak trochu za flákače. To ví, mladej kluk, místo kloudný práce tahá bedny, přerovnává ve skladě hotové panely a zametá dílnu. A přitom má maturitu a dva roky vysoký koly. Od lidí na dílně jsem se dozvěděl, e například uměl velice dobře anglicky. Kdy bylo potřeba něco přeloit, prospekt, návod od kalkulačky nebo nějaký odborný text, li za ním.”

Kapitán Karas se na chvíli zamyslel. Kamarády nemá, musíme se podívat k němu do bytu.

Obstarej od prokurátora povolení k prohlídce,” obrátil se na poručíka Heřmanského, a hned potom musí najít jeho sestru. Pokud se mi podařilo zjistit, je to jediná příbuzná zemřelého. Ale prosím tě, s citem, je mladí ne on a nejspí to s bratříčkem neměla lehké …  Odmlčel se a snail se usilovně na něco vzpomenout. Bezvadná pamě ho najednou zradila.

45

Díval se soustředěně do kouta, vytáhl ruce z kapes a vyndal z krabičky cigaretu. Kdosi ze spolupracovníků mu připálil.

Dik,” řekl a v duchu si pomyslel, e by měl spí nadávat, vlastně ho připravují o zdraví.

Potáhl z cigarety. Rázem se mu vybavilo, na co si před chvílí nemohl vzpomenout.

Josefe, zjistil jsi, jak vypadá jeho trestní rejstřík?”

Čistý jak l i l i u m . . , “

Aha,” povzdechl si kapitán. Ti jsou v naí práci vdycky nejhorí, člověk nikdy neví, jakého přístupového klíče pouít.

V té chvíli si uvědomil, e uvauje vlastně o o b ě t i … Takhle bych měl myslet na pachatele, dolo mu. Najednou přestal být sám se sebou spokojen. Stárnu, pomyslel si, a ani jsem netuil, e to půjde tak rychle. Podíval se po svých spolupracovnících. Václave, zjisti co dělal Vágner od rána do okamiku, kdy vypukl poár.

A taky bych rád věděl, kdo vechno navtívil atnu během dopoledne … případně sklad. A vůbec, vechny přístupové cesty k provozům jedna a dvě. Vezmi si to na starost.”

Kapitán se hrnul ke dveřím. Velmi dobře věděl, e toho několika stručnými větami naloil na bedra spolupracovníků dost. Vyrostli pod jeho vedením.

U brány závodu pokývl přátelsky řidiči, z kapsy vytáhl papírek, na kterém měl zaznamenánu adresu bytu Mojmíra Vágnera. Z dobrých důvodů nikdy na sluební řidiče nespěchal.

xxxx

Volha zabrzdila před edivým činákem. Kapitán Karas porovnal údaj na papírku s domovním číslem.

Fajn,” řekl a vyklouzl z auta jako mladík. Povolení k prohlídce měl v kapse. Strámistr Bělka zacinkal svazkem univerzálních klíčů. Vstoupili do dveří. Kapitán se rozhlédl a pátral po seznamu nájemníků. Bude třeba najít správce domu nebo domovního důvěrníka, aby jej přizvali k prohlídce jako nezúčastněnou osobu, četl jména, která mu nic neříkala. Za jmény jsou osudy, dramata, romány a dokud tuhle beletrii ivota nemusel číst on, bylo v podstatě vechno v pořádku. Avak jakmile se nám dostanou do rukou, pak u je větinou pozdě, pomyslel si. Pak spatřil na seznamu jméno, které hledal. Rozhodl se, e nejdříve vyhledají byt, pak teprve nezúčastněnou osobu jako svědka prohlídky.

47

Vágner, stálo lapidárně na kolním modrobílém vroubkovaném títku, nalepeném přímo na dveřích. Hned v první chvíli měl kapitán Karas pocit, e se za dveřmi něco děje, e je za nimi ivot. Několikrát stiskl tlačítko zvonku. Strámistr Bělka stanul vedle něho a aby dodal důrazu, zabuil na dveře a zvolal: Otevřte! Bezpečnost!”

Dveře se otevřely a na kriminalisty zírala dvojice mladých lidí.

Co tady děláte?” spustil kapitán Karas a pokročil vpřed.

A co vy?” napřímil se proti němu vousáč s brýlemi na nose. Dívka v manestrové sukni a umudlaném svetru mlčela, ale ustoupila o krok, zatímco její partner dával najevo, e do bytu nemíní nikoho pustit.

Bezpečnost,” řekl klidně kapitán Karas, vytáhl sluební průkaz, rozevřel jej a nastavil dvojici před oči. Legitimujte se, prosím,” vyzval oba úředním tónem. Vousatý brejláč se uklíbl, dívka udělala neurčité gesto.

Vae občanské průkazy,” pronesl důrazně uniformovaný strámistr Bělka.

Nemáme,” řekl vousatý mladík. U sebe je nemáme … “

Kdo jste a co tu děláte?” zeptal se kapitán téměř přátelsky. Interiér pokoje mu napověděl, e jednání v strohém úředním tónu by nebylo za této situace nejsnazí. Na podlaze pokoje leelo rozprostřeno několik beraních kůí, z nich se dvojice asi před chvílí zvedla.

Hypermoderní křeslo se nehodilo v podstatě k ádnému dalímu nábytku, ale na první pohled bylo vidět, e v něm někdo často sedává. Na pravé stěně zaujaly kapitána dva ohromné reproduktory, stereo gramofon japonské výroby, zesilovač AKAI, magnetofon a skříňka s deskami a kazetami. Desek bylo hodně. Na protějí straně stála postel, malý stolek, skříň a na stěně visel plakát. Na plakátu pouze otazník a vykřičník. Vypadalo to, jako by tato dvě znaménka spolu sváděla boj na ivot a smrt. U na první pohled nepocházel plakát z tuzemské polygrafie a ačkoliv kapitána často mrzelo, e se výrobci podobných vizuálních klamů nevěnují něčemu uitečnějímu, tentokrát zaváhal. Plakát se mu líbil, měl pocit, e o úloze vykřičníků a otazníků v ivotě lidském má přiblině stejnou představu jako neznámý autor plakátu.

Moja je můj bratr,” začala dívka nesměle. My tady na něho čekáme.”

Vy jste Monika Vágnerová, sestra pana Mojmíra Vágnera?

48

Kapitán Karas na chviličku zaváhal. Má ji informovat o smrti bratra nebo je výhodnějí pro tuto chvíli pokračovat ve vyptávání? Dívka rozhodla sama.

ulcová … já jsem vdaná. Tady Richard je můj manel.” Řekla to s jakousi pýchou a pohlédla na mladíka s řídkým plnovousem.

,,My tu čekáme na Mojmíra,” zahučel jakoby na vysvětlenou vousáč a zmlkl.

Kapitána napadlo, e je to poněkud podivné. Jednak museli oba vědět, e teď by měl být Vágner v práci a hlavně, i laik by poznal, e si oba návtěvníci krátili dlouhou chvíli kromě na beraních kůích i prohledáváním několika zásuvek skříně, která patřila k zařízení pokoje. Někdo se také hrabal v gramofonových deskách, několik jich zůstalo rozhozených po podlaze.

Aha, vy tu čekáte.” Kapitán s rukama v kapsách udělal několik kroků po pokoji a pak se otázal. Jak dlouho jste tu?”

Chvíli,” odpověděla Vágnerova sestra.

Jene vá bratr by měl být touhle dobou přece v práci, nemyslíte?” prohodil Karas a čekal, co to s oběma udělá.

Začali se k překvapení kriminalistů mezi sebou hádat. Ale oč lo, kapitán z jejich úsporné mluvy nedokázal vylutit. Se cáklá … ” Já? To ty jsi sem chtěl jít.”

Já vdycky vechno, jó … Já?”

Tak dost,” přeruil je kapitán. Nemám tolik času. Řekl bych, e jste tu něco hledali, copak to bylo?” Ukázal na pootevřené zásuvky a na rozházené desky.

Ale Moja nám je slíbil,” vyjekla Monika ulcová. Slíbil nám u včera, e je přinese, viď Río … A n e p ř i  e l … “

Co vám slíbil přinést?” Peníze,” vydechla Monika ulcová.

Následovala řada otázek a zmatených odpovědí, ze kterých nakonec kapitán Karas vyrozuměl, e Mojmír Vágner sestru a jejího manela pravidelně podporuje. Neúspěného malíře a mladou enu, která se zřejmě vyhýbá práci. Zaujalo ho, e pomocný dělník můe dělat mecenáe a jetě mu zbývá na drahé reprodukční zařízení a desky, kterých bylo v pokoji plno.

Take vy tvrdíte,” uzavřel rozmluvu, e vám dával a dva tisíce měsíčně!”

Ale a v poslední době, předtím to nebylo tolik. Někdy i nic,” upřesnila Monika ulcová a sklopila hlavu.

49

A kdy se tentokrát neobjevil, tak jste sem přili a chtěli jste si vzít peníze sami, e?”

Já mám klič,” ohradil se vousáč.

Ukate,” natáhl ruku kapitán.

Richard ulc neochotně vytáhl klíč z kapsy. Byl to univerzální odborně sbrouený klíč.

Pojedete s námi, sepíeme protokol.”

Jaký protokol? Vdy jsme nic neprovedli!” namítl vousáč. Zeptejte se Mojmíra, on vám potvrdí, e .. Mojmír Vágner je mrtev,” řekl kapitán Karas.

xxxx

Kriminalisté se seli odpoledne v kanceláři provozu jedna. Kapitán je informoval o výsledku návtěvy v bytě Mojmíra Vágnera. Potom si vyslechl, co zjistili jeho spolupracovníci. První byl na řadě nadporučík Srna. Hovořil stručně.

Vágner přiel do práce podle píchačky v sedm nula pět, pak se v atně přestrojil a odeel do skladu. Tam pracoval podle pokynů vedoucího skladníka Boučka asi hodinu. Potom naloil jetěrku a s vyskladněnými rozváděčovými skříněmi jel do expedice, kde se zdrel přiblině hodinu. V expedici také mají Jana a slavili jeho svátek. Vágnera pozvali na skleničku. Bouček u v á d í … ” Srna se podíval do svého, zápisníku, zalistoval v něm a nael si správnou stránku. Říká, e pro Vágnera musel jít, protoe potřeboval pomoci s těkými rozvaděči.”

Svého pomocníka nael ve veselé náladě a poslal ho zpět do skladu. Bouček tvrdí, e se stávalo jen zřídka, aby se Vágner při práci napil. Boučka udivilo, jak byl Vágner najednou veselý, sebejistý. Klidně si nechal nalévat, přestoe jindy se drel vech takových oslav stranou. Dokonce ho jetě tého dopoledne přistihl, jak se vytratil do svařovny, kde taky slavili. Bouček to přiznává dosti nerad. Na zítřek jsem ho pozval k sepsání svědeckého protokolu.

Dobrá, a co bylo dál?”

Kolem půl jedenácté Vágnera spatřila exkurze průmyslováků, kterou do uličky mezi H

sklady zavedl inenýr Erdman. Viděl nějakého opilého mladíka, jak leí na bednách, v ruce láhev od piva a spí. Erdman prý začal shánět skladníka, ale marně. Pak na opilce zapomněl. A do vypuknutí poáru u nikdo Vágnera neviděl. Jestli v té době někdo veel do skladu, nedá se říct.

50

Vedoucí skladu Bouček seděl od půl jedenácté v závodní zubní ordinaci. Ověřil jsem si, e tam byl objednán, dochází tam u tři neděle. Problém je, poznamenal nadporučík, e do skladu se dá jít jednak z přízemí, z montání haly a zároveň i z opačného konce budovy, z prvního patra přes muské atny. Sklad je dvoupodlaní a ten nesmyslný průchod ze aten do skladu vznikl tím, e bylo třeba zvětit skladové prostory. Vedení závodu rozhodlo zabrat půlku muských aten pro potřeby skladu. Probourali nové dveře do sousedního skladu a dveře, spojující obě atny, jednodue zamkli. Jene ten, kdo to měl blí přes atnu, chodil do skladu stejně těmito dveřmi. Stačilo zaukat a skladník přiel otevřít. Taky se občas stávalo, e dveře zůstaly otevřené.

Kapitán Karas zpozorněl: Koukám, e se tady na opatrnost a pořádek moc nedbalo, co?

Ptal jsem se na to,” pokývl hlavou Srna. Řekli mi, e tady skladují hotové výrobky, rozměrné velké kusy, které měly být v kadém případě zajitěny.”

Jak je to s přístupem do atny?” zeptal se. U pohled na poručíka Heřmanského mu prozradil, e j e t o nezodpověditelná otázka.

Prohlédl jsem to tam,” odpověděl Heřmanský, ale vypadá to, e nám to moc nepomůe.

Naproti dveřím do atny jsou sociální zařízení, take tam chodí denně hodně lidí a nikdo si toho nevimne. I do atny se můe kadý vypravit, jak se mu z a c h c e . .

Karas přeel po místnosti, opět s rukama v kapse, a zamyslel se.

Ze veho nejvíc mě zajímá, odkud bral pomocný dělník tolik peněz, aby mohl vydrovat svou sestru a jejího mue. Musíme hledat zdroj jeho příjmů, v tom by mohlo být vodítko O d m l č e l se.

Jene jak na to, pomyslel si v duchu. Navíc to můe být i klamná stopa. Co kdy se zjistí, e Vágner třeba přehrává zájemcům své desky na kazety a nechává si za to platit, tohle u

tu přece bylo. Je a s podivem, kolik se tím dá vydělat peněz. A pak, vrada Mojmíra Vágnera vůbec nemusí souviset s penězi.

Seeňte mi někoho,” řekl podřízeným, s kým se Vágner tady v továrně dobře znal. Nebo někoho mimo závod, to je jedno. Musíme přece vědět, s kým se stýkal, jaké měl zájmy, co od ivota c h t ě l … “

51

Do místnosti vstoupil nadporučík Taufr. Bylo vidět, e má něco důleitého. Zamířil k jednomu z volných stolů, pohodil na něj krabičku cigaret a hned si také jednu vytáhl a zapálil. Vyuil chvilky ticha a vzal si slovo. Jedno překvápko pro vás. Přila za mnou nějaká paní Fořtová. Je to taková správná stará babka, má hubu jako lejfíř.

Ale umí přesně řict, co říct chce a to větina upovídaných lidí nedokáe. Byla v muské atně krátce po půl jedenácté. V místech, kde jsme po poáru nali mrtvého Vágnera, viděla leet muskou postavu v dínsách. Myslela si, e si tam někdo dává dvacet.

Rozhodně se nehýbal a podle jejího tvrzení nedrel v ruce ádnou zapálenou cigaretu nebo něco podobného.

Lidé si toti po závodě ukají, e atnu a sklad zapálil nějaký orala cigaretou, to jen tak na vysvětlenou.

Jestli Fořtová viděla Vágnera nebo někoho jiného, nemůe s určitosti tvrdit. Vágnera toti

moc neznala a navíc tomu leícímu neviděla dobře do obličeje.

Take máme dalího svědka,” konstatoval kapitán. Krátce po půl jedenácté jetě nehořelo. Podle pani Fořtové tam někdo leel, ale jestli to byl Vágner, naivu a jenom spal anebo byl-li u mrtev, o tom nevíme zase nic;”

To je pravda. Fořtovou tam někdo vyruil, take ze atny raději peláila ven.”

Ten, kdo ji vyruil, mohl být vrah a případně i hář,” nadhodil nadporučík Srna.

Ano, tuhle monost samozřejmě vyloučit nemůeme. Mimochodem, co dělala ta enská v muské atně?” zeptal se kapitán.

Tady jsme u toho,” zvedl Taufr ukazovák. Já jsem se sice musel málem zapřísáhnout, e to nikomu nepovím, ale prý to bylo takhle: dopoledne babka Fořtová převrhla vozík s panely. Dva technici, Rejch a Synek ji při tom načapali a poslali zpátky na dílnu, aby tam pokozené panely dala opravit. Mistr ovem neměl moc nálady a tak Fořtová slíbila chlapcům v dílně padesátku na pivo. Protoe je vak neustále vorc, pozor, to jsou její vlastni slova,” podotkl s lehkým úsměvem nadporučík Taufr, a její násoska, opět reprodukuji, dle Fořtové, má vdycky nějakou tu pětku ulitou ve skříňce v atně, rozhodla se, e si tam, aby nikdo nic nevěděl, tu padesátku z manelovy skříňky vypůjči.”

A on by na to nepřiel?” zeptal se ironicky kapitán.

52

Babka tvrdí, e ne, nebo jeho tajných finančních fondů uívala takhle dost často.”

To je dobrý,” uznale poznamenal Srna.

Chce snad tvrdit, e ti to přila vechno říct jenom proto, e jí připadá neodolatelný?”

popíchl Taufra Srna.

Ale kdepak, babka měla strach, e přijdeme na její otisky prstů. Netuila, e skříňka jejího manela shořela i s jejími otisky. Taky prý se bála, aby na ni nepadlo podezření, e zaloila oheň. Zkrátka byla dost vyplaená a vysypala mi to vechno najednou.”

A jak se vůbec dostala do manelovy skříňky?”

Na to jsem se jí samozřejmě také ptal. Velmi jednodue. Měla od visacího zámku druhý klíč a starý Fořt o tom nevěděl.”

Tak tomu říkám mazanost,” poznamenal Heřmanský a potřásl uznale hlavou.

Dobrá, je to velmi cenné svědectví, ale zatím nám moc nepomůe,” povzdechl kapitán.

Moment, já jetě nedopovídal,” bránil se Taufr. Vtip je v tom, e Fořtovou, jak u jsem řekl, někdo vyruil. Byla sice u hotova s vybíráním manelova hnízdečka, ale kdosi přicházel. A to ze skladu, kam byly evidentně otevřeny dveře,” dodal vítězoslavně Taufr.

Take to znamená, e ten někdo byl ve skladu, kde neměl za nepřítomnosti Boučka a Vágnera co dělat!” řekl kapitán, kývl na Heřmanského a dodal: Seeňte mi Boučka.”

xxxx

Nadporučík Srna vyel na tovární dvůr. Chtěl zamířit rovnou za skladníkem Boučkem, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Kdepak, Boučka si nechá na konec. Cestu do kantýny objevil snadno, horí to bylo, jak se dostat dovnitř. Ze sloitého schématu otevírací doby mu sice bylo brzy jasné, e přiel o chviličku později, ale nedal se odradit a pouil způsobu, který lidem od Bezpečnosti otvírá zamčené dveře.

Zaklepal a řekl kdo je.

Kantýnská, ena kolem čtyřiceti, právě kouřila cigaretu a zřejmě hodlala vypít álek kávy.

Srna jí předloil sluební průkaz a řekl, proč přiel.

Vágner, V á g n e r … ” Chvíli marně tápala a nadporučíkovi rychle dolo, e kantýnská těko můe znát lidi podle jména.

53

Víte, takový mladý muský s dlouhými vlasy. Dělal pomocníka ve skladu. Nosil odrbané dínsy. Je to ten, co tady uhořel při poáru,” vyhrkl nadporučík, trochu proti své vůli, protoe to byla informace, kterou původně kantýnské nechtěl svěřit.

Aha, Robinson,” rychle pochopila ena. Tak to máte říct hned, e vám jde o toho uhořelého, já přece nemůu znát lidi podle jmen. Tady vám při nákupu svačiny nikdo vizitku nedá.”

Dobře, dobře … říkáte Robinson? To je přezdívka nebo … mu tak někdo říká?” zpozorněl Srna.

Ale ne. To je jen taková moje slabost. Protoe ty lidi vlastně neznám, tak jim dávám vlastní jména a tenhle byl vdycky sám a skoro s nikým nemluvil, ten tedy dostal jméno Robinson.

To je přece jasný, ne? Nikdy jsem ho tady neviděla jinak ne samotného, take … “

Poslyte, chodil sem často?”

Tady chodí kadý den spousta lidí,” řekla kantýnská po chvíli rozvaování. Někteří pravidelně, tak pravidelně, e vím, kdy jsou nemocní, jiní jak kdy, některé sotva znám. Ten vá patřil spí mezi ty pravidelné, i kdy ne kadodenní. Řekla bych, e nechodil na obědy do závodní jídelny a spí si kupoval jídlo u nás v kantýně. Snad by vás mohlo zajímat, e si tu kupoval patnáct nebo deset deka gothajského salámu, dva rohlíky, někdy limonádu nebo nanuka. V poslední době si dopřával vysočinu nebo moravské u z e n é … Taky unku v rosolu, ty závitky, víte … Prostě najednou měl rozmanitějí chutě, a taky draí. Útrata kolem deseti korun, a někdy i víc!” Kantýnská se na nadporučíka zpytavě zadívala. Nejspí

chtěla vědět, jestli to, co mu právě řekla, nějaký význam má, a pokud ano, tak by určitě ráda věděla, jaký.

Srna by byl tohle rád věděl taky. V kadém případě mu ovem bylo jasné, e změna ivotního standardu je pro kriminalistu vdycky zajímavá. Zbývá jen posoudit, do jaké míry znamenala změna chuti k jídlu Mojmíra Vágnera i změnu jeho ivotní úrovně. Stačilo přece docela dobře, aby přestal kouřit, a mohl své potlačené chutě na cigaretu kompenzovat unkou.

Nadporučík Srna vyel z kantýny a vydal se na dílnu hned naproti skladům. Chvíli se váhavě rozhlíel. Bylo to mravenitě, ve kterém bylo jen velmi těké se zorientovat. Vude vládl shon. Kadý si hleděl svého. Stovky operací, pracovních úkonů, které je třeba udělat, aby finální výrobek dostal právě tu podobu, kterou má mít. Nadporučík procházel mezi soustruhy, frézami a ponky.

54

V zásobnících se vrily součástky, které mu větinou nic neříkaly. Jene on potřeboval někoho, kdo by mu řekl sebemení informaci o Mojmíru Vágnerovi.

Nerozhodně se zastavil uprostřed dílny. Cítil pohledy na svých zádech, tuil, e si ho lidé prohlíejí. Věděl, e je ruivý element. Jene vypěstovaná rutina mu řekla, e na tohle nemůe brát zřetel, daleko by se nedostal. Vybral si vlasatého mládence v sepraných montérkách, který skloněn nad edivým panelem přiroubovával na ocelový plech jističe.

Formality se odbyly velice rychle. Na nadporučíka udělalo značný dojem to, e se hned z prvních slov ukázalo, jak dobře jsou lidé na dílně informováni o tom, co se v továrně děje.

Vágner? Myslíte toho kluka, co uhořel v atně?” zeptal se mladík o pár roků mladí, ne

byl Vágner.

Moc jsem ho neznal, ale kdy se to stalo, tak je jasný, e musel mít pořádně v hlavě. On teda fakt s nikým moc řeči nenadělal, byl to dost samorost. Ale předtím ne hořelo? to vypadalo, e byl trochu líznutej. A kde se napil?”

Jó, tak to já nevím. Ale ten den bylo přece Honzy, ne? Take se tu a tam slavilo … Ono se to nesmí, ale lidi si na to nějak z v y k l i …Ani bych se nedivil,kdyby to drobátko přehnal, a pak si el na chvíli do atny zdřímnout. To na jednoho přijde raz dva.”

Kde mohl pít?” opakoval tvrdoíjně otázku nadporučík Srna.

Těko říct,” řekl mladík a zase se sklonil nad svou prací. Zjevně mu bylo nepříjemné, e se ho kriminalista vyptává před zraky vech spolupracovníků.

Přece víte, kdo tady v okolí měl svátek, ne?”

Vichni taky nepijou. Jsou lidi, kteří by si dali pro korunu vrtat koleno. S těma toho moc neoslavíte.”

Nadporučík stál mlčky a čekal. Bylo na jeho protějku, aby svou řeč dokončil, i kdy se mu do toho zjevně nechtělo.

