Znamení korpiona - Milan Gruber

První záznam

Neděle 13. srpna 1972

Jetě jsem v civilu a u mně vojna zasahuje do ivota. Trénoval jsem od rána na plavečáku v Podolí, kdy za mnou před polednem přiel ná organizační traper Procházka a povídá: Nechce s námi na olympiádu do Mnichova?

Boe, taková otázka.

Uřícený jsem se přiřítil domů, povídám oteckovi, e oddíl má v zájezdu dvě volná místa, jestli bych… Hned jsem na něm ale viděl, e ne! Za prvé, e prý nejsem Rockefellerův syn, za druhé, e za měsíc jdu na vojnu a tam si uiji aa. Pak se taky poouchle pousmál a povídal, jestli by mě pustila Věrka. Ta se na mě u divně dívala na plovárně, kdy jsem jí řekl o Procházkově nabídce. Asi se jí to trochu dotklo: poslední měsíc spolu a já bych si chtěl odjet někam do horoucích pekel.

Tak balím kufry. Uznávám, e jsem se unáhlil. Brácha mi sice říkal, e by mi nějakou korunou píchl, ale kdy a jak bych mu to ze oldu vracel? A táta má pravdu, ediny mi jetě nehrozí a tak mám naději, e snad někdy později. Snadi Odpoledne mne kluci konejili: v Mnichově to sice můe být fajn, ale vojna je dobrodruství ze vech největí. Kdy člověk slouí, často se zajídá  ale po létech, to se prý na ni vzpomíná jak na první lásku. Seděli jsme a do večera a poslouchal jsem různé zkazky: nikam a do ničeho se nemám hrnout a kdy, tak jenom do kuchyně; ale jiný zase líčil, e kdybych se dostal k výsadkářům, je to sice tůra, ale stojí za to. A pak byla jetě řeč o pípácích, kdy fuuji do rádií; tam bych prý měl koníčka s komfortem. Mluvili jeden přes druhého. Vzpomínali a litovali, e pamě časem chřadne,

trenér Skupý zalitoval, e si nepsal na vojně deník. Bylo by to prý po létech čtení. Román Jako hrom!

Tak si říkám, e to zkusím.

Schválně, co to udělá?

Tudí zaznamenávám první slzy  pochopitelně symbolické. Patří kratičké naději, kterou Jsem měl, e se podívám na olympiádu.

Jsou to slzy hořkosti.

První a zároveň poslední?

To se záhy, vojíne Jaroslave Mládku, pozná. Jasné?!

I.

Inenýr Tomá Bláha si vyhlédl prázdnou lavici na zastrčené pěině v Luitpoldparku, a usadil se na ní. Dal se do přemýlení. Je stále Jetě turistou na olympiádě. Vlastně dosud oficiálně o azyl nepoádal. Lubo Krátký, starý kamarád Jetě ze studentských let, ho včera ru kou dáním ujistil, e nemusí udělat Jediný krok, sám vechny formality zařídí. Vzal si jeho pas a za hodinu, a se sejdou na rohu Neureutherstrasse a Arcistrasse, dá mu papíry  a…

Z mylenek ho vytrhl dotírající a těkající pejsek.

Copak asi doma Mía, pomyslel si.

Prohrábl psíkovi srst a zamyleně hleděl za ním, Jak si to peláil nazpět. Přitom se přistihl, e pořád jetě myslí na domov, e nehodil vechno jednou provdy za hlavu, jak se včera snail přesvědčit Luboe.

Protřel si oči.

Ne, ne! Musí si zvykat. Kam by přiel, kdyby měl pořád váit vechna ta pro a proti, pohupovat jako na vákách úvahami, zda Je či není rozumné vracet se nebo zůstat. Mía si doma zvykne na Jiného pána, na nového tatínka moná přivykne dříve či později i malá Katka. Vlastně mohla tu být s ním. I Marta mohla nyní být tady, v Mnichově, věděla přece, e nemá levé ruce a v hlavě nenosí slámu. Mockrát o tom spolu mluvili, e by měl venku větí ance ne má doma. Ale jako kdyby hrách na stěnu házel. To bylo věčně a pořád: ijeme si patně, neijme?! Má co chce, má?!