Já nevím, ale třeba ve svařovně se slavilo, tam je taky Honza. A taky neel zrovna plyn, take …” Nedopověděl a znovu se zabral do práce. Nadporučík jen chviličku postál, spí

proto, aby nějak důstojně ukončil ten kusý rozhovor, pak pokývl hlavou a el.

Potlačil v sobě touhu zeptat se, kdo slavil ve svařovně, kde vůbec svařovna je a co o tom slaveni mladík ví. Uvědomil si, e otázku alkoholu s lékařem neprobrali.

55

Vrátil se do kanceláře, která jim byla dočasně propůjčena jako pracovna a vrhl se na telefon. V místnosti natěstí nikdo nebyl, take Srna mohl úřadovat nerueně. Vytočil známé číslo a chvíli čekal.

,,Slyím,” ozval se lapidárně lékař.

Doktore, tady je nadporučík Srna. Na jednu věc jsme se vás zapomněli zeptat. Jak je to s alkoholem v krvi u toho uhořelého? Byl opilý? N e m o h l …  Srna se zarazil, protoe si uvědomil, e zase tak jednoduché to být nemůe.

No vidíte,” řekl doktor zpola nakvaeně, zpola vyčítavě. Stále vám opakuji, e spěch v těchhle věcech kodí. Ale vy nikdy nechcete . . n e d o ř e k l .

Já vím,doktore. Jene ty nae věci opravdu spěchají a … 

Dobře, vdy já u si zvykl. K věci. Já si to hned nalistuju. Bohuel nemám jenom vás.

Chvíli bylo ticho a nadporučík si byl jistý, e by lékař dokázal zodpovědět jeho otázku rovnou z hlavy, jen kdyby nebyl tak protivně puntičkářský a opatrný. Jene na druhou stranu to byla jeho přednost, kterou kriminalisté mohli mnohokrát ocenit. Srna trpělivě čekal a slyel, jak lékař listuje protokolem.

Tak tady to máme,” ozval se lékař. 1,5 promile … je to dost. Zvlá, kdy se vezme v úvahu, e to byl astenický typ, který toho moc nemohl vydret. Ale u jsem vám snad vysvětlil, e nezemřel na následky poáru, který by snad bezděčně zaloil, byl mrtev dřív, ne začalo h o ř e t … “

Já vím,” povzdechl si nadporučík. Ale i tak to vypadá dost divně, e?”

Proč?” otázal se lékař.

Protoe člověka, který je opilý takřka do bezvědomí, je mnohem snazí udusit, e? S

takovým chlapem si můete pohrát celkem bez rizika.”

Nadporučík Srna jen chmurně pokýval nad telefonním sluchátkem hlavou a nepřítomně se s lékařem rozloučil.

Ano, tohle byla pravda. Ten, kdo to udělal, riskoval, e mu jeho plán třeba nevyjde.

Vágnerovou opilostí se ovem riziko podstatné zmenilo. Nadporučík si uvědomil, e tohle by právě mohl být jeden z klíčů k zámku, který potřebují otevřít. Snail se někdo Vágnera záměrně opít?

Nejbliího mue u soustruhu se Srna zeptal, kde je svařovna. Vydal se naznačeným směrem a v duchu se musel krotit. Pomalu, Václave, o p a t r n ě … Vdy tohle stopa být nemusí. Uvědom si, e drí jen jednu nitku. Nevyvozuj ádné závěry, dokud nezná fakta.

56

Svařovna byla řadou vzájemně propojených místností, patně větraných, zalých. Mui v koených zástěrách a silných pracovních montérkách seděli nad svými pracovními deskami. Kadý z nich si hrál doslova a do písmene s ohněm. Nadporučík se rozhlédl tou činorodou atmosférou a téměř ani nemohl uvěřit, e by se tady mohlo vůbec něco slavit.

Rozhlédl se po muích s tmavými brýlemi na očích a tentokrát si vybral toho nejstarího z nich.

Strávil ve svařovně pernou půlhodinku. Nejdřív musel z chlapců kadé slovo páčit, pak pomalu roztávali, ale zase se duovali, e s nějakou oslavou nemají vůbec nic společného.

Dy se na to koukněte, copak se dá tady něco slavit? Samej fofr. Tady se hromadí práce, a kadou chvilku nás kontroluje mistr.”

Nakonec si vzal nadporučík stranou dva potenciální oslavence, oba Jany, a vydoloval z nich stručnou historku, jak to vechno doopravdy bylo. Přiznali, e se ten den pilo. Při práci.

e se toho moc nenadělalo? Ale to přece musí být jejich věc, kdy dělají v úkolu, ne?

Nadporučík si o tom myslel své, jene momentálně ho zajímala vrada a nikoli kázeň na pracoviti.

Ano. Vágner se u nich chvilku z d r  e l … Vlastně ho ani neznají. Jednou potřeboval svařit stojánek z hliníkových profilů, tak mu to sfoukli jako melouch. No a on přinesl velkou láhev myslivce, tak mu to chtěli trochu oplatit, jene si dal jednu, moná dvě skleničky. Na zbytek otázek u jenom krčili rameny. Nepamatují se přesně, n e v ě d í …

Bylo to divné. Srna si jejich výpovědi ověřil u ostatních, kteří poté, co se hlavní strůjci oslav doznali, začali být sdílnějí. Faktem zůstávalo, e se Vágner s nikým ze svářečů nějak bli

neznal, a e alkohol, který měl v krvi, pocházel jetě z nějakého dalího zdroje.

Kdy si nadporučík ověřil jetě časový údaj, zjistil, e se musí vrátit znovu do doby před Vágnerovou návtěvou ve svařovně. Zastavil se u Boučka a zeptal se, co ten den vlastně Vágner dělal. Chtěl znát pouze časový rozvrh. Zatím se nemínil Boučka ptát, jak to bylo s Vágnerovou opilostí.

Pracovní náplň, kterou se ten den Vágner zabýval, zavedla nadporučíka do expedice. Ani tady nepochodil nejlépe. Předevím se tu neslavil ádný Jan. Na seznamu pracovníků expedice tohle jméno chybělo. Po nepřiměřeném zdráhání se nakonec přiznal Hule, jeden ze čtyř muských pracovníků expedice, e se ten den na jejich pracoviti opravdu trochu málo upilo.

57

Koupil novou kodovku a to se přece musí zapít, řekl s jistou samozřejmostí nadporučíku Srnovi tónem důvěrným, který naznačoval, e tohle by přece chlap měl pochopit.

Nadporučík se nevyjádřil, myslel si o tom své. Chtěl vědět, kdy se začalo, kdo se na té oslavě podílel, kolik kdo vypil, kdy byl konec.

Já nic, vyprskla Fořtová, která se mohla jako zapřisáhlý odpůrce alkoholu klidně vyjádřit ke vemu, co zajímalo Srnu.

S ostatními to bylo horí. Nadporučík z nich musel páčit kadé slovo. Chvíli je trápil, a pak se zeptal na Vágnera. Očividně se jim ulevilo, rozpovídali se s pocitem, e tohle jim na hlavu ádnou bouřku nepřivodí. Jó, ten tu b y l … Zrovna jsme byli v nejlepím. Přivez rozvaděče, teda skříně, jo …

Ne, e by se nám do toho chtělo, to zrovna ne, ale pomohli jsme mu to sundat, a tak si chvíli sedl. Docela jsem měl pocit, e se mu ani zpátky nechce,” Hule se zarazil.

A dál?” pobídl ho nadporučík.

Podívejte, my ho moc neznáme. T e d a … chodí k nám s věcma, ale nikdy toho moc nenamluvil. Vdycky hned zmizel, jen si tak něco zabručel a byl pryč. Tak jsem mu jen tak z hecu řek, a si sedne a dá si skleničku. A on si sed. To bylo divný, ne? A obrátil do sebe hned dvě za sebou. Najednou to byl úplně jinej člověk…Hule se podíval po svých spolupracovnicích, jako kdyby od nich čekal přitakáni či vyjádření souhlasu. Bylo ticho.

Nadporučík se obrátil na drobnou enu, která stála hned vedle Fořtové. , , Vy si to myslíte taky?”

Ano … ” ena zrozpačitěla, mluvila tichým nevýrazným hlasem a bylo jasné, e není zvyklá hovořit před lidmi. Byl v poslední době jakoby proměněný … já nevím, jak bych to ř e k l a … “

Ostatní přikývli na souhlas. Za dalích deset minut se nadporučík Srna dozvěděl, e se Vágner v expedici zdrel dobrou hodinu, e se kupodivu rozpovídal tak, a si pro něj musel dojit skladník Bouček, který ho patrně citelně postrádal.

A to byla přesně chvíle, kdy si doel nadporučík za Boučkem a prověřil si jednotlivé výpovědi. Opatrně, nenápadně a hodně dbal na jednotlivé formulace. Nesmírně ho zaujala proměna Mojmíra Vágnera, která se s ním údajně v poslední době udála.

58

Tak pojď, táta je pryč, na sluební c e s t ě … To bys měl snad vědět,” smála se Markéta Snítilová a táhla Jirku Rejcha za ruku k nim domů. Tvůj táta mi vadí ze veho nejmíň, ale co paní matka,” zaváhal Jiří Rejch, po dvou sedmičkách lehkého bílého vína poněkud v povznesené náladě. Můe bejt k l i d n e j … Matinka je v lázních, doma je pořádek, ticho, klid, samotno. Jirko, ty se bojí!” zaútočila půvabná studentka psychologie a pohlédla svému protějku do očí. To ví, e se bojím,” přiznal se inenýr Jiří Rejch a myslel to doopravdy. Překročit cizí práh není nic tak straného, horí bývá, kdy se člověk zaláskuje.

A s touhle nádhernou, mladou, svěí dívkou, čipernou jako její tatík, s tou by to mohlo dopadnout nebezpečně. Člověk se zamiluje, chvíli to trvá, ne si na nový stav zvykne, a pak je najednou konec, zrovna v momentě, kdy se mu to začne doopravdy líbit. Chtělo by to se přeladit na kratí vlny, pomyslel si Rejch, ale u s rozhodnutím, e tohle dobrodruství podstoupí. S Markétou se seznámil na parníku. Výlet pořádalo ROH pro děti zaměstnanců.

On se na parník dostal jako funkcionář a Markéta nejspí z protekce. Nudila se, upíjela Cinzano Bitter z vysoké sklenice, doplněné sodou a uvaovala o tom, e takovi zase jednou nalítla na jeho zadarmoakci. Nakonec se z toho vyklubalo nádherné odpoledne.

Díky Rejchovi. Chodí spolu u téměř měsíc a Markéta má pocit, e toho podivného chlapce, kterému je, věř či nevěř, estatřicet, zná víc a víc. A čím víc ho zná, tím víc se jí zamlouvá a to je něco, co doposud Markéta Snítilová nezaila. Obvykle se kluci, se kterými se v minulosti seznámila, vytráceli do ztracena tím dřív, čím víc je poznávala. Tady to je úplně jinak. Vtahoval ji vítr, prudce se to s ní točilo a mylenky na zkouku, která by měla nastat během několika málo hodin, zůstávaly v nedohlednu. Jak by asi Jiří reagoval, kdyby mu řekla, e ji zítra čeká zkouka z obecné psychologie? Dal by jí kázání a poslal by ji sednout ke knihám? Mávl by rukou? Moná, e jindy a s někým jiným by podnikla malinkatý průzkum, ale s Rejchem se k němu neodváila. Měla pocit, e by ji prokoukl.

Tak pojď,” zvala ho dál. Pokrčil rozpačitě rameny. Ne snad, e by počáteční důvěrnosti u

neměli za sebou, navtívila ho na svobodárně během tohoto měsíce u třikrát, ale to bylo docela něco jiného. Příčilo se mu teď přestoupit domácí práh rodiny, její hlavu zná a zrovna dvakrát v lásce nemá.

59

A milovat se tam s dcerou, která na truc vem zákonům dědičnosti k pomilování je.

Vstoupil do prostorné, ale nijak zvlá nápaditě řeené vily.

Rodinné sídlo, jak má být,” pronesl. Řekl bych, e si na tom baráku musely předcházející generace vytahat ruce a po kolena.”

Co to fantazíruje?” zasmála se Markéta. Jaké rodinné sídlo? Táta ten barák koupil před třemi roky. Stejně se mi tady nelíbí. Dokud jsme bydleli v Holeovicích, byla jsem r a d  i …

Kamarádky, parta, legrace.” Pokrčila rameny, skopla z nohou sandály a po dladičkovaných schodech, na kterých leel červený buklák, vyla svině nahoru. Jiří Rejch ji následoval jako očarován. Markéta byla z dívek, nezatíených jistými předsudky a tak jí vůbec nevadilo, e enská móda zatratila krátké kalhoty zvané hot pants u před deseti a

dvanácti lety. Kývala tím napjatým a opáleným pozadím, rytmicky sem a tam, mírně nad úrovni Rejchových oči. Nebylo divu, e mladý mu si na několik okamiků připadal jako jelen, který se dal zlákat vábničkou. Slepě ji následoval s pocitem, e leze do pasti. Ale rád.

Markétin pokoj byl zařízen jednodue, ale zato nákladně. Moderní křeslo z chrómu a kůe, staroitný psací stůl s tuhou zelenou psací podlokou. Hned první pohled na tuto kombinaci ho přesvědčil, e Markéta neumí spojit stylovost s účelností. Místo útulnosti tu straila křečovitost.

Lůko vypadalo jako divadelní praktikábl, bohatě vystlaný plyovými medvídky, ovčími kůemi a nevinně vypadajícími poltářky. Markéta spustila magnetofon s ječivou muzikou, otevřela zamaskovanou ledničku, vytáhla láhev suchého Martini a naházela do sklenic led z misky. Pak u víceméně probíhalo vechno bez řečí. Jiří Rejch měl pocit, e kdyby u toho neřvalo tolik decibelů, mohlo to být o hodně lepí. Kdy ráno odcházel, rozhlíel se po vilovém interiéru. Trochu záviděl a hlavně se smiřoval s mylenkou, e asi nikdy nebude úspěným mladým muem. Markéta jetě spala, termín zkouky ji ze snů nevyburcoval.

xxxx

To nám váně nemůete říct, co to bylo za člověka?” podivoval se na oko kapitán Karas.

Skladník Bouček seděl u výslechu jako zařezaný a doposud z něho nedokázali dostat kloudnou odpověď.

60

Kapitán měl jistou zkuenost s lidmi a proto věděl, e Bouček otálí s odpovědí ne proto, e by chtěl něco skrývat, zatajovat. To sotva, spí se cítil zaskočen, nedokázal dost dobře formulovat a rozpovídat se plynule v přítomnosti pracovníků Bezpečnosti.

On byl takový tichý. Nic ho nezajímalo. Vechno si prohlíel těma svýma o č i m a …

Vypadalo to jako kdyby vechno viděl.” Bouček rychle polkl a zarazil se nad tím neobvyklým výrazem, kterého pouil.

Chcete říct, e byl vímavý?” pomáhal mu nadporučík Srna.

To já nevím, ono to skoro vypadalo tak, jako kdyby pořád spal. Jenom dívat se d o v e d l …

jako .. Lidé to neměli rádi, kdy se na ně díval? doplnil kapitán.

Právě … proto asi se s ním nikdo moc do řeči nedával.

A co podle vás mohl vidět, e ho lidé neměli rádi?” naléhal kapitán. Co by? Nic ..

Aha, no jistě,” usmál se kapitán, ale hned poloil dalí otázku.

A kdo tedy měl do skladu přístup? Myslím z lidí, kteří tam neměli co dělat?”

To je těké, soudruhu…Víte, vy tomu nemůete rozumět, my jsme tady staří zaměstnanci, vichni se známe. Tady jakivo nebyl ádný malér.”

Kde tady?” zeptal se dosti důrazně kapitán.

No tady v závodě. My … my si věříme.”

Tím chcete říct, e vá sklad byl něco jako průchozí dům, e?”

Ne, to ne. Chápejte, občas tam někdo zael. Na kus řeči, poklábosit si, je tam příjemně, ádnej rámus, ticho, nikdo tam zbytečné n e k o u k á . . s k l a d n í k Bouček se rychle zarazil, protoe si uvědomil, e povídá něco, co by neměl.

Chápeme, zkrátka jedna rodina, co?” dodal nadporučík Srna.

Ne, vy mi nechcete rozumět,” povzdechl Bouček.

Ale ano, moc rádi bychom vám porozuměli a hlavně chtěli vědět, co se před námi snaíte zamlit.”

Starý skladník pokrčil rameny. Bezmocně, jako kdyby mu bylo vechno jedno.

Podívejte, já to taky nemám lehký. Do skladu nikdo nechce.

62

Za vechno tam nesete zodpovědnost, člověk se při tom nadře. Stačí jedinej přehmat a můete se dostat do maléru. A s lidma je to těký, ádnej vám tam dlouho nevydrí. Já mám pár let do důchodu a ti mladí nechtějí čekat, a se to místo po mně uvolní. A tak jsou mi spí jenom dočasně k ruce. Teprve Vágner tu zůstal dýl ne ostatní. Byl docela pracovitej. Nepředřel se, ale kdy jsem mu řekl, heleď je potřeba tohle a tohle, tak kývl hlavou a dělal.”

Odbíháme,” poznamenal sue kapitán Karas. Zkrátka sklad byl otevřený pro kadého.

Kdokoliv chtěl, mohl sem vejít, kdokoliv mohl poádat, aby ho vpustili ze atny na montání halu a naopak.”

Kdy to tak berete,” najeil se skladník. Nikdy se mi nic neztratilo, to vám kadý potvrdí, zeptejte se koho chcete. Nemám manko, nikdy si nikdo nestěoval…“Skladník zrudl. Tohle u nebyla reakce člověka, který si je zcela jist sám sebou. Tenhle člověk se slepě hájí. A

to stojí co stojí, jenom a ádná vina není na něm.

Dobře, dobře, já to chápu,” poznamenal jen tak nazdařbůh kapitán a Boučka propustil.

Kdy za nahrbenou postavou vedoucího skladníka klaply dveře, rozhlédl se kapitán po svých spolupracovnících.

Divná reakce,” prohodil nadporučík Srna.

Kdy jel identifikovat to ohořelé tělo, byl mnohem klidnějí,” dodal poručík Heřmanský.

Kapitán vstal, zasunul ruce do kapes a začal přecházet po místnosti. Zbývající dvojice kriminalistů znala u tenhle jeho mikrotělocvik a věděla, e se mu tak lépe přemýlí.

Skladník Bouček kriminalistům mnoho nepomohl a k nikomu, kdo by byl Vágnerovi víc nablízku, se zatím nedostali. Nezbývalo, ne si učinit časový snímek vech zaměstnanců, kteří se mohli v kritickou dobu dostat ze svého pracovitě a volně se pohybovat v okolí skladu, ani by to působilo nápadně. Po předběných eliminacích, v nich byli vyloučeni pouze ti, kteří měli z pracovitě perfektní alibi,

zůstal leet před kapitánem Karasem seznam přiblině dvou set osob. Na něm se ocitli lidé, v jejich pracovní náplni je pohyb po továrně. Dispečeři, mistři, zásobovači, vedoucí provozu, sekretářky, manipulační dělníci, údrbáři… Víceméně najisto se podařilo vyloučit dělníky od pásu, řidiče, montéry na montái, nákupčí a vedoucí pracovníky, kteří se toho dne a v inkriminovanou dobu zúčastnili výrobní porady.

63

Necelé dvě stovky lidí, v jejich časovém snímku se jevila skulinka, čekalo na výslechy.

Nedalo se to udělat jinak.

Poručík Heřmanský si ulevil pro něj typickým způsobem:

Nikdy bych nevěřil, e taková fabrika můe po bliím průzkumu vypadat jako mravenitě.”

Po dalím kole, do něho kapitán Karas zapojil vechny své lidi i skupinu nadporučíka Taufra, se seznam zredukoval na patnáct lidí. Vichni ostatní měli ověřené alibi. Hůře dopadli ti, kteří osudného dne, kdy v továrně vypukl poár, slavili svátek Jana Křtitele.

Větinou si toho přesně příli mnoho nepamatovali.

Nejhorí je,” povzdechl si nadporučík Srna, kdy si před sebou rozloil těch patnáct jmen, e to nemusí být ani jeden z nich. Stačí, aby se někdo spletl anebo aby nám lhal. Kde máme monost si to nějak ověřit…”

Neber to zase tak beznadějně. Nejdřív prověříme těch patnáct a pak se uvidí,” uklidňoval ho kapitán Karas. Ovem i on si byl vědom časové tísně, do které se dostali. A doposud se jim nepodařilo opřít vyetřovací verzi o jedinou stopu a od chvíle, kdy poár vypukl, u

uběhlo téměř osmačtyřicet hodin.

Kapitán rozdělil mezi své přísluníky ty osoby, u nich se prozatím nepodařilo prokázat přesné alibi a pustili se do výslechů. Sám si dal zavolat Josefa Píu. Vyí tíhlý mu

zřejmě nechápal, proč s ním chce kapitán mluvit.

Abyste mi rozuměl,” opakoval Karas tvrdoíjně u potřetí. Ptám se vás, co jste dělal mezi desátou a jedenáctou hodinou dopoledne v den, kdy tady v závodě vypukl poár.”

Pía, sedící toporně na idli, se namáhal vzpomenout, ale bylo to marné.

Víte, já mám nějaké trable se enou,” koktal zmateně. Myslím, e jsem telefonoval, pak jsem el něco zařizovat. Dispečerovi z jedničky chyběly d i o d y … Vzal jsem to přes halu do skladu materiálu … “

To myslíte tady ten sklad nahoře?”

Ne,” zavrtěl Pía hlavou. Vzadu za halou je přízemní sklad nakupovaného materiálu. Tam jsem původně mířil, ale nedoel jsem tam. Vzpomněl jsem si, e jsme diody nechali sloit hned na montání hale, take jsem se vrátil a … Víte, v poslední době se nedokáu dost dobře soustředit. Je toho na mě moc.” Dobře a co dál, co jste dělal potom?”

Z montání haly jsem se el na chvíli projít ven. Bolela mě hlava a tak jsem chvíli chodil po dvoře.”

64

Viděl vás někdo? Potkal jste někoho?”

Ne … Toti já ani nevím. Pamatuju se, e jsem chodil jako bez ducha a přemýlel, jestli mám eně jetě zavolat anebo j e s t l i … A pak se začali sbíhat lidi, slyel jsem sirénu a spěchal s ostatními k ohni.”

Kapitán si poznamenal Píovu výpověď a chvíli mlčky hleděl na mue, který neměl alibi.

Nejevil se mu jako člověk, který by byl schopen promyleně zabíjet a zapalovat. Avak subjektivní dojem, při vech dlouholetých Karasových zkuenostech, nemohl být rozhodující.

Zatím můete jít, ale v kadém případě vás budu jetě potřebovat.”

Dalího,” kývl kapitán na strámistra Bělku.

xxxx

Inenýra Jiřího Rejcha přivedl nadporučík Srna na zajímavou mylenku. U jenom tím, e se ho neustále vyptával na to, co v kritickou dobu při vypuknutí poáru dělal, kudy chodil, uvedl Rejcha do vnitřního napětí. Inenýr se při pomylení, e by ho někdo vůbec podezíral, dostal do situace naprostého soustředění a v jediném okamiku se mu vybavil celý den jako na dlani.

Popsal nadporučíkovi do detailu svou cestu na dílnu kvůli naraenému jističi a nakonec musel připustit, e kromě mistra, se kterým mluvil, nepotkal vlastně nikoho, kdo by si ho mohl zapamatovat, nebo kdo by mu mohl dosvědčit, e v kritickou dobu pobýval jinde ne

právě v atné. Ale to ho příli nevzruovalo. Měl svědomí čisté. Po odchodu od nadporučíka Srny přemýlel o něčem docela jiném. Ne zavolala Marie Vincentové z expedice, svačili se Synkem a Rejch se rozhodl, e po svačině půjde zjistit, jak je moné, e se na finálních výrobcích objevily diody, o nich si byl téměř jist, e jsou vadné, a dávno vyzmetkované. Potom ovem začalo hořet, v továrně nastal vzruch a zmatek.