V duchu se pousmál.

Chata v Brdech? To je spí kurník ne chata.

Embéčko, to je něco? To má doma dneska kadý instalatér.

A uplatnění?

Kdy si to tak vechno v hlavě probírá, znovu se ujiuje, e Marta neměla nikdy pro něho ani za nehet pochopení. Kdy jezdil jako inenýr slaboproudař po montáích, vyčítala, e se věčně courá; e vozil peníze, které se jí líbily, o tom mlčela. Měl nabídku do vývojového centra v Brně, ale prohlásila, e z Prahy nevytáhne paty. V Praze má maminku, a tu neopustí.

A maminka?

U před svatbou la Bláhovi na nervy:

Vy jste nevěřící, Tomáku? Ale Martička se musí vdávat v kostele, Tomáku! Copak by to bylo za manelství, kterému by pánbůh nepoehnal?

K zbláznění!

Nakonec do kostela vlezl. Aby měl pokoj. Jinak mu bylo náboenství lhostejné stejně jako politika. Té také nepřiel nikdy na chu. Jaképak schůze, brigády, angaovanost? K čemu? Naznačili mu, e by mohl dělat na radiotelemetrických přístrojích pro druice. Vzal by to od hodiny, ale vadila mu podmínka: půlroční stá v char-kovském institutu. Raději se vymluvil na nemocný lučník, ne aby bifloval azbuku a ruská slovíčka.

Zůstal u své drátařiny a plavání. Pak si vyjel na olympiádu. Seel se tu s Luboem a stačilo jen pár slov a jeden telefon a má nabídku skvělého místa v A-POL. Je mu třicet, ivot má před sebou  a Marta? Jistě raději uvidí tuzexové alimenty ne jeho.

Jetě je doma otec; Toho ji také neuvidí. Ale od té do by, co se otec rozvedl, stejně se viděli jenom párkrát. Má své starosti, svou rodinu a u téměř dvacetiletého kluka. Tátovi ale napíe hned, jak bude mít černé na bílém, e na úřadech to tu má ve zařízené. Ale co napíe? Můe také zavolat. Vlastně z Mnichova do Prahy je to kousek. Prahu můe mít na drátě za minutu.

Inenýr Tomá Bláha se podíval na hodinky. Za dvacet minut bude est.

Nejvyí čas, aby se zvedl.

Přeel iroký mnichovský bulvár Karl-Theodor Strasse a vedlejími ulicemi spěchal k místu, kde měl schůzku s Luboem.

Na rohu Arcistrasse spatřil známý neon:

DER BRAVE SCHWEjK

Zaplail skličující mylenky, kterými se v parku a jetě cestou zaobíral. Pohled na nápis rozjasnil jeho dui i tvář. Náhoda? Osud? Moná e jedno i druhé, kdy začíná svou anabazi světem zrovna tady. A ji se také těil na sklenici vychlazené a orosené plzně. Jene zaváhal; kde je Lubo? Měl čekat před vchodem a tam není ani noha.

Zastavil se před restaurací a rozhlédl se.

Ale Lubo Krátký nikde.

Zato uviděl přicházet Vildu Procházku.

Taky, taky? zahlaholil.

Taky! pokýval hlavou, ale nebylo mu příjemné, e se s Vildou potkal. Byl z tého plaveckého oddílu jako on a navíc i od stejného řemesla, také slaboproudař.

Tak jdem na to! plácl Vilda Tomáe po zádech a dodal: Je zrovna est. A ví, co říkal vejk sapérovi Vodičkovi: v est večer po válce U kalicha!

Pokusil se o úsměv, rád by se býval Procházkovi nějak vysmekl, ale nelo to.