Od chvíle, kdy do továrny vkročila kriminálka, si Rejch na vadné diody nevzpomněl. A teď mu je nadporučík připomněl zevrubnou sondáí jeho časové i pracovní náplně v onen osudný den. Fakt, e na diody zapomněl, sice jednoznačně připsal na vrub událostem v podniku. Ale později na tom nesla vinu i Markéta a zejména její bohatě zásobený domácí bar.

65

Inenýr Rejch se nestačil divit, kolik toho tu noc křehká dívka dokázala vypit. Ovem, Markéta si ráno přispala, zatímco on se musel zavčas sebrat a utíkat do práce …

Poslouchej,” otočil se k Synkovi, kdy se vrátil do kanceláře, pořád mi nejde do hlavy, jak se tam dostaly ty diody.” Vím já. Zná to, na konci kvartálu je spěch, někdo se seknul a dal tam ..

Nesmysl, přece kadý panel jetě kontrolujeme. Chce snad tvrdit, e bys takový panel pustil do expedice?” To ne, ale ..

Jaké ale? U nás se to kontroluje, kadý panel dostane razítko a teprve pak jde na sklad.

Tam leí podle toho, jak je odbyt. Někdy týden, někdy m ě s í c … A potom expedice, balírna a na vagón. A teď mi řekni, jak se tam ty diody dostaly?”

Asi někdo potřeboval diody, tak je vzal, vyměnil a hotovka … ” pokrčil rameny Synek.

Nače panel dojde k zákazníkovi a je průvih!” Proč? Na tom zas není nic tak hrozného.

Copak se nestává, e se někdy cestou něco rozbije? Zákazník má monost panely reklamovat a nebo si je opraví na místě.”

Tak to je přesně ono,” zvolal Rejch. Kdyby se po mně někdo sháněl, tak jsem v reklamačním oddělení. Moc by mě zajímalo, jestli u někdy na něco podobného přila reklamace. Jedna výkonová dioda stojí kolem osmi stovek.”

Uklidni se, ví, co by reklamační oddělení spustilo za povyk, kdyby se něco takového stalo?” Na to ovem inenýr Rejch nemohl nic namítnout. Přesto se rozhodl, e si ověří to, co ho právě napadlo. Reklamační oddělení Elmezu sídlilo v nízké nevzhledné budově, kde dřív, v pionýrských dobách závodu, bývalo odborné učilitě.

Ne, reklamací moc nemáme,” odpověděla inenýrovi starí úřednice a hned se pustila do vysvětlování.

Pokud se týká vadných součástek, tak nám chodí reklamace nejvý dvakrát třikrát do roka.

A bývají to jenom maličkosti. Horí je, kdy expedice pole zakázku na patnou adresu nebo zamění adresáty, to se potom ozve kadý,” usmála se úřednice. A inenýr Rejch uvaoval: Take je to vlastně náhoda. Někdo nejspí potřeboval diody a neměl lepí nápad ne je vymontovat z kompletní desky. A muselo se to stát ve skladu, kde jinde …

66

Ostatně, jestli chcete, můete si o tom promluvit tady se soudruhem vedoucím.” Otevřela dveře a za nimi se objevila baculatá, věčně se usmívající tvář Josefa eníka, který byl rozhodně tím nejpovolanějím pro vyřizování reklamací. Jeho dobromyslný úsměv kadého předem odzbrojil.

Co vás trápí, inenýre,” spustil a pokynul rukou k idli. Posaďte se.”

Rejch zopakoval oč mu jde a připustil, e se moná zbytečně zajímá o věc, na které není zhola nic pozoruhodného.

Vidíte, to nemáte tak docela pravdu. Já u tady v reklamacích dělám pár let a nebylo to vdycky takové. A v posledních třech letech se situace podstatně zlepila a po pravdě řečeno, je to předevím zásluha naeho oddělení. Ale to vám nepovídám, abych se chlubil.

Podívejte, my jsme měli dřív spoustu reklamací. Hlavně kvůli nedostatečnému balení. Tím se stávalo, e se z těch naich rozvaděčů tu a tam někde něco ztratilo. Byly z toho zbytečné tahanice. Jeliko není dost dobře moný, aby se kadá zásilka dala uhlídat, prosadil jsem na ředitelství, e se ke kadé dodávce balí zvlá ty náhradní díly, které se buď ztrácejí anebo vykazují velkou poruchovost. Jde právě o ty vae výkonové diody a taky pochopitelně o jističe a podobně. No a vidíte, od té doby máme pokoj. Vyřizování reklamací bývalo zdlouhavé a trpěl tím jak zákazník, tak i my. Teď, kdy dojde zásilka pokozená nebo neúplná, zákazník si panel sám opraví a můe ho hned pouít. A cena těch náhradních dílů, které dodáváme navíc, je pro něj zanedbatelná. Zvlá, kdy větina naich zákazníků spěchá s dokončením investiční výstavby.” Usměvavý mu se odmlčel a vítězoslavně se na Rejcha podíval.

Aha,” přikývl inenýr, protoe ho nic lepího nenapadlo. To ovem znamená, e pokud máme větinu takových zákazníků, kteří nehledí na korunu nebo na to, e dostali zmetkovou součástku, tak opravdu reklamace nechodí.”

Tak vám děkuji pěkně za informaci,” usmál se nejistě Rejch a měl se k odchodu. Cestou zpátky na oddělení se mu v hlavě honilo několik neodbytných mylenek, které se na první pohled zdály příli fantastické.

xxxx

67

Tak, abychom to zrekapitulovali. Kapitán Karas posunul papír, na něm zbývalo u jenom několik jmen. U větiny lidí, které jsme vyslýchali, se nám podařilo prověřit jejich výpovědi přímým svědectvím, které vylučuje, e dotyčný mohl být v dané době na daném místě.

Tedy mezi jedenácti dvaceti a jedenácti čtyřiceti v muských atnách, vedle skladu hotových výrobků.

Zbývá nám est podezřelých. Paní Fořtová. Sama se doznává, e v době těsně před poárem byla v muské části atny a viděla Vágnera leet na lavici. Tvrdí, e vzala manelovi peníze ze skříňky a rychle zmizela, nebo slyela někoho přicházet. Mluví-li pravdu, nebo ne, dá se těko prokázat. Motiv mi u ní chybí.

Dále je to Josef Pía, který se odvolává na manelské problémy. Tvrdí, e neví, kde chodil, protoe ho rozbolela hlava a potřeboval se projít jen tak. Nikdo ho neviděl, nikdo není schopen dosvědčit, e ho zahlédl nebo s ním v inkriminovanou dobu mluvil. Motiv chybí.

Vlastně doposud jsme ádný motiv neobjevili.

Jiří Rejch, el údajně na dílnu urgovat opravu nějakých pokozených panelů. Mistr sice připoutí, e u něj inenýr Rejch z oddělení technické kontroly byl, ale nemůe si vzpomenout, kdy přesně. Nadhodil, e to nemuselo být zrovna v té době, kdy někdo zaloil v atně poár a je prý mu to divné. Tady Pepík Heřmanský, který s ním hovořil si viml, e mistr z výroby má sakramentsky na kontrolora spadeno a tím by se vysvětlovalo mnohé.

Motiv u Rejcha ovem také chybí. Ačkoliv se mu mrtvý blíil věkové, podle Rejchových slov se ani neznali.

Inenýr Frantiek Erdman z úseku rozvoje. Nafoukaný chlap. Provázel exkurzi středokoláků továrnou. Viděl vlasatého mladíka, který leel zmoen ve skladu, ale nezná ho. Podle fotografií dodatečné identifikoval Vágnera. Exkurzi ukončil v jedenáct u tovární brány a tudí na opačné straně objektu, kde dolo k poáru a vradě. Opět ho nikdo neviděl a nemůe mu dosvědčit alibi. Nikdo ovem také neuvedl, e by Erdmana viděl v blízkosti muské atny. Motiv rovně chybí.”

Kapitán se na krátkou chvíli odmlčel a pak pokračoval:

A pak je tady Jan Slepička. Tvrdí, e v době, kdy byl zaloen poár, pomáhal nějakému referentovi Rudolfu Snítilovi s inventarizací sportovních potřeb, které patří závodní organizaci ROH a jsou uloeny ve skladě v suterénu. Slepička měl být na místě poáru co nejdříve, jako člen dobrovolného poárního drustva, avak dole v suterénu prý nebylo sirénu slyet.

68

Jeho výpověď by nám měl potvrdit Rudolf Snítil, ale ten je momentálně na sluební cestě a je třeba vyčkat jeho návratu. Obchodní náměstek inenýr Mrázek se zaručil, e tu Snítil bude nejpozději do zítřka odpoledne.

Zajímavé ovem na celé věci je, e zmíněný Slepička podle výpovědi svědků slavil v kanceláři technologů u od rána jmeniny a nevzdálil se odtamtud ani na krok. Je sice pravda, e osazenstvo technologické kanceláře bylo poněkud indisponováno, ale v kadém případě vichni vypovídají souhlasně. Pokud se zmíněného Snítila týče, je to prý jakýsi podnikový vandymistr, jak se kdysi říkávalo u baráčníků, který obvykle nedokáe uniknout pozornosti druhých. Přesto se výpovědi o jeho nepřítomnosti rozcházejí. Jedni tvrdí, e několikrát odeel z místnosti, druzí se duují, e s ním byla obrovská vanda, a e se od společnosti nehnul ani na krok.” Váhavě zvedl ruku nadporučík Srna.

Já jsem si to jetě ověřoval na ústředně. Zřejmě je to člověk nesmírně exponovaný, protoe se ho doadoval během dopoledne Trebiov, pak Jablonec nad Nisou a Pardubice.

Telefonistka na ústředně mi říkala, e byl od rána mimo svou kancelář, a tak ho nechávala několikrát vyvolávat závodním rozhlasem ne zjistila, e uvízl v kanceláři technologů. Pak mu několik rozhovorů předávala tam, ale on si je vdycky nechal přepojit do vedlejí kanceláře, kde údajně nikdo nebyl a kde měl Snítil klid na projednávání sluebních záleitostí, co v kanceláři technologů v té době prosté nelo.”

Kapitán Karas pokývl souhlasně hlavou a znovu se sklonil nad svým seznamem.

Motiv u obou posledně jmenovaných rovně chybí. Ostatně, jak jsem u řekl, motivu se nám nedostává vůbec. Kdo by měl nebo mohl mít zájem na násilné likvidaci člověka, který téměř nikoho v továrně neznal, s nikým se nestýkal, byl kadému lhostejný, na ničem důleitém se nepodílel, kter ý … ” Kapitán se na okamik zarazil. Pravda, je tu okolnost, e zavraděný si il značně nad poměry. Podporoval sestru a vagra, investoval značné peníze do zahraničních nahrávek a ani nemáme zjitěno, zda se mu to vyplácelo. Jeho soukromý ivot je dosud zahalen tajemstvím a proto si myslím, e bychom se do toho měli co nejdřív pustit. Najít motiv! Nesmíme zapomínat, e těch est, kteří zůstali v naem prosívání naposled, nejsou jediní moní pachatelé.

69

Skutečný pachatel nám mohl uniknout při předběných etřeních. Moná, e znovu vyplave na povrch, ale nesmíme ponechat nic náhodě. Je třeba odhalit motiv a pak jít krůček za krůčkem zpátky. Zatím by mě ze veho nejvíc zajímaly Vágnerovy finance. A proto se na to, Václave, podívá neobyčejně pečlivě. Podej si Moniku ulcovou a toho jejího vejtvaru a vytáhni z nich vechno, co se dá. Myslím, e na tom hodně záleí.” Kapitán se na okamik podíval na nadporučíka Srnu a očima jakoby mu dával depei: Vaku, koukej z a b r a t …

Nadporučík sklopil zrak a řekl sluebním tónem: Provedu.”

xxxx

V podlouhlé kanceláři majora Rosického tentokrát nebylo vůbec útulno. Kapitán Karas si po dost dlouhé době připadal u éfa jako na koberečku, přestoe k němu major promlouval přátelsky.

Podívej, Toníku, je načase, aby jste s tím případem pohnuli. U jsou to dva dny, a jak vidím, nemáte zatím ádné pořádné výsledky. Kromě jména toho uhořelého nevíte nic, je to tak?” major se pozorně zadíval do Karasovy tváře. S kapitánem se mu u po léta spolupracovalo nejlépe.

Má pravdu, soudruhu majore. Nechci se vymlouvat, ale poár je pro mordpartu vdycky komplikace. Nemáme jedinou stopu, není, čeho bychom se chytli. Vaříme z vody. Provedli jsme výslechy velkého počtu lidí, ale nemůeme si z nich udělat kloudný obrázek. Kadý se v podstatě staral o sebe. Lidé pracovali a hleděli si svého. Normální vední den, a do okamiku, ne vypukl poár. Potom u  s i kdekdo zapamatoval spoustu detailů, ale co se dělo před tím, to nám není nikdo schopen spolehlivě vypovědět. Jako kdyby lidem splýval jeden den s druhým. Pletou se, směují nejrůznějí události.” Kapitán pokrčil rameny a zalovil v krabičce s cigaretami.

Nekuř, Tondo,” zvedl výstraně ruku major Rosický. Vezmi si příklad ze mě. U dva roky nekouřím, mám pokoj a neschází mi to.”

Já vím. Mně to nějak nejde. Nemůu bez kouření přemýlet,” posteskl si kapitán, potáhl z cigarety a odloil ji na okraj velkého popelníku.

No dobře, pro jednou ti to prominu. Tak mi aspoň pověz, co jsi zatím vymyslel.

70

Pomohl ti ten hřebíček do rakve k něčemu geniálnímu?”

Není to jednoduché. Motáme se kolem zavraděného a nemůeme se o něm nic dozvědět. Stále zůstává otázkou, kde bral peníze. Na tenhle problém jsem nasadil nadporučíka Srnu a pokud se mu podaří zjistit, odkud získával Vágner peníze, měli bychom být o krůček dál. Není moné, aby někdo zabil člověka a zaloil poár jen tak pro nic za nic Kapitán se odmlčel.

Poslouchej, Toníku, mě na tom nejvíc provokuje fakt, e se to stalo právě ve fabrice.

Kdyby se mu to stalo doma nebo někde na chatě, v a u t ě … ” Major hledal správný výraz.

Rozumí, pořád mi nejde z hlavy, e to mělo něco společného s továrnou, s výrobou.

Myslím, e byste přece jen měli víc těit z okruhu lidí, kteří byli Vágnerovi nablízku. Není přece moné, aby jedinec zůstával úplně osamocen, bez jakéhokoliv styku. Nechci ti radit, ale na tvém místě bych zael za předsedou celozávodního výboru strany i za předsedou ZV ROH a snail bych se dozvědět o závodě co nejvíc. Jak jim to tam klape s plněním plánu, kde mají problémy…vdy to jsou lidé, kteří fabrikou ijí, znají ji do nejmeních detailů a mají přehled.

Snate se s jejich pomocí do problematiky vniknout co nejhlouběji.” Major se na chvíli odmlčel a pátravě se zadíval na svého podřízeného.

Kapitán Karas souhlasně přikývl. Major Rosický má pravdu. Násilný trestný čin, úmyslně zaloený poár v závodě, co si o tom vlastně myslí vedení podniku, co členové strany, co odboráři? Nejde přece jenom o vyetření příčin poáru a odhalení pachatele vrady na Mojmíru Vágnerovi. Tady je jednoznačně třeba jít víc do hloubky. Kapitán Karas se díval přes majorovu hlavu kamsi do dálky úzkým oknem, které clonil starý rozloitý katan.

Má pravdu,” připustil zamyleně. Hned zítra to napravím.”

Naprav to a hlavně s tím případem koukněte pohnout.”

V majorově hlase znělo povzbuzení a snad by byl přidal jetě pár kamarádských slov, ale na stole se rozdrnčel telefon. Oba mui si pohlédli do očí a najednou nebylo slov třeba.

Kapitán se zvedl ze idle a major se chopil sluchátka. Ve, co bylo třeba říci, bylo řečeno.

71

Nadporučík Srna se věnoval manelům ulcovým svědomitě celé odpoledne a teď hořel touhou kapitánovi sdělit vechno, co zjistil. Pohříchu toho moc nebylo.

Tak spus, Vaku, vyzval jej kapitán, kdy byli vichni pohromadě.

Kadé slovo jsem z nich musel páčit,” posteskl si Srna. Dělají se hloupějími ne ve skutečnosti jsou, pletou se, vymlouvají a místy blábolí takové nesmysly, a jsem měl dojem, e jsou ve fetu. Ale nakonec jsem z nich přece jenom něco dostal. Vezmu to popořádku.

Vágner nechal vysoké koly jednak proto, e byl nevalným studentem, jednak proto e ho přestala bavit. U v třetím semestru přiel na to, e by si mohl lecjak přivydělávat. ulcová prý sice neví přesně, co vechno brácha zkouel, ale i útrky jejích vzpomínek stačí k tomu, aby se dala sestavit celkem sluná mozaika prapodivných výdělečných způsobů.

Předem upozorňuji,” Srna si odkalal a rozevřel zápisník, e se ani jedním způsobem nedá zbohatnout. Jene Vágner byl zřejmě zvlátní člověk. Nejspí miloval nadevechno zdánlivě bezpracný zisk, a tak se kolikrát nahonil víc ne kdyby pracoval doopravdy.”

Tak dost toho úvodu,” přeruil nadporučíka kapitán Karas a Srna se tedy pustil do výčtu prapodivných podnikání Mojmíra Vágnera.

Odléval do sádry trpaslíky a ručně je maloval, vyráběl z jakési lékárnické elatiny hádky a příerky pro děti, koloroval fotografie a prodával je na poutích. Vyráběl ozdobné svíčky a prodával je po hospodách, přefotografovával nahotinky z Playboye, sestavoval z nich kalendář a prodával ho majitelům s t ř e l n i c …

Mám pokračovat dál?”

Chce říct, e na tom zbohatnul?”

Podle Moniky ulcové ne. Měl sice peníze, ale jen tu a tam. Trh se brzy nasytil, občas měl nepříjemnosti a někdy se stalo, e se se svým artiklem nestrefil a malíř ulc musel zase vypomoct jemu. Dal mu pár obrazů a Vágner ses nimi vypravil po denních vinárnách. Tak to lo stále dokola, a přiel povolávací rozkaz. Po vojně se Mojmír Vágner uchytil v Elmezu. Ze začátku to nebyla ádná sláva, ale postupně se mu prý začalo dařit lépe a nakonec to dotáhl a na několik tisíc. Měsíčně.”

Ale jak,” málem vykřikl kapitán Karas. Na osobním oddělení jsem si zjistil, e jeho základní plat dělal nějakých sedmnáct stovek za měsíc.

72

A e by po továrně rozprodával sádrové trpaslíky, o tom jsem neslyel.”

Podle toho, co vědí ulcovi, měl Vágner hrávat občas v továrně karty. Gotesa, očko …

Tvářili se hrozně tajemně a nedostal jsem z nich víc ani slovo a oba se duují, e víc nevědí. Osobně bych jim to docela věřil. Sami měli pocit, e je to nějaká levota a Vágner se tvářil na jejich dotazy odmítavě. Říkal a berou a nestarají se, on e se o sebe postará. Tak občas za čtrnáct dní přinesl peníze a zase zmizel. Říkal, e okubal holoubka … “

Nadporučík se odmlčel a podíval se po svých spolupracovnících. Tvářili se značně nedůvěřivě. Strámistr Bělka vstal a na vařič postavil konvici s vodou. U podle zkueností věděl, e tohle bude chtít kávu. Kapitán Karas se díval na Srnu nespokojeně, informace mu připadala poněkud přitaená za vlasy, nepravděpodobná. Taufr s Heřmanským čekali, a

se ozve kapitán.

Já vím, e je to divné, ale co kdy je to pravda?” bránil se Srna. Třeba skutečné hrál hazardní hry s nějakým fíglem, a dokázal spoluhráče připravit o peníze. Mezi lidmi jsou náruiví hráči, kteří to zkouejí stále dál a vůbec jim nevadí, e prohrávají.”

I kdyby to tak bylo, těko by se to dalo utajit a v továrně by jim to zatrhli,” pokusil se nesměle namítnout Heřmanský.

Jak dlouho vlastně byl Vágner při penězích?” zeptal se kapitán Karas a kývl hlavou na Srnu. Opravdu při penězích byl a ten poslední rok. Monika ulcová tvrdí, e si tenkrát koupil nějaké to hi-fi zařízení, a pak začal nakupovat desky.

Vzal jsem si k Vágnerovi jednoho nadence, který se podobnou přehrávací technikou zabývá a nechal jsem ho odhadnout cenu toho veho. Zesilovač, magnetofon a gramopřístroj odhadl na pětadvacet tisíc a desky tak patnáct a dvacet, podle toho, kde je kupoval a v jakém stavu.”

Tak to máme čtyřicet tisíc korun za rok a k tomu připočítáme jetě ty dva tisíce měsíčně pro sestřičku, to vychází na sedmdesát tisíc ročně.” Kapitán se rozhlédl po ostatních.

Poslouchejte, chlapi, ty peníze musí někde nebo někomu chybět. Jestli obehrával zaměstnance v Elmezu v kartách, tak tam má pár lidí na něj zlost. Jestli nezískával prachy z karbanu, pak kradl. Buď přímo peníze. Anebo něco, co pak prodával.”

73

Vágner přece pracoval jako pomocný dělník ve skladu,” namítl poručík Heřmanský. Je moné, e vynáel věci ze skladu a pak je venku prodával.”

To by sice bylo moné, ale jak potom vysvětlí jeho smrt a poár v atně a ve skladu?

Proč?” Kapitán Karas nespokojeně vstal ze idle a přeel po kanceláři.

Mohli být dva,” namítl Taufr. Vágner to třeba přeháněl, nestačilo mu to, neměl stále dost a ten jeho kumpán se bál prozrazení. A kdy s Vágnerem nebyla rozumná řeč, tak ho jednodue odklidil. Ovem poněkud nedokonale. Pokud se pamatuji, takový případ u se nám tu také objevil.”

Ano, moné by to bylo. Jene je mi divné, e by na to nikdo nepřiel. I kdyby ukradli za těch sedmdesát tisíc cokoliv, tak to někde musí chybět,” přisadil si nadporučík Srna.

To za prvé a za druhé je tu ta okolnost, e by se svého zboí museli nějak zbavovat. A pokud víme, Vágner rozhodně nejevil ádné známky podobné činnosti. Kupoval desky, podporoval svou sestřičku a to je asi tak vechno, čím se zabýval,” poznamenal Heřmanský.

Dodej, e hrál karty. A měl prý při tom neobyčejné těstí. Na to nezapomínejte,” připomněl kapitán. Take. Já se vydám na obchůzku podnikem a pokusím se zjistit, jestli má někdo nějaké tuení o tom, e by se tu pěstoval hazardní karban a taky se pozeptám na to, jak je to s kontrolou skladových zásob, materiálu a podobně. Ty, Vaku, seeň toho posledního z podezřelých s neúplnými alibi. Myslím, e se jmenuje Snítil a měl by tu u být zpátky. Je to ten, který byl na sluební cestě na Slovensku. A Pepík si přizve odborníky z oddělení hospodářské kriminality a podívá se na ten sklad a vůbec se pokusíte zjistit, kudy se z Elmezu mohly ztrácet peníze, a u ve formě materiálu nebo hotových výrobků.”

xxxx

Vude kolem leelo nezvyklé ticho a hluboká tma. K vědomí ho přivedla úporná bolest.

Nejdřív ji nedokázal přesně lokalizovat. Měl pocit, e je na několika místech najednou a vzápětí si uvědomil, e bolest působí tak intenzívně, a je mu vechno jedno. Bolest přicházela v mohutných náporech a inenýr Rejch si po chvíli uvědomil, e venku nemusí být nutně tma, e má jenom zavřené oči. Ve chvíli, kdy se zdálo, e bolest nepatrně ustupuje, se je pokusil otevřít.

74

Prudké denní světlo ho bodlo a někde uprostřed hlavy a v té chvíli mu bylo jasné, e ho bolí právě a ze veho nejvíc hlava:

Zasténal a zavřel oči. Vzápětí na to je znovu otevřel.

Pane doktore, u se nám probral,” ozval se bezstarostný enský hlas, ticho prolomil klapot enských střevíčků a nad Jiřím Rejchem se sklonilo mladé děvče s kouskem bílého fáče v ruce. Otřela mu tváře a usmála se na něj.

Cccs, sykl ve snaze zeptat se, co se s ním stalo a kde je, ale nelo to.

Lete, klidně lete a nenamáhejte se, za chvíli to bude lepí.

Já vám teď píchnu injekci na spaní,” řekla dívka a zmizela z jeho zorného pole. Vystřídala ji obrýlená tvář, pozorně se na něho dívala a pak Rejch slyel: Dobré to bude.” Snail se za obrýlenou tváří pohlédnout, ale nemohl se pohnout. Ucítil píchnutí kamsi do hýdě a pak bylo zase ticho a klid.

Zavřel oči a pokusil se vzpomenout, co se vlastně stalo, jak se sem dostal a odkud pochází ta nesnesitelná bolest. Náraz, síla, která ho vrhá vpřed, skřípot plechu a třítění skla.

Podivná pachu na jazyku a tma a houkání s i r é n y … Havaroval s autem. Postupně si vybavoval, co se vlastně stalo. Jeho první starostí bylo: Neudělal jsem někomu něco? Byl jsem sám? Pil jsem? Jak se to … Pomaličku se mu vybavuje poslední úsek cesty, který se svou kodovkou ujel. Sjíděl z prudkého kopce, byla tma, s v í t i l … V kopci zatáčka vpravo a on marně lape na pedál brzdy. Necítí odpor, noha stlačí pedál a na podlahu a s vozem to nic nedělá. Zachvátí ho panika, vůz jede stále rychleji. Jen tak tak se mu podaří zvládnout ostrou zatáčku a dál u nemá vůz pod kontrolou. Do druhé, levé, u jede obrovskou rychlostí. Blíí se zeď, jetě před ní je útlý kmen stromku nedávno vysazeného.

Snad tomu stromečku vděčí za ivot. Vysadí takových sto a jeden. Stromek praská a auto se nezadritelně řítí proti zdi. Náraz, síla, která ho vrhá vpřed, skřípot plechu a třítění skla.

Podivná pachu na jazyku a tma a houkání sirény … Pořád se to vrací.

Inenýr se snaí rozpomenout, ale třetí mu hlava. Proč jsem jel tak rychle … Ne, to brzdy selhaly, prudký kopec … aha, byl jsem večer u Markéty, na Hřebenkách, ano tamtudy dolů to mám nejblí domů. Jel jsem pozdě v n o c i …Proč jsem vlastně jel domů? Mohl jsem u ní zůstat a do r á n a … Horečně přemítá a snaí se vzpomenout. Proč jsem to vlastně jel domů?

76

Pak se mu konečně vybavuje známá podoba z Elmezu. Rudolf S n í t i l … Markétin o t e c …

vrátil se ze sluební cesty a já nechtěl, aby to vypadalo jako e u nich chci zůstat přes noc.

Inenýr Rejch si vybavuje, jak chtěl vypadat před Markétou a jejím otcem důleitě. Prohlásil něco v tom smyslu, e on, Rejch, přiel na něco, na co vichni budou valit oči. I kriminálka.

V té chvíli se a citil poněkud trapně, ačkoliv ho Markéta a Snítil pozorně poslouchali. Co jim to jenom povídal?

Dokonce se na to musel jetě chvíli posadit a Snítil, kterého to zajímalo, mu el uvařit kafe.

Inenýr leí bez hnutí na lůku a snaí se vzpomenout, o čem vlastně se Snítilem mluvil, ale to u začíná působit injekce, bolest zvolna ustupuje, Rejchovi se zatemňuje vědomí a na tu legrační věc, kterou tenkrát se Snítilem probírali, na tu si ne a ne vzpomenout.

U zase spí,” řekla sestra na resuscitačním oddělení a významně se podívala na slubu konajícího lékaře. To je dobře, sestři.”

xxxx

Tou otázkou jste mě trochu zaskočil, soudruhu kapitáne,” posteskl si předseda ZV ROH

Novotný. Víte, já dělám funkci teprve druhý rok a o něčem podobném nevím. My se spí

snaíme podchytit iniciativu lidí z té lepí stránky, snad mi rozumíte.”

Kapitán rozuměl. Na zdech kanceláře visely zarámované diplomy, v koutě za předsedovým stolem stála putovní standarta.

Ale přesto si myslím, e bych vám nějak mohl pomoct. Je tu soudruh Kovařík, u má pomalu sedmdesát a začínal v téhle továrně málem před padesáti lety. Víte, jako důchodce nám vypomáhá v závodní knihovně ROH, ale je to takový dobrý duch závodu. Vechno ví, vechno si pamatuje, a tak bych se moc divil, kdyby o tomhle nevěděl. Tedy, pokud ovem něco takového opravdu existuje,” pokrčil rameny Novotný. Pak vzal telefon a vytočil číslo knihovny. Kapitán chtěl namítnout, e si do knihovny za Kovaříkem zaskočí sám, ale funkcionář ho umlčel pohybem ruky.

Jen klidně seďte. Jednak mě to také zajímá, a pak, on bude sdílnějí tady. Po válce dělal předsedu revoluční rady. Proel továrnu za svůj ivot skrz naskrz.

77

Stával u soustruhu, dělal mistra, předsedu ROH, brigádničil, pomáhal kde se dalo a ani teď, kdy zakotvil v knihovně, nesloil ruce do klína.”

Buď zdráv, předsedo, co mi chce?” ozval se od dveří Kovařík.

Já ani tak moc ne, tady soudruh kapitán Karas od Bezpečnosti. Vyetřuje poár a smrt toho mládence, Vágner se jmenoval. Vak o tom ví. A potřeboval by se tě na ledacos zeptat.”

A kapitán se zeptal. Formuloval svou otázku tak jasně, jak jen to bylo moné a slova, v posledních letech, řekl dokonce proloeně.

Kovařík dal hlavu mírně na stranu, svratil obočí a chvilku přemýlel.

e si chlapi hodí o svačinové přestávce partičku mariáe, a e se jim ta přestávka občas trochu protáhne, to tě, chlapče, asi zajímat nebude, nemám pravdu? Nato má na rameni těch hvězdiček trochu moc . , .  Veterán fabriky, spokojený s první větou, se podrbal na tváři a kapitán se musel v duchu usmát. Byl v civilu a dědovo vyjadřování o hvězdičkách na rameni ho bavilo.

Teda kasino tady nikde nemáme, to ti můu dát písemně. Občas se chlapci zblázněj, kdy

je nějaký to mistrovství ve fotbale. Uzavírají sázky a pokud si pamatuju, tak nejvíc bral nějakej Řehák, ale to u je let. No … “

Kapitán u u měl strach, e se Kovařík rozpovídá a bude dál a dál odbíhat od věci, ale starý mu se zamyslel, a pak řekl:

Se vím se mně lidi nesvěřujou, ale pokud mě pamě neklame, tak před třemi lety měl malér dispečer Hofbauer. Dal se do spolku s pár syčákama a ti ho obrali v gotesu. Hrálo se tenkrát v technologii a bylo z toho dost dusno, protoe se toho chytla Hofbauerová. la si stěovat na závodní výbor, tenkrát jsi tady jetě nebyl, předsedo.

Spravil to postih na prémiích a byl pokoj. Ostatně, docela se to ututlalo, take nikdo nic nevěděl a ti dva ptáčkové, kteří tenkrát Hofbauera obrali, dali výpověď.”

Kovařík se odmlčel a zadíval se se zájmem na kapitána.

Nevím, jestli mně to pomůe,” povzdechl si Karas.

Musí se ptát, chlapče … Mezi lidma se dozví vechno, ale Monte Carlo tady opravdu nehledej.”

Kapitán chvíli poslouchal rozmluvu, která se točila kolem nových přírůstků knih do knihovny a pak se zeptal předsedy Novotného, kde by nael dispečera Hofbauera.

78

Tak to bude těké, soudruhu kapitáne. Dispečer, to je taková elektrická my, která je kadou chvíli jinde. Bude nejlepí, kdy ti ho vyvolám rozhlasem a ty bys na něj mohl zatím počkat v jeho kanceláři.

Novotný vysvětlil pečlivě kapitánovi, jak se dostane bez zbytečného bloudění do dispečerské kanceláře a zatímco se kapitán Karas ubíral dlouhou chodbou v ředitelském patře, podnikový rozhlas několikrát za sebou opakoval:

Soudruh Hofbauer na své pracovitě, soudruh Hofbauer na s v é …

Trvalo to nejméně patnáct minut a závodní rozhlas se rozezněl jetě několikrát, ne do dispečerské místnosti vpadl zavalitý mu s vystraenýma očima. Ani se moc nerozhlédl, pratil o stůl deskami se zakázkovými listy a vyhrkl:

Chlapi, prej mě shání kriminálka. Je to moný?”

Je to jisté,” řekl kapitán Karas, vstal ze idle u rohového stolu a představil se. Pak poádal ostatní dispečery, aby je nechali o samotě. Kapitánovu naléhavému přání sice vyhověli, ale neradi. Není zvědavějích bytostí nad dispečery.

Vy jste měl asi tak před třemi lety jistou nepříjemnost s hazardní hrou v karty, tady v podniku,” začal přímo kapitán. Povězte mi o tom něco.”

Ale to u je dlouho, já od té doby … ” dispečer se zajíkl a nebyl schopen dál pokračovat.

Já vím, e je to dlouho a věřím vám,e u s tím nic nechcete mít. Jene potřebuji od vás podrobnosti a pak jetě několik maličkostí.”

Trvalo to chvíli, ale nakonec se kapitán dozvěděl docela obyčejný a banální příběh. Začalo to několika skleničkami při jakési oslavě, pak dalo slovo slovo a veselá parta v technologii si zahrála hazard. Roztáhli plátýnko a za chvíli zůstal Hofbauer nejen bez výplaty, ale i bez prémií. Nebyl tenkrát sám, ale rozhodně nechal ve hře nejvíc.

A kdo to tady provozuje dneska,” zeptal se kapitán bez obalu. U podle první Hofbauerovy reakce mohl tipovat, e vechno není tak úplně v pořádku, jak by se na první pohled zdálo.

Teď u se dávno nehraje … Teda, já u bych si nepřisad i l . . D i s p e č e r se vykrucoval z přímé odpovědi, jene kapitán nepřestával dotírat.

Tak podívejte, já dobře vím, e se tu občas hraje, ale potřebuju znát jména a kde se to provozuje. A věřte mi, e pro to mám váné důvody.”

79

Kapitánův hlas zpřísněl a zmatený dispečer přestal krčit rameny.

Já nic nevím. Leda snad … ve svařovně jsem jednou viděl hrát. Ale docela náhodou, el jsem se podívat, kolik se svařilo skříní a přitom jsem na ně narazil. Já vím, e jsem to měl hlásit, a l e … “

Kapitán se uklíbl. Kdy to bylo a kdo vechno hrál?”

Budou to pomalu dva měsíce, já si je vechny nepamatuju.”

Chcete říct, e tam byli lidé, které neznáte?” Dispečer přikývl a pak hned zavrtěl záporně hlavou.Tak kdo?” Já viděl jen Honzu Slepičku,”

hlesl bezbarvým hlasem dispečer a kapitánovi se zdálo, e z něho opravdu u víc nedostane.

Dobrá, zbytek si dopovíme u nás. Sepíeme s vámi svědecký protokol.”

Musím … Je to nutné?” znejistěl Hofbauer.

Protokol? Jistě, přece je vám jasné, e s vámi nemluvím pro nic za nic. U vás v továrně někdo zabil člověka a pak zapálil.”

Dispečer se nakrčil a tie řekl: Proboha, s tím já nemám nic společného! Člověk udělá někdy pitomost a copak se to s ním má táhnout celý  i v o t . .

Tak to snad trochu přeháníte, ne?”

Místo odpovědi se ozval závodní rozhlas, který tentokrát vyzýval pro změnu kapitána Karase, aby se dostavil do kanceláře provozu jedna.

xxxx

Mladý mui, no tak, přece nám tu nebudete spát celou věčnost,” obrýlený lékař se sklonil nad lůkem a popleskal ofačovaného pacienta po tvářích.

Člověče, vy ale máte těstí, e jste před jízdou nepil,” usmál se lékař, ale vypadalo to, jako kdyby se usmíval sám pro sebe. Zlomená noha, naraená ebra a otřes mozku,” kroutil doktor dál hlavou. Tak tomu říkám klika. Auto prý máte rozbité tak, e je rovnou odtáhli na vrakovité a s vámi vechno astně dopadlo. Jene, kdybychom vám byli nali v krvi alkohol, nedostal byste od pojiovny ani korunu.”

Lékařovu samomluvu, jejím účelem bylo patrně přivést nemocného k vědomí, přeruilo dlouhé zasténání.

80

No prosím, tak u jste mě nemohl dál poslouchat, co?” Oetřující lékař se postavil blí k hlavě inenýra Rejcha, aby ho pacient mohl lépe vidět.

Rejch se stále cítil mizerně. Měl slepená ústa, na patře oklivou pachu a obrovskou ízeň.

Pít,” procedil mezi sevřenými zuby, ale znělo to jako bolestný vzdech.

Člověče, vzpamatujte se,” chlácholil ho lékař. Tak zle vám zase není. Tady máte čaj, napijte se a hned vám bude lip. Přidrel pacientovi u úst plecháček s vlaným čajem a Rejch se íznivě napil. Co se to se mnou stalo?” zamumlal do obvazů a doktor se dobromyslně zasmál. Potkal jste se se zdí a názorně jste předvedl, e ani autem zeď neprorazí. A u se vám to stalo jak chtělo, buďte rád, e jste v sobě neměl ani kapku alkoholu. Větinou na této posteli leí řidiči, co do sebe pár skleniček vpravili, take sotva je dáme dohromady, u si to upajděj k soudu.” Mně selhaly brzdy,” řekl bezbarvým hlasem Rejch. Já nevím, jak se to mohlo stát.” S tím si vůbec nedělejte hlavu. Za dveřmi stojí jeden uniformovaný přísluník VB a jestli mě tuení neklame, tak si s vámi právě o těch brzdách přiel pohovořit. Dere se sem k vám u dobrých dvacet minut a já pořád nevím, jestli ho za vámi mám pustit nebo ne. Vypadáte dost zesláble.” Lékař se odmlčel, jako kdyby chtěl nechat rozhodnutí na svém pacientovi a pak se nad ním znovu sklonil.

Tak co, jaké to je? Mám ho sem poslat?” bedlivě se zadíval do mírně zarostlé tváře mladého mue a nakonec sám pro sebe uzavřel, e by to lo. Ten ok u zaspal, bolí ho hlava, co přejde a to ostatní ho bude jetě pár dní bolet, take nebudeme zdrovat úřední řízení. Tak poslouchejte, inenýre, já ho sem na pět minut pustím, doufám, e to vydríte.”

Rejch přikývl a zase zavřel oči. Pojďte dál, soudruhu přísluníku,” zvolal lékař u dveří.

Ostatně odtud vám s tou zlomenou nohou hned tak neuteče.”

Ozvaly se tiché kroky a nad Rejchovou postelí se zastavil přísluník VB. Zasalutoval a sundal z hlavy čepici.

Dobrý den, pane řidiči,” uil sluebního oslovení. Já jsem rotmistr Říha z dopravky.

Vyetřuji vai včerejí bouračku.”

81

Dobrý den, opakoval mechanicky Rejch vyschlými ústy.

Víte, já bych vás nechtěl zbytečně namáhat, tak raději přejdeme vechny obvyklé formality, stejně sepíeme protokol a u nás. Jenom jedno bych si chtěl s vámi vyjasnit.”

Rotmistr vytáhl ze sluební brany blok a zalistoval v něm.

Vae kodovka je z roku sedmdesát tři, e? Včera vám selhaly brzdy a vy jste po nezvládnutí levotočivé zatáčky narazil na domovní zeď domu číslo osmdesát est v ulici Na Hřebenkách. Kdy jste zjistil, e vám nefungují brzdy?”

Inenýr Rejch by rád pokrčil rameny, ale nejde to. Taky usmát by se chtěl, ale je to marné.

Ani nemusí vzpomínat na ten pocit prázdna, který v člověku vyvolá brzdový pedál bez odporu stlačený k podlaze.

Myslím, e hned před tou první zatáčkou,” hlesne.

Odkud jste vlastně jel?”

Byl jsem u Snítilů, to je ta vila nad zatáčkou,” rád by přidal jetě popisné číslo, ale uvědomuje si, e je vůbec nezná.

Aha, odtamtud jste jel domů a v první zatáčce jste zjistil, e vám nefungují brzdy.”

Rejch na znamení souhlasu sklopí oční víčka.

Abyste rozuměl, proč se na to ptám. Podívali jsme se trochu blí na to, co zbylo z vaeho auta a zjistili jsme, e vám praskla brzdová trubička, i kdy je tu jistá p o c h yb n o s t …

zkrátka, vypadá to tak, e vám tu trubičku někdo ulomil. S takovými brzdami se pak pochopitelně brzdit nedá. A my bychom chtěli vědět, jestli máte nějakou představu, jak se to mohlo stát, případně, kdo vám to mohl udělat a proč. Kdy se to tak vezme kolem a kolem, zdá se, e se vás někdo pokusil zabít. Něco jiného by bylo, kdyby vám to někdo udělal při parkování na rovině. Člověk si vimne, e auto nebrzdí a můe ho nějakým způsobem uřídit, ale v tak prudkém kopci v podstatě nemáte ádnou anci ne narazit. Měl jste těstí, e jetě dřív, ne jste narazil do zdi, vám stál v cestě ten mladý stromek.

Částečně zmírnil náraz a taky se postaral o to, e jste nenarazil čelně.”

Jiří Rejch mlčky zíral na rozafně vykládajícího rotmistra a nemohl věřit vlastním uím. To přece znamená, e se ho někdo pokusil zabít nebo aspoň zmrzačit. Ale proč? Komu by to prospělo? Kdo mohl vědět, kde ten večer bude? Sám to přece nevěděl a do poslední chvíle.

To snad musí být omyl,” povzdechl Rejch a podíval se rotmistrovi do tváře.

82

Těko říct. Můe to být náhoda a můe to být také úmysl.”

Ale já nevím, proč by to kdo dělal?” vykřikl Rejch.

Zkuste se nad tím zamyslet. Proberte si vechny monosti a já sem za vámi zase přijdu.”

Mladý rotmistr u stál u dveří a Rejchovi zasalutoval.

xxxx

Kdy se kapitán Karas vrátil do kanceláře provozu jedna, čekal za psacím stolem pouze nadporučík Srna. Kde jsou ostatní?” zeptal se překvapeně kapitán.

Dělají ve skladě inventuru. Je tam Pepík s Taufrem a mají tam s sebou specialisty z hospodářské kriminálky. Pokud jsem se stačil dovědět, prý vechno sedí, ale je to nějak divné. Kluci z hospodářské jsou do toho najednou celí diví.”

Proč?” zeptal se lakonicky kapitán.

Zatím se to dá těko specifikovat, aspoň tak to říkají oni, ale jedno je jisté. Po inventurní stránce je sklad v pořádku, ale zjistili, e hotové výrobky jsou nekompletní a někdy i nefunkční. Kdy se s tím obrátili na kontrolu, tak se zjistilo, respektive, člověk, který o tom něco věděl se jmenuje Synek a ten tvrdí, e jeho kolega na něco podobného přiel právě v ten den, kdy tady hořelo. Pídil se po tom, dokonce se vydal i do reklamačního oddělení, ale nepochodil. Přestoe, jak se zdá, odcházejí odtud výrobky nekvalitní, zákazníci si je sami opravuji a nenamáhají se je r e k l a m o v a t … 

Počkej, tomu nerozumím.” Kapitán Karas si roztritě zapálil cigaretu.

Zatím je to jenom můj dohad. Fakt ovem je, e odtud celkem bez problémů mizel materiál v hodnotě několika tisíc korun měsíčné a my zase na druhé straně známe člověka, který, dokud tu pracoval a il, oplýval penězi, ovem nikoli z měsíční výplaty. To dá přece rozum, e to jsou dva konce tého provazů.” Nadporučík Srna se sebevědomě odmlčel, a kdy se mu podařilo napnout kapitánovu zvědavost, řekl: A to není vechno. Aby se to jaksepatří zkomplikovalo, tak ten inenýr z oddělení řízení jakosti, jak se teď říká technické kontrole, který přiel na to, e finální výrobky jsou neúplné a sháněl se po tom, zdali podnik měl nebo neměl reklamace, leí v nemocnici pod Petřínem. Rozbil se v autě.”

Chvíli bylo. ticho. Kapitán pokuřoval a snail se v hlavě srovnat si těch několik nových informací s tím co věděl u z dřívějka.

83

V podstatě to k sobě vůbec nelo. Kdyby mu Hofbauer nepotvrdil, e se v podniku hrál hazard, bylo by vechno jak tak srozumitelné, takhle ovem …

A za chvíli přeruil ticho opět nadporučík Srna.

Mluvil jsem taky s tím Snítilem. Měl potvrdit alibi Jana Slepičky. Nejdřív se zapřísahal, e byl se Slepičkou ve skladu sportovního náčiní a e spolu prováděli inventuru v době, kdy začalo hořet. Chvíli jsem ho při tom nechal. Pak jsem mu dal přečíst výpověď ostatních účastníků oslavy v technologické kanceláři. Okamitě obrátil, řekl bych, e se ani trochu nestyděl, kdy jsem ho přistihl při li.

Pak se to z něj sypalo jako u zpovědi. Prý chtěl pomoci Slepičkovi, který jako člen poárního drustva dal přednost pijatice před konáním povinnosti a trápilo jej za to patné svědomí. Snítilovi se ho zelelo a proto mu slíbil, e ho přikryje.

Počkej, Slepička, to mi něco říká.” Kapitán zpozorněl a v okamiku začal kombinovat v hlavě vechny údaje, které a doposud shromádil.

Slepička hrál nedávno hazardně karty. Před chvílí jsem se to dozvěděl od Hofbauera a jetě jsem si s ním nestačil popovídat. Tak jdem, u bych se moc rád dozvěděl, jak je to s tou hazardní hrou.”

Kapitán Karas vyrazil prudce ze dveří a o patnáct let mladí nadporučík Srna měl co dělat, aby svému nadřízenému stačil. Chvíli to trvalo, ne oba kriminalisté Jana Slepičku objevili.

Dobrý čilý chlapík zřejmě trpěl chronickou neposedností, take ho bylo třeba hledat po celém závodě, jen na svém pracoviti se nevyskytoval. Nicméně kapitán ho vypátral, posadil se s ním a s nadporučíkem Srnou do kanceláře a chystal se k delímu rozhovoru.

Tak podívejte se, pane Slepičko, vy jste nám lhal,” spustil kapitán ostře a nenápadnému mui prudce zamikala víčka.

Vy jste toti v době poáru nebyl v suterénu, jak jste nám vypověděl poprvé, to u jsme si stačili zjistit. Můete za to poděkovat panu Snítilovi, který ví, kdy má přestat lhát. Nebo, jestli to chcete říct jinak, ví, kdy je pro něj příznivějí pravda.”

Ale já … my, opravdu to tak bylo,” pokusil se o nepatrný odpor Jan Slepička.