Usedli v lokále s konstatováním, e válka na veslařské regatě v Oberschleissheimu nedopadla pro nás tak docela nejhůř, kdy čtyři ze esti lodí se probojovaly do

finále.

Svojanovtí ve dvojkách ale zaváleli! … A co říká Daňkovi v disku? První zlatá! Ten kluk vůbec nestárne. Kolik mu vlastně je?

Poslouchal na jedno ucho. Roztritě se rozhlíel, přál si, aby se Krátký u objevil.

Papíry! Má přece jeho pas. Co kdyby přila nějaká kontrola? A pak? Krátký zdrhl v osmaedesátém, má opravdu styky, jak říkal? Nepodtrhl ho?

Vilda, který mezitím ji ponořil ústa do čepice pěny, opakoval otázku: Daňkovi, kolik je?

Snad asi pětatřicet?

Procházka pokýval hlavou.

Asi tak! Byl jsi tam?

Bláha přikývl a aby alespoň na okamik utiil protějek, přihnul si.

A jak pil, ulo mu, e u dveří se rozevřel závěs, jím vstoupil do lokálu Lubo Krátký. Jakmile vak Bláhu spatřil ve společnosti Procházky, otočil se na podpatku a okamitě zmizel.

Rozhlédl se po telefonní budce, ale musel dojít a na Georgenstrasse, ne objevil volnou.

Vytočil číslo.

Ze sluchátka se ozvalo jen suché zakalání.

Mister Thompson?

Krátký?

Lubo Krátký oddrmolil do telefonu pár vět.

Po krátké odmlce se ozval zamylený hlas.

To je zajímavé, e se seel s Procházkou… Kolik máme hodin? … Osmnáct pět… Ve dvaadvacet bych vás rád viděl v Adleru… Doufám, e si poradíte. S oběma.

II.

Sotva čínice postavila na stůl dalí dbánky, Vilda Procházka hned po jednom sáhl, hranu otřel palcem a přihnul si. Pak mlčky sáhl po krabičce s cigaretami, vytáhl dvě tři, vechny promačkal a nejměkčí si zapálil.

Očima zkoumavě visel na společníkovi. Náhle jako na povel zváněl.

Umí mlčet? zeptal se s tajemným zabarvením v hlase.

Bláhovo obočí se zdvilo v zamračeném soustředění.

Neuráej se, ulekl se Procházka, kterému zřejmě dolo, e otázka mohla Bláhu překvapit a také popudit. Rychle pokračoval: Ale u dva dny to nosím v hlavě a nevím  prostě nevím…

Co?

Předevčírem mě zastavil před stadiónem v Oberwiesenfeldu nějakej chlapík. Představil se jako Landa nebo Lauda. Povídal, e mě dobře zná. Taky věděl, e se jmenuji Procházka. Povídám, co by rád. A on se zaklebil, jako by kousl do citrónu  a jestli mi říká něco jméno Kroutil… Frantiek Kroutil? Jak by ne? Dělal u nás v polovodičích a někdy na podzim v osmaedesátém zdrhl. V podniku z toho byla aféra, protoe si přibalil do kufru i nějaké výkresy, které měly být u mne v sejfu … Dovede si asi představit, jaký to byl malér. Vyetřovalo se to bůhvíjak dlouho, a kdy jsem konečně prokázal, e ta lejstra si vzal na podpis u někdy v létě a e to bylo se souhlasem direktora, ozval se ten Kroutil v nějakém cizím plátku s prohláením, e nic neukradl, jak se o něm doma říká, ale e výkresy a propočty vyvezl na Západ výslovně na mé přání, e je to má vlastní práce a e jsem ho poádal, aby to venku zpeněil a peníze, které se za to strí, aby uloil na mé konto v Bernu. Blbost! Doma to uznali a uvěřili mi  jinak bych asi tady neseděl. A teď sí představ, e ten Landa nebo Lauda povídá, e by se pan inenýr Kroutil rád se mnou setkal. Na parkoviti měl fáro, a e mě k němu zaveze, a si řeknu, jestli hned nebo jindy. e inenýr Kroutil má nyní význačné postavení  a zase se zaklebil: e můu být jeho hostem třeba napořád! Řekl jsem mu, aby odprejskl a Kroutilovi a vyřídí, e je to prachobyčejnej gauner. A představ si, ten chlápek se vůbec neurazil, zase se jenom uculil, vytáhl kus papíru a povídá: V Bernu ale máte konto. Rovných třiadvacet tisíc dolarů, tady je výpis.

Podal mi ten papír a koukám, nekecá.

Zač? povídám.

Za ten patent, který jste svěřil inenýru Kroutilovi. Vy si nevzpomínáte?

Nic jsem mu nedal, nic jsem mu nesvěřil.

A on ten roák udělal takovej elegantní půlobrat, a prý, jak myslím. Pokud ví  řekl  v podniku by se asi divili, kdyby věděli, jaké peníze mám ve výcarech a za co. Mám prý dvě monosti: domluvit se s Kroutilem, anebo … Ví, ví, co mi jetě řekl?

Procházka se hluboce nadechl a vydechl.

Bláha přimhouřil oči. Jeho společník se najednou změnil, brunátněl, a v obličeji rychle rudl. Jakoby si přes hlavu přehodil křiklavě červený ál. Zasvítil bělmem očí, ztěka zalapal po dechu a sklonil hlavu.

Bezmocně átral rukama po kapsách, ale neměl ji dost sil, aby do některé sáhl.

Tady … v kapsičce … práky! vykoktal. Ale nedořekl ani jaké, ani v které kapse jsou. Zhroutil se, jako zasaen neviditelnou střelou. Hlavou těce udeřil do tvrdé dubové desky stolu.

Odkudsi hned přiskočil jakýsi pleatý mu. Bláha si viml jeho nápadně chlupatých rukou, na pravém zápěstí se mu pohupoval zlatý řetízek.

Ich bin Arzt!

Chlupatá, gorilí ruka nadzvedla Vildu, pak stiskla zápěstí a měřila tep. Rozepjala knoflíčky u koile a proma-sírovala srdce.

Stůl obstoupili čumilové, dva z nich pak i se idlí odnesli Vildu vedle do ticha prázdného salónku.

Jako v hypnóze el za nimi. Najednou vak pocítil na rameni čísi ruku. Ohlédl se a spatřil, jak se na něho záhadně usmívá Lubo Krátký.

Kolik Jich udělal?”

Dvě, tři.”

Třetím si jen chuti dodá a Čtvrtému ji neodolá!” zabásnil Krátký.

Jeho tmavé, vpadlé oči se na okamik přesunuly na dveře salónku, za ním byl Vilda a zase se vrátily.

To nemá z piva,” odvětil Bláha neurčitě a stačil si vimnout, jak sebou příchozí nervózně trhl.

Srdíčko?”

Snad.”

Copak ho tak rozčílilo?” vyzvídal Krátký.

Bláha pokrčil rameny. Po tom, co se stalo, nebyl ve své kůi a neměl chu líčit, co vlatně slyel.

Co ví?

Není Lubo Krátký také nějaký Landa nebo Lauda? A vlastně  říkal v est, v est na smluveném místě nebyl a najednou z ničeho nic, zrovna kdy Vildu odnáejí, je při tom.

Chtěl se ho zeptat, proč nepřiel v est, ale vtom vyběhl lékař.

V pořádku,” uklidnil je oba lámanou četinou a ukázal ke vchodu, kde ji byli dva mui v bílých plátích s nosítky.

Indispozice,” zakýval doktor hlavou jako kůň. Momentální indispozice!”

Bláha provázen Krátkým si sedl ke stolu. Díval se, jak Vildu vynáejí.