Nebylo a vy nám teď povíte, co jste dělal, kdy začala houkat siréna a vichni se sbíhali k ohni. A nejenom to, zajímá nás, co jste dělal také těsně předtím,” zeptal se pro změnu zase nadporučík Srna.

84

Já … toti Ruda vymyslel tu inventuru, e bych mohl být jako s ním ve sklepě ..

Počkejte, historku o tom, proč jste nemohl jít hasit poár, tu u známe a raději ji tady u

nevytahujte na světlo. Jak to bylo doopravdy?”

Kdy já si toho u moc nepamatuju. My jsme tady slavili můj svátek, potom začalo hořet a nakonec jsem skončil v hospodě U lípy, take ani přesné nevím, co se se mnou dělo.”

Snad se aspoň pamatujete, jestli jste z kanceláře technologie vůbec odeel v kritickou dobu či ne?”

Slepička se podíval z jednoho kriminalisty na druhého a bezradně pokrčil rameny. Proč bych tamodtud chodil? Pilo se tam, bylo veselo, já myslím, e jsem tam byl pořád.”

Čili jinými slovy. Máte zato, e jste z kanceláře technologie kolem jedenácté neodeel za účelem sluebním či soukromým. Pamatujete se, e by se odtamtud vzdálil někdo jiný?

Třeba pan Snítil. To je takový člověk stále něčím zaměstnaný … Jak jsme se dozvěděli, tak mu telefonistka přepojovala do kanceláře technologie několik meziměstských hovorů. To tam byl stále?”

Jo, asi jo,” vzpomínal normovač Slepička, ale vzápětí se opravil. Vlastně ne, počkejte, Ruda si to telefonování nechával přepojit do vedlejí kanceláře, kde bylo prázdno.”

A byly to dlouhé telefonáty?” chtěl vědět kapitán Karas. To nevím. Byl prostě chvíli vedle a kdy domluvil hned se zase vrátil. A k o r á t … ” Slepička se na okamik zarazil, zadíval se do stropu a přemýlel. Jednou tam dala telefonistka z ústředny meziměsto a Rudla momentálně v naí kanceláři nebyl. Tak jsem to vzal, sluchátko poloil vedle vidlice a protoe Rudla nějak neel, sluchátko jsem jetě jednou zvedl, ale u se nikdo neozýval, tak jsem zavěsil,” upamatoval se Slepička.

No prosím,” vyjádřil uspokojení kapitán Karas. Take něco si přece jenom pamatujete.”

To dopoledne spí. Pak, co bylo po práci a večer, to u j a k s i … Já potom toho vypil trochu víc.”

To se stává. Teď si ale budeme povídat jetě o něčem jiném a doufám, e vám pamě

tentokrát nesele vůbec.” Kapitán vstal od stolu a začal přecházet po místnosti.

Pane Slepičko, vy hrajete hazard. Karty, viďte?” Kapitán sledoval upřeně tázaného, jemu

se v očích objevil nelíčený údiv.

85

Jak to myslíte?  vydechl překvapeně a poposedl si na idli, jako kdyby ho sedadlo začalo nepříjemné pálit.

Tak jak to říkám. Občas se sejde pár kamarádů, celých havých do toho, přijít snadno k penězům. Zavřou se třeba do svařovny a hodí si partičku dvě,gotesa nebo voko, co vy na to? A zbytečně nelete, protoe mám svědka, který vás viděl a můe to kdykoli potvrdit.

Proto si myslím, e i vy si budete své spoluhráče pamatovat. Tak ven s tím, kdo to organizuje a kdo se tam schází!”

Já váně, soudruhu kapitáne, já … No hrál jsem s nima, ale jenom troku, tak o stovku, nikdy o víc.”

Dobře, tohle si necháme na potom. Teď by mě zajímalo, s kým chodíte hrát, kam a jak často.” Kapitán se postavil mírně rozkročen před dveře, snad proto, aby dal normovači najevo, e ho nepustí dřív, dokud se nedozví, co potřebuje.

Snítil, Pía ze zásobování, Bouček a Vágner ze skladu. Já jenom někdy, já tolik peněz nemám … 

Tak dál. Jak často a kde?”

Vdycky po výplatě. Někdy ve svařovně, jindy ve skladu nebo taky u Píi v k a n c e l á ř i …

Ovem a po pracovní době … To přece není zakázané,” zmohl se nepřesvědčivě na obranu Slepička.

Kdo prohrává, kdo vyhrává a kolik?”

Vy mi to nebudete věřit, ale vyhrává Vágner.Toti vyhrával. Ten kluk vypadal, jako kdyby neuměl do pěti počítat, ale nakonec si odnes vdycky domů balík.”

A co ostatní?” Nejvíc prohraje vdycky Ruda Snítil. Víte, on straně rád hraje, jene má hroznou smůlu. Pak taky Bouček a Pía prohrávají. Já větinou jen koukám a kibicuju.

Vsadím si jednou dvakrát. Někdy vyhraju sto nebo dvě stovky a jindy zase prohraju. Ono u tak je to potom doma znát.”

Proč to děláte?” zeptal se nadporučík Srna se zájmem. Tak Váeň, co?” řekl přemýlivě kapitán. Vy říkáte, e vdycky vyhrál Vágner. Poslouchejte, to vám nikdy nebylo nápadné?” Co?” podivil se upřímné normovač.

e vdycky vyhrává jen jeden. U hazardu se přece těstí střídá?”

To on taky občas prohrál, ale nakonec vdycky vyhrál víc ne prohrál.”

A kolik si po takovém večírku odnesl?”

86

Někdy dva, někdy i tři tisíce, podle toho.”

To je hodně. Nenapadlo vás, e třeba podvádí, e vindluje?”

Jan Slepička na takovouhle otázku jen pokrčil rameny a jeho obličej jakoby říkal: moje peníze to nebyly a co vy můete vědět o vzruení při hře, to se přece penězi nedá vůbec vyváit.

Tak to bychom měli, prozatím mi to stačí, ale buďte dnes v závodě, jetě vás budu potřebovat ke konfrontaci,” oznámil kapitán Karas a pokynul svému kolegovi.

xxxx

Jak to teď vypadá, máme v zorném poli čtyři zajímavé osoby,” rozhovořil se kapitán Karas, kdy se vichni seli v kanceláři provozu jedna. Snítil, kolem toho se vechno točí, i kdy proti němu zatím není, a na tu dekovačku Slepičky celkem nic. Pía ze zásobování, na dobu vrady nemá alibi, stejně jako ostatní, procházel se po továrním dvoře, protoe ho bolela hlava. To je tedy opravdu zajímavá výmluva. Zatím jsme neměli důvod mu nevěřit, ale vzhledem k tomu, e spolu hráli vichni čtyři, vlastně vech pět karty a o docela hezké sumičky, stává se stejně podezřelým jako ostatní, dále tu m á m e . .

Moment, soudruhu kapitáne,” skočil Karasovi do řeči strámistr Bělka, i kdy to nemíval ve zvyku. Já jsem se tak trochu vyptával místních lidí, kdo je tady v továrně fanda na hudbu.

Oni se navzájem dobře znají a tak jsem si myslel, e kdy byl Vágner zatíený na moderní muziku, tak . . S t r á  mistr se zarazil, cítil, e j e t o příli dlouhý úvod. Zkrátka, zjistil jsem, e ten člověk z obchodního úseku, se kterým se měl Vágner podle výpovědí svědků znát, je právě Josef Pía. Jak jste teď o něm hovořil. Vágner prý nahrával Píovi moderní rockovou muziku a nechával si za to platit.” Bělka se odmlčel a tázavě se zadíval na kapitána.

Ano, to v podstatě zapadá do naí mozaiky,” přikývl kapitán a pokračoval ve výkladu.

Dalím účastníkem karetních dýchánků s Vágnerem byl skladník Bouček, ten ovem má pro dobu vzniku poáru a vrady Mojmíra Vágnera celkem neotřesitelné alibi. Seděl v závodní ordinaci na oetření chrupu.” Kapitán se chvíli odmlčel a zadíval se po ostatních příslunících.

87

Poručík Heřmanský jevil jisté známky neklidu a celou svou bytostí dával najevo, e by rád něco řekl, ale skákat kapitánovi Karasovi do řeči se přece jenom neodváil.

Ano, plně chápu poručíka Heřmanského,” pokračoval s úsměvem kapitán. Taky hned dostane slovo. Bezpochyby nás chce upozornit na zjitění, ke kterým doli soudruzi z oddělení pro vyetřování hospodářské kriminality. Vágner, vrahova obě, toti pracoval ve skladu, sice jako pomocný dělník, ale přesto se tam vyskytoval prakticky celou pracovní dobu. Osoba Vágnera je pro nás svým způsobem jakýmsi úhelným kamenem. Je to nejenom obě, ale zároveň i jakýsi spínací pendlík různých machinací. Je to tak, soudruhu poručíku?

Soudruhu kapitáne, já si myslím, e Vágner kradl ve skladu součástky, které se pro svůj charakter, případně nedostatkovost na malospotřebitelském trhu snadno prodávaly a zároveň se obohacoval pomocí

nějakého zvlátního fíglu nebo snad podvodu při hazardní hře. Potom se docela zákonitě muselo stát, e vyhrál na někom víc, ne ten druhý mohl postrádat nebo snést a pokozený přistoupil k aktu msty.” Poručík se tím posledním slovem trochu zajíkl a kapitán si pomyslel, e je mluva poručíka Heřmanského zbytečně roubovaná.

Jene já se nemůu zbavit dojmu,” oponoval kapitán, e pokozený hráč si klidně mohl říct, e mu prohry v kartách za to vzruení nestojí. A ne by Vágnera zabíjel a zakládal v podniku poár, mohl prostě na karetní dýchánky přestat chodit. Nebo snad ne?” Nebyla to tak docela řečnická otázka, kapitán Karas mířil do určitého místa, ale prozatím si nechával vlastní představu pro sebe a snail se kombinační představivost spolupracovníků vytáhnout na maximum. Je pravda, e zatím vechny nitky vedou k Vágnerovi. Jene právě sám Vágner je obě. Proto musíme vidět věcí, které se případu týkají, víc do ířky. Jsem velice rád, e s námi spolupracují soudruzi z oddělení pro vyetřování hospodářské kriminality.

Mají bohaté zkuenosti s tím, jak rafinovaně se někteří nepoctiví občané naeho státu dokáí obohacovat na úkor druhých. Rád bych slyel názor soudruha kapitána Schůdka.

Jistě si on i jeho kolegové během dneka nějaký učinili a jistě by nás vechny zajímalo, k čemu dospěli.” Kapitán se obrátil k tíhlému mui v brýlích, který měl před sebou na stole rozevřený diář, vedle diáře kalkulačku a pokud právě nenaslouchal hovoru ostatních, přenáel z velkého objemného fasciklu malé cifry do svého diáře, odtud do kalkulačky a hbitě je mezi sebou násobil.

88

Výsledky opět zaznamenával do diáře a jen tu a tam zvedl hlavu, aby zůstal s ostatními v kontaktu. Nikomu z přítomných to nevadilo, vichni věděli, e kapitán Schůdek se zabývá svými čísly jakoby mimovolně, e dokáe poslouchat ne jednoho, ale kdyby bylo třeba i dva naprosto různé řečníky, z nich kadý bude konferovat na jiné téma. Přitom dokáe klidně uvaovat nad vlastním problémem, který právé řeí. Názor?” zamikal za brýlemi. Na to je, Toníku, jetě příli brzy. Zatím vím jenom tolik, e ve skladě skutečně schází dost materiálu a to u nejspí bude vědět. Nechybí ádné finální výrobky, spí jenom jejich jednotlivé části. To je myslím docela chytrý postup a při celkové íři sortimentu a předevím při mnoství zákazníků je v podstatě nemyslitelné, aby pouze a jenom z reklamací někdo dokázal vyčíst, e je zakopaný pes právě tady. Ostatně i já jsem se byl zeptat v reklamačním oddělení, jaké problémy mají a dostal jsem podobné vysvětlení jako ten mladý inenýr z kontroly, který teď leí ve pitále. Mimochodem, doporučoval bych vám, abyste si s ním promluvili, moná, a to nač se ptal vedoucího reklamačního oddělení tomu nasvědčuje, ví právě on v daném okamiku víc, ne já. Ale, abych se vrátil k problému.

Chybí součástky v ceně několika desítek a několika stovek korun. V úhrnu jich v daném okamiku ve skladu hotových výrobků chybí z a . . Schůdek zapátral očima ve svém diáři a hledal správné číslo. Ano, tady to mám. Tak je to asi za necelé čtyři tisíce. Řeklo by se, e to není moc. Jene musíme vzít v úvahu, e větí část hotových výrobků, podle podnikových ukazatelů, byla ji vyskladněná, protoe končí pololetí. Vezmu-li v úvahu, e by tedy ke konci tohoto měsíce v těch vyměněných součástkách a v těch, které chybí, byla výe kody přibliné osm tisíc, pak vzhledem k průběnému odvádění, je se fakturuje kadý měsíc, dostáváme číslo pohybující se kolem devadesáti esti tisíc. Za rok!” Zdůraznil kapitán. Důleité je, jak dlouho je tato trestná činnost v továrně prováděna, jak velké mnoství pracovníků je v ní zapojeno … osobně pochybuji, e by něco podobného mohlo být dílem jednotlivce…a taky je tu otázka, zda je to jediný způsob, jím je v tomhle podniku poruována socialistická zákonnost.” Kapitán Schůdek si sundal brýle a pečlivě je čistil kapesníkem. Byl to nepřímý pokyn k tomu, aby se k jeho výkladu mohli vyjádřit ostatní.

89

Kdo to podle tebe má na svědomí?” zeptal se Karas přátelským tónem.

Schůdek pokrčil rameny. Nasadil si opět brýle a rozváně dodal: U jsem říkal, e jeden člověk to asi nebyl. Nejlogičtějí by bylo znovu vyslechnout skladníka Boučka. Tvrdí, e o ničem neví, a vechno svádí celkem pochopitelně na Vágnera, který se u nemůe bránit.”

Měli bychom zachytit nějakou stopu,” řekl nesměle nadporučík Srna. Kapitán Karas se na něj zadíval, pak vstal a několikrát proel kolem svých spolupracovníků.

Já bych se nejdřív chtěl podívat na toho Snítila. Pokud mě pamě neklame, tak je to člověk, který je vude jako doma, pohybuje se volně po celém závodě, vude má kamarádíčky, a málo platné, je tu jetě stále ta hra o velké peníze a úporné prohrávání.

Seeňte mi ho,” zakončil kapitán úvahu a kývl hlavou na poručíka Heřmanského. Ale místo řízného provedu se ozval nadporučík Srna.

To nebude tak jednoduché. Já u jsem se po něm sháněl. U zase odjel na sluební cestu, tentokrát do Ústí.” A kdy se má vrátit?”

Prý zítra, ale obchodní náměstek si není tak docela jist. Snítil má v podstatě volnou ruku.

Kdy bude chtít, můe si cestu prodlouit a uzná-li za vhodné, jet z Ústí třeba do Liberce.”

To jsou dost divné pořádky,” zamračil se kapitán Karas.

Nediv se, ví co to je být dneska nákupčím?” pokýval hlavou Schůdek. Ten má nejen volnou ruku, ale kolikrát ji musí mít i řádné otevřenou.”

Tak ví co? Já si nechám vystavit od prokurátora povolení k domovní prohlídce u Snítila.

Někde začít musíme,” rozhodl kapitán Karas.

Má proti němu něco konkrétního?” zeptal se opatrně kapitán Schůdek.

Konkrétního nic, ale posud sám: na dobu vrady nemá alibi. Tvrdí, e vyřizoval meziměstské telefonní hovory z prázdné kanceláře, ale kdy tam pro něj jeho kumpán Slepička el, nenael ho tam. Po výplatě prohrává v kartách sluné sumy, které podle mého odhadu mohou přesahovat i výi jeho platu. Z čeho tedy ije? Ptal jsem se na osobním oddělení na jeho majetkové poměry a není na tom právě zle. Na Hřebenkách vilu, chatu na Sázavě, auto … prosím, nemusí to jetě nic znamenat, ale vichni v podniku vědí, e pan Ruda Snítil je grand.

90

Pravda, vechno prý zná, vechno prý dovede zařídit, je to nepostradatelná osoba a kdy

se člověk podívá blí, vypadá to, e se Snítil chová jako kdyby mu závod opravdu patřil.

Myslím, e mi major Rosický to povolení u prokurátora zajistí. A ty, Vaku,” kývl kapitán na nadporučíka Srnu, ty se bě podívat do nemocnice za tím mladým inenýrem, který havaroval nedaleko Snítilovy vily. Dej se do kontaktu s dopraváky a zjisti, co se vlastně stalo.”

xxxx

Dveře otevřela mladá hezká dívka. Na sobě měla upan svítivě zelený a bílý, v rukou rozevřená skripta a u na první pohled bylo vidět, e se nad učením nekonečně nudí. Kdy

otevírala, měla na tváři dychtivý výraz, ale v okamiku, kdy si prohlédla své návtěvníky, vystřídal jej pohled plný překvapení a nedůvěry. Před dveřmi stála sousedka z vedlejí vilky. Poručík Heřmanský sice nebyl oklivý mladý mu a na kapitána byl pohled také uspokojivý, ale zřejmě Markéta Snítilová čekala někoho úplné jiného.

Kapitán představil sebe a svého kolegu a vysvětlil, e paní Říhová ze sousedního domu byla přizvána jako nezúčastněná osoba. Nače podal dívce povolení k domovní prohlídce.

Nechápavě se na ně zadivala a pak překvapeně vykoktala:

Ale taka není doma, pánové. A mamka je v lázních.”

My víme,” přisvědčil kapitán Karas.,,,Pan Snítil odjel na sluební cestu do Ústí nad Labem.

Je nám to líto, slečno Snítilová. Musíme se tu zatím trochu porozhlédnout.” Vyel zpátky na ulici a pokynul třem přísluníkům z technického odděleni.

Dívka sledovala, jak se hrnou dovnitř vily, a chytla kapitána křečovitě za pai.

Nezlobte se, ale já nesmím nikoho cizího poutět dovnitř!”

Uklidněte se, slečno. Máme souhlas prokurátora k domovní prohlídce. Spěcháme a to, e tu není vá otec, ani matka, nehraje v dané chvíli roli. Ostatně se nemusíte bát, e by se vám ztratilo něco, co vám patří. Paní sousedka Říhová se zúčastní prohlídky jako svědkyně.” Kapitán pokynul ostatním, aby začali, a sám zůstal s Markétou Snítilovou v rozlehlé hale. Ani tady nestálo mnoho nábytku, ale přesto hala měla na návtěvníka u na první pohled zapůsobit.

U stojací lampy trůnilo koené křeslo a stolek s telefonem.

92

Dladičkovou podlahu kryl velký čtvercový orientální koberec, na stěnách visely tři obrazy.

Dva staré a jeden vyloeně moderní. Kapitán na dálku nebyl schopen určit, jsou-li to originály nebo reprodukce.

Markéta Snítilová překonala rozpaky a promluvila první.

Stalo se snad něco?

Co myslíte,” vzhlédl k ní kapitán Karas o poznání přívětivěji a ze zvyku si strčil ruce do kapes.

Nevím, snad byste mi mohli říct, proč to děláte. Domovní prohlídka se snad dělá, kdy

někdo něco provede a já opravdu nevím, co by se mohlo stát, aby… Nedořekla větu a znovu se podívala ustraené na kapitána. Před chvílí jí podal úřední formulář, z něho v prvním okamiku nebyla schopna nic vyčíst, a vzápětí na to jí ukázal legitimaci, o které sice u slyela a četla, ale v ivotě ji neviděla.

Podívejte se, slečno Snítilová, vyetřujeme závaný trestný čin, vlastně souběh závaných trestných činů. Jeliko , . . “

Ale táta přece ne…vykřikla Markéta Snítilová a raději to slovo nedořekla. Rozplakala se.

Do haly vstoupil přísluník, který prováděl prohlídku ve sklepě a garái.

Soudruhu kapitáne, pojdte se podívat.” Rukou přidrel dveře do sklepa. Karas pokynul svědkyni Říhové a Markétě Snítilové, aby ly s nimi. Jestli tu je něco schované, bude lepí, kdy se slečna Snítilová podívá také.

Sestupovali po úzkém schoditi, vedoucím z haly do suterénu. Byla tam dílna, sklep a gará. Avak celé prostranství působilo spí jako elektrotechnický sklad. Na policích leely místo kompotů výkonové diody, třífázové jističe, spínače, zásuvky a dalí elektroinstalační materiál. Nebylo toho mnoho, ale přesto od kadého druhu tu měl majitel vily slunou zásobičku.

Soudruhu kapitáne, pojďte se teď podívat sem,” otvíral strámistr spojovací dveře do garáe. Podél stěny stály vyrovnané tabule měděného plechu. Kapitán jich napočítal, dvanáct. To můe stát dost peněz, co?” poznamenal.

A hlavně se to dá těko sehnat,” přikývl strámistr.

Tady toho jste si nikdy nevimla?” obrátil se Karas na Markétu Snítilovou. Pokrčila rameny a sklopila oči k zemi.

A co ten elektrotechnický materiál vedle, k čemu to otec má? A kde to vzal?” Kapitán marně čekal odpověď. Dívka mlčela jako zařezaná.

Vedle garáe je dílna. Sluně zařízená. Pan Snítil tam m á t ř i elektrické příklepové vrtačky, zbrusu nové, take je ani nestačil vybalit.

93

Sady momentových klíčů, dvě kotoučové brusky a nový, jetě nepouitý svářecí agregát,”

referoval kapitánovi strámistr.

Dobrá, vechno prozatím zabezpečit, ne se uvolní kapitán Schůdek a bude moci identifikovat předměty, které se tu nalézají. Není-li to náhodou majetek národního podniku Elmez.”

Kapitán řekl mlčící Markétě, e je prohlídka suterénu u konce a pobídl ji, aby vystoupila nahoru, zpátky do haly. Tam u na ně čekali ostatní přísluníci.

Skončil jsem prohlídku,” hlásil poručík Heřmanský. Záporným pohybem hlavy naznačil, e nic závaného neshledal. Ani se nedivím, kdopak by si bral měděný plech do obýváku, pomyslel si kapitán.

Take sepíeme protokol o domovní prohlídce,” uzavřel kapitán.

xxxx

Pacient na sedmičce se u od rána domáhal proputění. Argumentoval tím, e se cítí zdráv a sestry se na něj od té chvíle dívaly jetě účastněji. Zdálo se jim, e otřes mozku musel být podstatně silnějí ne stanovila diagnóza. Nejmladí z nich navrhla, aby se na nemocného přiel podívat pan primář. Starí kolegyně měla realističtějí odhad.

Já bych ho postavila na pár minut na nohy a ono by ho to kemrání brzo přelo.”

O tom, co bude s inenýrem Rejchem, rozhodl pro sebe nadporučík Srna jednoznačně, kdy poprosil primáře o delí návtěvu.

I kdy v Jiřím Rejchovi hlodalo ne příli čisté svědomí, pokud lo o technický stav jeho kodovky, byl tentokrát za návtěvu docela vděčný.

Volnou rukou vybídl nadporučíka, aby se posadil buď vedle něj na nemocniční lůko anebo si přitáhl idli, která byla v místnosti jediná a oputěně se krčila u umyvadla.

Asi jsem způsobil dopravní nehodu,” začal inenýr.

Sobě určitě,” usmál se nadporučík, přitáhl si idli a posadil se.

Asi chcete vědět, co si o té havárce pamatuju,” zeptal se inenýr a pokud to lo, snail se posunout po posteli poněkud vzhůru, aby alespoň budil zdání také sedícího.

94

Podívejte, nejde mi o vá automobilový úraz. Ne k němu dolo, zjistil jste, pokud vím, takovou zajímavou věc. Z hotových výrobků se v H skladě ztrácejí určité součástky.

Zajímalo by mě, co jste dělal po tomto zjitění.”

Pacient se pokusil pokrčit rameny, ale moc mu to nelo.

el jsem … Toti, napadlo mě, e bych se měl zeptat na reklamačním ..

Ano, to u také víme, ověřovali jsme si to. A potom?” Nadporučík větu nerozvedl, aby inenýra zbytečně neovlivňoval.

To máte těké,” povzdechl si Jiří Rejch. Chvíli jsem si o tom povídal se skladníkem Boučkem, který se kvůli mně zdrel, protoe u bylo po pracovní době. Ale ten celkem nic nevěděl a ani nechtěl věřit, e by něco takového bylo moné. Na jednu stranu je mu to nepříjemné, protoe za sklad odpovídá právě on. Na druhou stranu je fakt, e kdy se H

sklad zřizoval, fabrika etřila a z úsporných důvodů se kolem skladových prostor udělalo jenom dva a půl metru vysoké ohraení. Nejde a ke stropu a tak by si mohl kadý, kdo by chtěl, poslouit podle libosti. Bouček na ten nedostatek upozorňoval kdekoho. Pak se mu člověk nemůe divit. Copak je to za sklad, do kterého se kadý můe dostat?” Rejch uhladil bílou nemocniční přikrývku před sebou a nepokojně se zavrtěl.

To je fakt. A co bylo dál, myslím hned potom, kdy jste zjistil ty ztráty.”

 D á l … Nikdo z vedení u v továrně nebyl. el jsem na oddělení zvlátních úkolů, ale i tam u odeli. Tak jsem se taky sebral a el.” Pacient se na chvíli odmlčel, jako by zkoumal, zda můe nadporučíka od Bezpečnosti interesovat jeho schůzka se studentkou psychologie. Usoudil, e v ádném případě. No a to je vechno,” dodal po chvíli.

Vidíte a právě teď mě to začíná zajímat,” rozpřáhl Srna ruce, jakoby chtěl Rejcha málem obejmout. Soudruhu inenýre, neberte to jako indiskrétnost. Ale máme od dopraváků zjitěno, e jste havaroval cestou od vily vaeho podnikového nákupčího Rudolfa Snítila.

Slyel jsem v továrně jisté hlasy … ” Zkrátka v továrně se nic neutají, c o ? “

zaklebil se Jiří Rejch.

Ani v celé Praze se nic neutají, to byste se divil, jaké souvislosti se kolikrát při takovém vyetřování dostanou na povrch.”

95

No jo,” soukal ze sebe rozpačitě inenýr, byl jsem u Markéty Snítilové. Chvíli jsme si to …

p o v í d a l i . .

Tyhle podrobnosti mě nezajímají,” vpadl mu do řeči Srna, který mohl být Rejchovým vrstevníkem. Co bylo pak?”

Ale trapas. Táta se vrátil o den dřív ne jsme čekali a byl z toho na větvi. Nakonec jsme dali kus řeči, pověděl jsem mu, e s Markétou chodíme. Pak se taky točila řeč kolem událostí ve fabrice. Připadal jsem si jako blbec. Nachytá mě ve vile a abych z toho průvihu nějak vybruslil, vykládám mu aspoň o tom, co jsem zjistil ve skladu. To ho asi moc nezajímalo, protoe se tvářil dost otráveně. On si potrpí na jinačí průvihy, s velkým pé. To je asi tak vechno. Pak zvonil telefon, take jsem toho vyuil a s Markétou se stačil akorát rozloučit. Jene starej měl strach, jestli jsem něco nevypil a e mi raději uvaří na cestu kafe.”

Nadporučík měl najednou pocit, e Snítil leí Rejchovi v aludku nejenom jako eventuální tchán, ale taky jako spolupracovník.

A dál?” otázal se nezúčastněným hlasem.

Chvíli jsme jetě s Markétou seděli a trapně mlčeli. Pak Snítil přinesl kafe . . I n  e n ý r se opět zastavil v p ů l i věty. No, prostě jsem koukal, abych byl u pryč. Sedl jsem do auta a ve druhé zatáčce se mi to stalo.”

Snítilová vila stojí ve svahu, viďte,” otázal se nadporučík Srna.

No to ano .. Jak jste si zajistil auto?”

Normálně, měl jsem zařazenou dvojku, zataenou ruční brzdu a kola opřená o obrubník chodníku.” A kdy jste uvolňoval ruční brzdu, nepozoroval jste nic?”

Ne, já ji ani moc nepouívám,” přiznal opatrně inenýr Rejch.

Ono se vám toti přetrhlo lanko, take jste to mohl poznat.”

V nemocničním pokoji nastalo na chvíli ticho.

Počkejte, to přece není moné!” Inenýr Rejch se pozorně zahleděl na nadporučíka. Já sice ruční brzdu moc nepouívám, ale pokud se pamatuji, byla v pořádku. Moc nebrzdila, to je fakt, ale lanko muselo být v pořádku, u proto, e jsem brzdu často nepouíval. Nemělo se prostě kdy přetrhnout.”

96

Vidíte a při cestě od Snítilů se vám vytrhla i brzdová trubička, to je jetě divnějí, co.”

Soudruhu nadporučíku, tu brzdovou trubičku bych bral. Já na údrbu technického stavu vozidla nenajdu nikdy dost času. Je docela moný, e u byla trubička zarezlá, ale e by se zároveň přetrhlo i lanko u ruční brzdy …  Rejch se podíval na nadporučíka a v jeho očích bylo přání, aby to, co ho právě napadlo, řekl Srna sám.

Proč myslíte, e jsem tady? A proč myslíte, e jste tady vy?” odpověděl mu otázkou nadporučík.

Chcete říct, e mi to někdo udělal schválně? e někdo mohl mít zájem mě . . R e j c h nedořekl.

Zabít,” odpověděl klidně nadporučík. Kdy vezmete v úvahu ten kopec od vily dolů a to, e člověk v takové chvíli nemá valného tuení, co se s ním děje … Ostatně experti z dopravky tvrdí, e vás zachránil jen ten mladý strom, který částečně zbrzdil náraz.”

Ale kdo a proč? Vůbec nechápu, proč by to někdo dělal?”

Zkuste se nad tím zamyslet, moná nějaký důvod objevíte. Něco, co by se někomu nemuselo líbit, co by mohlo být pro někoho nebezpečné.”

Nevím, vůbec si to nedovedu představit. Dělám si svou práci, za ádnou kariérou se neplhám a na nikoho nic nevím.” Rejch zrozpačitěl a nepřestával nechápavě kroutit hlavou.

Třeba někomu vadilo, e chodíte po fabrice a vykládáte, e ve skladě chybí nějaké součástky.”

Prosím vás, komu by tohle mohlo vadit? Pár diod, jističe, v y p í n a č e … ” Rejch nedořekl.

Uvědomil si, e zajímá-li se o jeho zjitění Bezpečnost, musí to být mnohem vánějí.

Ono je toho víc, soudruhu inenýre. Mnohem víc. Zatím ani nevíme, kolik toho je. Tak co, nic vás nenapadá?”

Nevím,” hlesl Rejch spí s otazníkem v hlase.

Například, e se vám ta havárie přihodila nedlouho po tom, kdy jste vyprávěl o ztrátách ve skladu. Zkuste se zamyslet, zdali by někomu těch pár diod, jak říkáte, stálo za to, aby vás zlikvidoval. Třeba byste nael nějaký jiný důvod. Jinak vám přeji brzké uzdravení. Určitě budete v závodě chybět.”

Za nadporučíkem Srnou zaklaply dveře a v nemocničním pokoji zůstalo naprosté ticho.

97

Odpoledne se členové skupiny kapitána Karase seli v kanceláři provozu jedna národního podniku Elmez. Jednotliví členové skupiny přináeli kapitánovi u nikoli nepodloené dohady jako na počátku vyetřování. Teď u kadý z nich hlásil solidní výsledky. Kapitán mohl být spokojen a přesto nebyl. Celkem úspěně se podařilo rekonstruovat obraz svérázné aktivity, kterou vyvíjelo trio Snítil, Pía a Bouček. Krok za krokem odkrývali kriminalisté dalí skulinky, jimi se tito lidé dostávali k materiálu, a věcem, které jim nepatřily. Horí to bylo s výsledky vyetřování okolností smrti Mojmíra Vágnera a zaloení poáru v muských atnách a skladu.

Mám-li shrnout vechno co víme, zdá se,” ujal se slova kapitán Karas, e jediným z trojice podezřelých, který má jakés takés alibi, je skladník Bouček. Zbývající dva ani to. Pan Josef Pía tvrdí, e se procházel po dvoře, protoe ho bolela hlava a Rudolf Snítil nám zatím na ty nejdůleitějí otázky nemohl odpovědět, protoe se opět vypařil.” Kapitán se zadíval na poručíka Heřmanského, který měl za úkol Snítila zajistit, ale ten jen zavrtěl hlavou.

Nemá ho. A co jsi zjistil?”

Z Ústí se Snítil vypravil do Děčína do kabelárny. Vypravil jsem se tam za ním a podle slov odbytového referenta jsme se minuli snad o půl hodiny. Ptal jsem se, kam měl Snítil dál namířeno, ale nikdo nic nevěděl. V Ústí říkal, e pojede do Děčína a v Děčíně tvrdil, e se vrací zpátky do Prahy. Vyřídil si prý co potřeboval, jednalo se o nějakou dodávku hliníkových vodičů s izolací, pak si vyřídil několik telefonátů s Prahou a plný nakalivého veselí a humoru zmizel. Takhle přesně mi to řekl ten člověk v odbytu: plný veselí a humoru.” Poručík se zatvářil mírně omluvně a hned pokračoval.

Na vá pokyn, soudruhu kapitáne, jsem dal poadavek vyhlásit celostátní pátrání.”

Take Rudolf Snítil nám zmizel pln nakalivého veselí a humoru,” opakoval kapitán a leckdo z přítomných se při té poznámce pousmál.

A jak je to s těmi druhými dvěma?” O slovo se přihlásil nadporučík Srna.

Bouček tvrdí, e s tím nemá nic společného. Jako skladník vdycky říkal, e jsou sklady patně zabezpečené, ale protoe se nikdy nic neztratilo, tak se také nikdy nezjednala náprava. Zajímavé je, e i teď Bouček tvrdí, e se vlastně nic nestalo. Protoe jestli nějaký výrobek není kompletní, takto není jeho starost, on technické stránce nerozumí.

98

A pokud se týče vadných diod, tomu se jen vysmál. Jak má jednou výrobek visačku potvrzenou kontrolou, tak skladníka víc nezajímá. To, e hraje karty se Snítilem a s Vágnerem a těmi ostatními přiznal. Ale podle něj v t o m není nic patného. Je vdovec a co dělá se svými penězi je prý jeho soukromá záleitost.

Jetě mám jednu zajímavost. Byl jsem si znovu ověřit v závodní ordinaci Boučkovu návtěvu. Skutečně se v udanou dobu dostavil na oetření chrupu. Kdy jsem si to zjioval blíe, dověděl jsem se, e i na závodním zdravotnickém středisku se slavily jmeniny.

Vedoucí lékař, internista Jan Pokorný měl svátek. Před polednem se u něho selo osazenstvo zdravotnického zařízení, sesedli se kolem mísy s obloenými chlebíčky a vypila se láhev bílého. Bylo to právě kolem jedenácté, take někteří pacienti mohli čekat i déle ne tu obvyklou čtvrthodinku.”

No a . . n e t r p ě l i v ě vskočil nadporučíkovi do řeči kapitán Karas. Vyslechls Boučka?”

Ano, vyslechl. Jene Bouček tvrdí, e tam nijak zvlá dlouho nečekal. Prý docela normálně. Kdy přiel si nepamatuje a kdy odeel taky neví. Podle jeho slov celé oetření netrvalo moc d l o u h o …Zkrátka nemám jediný spolehlivý časový údaj. Kolem jedenácté se v ordinaci slavilo, ale zubařka tvrdí, e se vdycky na těch pár minut vrátila do své ordinace a objednaného pacienta oetřila. Jak velké pauzy mezi jednotlivými pacienty dělala, to nedovede přesně odhadnout.”

Kapitán Karas mávl znechuceně rukou.

Tohle věčné slavení nějakých svátků a narozenin v pracovní době: Kde to jsme? Jak je vůbec moné, e to vedení závodu trpí?” povzdechl si. Musím se na to zeptat ředitele.”

Pak se znovu soustředil na fakta zjitěná nadporučíkem Srnou. To znamená, e i Bouček se mohl sebrat, odejít z čekárny, usmrtit svého spoluzaměstnance, zaloit poár a zase se na oetřovnu vrátit.”

Tomu nevěřím,” oponoval nesměle nadporučík. Bouček n a t o nevypadá.”

Vaku, ty jsi se asi minul povoláním. Co to znamená, nevypadá? U jsme spolu dělali několik vrahů a chce snad tvrdit, e na to nějaký z nich vypadal?”

Já vím, ale takhle jsem to nemyslel. Podle mě by Bouček mohl zabít v afektu, kdyby měl dostatečný důvod, ale není to člověk, který by chladnokrevné vyuil vech příhodných okolností, zakalkuloval do toho i astnou náhodu a pak provedl čin, který by měl tak nepatrnou naději na úspěch.”

99

Jene přesně tohle někdo udělal,” poznamenal kapitán. Jak je to s tím Píou?”

Má trable v manelství. Ale nad poměry si neije. Spolehlivý, trochu moc starostlivý a pečlivý, take ho kadý vyuívá. Pokud se týče toho hazardního hráni, tak je to nejspí

proto, e obdivuje Rudolfa Snítila a chtěl by se mu ve vem podobat. Snaí se vyřizovat věci, které jsou nad jeho síly, rád by byl nepostradatelný, ale moc mu to nejde. Má na starosti zásobování, ale jakmile se s něčím vyskytne problém, vedení podniku se vdycky obrátí na Snítila.”

Počkej,” prohodil kapitán Karas. Udělali jste domovní prohlídku i u těch ostatních Snítilových kumpánů?” Udělali,” přikývl nadporučík. A výsledek?” Vlastně nic ..

Co to znamená vlastně?”

Prostě nic. Sem tam má jeden nebo druhý mezi nářadím vercajk, který pochází z továrny, sem tam se válí piksla barvy, která patřila národnímu podniku a to je tak vechno. Nikde ani stopy po rozkrádání ve velkém, jak se to nalo u Snítila.”

Take chce říct, e je to něco jako jedna drobná kráde denně. Tak se to mezi těmihle výtečníky, kteří si pletou vlastní s cizím, říká,” uklíbl se kapitán Karas. Panečku, a

přijdou na řadu tyhle malé ryby, které nadělají tak ohromnou kodu, pak . . K a p i t á n se odmlčel a zamyslel se nad tím, co právě řekl. Ba ne, odpověděl si v duchu, na to lidé musí přijít sami, e se tím neoprávněným obohacováním vlastně okrádají.

Vezmou kilo barvy, která by se v závodě spotřebovala do poslední kapky a doma s tím natřou branku u chaty a zbytek ztvrdne. Je to plýtvání ve velkém, zdánlivě to nikoho nic nestojí a přitom na to doplácí vichni. Chybou ovem je, e tyhle drobné krádee jsou vůbec moné. Hospodářské vedení se zaměřuje jen a jen na splnění plánu, ale za jakou cenu ho plní, to u je větině jedno. Ačkoliv si něco podobného ve své praxi kapitán musel opakovat u mnohokrát, zahloubal se nad timto problémem zase. Vyruilo ho a nezvyklé ticho v kanceláři. Zvedl oči a podíval se po svých podřízených. Mlčeli a čekali, a větu dokonči.

Dobře, tím se teď nebudeme zabývat. Nemůeme. Nejdřív musíme uzavřít případ vrady Mojmíra Vágnera a potom bude čas a prostor rozebrat hospodářské aspekty celého případu.”

100

Kapitán zalovil v kapse a marně se snail najít balíček s cigaretami. Jako z udělání se ádný z jeho spolupracovníků nehrnul, aby éfovi nabídl z vlastních. Rozhlédl se po nich a v jejich očích četl jemnou, ale důraznou výčitku: u tři dny zas kouří jako elektrárenský komín … Zahanbeně přestal prohledávat kapsy saka, vstal a strčil si ruce do kapes. Přeel několikrát po místnosti a pak řekl:

Musíme za kadou cenu sehnat Snítila. To za prvé. Pak bych chtěl, aby se provedla jetě domovní prohlídka jeho chaty. Musíme zachytit dalí stopu. Podle kapitána Schůdka muselo existovat větí a trvalé odbytitě pro elektrotechnický materiál. Nedá se dost dobře věřit, e by to dokázal Snítil sám. Mimochodem, soudruhu nadporučíku,” obrátil se kapitán Karas naTaufra. Potřebovali bychom zajistit vechny dosaitelné indicie, váící se k zaloení poáru. Budeme je nutně potřebovat. Podle mého názoru někde v oblasti působnosti těch tří podezřelých budou.” .

Nadporučík Taufr beze slova přikývl. Sám měl na sebe vztek, e s vyetřováním vzniku poáru nedokázal pohnout ani o kousek.

xxxx

Markéta Snítilová chodila po vile sama, se sklenicí v ruce a ničemu nerozuměla. Čekala na otce a věřila, e s jeho příchodem se vechno najednou obrátí zase v dobré, e zmizí pečetě na dveřích do sklepa a do garáe, e odejde ten protivný nemluvný mu u domovních dveří, e se vechno okamitě vrátí do starých kolejí a bude boský klid.

Nejenom kolem ní, ale i v jejím nitru. Co jí to řekl ten postarí člověk, který jí ukázal na nějaké nesmyslné věci, o nich neměla potuchy k čemu mohou být a o jejich existenci vlastně vůbec nevěděla? Toti, věděla, samozřejmě, e věděla, zakopávala o ně na kadém kroku, ale nic jí to neříkalo. Byl to pro ni vzduch, nanejvý něco, co překáí, co nezapadá do jejich domova.

Markéta Snítilová bývala občas neastná, smutná, zklamaná, ale vdycky se v takové situaci mohla na svého bezvadného tátu spolehnout. Věděl si se vím rady a ve srovnání s ním byli vichni kamarádi ve kole nebo v partě úplně bezradné nuly. Táta byl někdo.

Dokázal si vude získat přátele i respekt a vechno uměl zařídit.

101

Teď tady není a to Markétu mátlo. Odjíděl na sluební cesty často a vracel se někdy za den, za dva nebo za týden, to bylo v pořádku. Na celou kálu nepravidelností byly Markéta s matkou připraveny a zvyklá, ale aby u jejich dveří zazvonila Bezpečnost, to se stalo poprvé. Byla bezradná a nevěděla, co počít. Volala do závodu, ale dostala jenom nic neříkající odpověd, e její otec je na sluební cestě. Pokouela se volat Jirkovi do práce, ale zjistila, e inenýr Rejch je nepřítomen. A nikdo z jeho kanceláře jí nedokázal říct, kde vlastně je a kdy přijde.

Neuvěřitelné, pomyslela si, najednou je kolem prázdno a z něho trčí ten cizí člověk v hale a pečetě na dveřích. A ona je proti tomu bezmocná. Nedokázala si v hlavě srovnat, e by otec mohl mít na svědomí něco patného, nesprávného. Vdycky ho viděla jako starostlivého a pečlivého člověka, na něho je spolehnutí a ke kterému se továrna obrací v nouzi nejvyí. Nejednou jí vyprávěl o tom, jak dokáe hravě zvládnout situace, pro ostatní neřeitelné. Pamatuj si, říkával jí, kdy tě dveřmi vyhodí, musí tam okamitě vlézt oknem a dret se kliky tak dlouho, a je to přestane bavit a raději ti vyhoví. Základ je, vědět co chce. Kdy to ví, pak stačí vydret a nakonec to musí vdycky dostat. Ale nesmí se podceňovat faktor času. To, co chci, musím dostat hned anebo nanejvý za chvíli. Zítra u

je pozdě.

Markéta uznávala, e má otec pravdu a obdivovala se jeho schopnosti tímto způsobem jednat. Sama to vak nedokázala. Něco jí chybělo. Snad to bylo tím, e otec jí zařídil vechno, na co si vzpomněla dřív, ne to mohla zkusit sama. Pomaličku docházela k názoru, e jeho umění nebude ovládat nikdy. Kdy si občas posteskla, otec se jen smál: Dokud jsem tu já, nemá to zapotřebí. Jen se pěkně dívej a uč se.

Uč se, to se hezky řekne. A co se má vlastně učit dřív? Do koly nebo kolu ivota?

Bloumala domem se skleničkou v ruce a čekala, a přijde taka a vechno se rázem vysvětlí. Je to omyl, je to hloupost, n e d o r o z u m ě n í … Nedokázala na to, co se stalo, myslet jinak.

Domovní prohlídka ji vystraila, přítomnost Bezpečnosti ji znervózňovala a otec jí beznadějně scházel. Strach měla vak z něčeho jiného. Stále jí v uích zněla slova postarího nenápadného člověka, který zřejmě velel těm z Bezpečnosti. Vás nikdy nenapadlo,  e s i ijete nad poměry? Vy jste se nikdy nezajímala, odkud se u vás vzaly peníze na vilu, na chatu, na tuzexové auto?

102

Nikdy vás nenapadlo, e se dá těko tolik peněz najednou naetřit? Nejhorí na tom bylo, e Markétu skutečně nikdy nenapadla otázka, kde berou rodiče peníze. Fakt, e se má mnohem lépe ne ostatní kamarádi a kamarádky ze koly, brala jako samozřejmost. Má prostě bezvadného tátu a to je vechno. A e ji ten člověk nařkl z naivity? Proč? Pro ni to bylo tak přirozené a jednoduché, e se nad tím nikdy nedokázala zamyslet. Teď pochodovala prázdným domem a jen tak z hlavy se snaila trochu počítat. Prvně v ivotě.

A dostávala strach. Čím dál tím větí strach, protoe i dívka, která nedbá o peníze, ví, kolik přiblině stojí vila v Praze, kolik tuzexové auto a kolik chata na Sázavě.

xxxx

Tys přiel domů?” podivila se paní Karasová a do hlasu přidala nepatrný stín ironie. Hned při prvním pohledu na manela vak viděla, e toho má tak právě dost. Není zaměstnání jako zaměstnání. Kriminalistu to jeho stravuje, pohlcuje, zaměstnává ve vech okamicích.

Stokrát za den se vrací k tomu, co u promyslel, znovu a znovu si dělá na věc názor.

Pochybuje, zkoumá a hledá.

Jsem unavený,” řekl kapitán, zul se, navlékl si domácí trepky, povolil kravatu a nenápadně se přesunul do křesla. Kávu?” zeptala se, stojíc připravena ve dveřích.

Vypije si ji se mnou?” nepřímo poádal kapitán. Zrovna jsem si ji chtěla uvařit,” zalhala jeho drobná, pohledná ena s mírně proedivělými vlasy. Učila na gymnáziu dějepis a výtvarnou výchovu a byla nadána nekonečnou trpělivostí. Její mu nikdy nedokázal přijít na to, zda si neuvěřitelnou trpělivost osvojila v souití s ním nebo ve styku se studenty. Ve kole se o ní říkalo, e je anděl a nikoli profesorka. Ne proto, e by snad nebyla přísná.

Zvlátní pozice v pedagogickém sboru vyplývala z jakéhosi skrytého, nevyzpytatelného smyslu pro spravedlnost. patnou známku dostal prostě ten, kdo si ji zaslouil. Tak to aspoň říkala ona sama. Studenti zase tvrdili, e zkouí docela obvykle, poslouchá co jí kdo říká, ale v podstatě čte kadému v hlavě právě jenom to, co dotyčný ví. Při jejích hodinách se nikdo nesnail napovídat, protoe to bylo zbytečné. Mezi áky měla přezdívku ségra Komenského a nebylo to myleno ani ironicky, ani ve zlém. Naopak poívala přirozené autority.

103

Jak jste na tom, zeptala se manelka z kuchyně.

To ví, zatím skládáme mozaiku,” odvětil kapitán. Z drobných kamínků dáváme dohromady obraz toho, co se stalo. Je toho moc. Rozkrádání, poár, vrada ..

A co je v pozadí?” Paní Karasová přinesla dva álky s kávou a posadila se proti manelovi do křesla. To jetě nevím. Toti, nevím to jistě, ale nejspí peníze.” Hodně peněz?”

Na světě není tolik peněz, aby stály za zabití člověka. Je to spí sobectví, haminost. Mít je a mít jich stále víc. Ví, my sice skládáme mozaiku,” kapitán se na chvíli odmlčel, protoe si uvědomil, e poněkud odbočil od tématu. Skládáme mozaiku, přiřazujeme kamínek ke kamínku, a kdy jsme s obrazem hotovi, tak bychom měli znát pachatele.

Jene člověk od mozaiky musí poodejít, aby se na ni podíval z odstupu. Pak je vidět, co za takovým činem vězí. Pachatel, to je jen n á s t r o j … ” A kdo tedy?” zeptala se paní, která dávno znala odpověď.

Lidská zaslepenost… A přitom by často stačilo málo, aby se člověk, kterému potom říkáme pachatel, dal jinou cestou. Hrozně málo ..Toníku, ty filozofuje a káva ti stydne.” Vtom v bytě zazvonil telefon. Karas,” řekl do sluchátka odměřeně kapitán, přesně tak, jak byl zvyklý ze svého zaměstnání. Ostatně větina telefonních hovorů, které zprostředkovával tento aparát, byla ryze sluební. Manelé Karasovi si nepotřebovali telefonovat, rozuměli si dobře. Tady je nadporučík Srna. Soudruhu kapitáne, právě jsme zadreli Rudolfa Snítila.”

Kde ho máte?” U nás na sluebně,” hlásil nadporučík a čekal, co mu Karas odpoví.

Nadporučík si byl dobře vědom toho, e kapitán má dnes právo na odpočinek a e je unaven, ale neohlásit něco takového svému přímému nadřízenému by se prostě neodváil.

Jedu tam. Hned.” Kapitán zavěsil. Kamínek do mozaiky?” Jo, a pořádně nablejskanej…”

Ale tu kávu si aspoň … ” Tu kávu si s tebou v kadém případě vypiju.” Kapitán se mile usmál, symbolicky si přisedl k manelce a na jeden zátah vypil álek jetě horké kávy.

104

Oba mui zůstali v kanceláři sami a chvíli se navzájem pozorovali. Mohli být přiblině stejného věku. Snítil připomínal na pohled kapitánovi dobrodruného, oviálniho, podnikavého chlapíka. Dokázal si ho představit u dvacetníkového mariáe, uměl si ho vybavit v partě, oslavující svátek. Taky by ho mohl postavit za pult v ovoci a zelenině, jak se snaí v přívalu slov oidit sem tam druhou jakostí prodanou za první anebo příli

rychlým sčítáním, při něm se prodavač občas zmýlí, avak výhradně ve svůj prospěch.

Kapitán uvaoval o tom, e Snítil mohl docela dobře hrát prim v rozkradačské trojici, ale e by dokázal někoho zabit? Zaloit poár? Kapitán si vzpomněl, jak odpoledne setřel za podobnou úvahu nadporučíka Vaka Srnu. Díval se tedy na zadreného a čekal, formuloval si v duchu několik základních otázek.

Mu na druhé straně stolu si také svůj protějek prohlíel. Díval se pozorně, byl zkueným psychologem, i kdy psychologii nikdy nestudoval. Uměl přesně odhadnout, jak na kterého člověka jít. Kdy poprosit, kdy pohrozit, kdo je citlivý na malé pozornosti a kdo vyaduje velké. Rudolf Snítil potkal v ivotě stovky lidí, s nimi to musel sfouknout a také to sfouknul.

Věděl, e se momentálně ocitl v nepříjemné situaci, ale věřil, e ji zvládne. Kapitán na něj působil dojmem starého ouřady, který nerozumí problematice velké fabriky a nebude do věcí zbytečně ourat.

Tak jsem se vrátil z Děčína a vai lidé mě zabásli,” nadhodil, nečekaje, a bude vyzván hovořit. A nasadil bodrý tón. Vdy se řídil zásadou, e útok je lepí ne zdlouhavá obrana.

Ani se se mnou nebavili a dovedli mě rovnou sem. Prý jste u mě taky dělali domovní prohlídku. Zrovna jsem se smál, co jste asi říkali tomu, e jsem měl v garái ten měděnej plech a pár součástek. V tom bude nejspí zakopanej pes, e jo? rozhovořil se zeiroka a bedlivě se zadíval na kapitána. Okamitě poznal, e to nebyl nejlepí začátek.

Podívejte, soudruhu kapitáne, nalejem si čistýho vína. Já vám to jednodue vysvětlím … “

Umlkl a znovu zkoumal výraz kapitánovy tváře.

Bylo ticho zvící významné pauzy a pak konečně kapitán promluvil: Od toho jste tady, abyste nám to vysvětlil, ale ujasníme si trochu pravidla hry.

Já se budu ptát a vy mi po pravdě budete odpovídat. Vae odpovědi se zaprotokolují a ujiuji vás, e není nic trapnějího, ne kdy se člověk sám usvědčí ze li. Na ty, co protokol budou číst, to působí velice nepříznivým dojmem.”

106

Kapitán vstal a do místnosti povolal mladého strámistra jako druhého člena výslechu a písařku, která zaloila do stroje formuláře protokolu o výpovědi zadreného.

Ale já váně nechápu, k čemu tahle makaráda?” zasmál se Rudolf Snítil. Nechte mě, a

vám to vysvětlím a hned bude jasný, e já to dělal pro dobro fabriky.”

Věta dozněla v malé, nepříli zařízené místnosti a mladý strámistr se nejistě podíval po kapitánovi. Zaprotokolovat?” zeptala se písařka.

Ne, pan Snítil bude odpovídat na nae otázky. Tady nejsme na tiskové konferenci, aby nám dělal prohláení.”

Chtěl bych slyet vai verzi těch karetních dýchánků, o kterých jsme u hovořili s panem Píou, se skladníkem Boučkem a s normovačem Slepičkou. Jak často jste hráli a kdy to vlastně začalo?” Kapitán si potřeboval ověřit, nakolik je Snítil ochoten odpovídat podle pravdy. V podstatě dostal stejnou odpověd jako od ostatních tří. Snítil se toti snail své finanční ztráty bagatelizovat.

Víte, pane Snítile, vai spolupracovníci říkají, e jste prohrál mnohem víc ne oni, ale v podstatě jste nechávali kadých čtrnáct dni Vágnerovi hezky tučnou kořist. Nebudu zkoumat, kdo kdy prohrál víc a kdo méně. Vysvětlete mi, jak je moné, e vy, člověk, kterému jsou peníze a majetek nade vechno, nechá svoje pracně nabyté peníze někomu, koho ani pořádně nezná?”

To je ta prokletá váeň, pane kapitáne. Neumíte si představit, co to je za hrůzu. A nedá se tomu odolat.”

Zajímavé. A e jste vichni odolávali tak dlouho? Jak je moné, e jste tomu propadli tak najednou?”

Těko říct,” pokrčil rameny Snítil. Sejde se parta, slovo dá slovo a člověk hraje. Prohraje a pak u chce ty zatracené peníze vyhrát zpátky … “

A prohrává čím dál tím víc? Děláte si legraci. Prohrávali jste zcela pravidelně a chcete tomu říkat váeň.”

Vyznejte se v člověku,” Řekl Snítil s takovou dávkou opravdové lítosti a pokory, e kapitán měl na okamik pocit, e má před sebou dokonalého herce. Pomyslel si, e se k tomuto problému budou jetě vracet a začal odjinud.

Tak se vrátime k tomu plechu. Odkud je?” Ten měděnej, co mám v garái?” ujistil se Snítil. Ten. Je ho tam za několik tisíc korun … “

Podívejte, soudruhu kapitáne, musíte to brát rozumně.

107

Dneska je se vím potí. Já docela chápu, e podle vás je ten plech kradenej, ale zkuste se na to dívat objektivně. My potřebujeme ventilátory a ty vyrábí Rychnov. Jene je to úzkoprofilové zboí, ventilátorů je zkrátka málo, ale my musíme splnit plán, od toho jsme přece tady, ne?”

Rudolf Snitil se podíval na kapitána ve snaze zahlédnout aspoň náznak porozumění.

Marné, vechno, co se z kapitánovy tváře dalo vyčíst, byl zájem. Snítil tedy pokračoval dál.

Konkrétně u toho plechu je to tak. V odbytu v Rychnově znám jednoho chlápka. Potřebuje na střechu měděnej plech, kterej není nikde k sehnání. U nás plech máme a dost. No a kdy se to udělá chytře, tak já seenu pro fabriku z Rychnova ty ventilátory a je vechno v suchu.” Snítil se spokojeně rozvalil na idli s pocitem, e je vechno v pořádku a kapitánovi je to jasné.

Víte, pane Snítile, my jsme si dali práci a zatím co jste nebyl k dosaení, trochu jsme si posvítili na to, co podle vás znamená slovíčko chytře. Kapitán Schůdek se tím zabýval téměř celý den.” Kapitán si přitáhl obsáhlý zápis a začal z něho citovat.

V březnu jste byl na sluební cestě v Rychnově. lo skutečně o ventilátory. V tamějím odbytu jste věc projednával s referentem Roubalem. Bohuel, vá Elmez včas potřebné mnoství ventilátorů neobjednal a proto tedy jel celý problém hasit odborník Rudolf Snítil.

To je vyjádřeni vaeho náměstka soudruha Mrázka. Rychnovský kolega Roubal pro vás pochopitelně nemohl nic udělat a vy jste tedy nabídl, e byste byl ochoten udělat něco pro něj. Roubal se vyjádřil, e kdyby měl na chatě střechu z měděného plechu, byla by to paráda. Vy jste navrhl, e by plech byl, kdyby byly ventilátory, ale e by to něco stálo.

Roubal souhlasil. Stornoval několik objednávek meních odběratelů. Získanými ventilátory pokryl vai potřebu a jako zálohu na plech vám osobně vyplatil dva tisíce korun.

Pak u to bylo jednoduché. U vás na závodě jste zařídil malou transakci. Nechal jste si napsat odběrní lístek na několik tabulí měděného plechu pro zakázku číslo nula o s m n á c t … Tady to chce malé objasnění. Ta zakázka je dosti objemná a několik tabulí plechu se v ní opravdu ztratí, ale jak je moné, e vám ten odběrák někdo podepsal?”

Kapitán se odmlčel a čekal. Rudolf Snítil se neměl k odpovědi a tak musel kapitán pokračovat v citování ze zápisu.

108

Je to pochopitelné. Vás toti v závodě kadý zná a nikdo nekouká na nějaký ten podpis.

Kdy přijde Ruda Snítil, určitě něco honí pro fabriku a ví, nač to potřebuje. Takhle to řekl kapitánu Schůdkovi vedoucí provozu jedna, jeho podpis je na odběrním lístku. No a pak jste plech odebral ze skladu materiálu a zajistil si odvoz. Společník od karet Pia vám odvezl z továrny na co jste si vzpomněl. Má sluební dvanáctsettrojku, kterou zajiuje zásobování drobnými součástkami … Tak se ocitly tabule plechu u vás v garái. Piu toti

nikdo nekontroluje, protoe vichni vědí, e do továrny věci dováí a ne naopak.

Mimochodem,” doplnil kapitán Karas zápis, i z toho se bude někdo zodpovídat, ale vrame se k věci. U vás v garái je plech určený pro výrobky vaeho závodu, který by měl přijít na střechu chaty odbytáře v Rychnově. Ve vaí kapse jsou peníze jako záloha a po dodání plechu by k nim přibyl doplatek. Vá závod sice splní plán, ale za cenu toho, e několik dalích výrobců bude mít značné potíe, případně bude muset odstoupit od realizování některých zakázek …  Kapitán odloil tři hustě popsané listy na stůl a pak řekl: A tomu vy říkáte: udělat to chytře.” Vy mě nechcete pochopit, takhle se to přece brát nedá,” hájil dál svou pozici Snítil. Ale chápu. V těchto machinacích vám li na ruku vai nadřízení, protoe pro ně bylo snazí nechat to v rozhodujících momentech na vás, místo, aby se zaměřili na zodpovědné plánování a řízení výroby. Je to ovem jejich věc a oni se z toho budou muset zodpovídat také. Ale od nás pochopení nečekejte. U nás se to kvalifikuje jednoznačně jako trestný čin rozkrádáni majetku v socialistickém v l a s t n i c t v í … ” No ale, soudruhu kapitáne,” Snítil rozčilením a povstal ze idle a doiroka rozpřáhl své krátké silné pae. To byste museli zavřít spoustu lidí. Tohle se dělá v  u d e … Skoro v  u d e . .

Vude ne. Jsou podniky, kde je vechno v pořádku a na tyhle manýry si nepotrpí. Snaí se s obtíemi poctivě vyrovnat. Proč potom, zamyslete se nad tím, by kvůli takovým Snítilům měly být v nevýhodě? Ostatně není vaí věcí určovat, koho máme a koho nemáme vyetřovat. Ujiuji vás, pane Snítile, e u ted se celý tým specialistů zabývá vaím chytračením. A zatím to vypadá opravdu na rozkrádání ve velkém. Tak to je na vysvětlenou, abyste věděl, jak na tom jste.” Kapitán’vstal, ale tentokrát ne proto, aby si strčil ruce do kapsy, naopak, vytáhl krabičku cigaret, jednu nabidl Snítilovi a druhou si zapálil sám.

109

Vrátíme se k těm kartám. Zajímá mě to. U jsem vám řekl, e je mi zřejmé jedno máte-li nějakou váeň, pak jsou to peníze. Karban rozhodně ne. A vy jste kadých čtrnáct dní prohrával velké peníze. A nota bene s člověkem, kterého jste předtím, ne jste propadl karbanu, neznal. A nejenom to, se kterým jste se v pracovní či mimopracovní době ani nestýkal. Proč?

Snítil mlčel, zdálo se, e o něčem přemýlí a kapitán Karas měl pocit, e obrat ve vyetřování vrady a zaloení poáru není daleko. Dodal:

Rok jste hrával karty a prohrával s člověkem, kterého pak najdou zavraděného a podvreného do úmyslně zaloeného poáru v atně. Co si o tom myslíte?”

V té chvíli Rudolf Snítil opravdu nemyslel. Vypadal jako kdy sní, měl doiroka otevřené oči a jeho mysl se zřejmě upínala k něčemu nesmírně vzdálenému.

Kapitán Karas čekal docela jinou reakci.

xxxx

Byl to velice nepříjemný rozhovor a kapitán Schůdek to věděl předem. Jeho světem byla čísla, konkrétní čísla, snadno postiitelná, hladce mezi sebou násobitelná a dělitelná, čísla s nimi se bohuel dá i velijak manipulovat, protoe představují korunky.

Kapitán seděl v pohodlném fotelu velké náměstkovské kanceláře a proti němu za stolem hřmotný mu s prořidlými, přirozeně světlými vlasy. Chvílemi si otíral vysoké čelo.

Obchodní náměstek inenýr Mrázek dával kapitánovi najevo, e nemá příli mnoho času.

Chápejte, soudruhu kapitáne, situace v poslední době není růová. Setkáváme se s řadou nejrůznějích objektivních potíí a sloky, myslím tím nadřízené sloky, mají pochopitelně zájem, abychom se s těmito problémy vypořádali sami.

V současné době je nae práce dynamičtějí a náročnějí ne tomu bylo v minulosti a to tedy implikuje pouití i víceméně nekonvenčních metod … “

Kapitán Schůdek jen tak nepatrně mávl rukou na znamení nesouhlasu. Mávl docela mimovolně a nechtěl obchodního náměstka přeruovat, ten vak okamitě umlkl.

110

Kdy si kapitán uvědomil, e tuto pauzu způsobil sám, ujal se čiperně slova.

Vy jste mi říkal, e takový nákupčí jako pan Snítil je pro vae zásobovací oddělení nepostradatelný. Dokonce jste to nazval, myslím jeho působení, jako haení průvihů.

Dobrá, povězte mi, jak ta spolupráce s ním vlastně vypadala ..

Náměstek chvíli otálel, na jeho stole blikala na telefonním panelu kadou chvíli zelená árovička, signalizující, e hovor je veledůleitý, ale přesto inenýr Mrázek po sluchátku nesáhl. lo o vánějí věci. Inenýr Mrázek uvaoval: co vlastně mám tomu člověku odpovědět?

Jistě chápete, e takový podnik jako ná musí mít nějaké ty černé fondy, ze kterých se vyplácí jisté provize, aby si z a j i . . Nedokázal to vyslovit. Před kapitánem z oddělení pro vyetřování hospodářské kriminality najednou nedokázal vyslovit to, co celkem ledabyle povaoval za normální praktiku.

Dobrá, vy mi chcete nejspí vysvětlit, e Rudolf Snítil byl vae prodlouená ruka v pouívání těch takzvaných černých fondů za zdmi závodu. To znamená, e se mu poskytovaly určité částky, jimi měl zainteresovat smluvní partnery, aby jednak dodrovali hospodářské smlouvy, případně je také poruovali ve vá prospěch. Je to pochopitelně naivní otázka, ale můete mi říct, zda a jak jste kontroloval nebo se snail kontrolovat, jak vá podřízený s těmi fondy zachází?”

Na tváři inenýra Mrázka se konečně objevil náznak úsměvu. Z napjatého drení těla cosi zmizelo a obchodní náměstek se spokojeně zavrtěl na idli.

Chápejte, soudruhu kapitáne, to je přece jasné, e vám na takovou částku, kterou se snaíte někoho zainteresovat, nemůe vystavit nikdo potvrzení, to dá přece rozum. Tady je jenom jedno měřítko a to, jestli akce měla úspěch.

A mohu vám sdělit, e Rudla, tedy pardon, soudruh Snítil, byl ve vyvíjení této aktivity nedostiitelný. Neselhával. Mohli jsme se plně spolehnout. Osobně si myslím, e víc záleelo na jeho negociační úrovni, troufám si tvrdit kouzlu osobnosti, výřečnosti a výjimečných schopnostech ne na výi finančních částek. Tedy pokud jsem měl hovořit úplně otevřeně? Náměstek se spokojeně odmlčel, ale kapitán Schůdek zavrtěl nesouhlasně hlavou.

Tak ta výe černých fondů by mě zajímala předevím,” řekl najednou stroze kapitán.

Chápejte, to já . , . ” Nevíte?”

111

Víceméně … Abyste rozuměl, to jsou fondy, ze kterých se čerpá případ od případu a jaksi se nedá předem u r č i t . . Kdo o tom rozhodoval?” O čem?”

O tom, jak je to naléhavé, kolik bude třeba dát jako úplatek.”

Toti. Člověk se musi spolehnout na svoje l i d i . .

A to byl v tomto případě právě Rudolf Snítil, e?” Kapitán Schůdek si tu otázku nemohl odpustit, u proto ne, e nenápadně zaváděla rozpravu na docela jiné pole.

No, ano, my prostě nikoho tak schopného nemáme, musíte nás c h á p a t … “

Kapitán Schůdek znovu zakroutil nesouhlasně hlavou na znamení, e nemusí. e je to skutečně v kompetenci podniku, jakým způsobem si zajistí plnění plánu. Ale vechno má své meze, ani sebeschopnějí člověk nesmí poruit předpisy a nařízení a u vůbec ne principy socialistické zákonnosti.

Teď se zase snate pochopit vy mě. To, co mi tu říkáte, je věc, se kterou jsem se setkal u

mnohokrát. Snad proto vím, co se za takovými hezkými řečmi skrývá. Proetřovali jsme několik takzvaných úspěných zásahů vaeho Rudolfa Snítila. Výsledek je přinejmením zajímavý, předevím pro vás, by měl být zajímavý.”

Kapitán Schůdek přisunul náměstkovi Mrázkovi po desce stolu tři listy hustě popsané, sepnuté kancelářskou svorkou. Byla to zpráva, kterou před malou chvílí předloil kapitán Karas zadrenému Rudolfu Snítilovi.

Obchodní náměstek, zvyklý přelétnout kadý úřední zápis rychlým a zkueným okem, zprvu proběhl prvních pár řádků a teprve potom se do zprávy začetl. Četl dlouho. Na třetí stránce se zdálo, e u jen slabikuje. Rozhodně vak zkoumal pozorně kadé slovo, nezdálo se, e by chtěl někdy se čtením přestat.

Řeč obnovil a kapitán.

My jsme si to ověřovali. A nejenom v tomto případě. Skutečnost byla poněkud jiná, ne

vám ji Rudolf Snítil předkládal a to vůbec nemluvím o ztrátách ve skladech hotových výrobků, nad kterými se nikdy nikdo nepozastavil. Funguje u vás vůbec vnitropodniková kontrola?”

Ale chápejte, nelze přece uhlídat kadý  r o u b e k … ” zmohl se po chvíli náměstek.

112

Tady nejde o roubek, jde o deseti a statisíce, a to je hodně. Za to někdo musí zodpovídat!”

Vám se to lehce řekne, zodpovídat! Já mám na starosti tolik ukazatelů a tolik neustále neodbytných maličkosti i váných věcí, e prostě ..

Mně nejde o vae omluvy, to si budete muset objasnit jinde, mně jde o fakta, jenom o fakta.” Na ta slova neřekl obchodní náměstek nic. Z jeho očí bylo mono vyčíst zklamáni, e se s kapitánem Schůdkem nedomluvil.

xxxx

V kanceláři provozu jedna seděl poručík Heřmanský a rozčiloval se. Připadal si jako taný pták, kterého znenadání zastihlo studené počasí, kdy u měl být dávno u jiního moře.

Poručíkovi se zkrátka nelíbilo, e mají v rukou trojlístek podezřelých a nic se neděje. Podle něho je pachatelem jeden z nich, vechno je jasné a je třeba jednat.

A kdo to tedy je?” zeptal se u poněkolikáté nadporučík Srna. Uvědom si, Josefe, e musí mít v ruce nějaký hmatatelný důkaz. Bez důkazu neusvědčí nikoho ani ty, ani vyetřovatel, ani soud.”

Třeba je tak … třeba měl takové těstí, e …  Poručík zmlkl, uvědomil si, e rozpřádá fantazie, slovo třeba a moná je v kriminalistice tenký led, po kterém se nedá přejít.

Pamatuj si, důkazy a fakta, jinak se s tebou Karas vůbec nebude bavit,” odpověděl Srna, ale sám nevěděl, kde důkazy hledat.

Chce snad najít krabičku od sirek, kterou pachatel podpálil ty atny? Ověřovali jsme výpovědi, hledali někoho, kdo byl v blízkosti ohniska poáru, prověřovali jsem kadé slovo.

A výsledek? Nic, kadý si hleděl svého, kadý měl plné ruce práce a na pár výtečníků, kteří se v pracovní době namazali, protoe slavili a ti si nic nepamatuji,” zbytečně se znovu rozčiloval poručík.

Nebo nechtějí,” doplnil ho Srna a nad tou otázkou se zahloubal. V místnosti bylo ticho, toti relativně ticho, nikdo tu nemluvil a nerachotil tady psací stroj, nicméně z hloubi továrny sem pronikal lomoz těkých agregátů, rachocení jetěrek po nerovné komunikaci, zkrátka vechen ten vední rámus, kterému se v reportérských relacích tak často říká symfonie práce.

113

Do místnosti vstoupil kapitán Karas, mlčky kývl na pozdrav a sedl si na idli u okna, kterou si na těch několik dní práce v Elmezu zabral pro sebe. Tak Rudolf Snítil se nám přiznal,”

řekl svým dvěma podřízeným. Řekl to ovem tak, e oběma bylo okamitě jasné, e vznikly dalí komplikace. K čemu,” zeptal se nejistě nadporučík Srna.

To je právě to, co mě znepokojuje. Poslyte jeho verzi. Snítil přiznává, e hodně vydělával na svém výsadním postavení v továrně a na své schopnosti za kadou cenu sehnat to, co právě závod potřebuje. Víceméně přiznává, e volně nakládal s materiálem, který byl majetkem továrny, ale tvrdí, e vdycky jen a jen v jeji prospěch. Je to pochopitelně diskutabilní, vlastně ne, diskutovat se o tom moc nedá, ale takové praktiky leckde jsou a povaují se za normální. Zkrátka Snítil přiznává, e tohle byl jeho způsob výdělku, dokud nepřiel do skladu Mojmír Vágner. Ten se porozhlédl kolem a viml si, kolik je tam různých pouitelných součástek. Tu a tam si nějakou přivlastnil. Načapal ho při tom skladník Bouček a místo aby věc ohlásil, svěřil se Snítilovi. Ten okamitě pochopil, e dalí bezpracný zisk se mu přímo nabízí. S Vágnerem se rychle dohodli. Jene potřebovali někoho, kdo by kradený materiál z továrny vyváel ven. Brzy se nael dalí člen party. O

peníze měl vdycky zájem a s autem vyjíděl z továrny téměř kadý den. S prázdným ven a s plným autem zpátky. Vrátní si na to za ta léta tak zvykli, e je ani nenapadlo ráno vozidlo kontrolovat. Čtyřlístek toho hojně vyuíval. Po čase měli peněz nadbytek a pustili se do hazardu, uchvátila je váeň, pohltila je. Hráli čím dál víc, o větí peníze a jejich hrací dýchánky se stávaly čím dál tím dramatičtějí. S eleznou pravidelností vyhrával toti

Vágner. Ne kadou hru, ale v celkovém výsledku prostě své kumpány okubal o pár tisícovek. Zpočátku, kdy nevěděli co s penězi, to bylo kadému jedno. Pak zjistili, e vlastně na nich Vágner vyhrává jejich podíl na rozkrádání součástek. Jene ani to, podle Snítila, Vágnerovi nestačilo. Nutil je, aby přeli i na větí části a celky. Začali se bát, Vágner byl pro ně člověk, který se pohybuje spí na okraji společnosti, člověk, který ze svého hlediska nemá co ztratit, ale oni? Váení mui, lidé majetní, z a v e d e n í … Snítil sám přiznává, e se najednou ocitli ve slepé uličce. Vzít součástku tady nebo tam, vyměnit nějakou za vadnou,

114

to je věc víceméně neodhalitelná, ale podle jeho slov je Vágner nutil do stále větího mnoství součástek. Prostě je ve skladu vymontoval a pak je hodil Píovi do auta a Snítil s Boučkem se měli postarat o jejich dalí distribuci, kapitán se na chvíli odmlčel. Zvedl oči od několika hustě popsaných papírů, sepnutých kancelářskou svorkou a podíval se po svých podřízených. Prozatím neříkali nic.

Situace byla neudritelná a podle Snítilových slov vem nervy jen hrály. Ke střetu mezi celou čtveřicí dolo, kdy Piovi utekla manelka. U karet se pohádali a Pía nařkl Vágnera, e vindluje. Ten si to nenechal líbit a, opět podle Snítila, byl zcela nepříčetný, nejspí pod vlivem nějaké drogy. Potil se a ztrácel chvílemi dočista soudnost. Své společníky obvinil z rozkrádání, vyhrooval jim, e je hned druhý den udá z trestné činnosti, jemu se prý nemůe nic stát, protoe je stejně blázen. Rozeli se a vichni proili noc hrůzy.

Nazítří v závodě hořelo a Vágner uhořel. Snítil i jeho druzi si oddechli. Kdy jsem mu ovem řekl, e někdo Vágnera zabil a teprve potom inscenoval poár, Snítil se docela zhroutil. Přiznal to, co jsem vám právě tlumočil, avak prohlásil, e se zavraděním Vágnera nemá nic společného … Chápe, e jedna věc je rozkrádání a druhá vrada.

Nepřímo nařkl Píu, kterého povauje za psychicky nestabilního a nespolehlivého.

. . K a p i t á n se znovu odmlčel. Jeho spolupracovníci čekali, a kapitán dopoví vechno. A protoe mlčel, začali se ptát.

Jak to bylo s tou havárkou Jiřího Rejcha těsně po návtěvě ve Snítilově vile?” ozval se poručík Heřmanský.

Správně, taky jsem se na to ptal. Snítil ovem o té havárii nic nevěděl. Nicméně kdy jsem mu naznačil nae některá podezření, přiznal, e mu ten večer, kdy se tak nečekaně vrátil ze sluební cesty, volal Bouček a řekl mu přesně to, o čem s ním potom mluvil i inenýr Rejch. Snitil pochopil, e právě v okamiku, kdy u se cítili bezpeční, začíná foukat vítr z opačného konce. Proto k sobě jetě tý večer pozval telefonicky Josefa Píu, stručně mu sdělil oč se jedná a důrazně ho upozornil, aby nevcházel dřív, dokud od jejich vilky nezmizí Rejchova kodovka. Ten večer se vak u Píi nedočkal a tak se důvodně domnívá, e vradu Mojmíra Vágnera a pokus o zabití inenýra Rejchá má na svědomí právě jeho kolega Pía.” Kapitán se znovu podíval na své dva nejblií spolupracovníky.

115

Moc krásné, skoro dojemné,” poznamenal po chvíli uválivějí nadporučík Srna. Fakt, moc hezký, teď jde jenom o to, jestli to půjde dokázat.”

xxxx

Nebylo nic jednoduího ne opakovat výslech s Josefem Píou. Kapitán Karas i oba jeho kolegové trpělivě kladli otázky a Josef Pía na ně skoupě a neochotně odpovídal. Výpověď byla do puntíku stejná jako kdy Píu vyslýchali poprvé. Potom kapitán ukázal zadrenému protokol, který sepsal s Rudolfem Snítilem. Pía četl rychle a nervózně. Kdy dočetl, zrudl vzteky, odhodil papír na stůl a prudce vybuchl: Tak ta svině keftařská to shodila na mě?

Tak to tedy ne. Rovnou mu řekněte, e tuhle hru já nehraju … “

To byste nám ovem musel vysvětlit,” podotkl nevzrueným hlasem kapitán Karas. Neměl rád takové lidi jako je Pía. Kradli a podváděli a vůbec jim to nevadilo, jako by se to odehrávalo v jiném světě. Běda vak, kdy někdo podrazí je, případně je okrade, hned se začnou rozčilovat. I tentokrát se kapitán ovládl. A Josef Pía začal vypovídat: Tak tu pohádku o Vágnerovi nám vtlouká Snítil do hlavy u pár dní, přesně od chvíle, co vyhořely atny a nali tam Vágnera. Přiel s tím, e kdyby náhodou jako něco, e by bylo lepí to vechno shodit na Vágnera. Pak jste zjistili ty karty a to ho jetě víc utvrdilo. Jene vechno bylo trochu jinak. Na to s těmi součástkami přiel pochopitelně Rudla Snítil. Peněz měl jako elez a pořád mu to nestačilo. A tak ho napadlo, e by tohle mohl být ten správný keft. Lidí, kteří by něco takového rádi koupili, bylo v kadé hospodě dost a je dodneka.

Nejdřív to rozjel s Boučkem, ale měl potíe, jak to dostat z fabriky a tak si políčil na mě.

Zjistil si, e jsem párkrát udělal nesprávně vyúčtováni cestovních výdajů a pak u se se mnou vůbec nebavil.

Nemohl jsem se vůbec nijak bránit, tak jsem do toho el. Ze začátku to vypadalo nevinně, pak to začalo být h o r  í … “

Proč?” zeptal se nadporučík Srna, který seděl u okna a poslouchal člověka, jen byl evidentně u konce svých sil.

Proč? Protoe ten hajzlík Vágner, který nastoupil do skladu, na to přiel. Vypadal zprvu jako nenápadnej a nekodnej zkrachovalej tudák. Nakonec se z něj vybarvil pěknej grázl.

Zjistil, e někdo vymontovává z hotových výrobků různé součástky a nahrazuje je vadnými, případně je nevyměňuje za nic.

116

Počíhal si jednou po ichtě ve skladu a přistihl svýho vedoucího Boučka. Trouba Bouček mu vyklopil, e v tom jede se mnou a se Snítilem. Vágner nás začal vydírat a vymyslel ten hazardní karban. Kadých čtrnáct dní jsme s ním museli prohrát pár stovek, ale pak chtěl pořád víc a nakonec to lo do t i s í c ů …  Pía se odmlčel. Několikrát naprázdno polkl.

Poručík Heřmanský mu podal sklenici vody.

Já nevím … Já váně myslel, e to byla neastná náhoda, kdy Vágner v atně uhořel.

Ale jestli je to tak, jak říkáte, to je potom hrozný … Ale já v tom nejel a o ničem nevím.

Jenom snad to, e . . n a chvíli se odmlčel a uvaoval.

Ano, mohlo by to tak být. Den po poáru za mnou přiel Rudla, v ruce dva plastikový kanystry a chtěl, abych mu je provezl vrátnicí, e je prý potřebuje na chatě. Bylo mi to divný, protoe takový maličkosti si Snítil nikdy z fabriky nedával odváet. Ale vyhověl jsem mu. Schoval jsem je u sebe na chatě a od té doby se po nich nesháněl, take ..

Take chcete říct, e jsou tam stále,” doplnil ho kapitán Karas.

Ano, dva pětilitrové kanystry … “

A tu chatu máte kde?” zeptal se pro změnu nadporučík Srna.

Kousek od Kamenného Újezda, já bych vás tam třeba dovezl,” nabízel se Pía. Kapitán přikývl.

To budete muset. A jak to bylo s vaí návtěvou u Snítilových?”

Kdy prosím?”

Ten den po poáru se Snitil vrátil ze sluební cesty a večer vás volal, abyste k němu okamitě přijel.”

Snítil mi volal, to je pravda. Říkal, e jsme zase v průvihu, a e to vyaduje okamité řeení. Ale kdy jsem přijel, tak se tvářil docela klidně a ujioval mě, e to nebude nic váného. Ani skleničku mi nenalil a hned mě poslal domů.” Josef Pía se hořce usmál a zavrtěl hlavou. Kdepak Rudla, to je patron ..

Počkejte, já myslel, e vy jste jeho nadřízený?” překvapeně se otázal poručík Heřmanský.

Ano, jistě, jene … Jak bych vám to vysvětlil. V takovém podniku to není jen tak, záleí na tom, kdo koho zná, jak si umí poradit, jak to s kým u m í … Zkrátka, já jsem sice éf, ale Rudla, to je jednička. S kadým to umí, kadý ho má rád a odpustí mu i tu jeho nevymáchanou hubu … Prostě v tom umí chodit.”

117

Kapitána v té chvíli napadlo, e to Rudolf Snítil dotáhl dost daleko, jene v negativním slova smyslu. Rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, hářství, pokus o zabití a vrada … Vlastně, kdy se to tak vezme kolem a kolem,” dodal Pía, poslouchá Snítil jenom náměstka. Ten mu podepisuje cestovní příkazy a taky rozhoduje, kam a pro co se pojede.” Kapitán ho vak u nijak zvlá neposlouchal.

Přemýlel. Bylo tu tvrzení proti tvrzení a ádný důkaz. Jeden svaloval vinu na druhého, snad jenom ty nádoby, ve kterých mohl přivézt hář aceton, by jim měly pomoci ve vyetřování. Jene otisky prstů, pokud se nějaké zachovaly, budou na nádobách přinejmením od obou podezřelých.

Na jedné straně Pía se svým logickým vysvětlením hazardní hry v karty a Vágnerova vydírání, na druhé straně jeho poměrně velká psychická labilita. Snítilovo vysvětlení nebylo nejlogičtějí, na druhé straně ovem Snítil vdycky věděl co dělá, racionálně uvaoval a nedopustil by se tak hrubé chyby, jako byl útok na inenýra Rejcha a zvlá před vlastním domem. Jene mu moná nic jiného nezbývalo. Čas hrál proti němu a nevěděl, jak zastavit Rejcha, který byl rozhodnut ztrátu součástek a jejich záměnu za vadné okamitě ohlásit.

Vyjít před dům, nějakým páčidlem přeruit brzdovou trubičku, která, jak se zjistilo, byla beztak napůl prorezlá, to nevyaduje velkého úsilí. Pak stačilo jetě přetrhnout lanko ruční brzdy …

Kapitána z úvah vyruil hlas poručíka Heřmanského:

Soudruhu kapitáne, máme si vyádat povolení k prohlídce Píovy chaty?”

Ano. Hned. Já pojedu také.”

xxxx

Nadporučík Srna to namátkou zkusil a vylo mu to. Nechtěl nečinně sedět a čekat, a se kapitán s poručíkem a Píou vrátí z chaty. Rozhodl se pro mení exkurzi po závodě, kde se za těch několik dní u cítil jako doma. Obeel velkou tovární halu a zastavil se ve správní budově, která sousedila s garáemi a kanceláří podnikové dopravy. Sehnat vedoucího autoprovozu sice chvíli trvalo, ale nakonec se s ním dohodl bez potíí.

Ano, zavřená dvanáctsettrojka, modrá, co parkuje rovnou pod okny kanceláří zásobování, s tou jezdí Pía … No, teď nevím, ale určitě bude stát na svém místě, kdy teď Pía ..

Vedoucí autoprovozu znejistěl a zmlkl.

118

Nadporučík pokývl hlavou a vydal se naznačeným směrem. Dodávka stála na svém místě, skutečně přímo pod okny Píovy kanceláře. Srna zvědavě nahlédl dovnitř, ale vůz byl prázdný. Potom se pátravě podíval po okolních oknech. Vybral si dvě sousední kanceláře v přízemí. Vyptával se en skloněných nad skladovými kartami, ale marně. Přestoe měly auto jako na dlani, ádná z nich si nevzpomínala, e by viděla výjev, který v hrubých rysech nadporučík načrtl.

Nedalo se nic dělat, Srna se pustil do dalích kanceláří, stále bez úspěchu. Nakonec se vypravil i do prvého patra, i kdy pravděpodobnost, e by se někdo díval z okna přímo dolů pod sebe, byla nepatrná. Dotyčný by toti musel vstát a přistoupit těsně a k oknu.

A přesně tohle provedla Píova sekretářka, paní Lucká. Nadporučík měl neobyčejné těstí.

Víte, mně to bylo hned divné,” chrlila Lucká vodopád slov. Hned po ránu zvonil telefon.

Pan Pía zrovna čekal nějaký důleitý hovor a vtom zazvonil nákupčí Snítil a byl hned samé honem honem. Já jsem tedy neposlouchala, to ne, a l e … zkrátka na sebe do telefonu dost křičeli a dveře byly vedle k éfovi otevřené, tak jsem slyela, jak pan Pía říká, e by to snad mohlo počkat, pak se dokonce vztekal, ale nakonec pratil sluchátkem a řekl mi, e musí jet pryč, a kdyby ho někdo hledal, tak a mu nechá vzkaz, e jede na celé dopoledne a vrátí se a po obědě.”

A o co lo, nepamatujete si?”

No to víte, e mně to nedalo,” usmála se sekretářka. Oni spolu měli pořád něco, a tak jsem chtěla vědět, co je to tak naléhavého. Proto jsem si stoupla tadyhle k oknu a dívala se ven. éf sedl do auta, práskl dvířky, musel být hrozně natvaný. On se ale nikdy moc dlouho nedokázal zlobit a na Snítila u vůbec ne, Ruda Snítil je veselá kopa … Prý půjde sedět, je to pravda?”

To sem nepatří, jak to bylo dál?”

éf seděl v autě a čekal, za chvíli se objevil pan Snítil a měl v ruce takové dva bílé kanystry z umělé hmoty, jak se v nich převáí ředidlo nebo destilovaná voda … ” Paní Lucká pokrčila nejistě rameny, má-li vůbec pokračovat ve vyprávění. Ale nadporučíka to zřejmě velice zajímalo. Pokračujte, paní Lucká!”

120

Dál, co by bylo. Pan Snítil hodil kanystry do auta, zabouchl dvířka a ná éf s nima odjel.

Kam, to teda nevím, to bych se musela zeptat.”

To nemusíte,” zvolal potěeně nadporučík. Jenom mi to budete muset jetě jednou zopakovat. Sepíeme s vámi svědecký protokol.”

Ale proč, vdy já přece nic neudělala …  Lucká se chytila za hlavu, ale nadporučík ji uklidnil.

Nebojte se, vás se to netýká.”

xxxx

V kanceláři s dlouhým stolem bylo tentokrát mnohem útulněji ne posledně. Také major Rosický se tvářil přívětivěji. Byla to fuka, Toníku, co?”

Byla, asi stárnu,” pokrčil rameny kapitán. Stárnutí se nepovoluje,” řekl major. .Dlouho jste tápali a chodili kolem toho jako kočka kolem horké kae.”Není divu, soudruhu majore.

Poár zničil vechny stopy, v továrně si zřejmě nikdo nikoho nevímá, sklad byl průchozí, take … Take kdyby vrah svou obě jenom omráčil, místo aby ji zardousil, lékař by při pitvě objevil v krvi uhořelého karboxyhemoglobin, podezření na vradu by vůbec nevznik-lo.” Kapitán se při této mylence znepokojeně zavrtěl na idli.

Jene jak vichni víme, v naí práci nesmíme počítat s ádnými kdyby. Ostatně vím, e v tomhle je na tebe i na tvé mládence spolehnutí. Jedno asi nikdy nepochopím … Jak je moné, e takový člověk jako Snítil nemá tolik soudnosti, aby si v určitém momentě řekl dost. Dál u ani krok.

Kradl, měl kumpány, prodával kradené zboí, dobře si il na úkor druhých,a kdy je začal Vágner vydírat, musel vědět, e to patně skončí. Proč toho nenechal, proč se snail hrát dál?”

Musel bys ho znát, soudruhu majore, to u nebyl normální člověk. Trpěl velikástvím, takovým bodrým, oviálním velikástvím. Do poslední chvíle si vůbec neuvědomoval, e pro něj hra skončila. Nakonec se sice přiznal, ale vinen se necítí. Vnitřně má pocit, e odstranit z cesty takového člověka jako byl Mojmír Vágner je pro něj omluvitelné. Podle Snítila si takový člověk vůbec nezaslouí ít. Ne snad proto, e je vydíral, to n e … Proto, e se o sebe nedokázal postarat jak náleí a jak si to pan Snítil představuje. Můu tě ujistit, e podle jeho měřítek jsme ty i já rovně tak trochu méněcení. Prostě v tom neumíme chodit.

121

Snítil nezabil z nějakého zátí, z nenávisti nebo z pocitu ohroení vlastního ivota. Kdepak, ten člověk mu stál prostě v cestě. Obtěoval ho a tak čekal jenom na příleitost, jak se ho zbavit. Pak u to byla jenom otázka času. V podstatě to měl dobře vykalkulované. Jene nepočítal s tím nulovým karboxyhemoglobinem v krvi mrtvého. Věřil, e ani poárníky, ani Bezpečnost nebude zajímat osud opilého pomocného dělníka. Předpokládal, e se to uzavře jako neastná náhoda, a e se ví pravděpodobností bude vina za poár svalena na jeho obě.”

Nejspí z tohoto důvodu se během celého vyetřování choval naprosto klidně a vůbec mu nedělalo ádnou potí jet na sluební cestu a zase se z ní vrátit. Teprve odhalení inenýra Rejcha ho probudilo z klidu,” poznamenal major.

Přesně tak, začal jednat okamitě a impulzivně. Bohuel mu jeho záměr nevyel a od té chvíle si uvědomil, e se vechno hroutí a čekal jen na první příleitost, jak vradu shodit na Píu. Bouček nebyl vhodný objekt, protoe v kritické době seděl skladník na zubařském křesle. Josefa Píu vlastně zachránila jeho sekretářka, náramně zvědavá paní.”

A věcné důkazy?” zeptal se major.

Na základě výpovědi a přiznání k oběma činům se nám jich podařilo několik shromádit, i kdy uznávám, e toho není mnoho. Prokurátor se prozatím vyjádřil, e to bude stačit.

Myslím, e za případem Vágner můeme udělat tečku.”

Tak to s tebou nesouhlasím,” zaermoval major rukou. Dopadli jste vraha, odkryli jste případ rozsáhlého rozkrádání socialistického majetku, ale tím to přece nekončí. Zato, e se něco takového mohlo dít, za to přece nese někdo odpovědnost. Jak je moné, e se to Snítilovi a spol. tak dlouho dařilo?” Major si viml, jak kapitánova ruka směřuje k balíčku cigaret ukrytém v kapse saka, jak váhá a zase se odtahuje.

Tak si kruci zapal,” řekl zlostným hlasem. Vdy ty nervy, co tě to přemáhání stojí, jsou horí ne ta cigareta.”

S tím. u se zřejmě člověk narodil, aby se neustále přemáhal, nemyslí?” pousmál se kapitán Karas.

Jak vidí, tak to neplatí pro vechny. V naí společnosti se stále jetě najdou lidé, kteří se vůbec nepřemáhají a vezmou si, co se jim líbí a dělají si, co je napadne. Ale o tom, jsem nechtěl mluvit. Jak ví, kapitán Schůdek stále jetě pokračuje ve vyetřování hospodářských trestných činů v závodě Elmez. Během vyetřování trestné činnosti Rudolfa Snítila odkryla Schůdková skupina dalí neodpovědná jednání několika odpovědných pracovníků.

122

Take je z toho aféra?” Kapitán Karas si odklepl cigaretu do popelníku. Uvědomil si, e tenhle případ leí jeho nadřízenému víc na srdci, ne ostatní běná vyetřování.

Ne, aféra to není, aspoň ne v tom běném slova smyslu. Spí ostuda. Něco takového by se v národním podniku nemělo vůbec stát. Na jedné straně vidí, jak jsou lidé chtiví peněz, schopni veho a nemají zábran. Dejme tomu Snítil. Ale v té továrně mu někdo musel dát důvěru a nechat mu volnou ruku. A to by se přece stávat nemělo. Snítil měl své nadřízené, prověřené hospodářské pracovníky a ukazuje se, e ho vůbec nekontrolovali. A navíc je tu ta záleitost s černými fondy. S tím je třeba skoncovat. Je přece vyloučeno, aby podniky stimulovaly pracovníky jiných podniků pomocí peněz, které tvoří mzdové fondy dělníků a techniků, nebo peněz, kterých mělo být pouito na investice.”

Jene tohle u není přece v naí kompetenci, nemyslí?”

Bojím se, e jsi na omylu, Toníku. Moná, e to není v kompetenci naeho sluebního zařazení, ale rozhodně j e t o věcí nás, jakoto občanů tohoto státu. Nám vem přece musí jít o to, aby tyhle nevary z naeho ivota zmizely.”

Já vím, na to se často zapomíná,” připustil kapitán. Pořád o zodpovědnosti mluvíme a nakonec ..

Přesně tak. Proč ti to vlastně povídám. Vyetřování sice jetě není skončeno, ale já jsem si přesto pozval zástupce hospodářského vedení Elmezu, stranické funkcionáře a představitele odborů, abych jim nalil, jak se říká, čistého vína. Já vím, e z toho moc velkou radost nemají, ale osobně si myslím, e je třeba z toho, co jsme zatím zjistili, vyvodit závěry hned teď. Ne se celá záleitost dostane před soud, uplyne nejmíň půl roku. To je velká časová ztráta a já si myslím, e k odstraňování nedostatků musí v Elmezu přistoupit hned.”

Major se na kapitána zadíval a trochu hořce se usmál.

No a tebe u toho chci mít t a k y … U chápe? Byl jsi u případu od samého začátku.”

Kdy myslí, e to pomůe ..

Já věřím, e to pomůe.”

Konec