Měl bych jet s ním,” řekl zamyleně, ale do prázdna, protoe spatřil Luboe, jak odnáí Procházkův dbánek a dává ho čínici. Něco jí řekl, s úsměvem přikývla, ale dřív ne zmizela za plentou, jetě se k němu vrátila.

Co spolu mají, napadlo Bláhu. Znají se?

Asi ano, usoudil zneklidněně. Ani věděl proč, cosi se mu najednou nelíbilo.

tíhlá, černovlasá čínice si přehrnula pramen vlasů, který jí kryl a zároveň zuoval obličej, oči se rozkulatily, zhedvábněiy, dlouhými, pěstěnými prsty se dotkla Luboovy ruky.

prýmovně na něho zahrozila. Ale pak přikývla a Bláha zaslechl, jak za ní Krátký tlumeným hlasem volá:

In Rütli Stubn!

Přikývla a zmizela.

Neodpustil si poznámku: Nová známost?”

Stará, odpověděl s tajemným přízvukem Krátký a dodal: Vypadá nejvý na pětadvacet a je jí čtyřicet. Věřil bys tomu? Polka. Doktorka filozofie,

A co dělá tady?

Jen občas… U nás by se tomu řeklo brigáda, za chechtal se hlasitě Krátký, jako kdyby se mu povedl kdoví jaký vtip.

Vypili jetě jeden dbánek, ne sedli do auta, které je vezlo vodopádem neonů a přes řeku Isar a kamsi do parků Grůnwaldu.

Čím tě ten tvůj kamarád bavil? zeptal se náhle Krátký.

Tak  jak se kecá u piva … Vsadil se, e ve střelec ké soutěi vystřílí v rychlopalbě pistolí Falta zlatou.. Fandí střílení?

Asi jako já,

A ty?

Já si myslím, e Polák Zepedski bude o chlup lepí. Nedopověděl, kdy ho Krátký přeruil:

Nemyslím tak. Jestli střílí závodně?

Vystačím si s plaváním  a pak, zná mě?!

Marta ti jetě nerozlapala tu vysílačku?

Strach jí nedovolí.

A nejnovějí úlovek?

KM6EAÍ

To je na Marsu?

Blázne! Ví, co to je spojit se s touhle stanicí dopoledne v pásmu 14 MHz? Je na ostrově Midway. V noci je chytne, ale dopoledne…

Lubo Krátký ouchl do Bláhy a zasmál se.

Nezlob se, ale dopoledne nejradi spím… Kdy chytne z večera kus, jako je třeba Sylva  ta, no od vejka chrápe jako zabitý do oběda, často i do večera. To je podle mne filozofie..

Nedořekl, jen mávl rukou do prázdna. Jako by tomu sám najednou nevěřil.

Vjíděli právě branou na irokou parkovou cestu. Malý oblouk světla v dálce se rychle přiblioval. Osvětlené schoditě staré vily zářilo jak kostelní monstrum.

Podle Luboe Krátkého to mělo být sídlo společnosti A-POL.

Firmu ale nebylo nikde vidět. Nic. Ani docela malá mosazná tabulka.

Zvlátní, pomyslel si Bláha. Stejně jako to, e éf A-POL s ním chce jednat i v tak pozdní době. Bylo přesně deset. Znovu ho napadlo, proč Krátký nebyl před vejkem v est; je to opravdu jen náhoda, e se objevil zrovna, kdy se zhroutil Procházka? A ta Sylva? Něco tu nehraje, uvízlo mu v hlavě, ale neměl ji čas důkladněji o vem rozmýlet.

Auto zastavilo, elegantní mladík v perfektně střieném obleku otevřel dvířka, mlčky se uklonil a rukou naznačil, aby vysedli.

Jak vystupovali po osvětleném schoditi, zahlédl nad vchodem přece jenom jeden nápis.

Vila Adier.

xxxx

vihák, který se jich ujal u vchodu do vily Adier, se představil jako John Besson. Bláha rychle vybral v paměti několik anglických slovíček, aby sesadil nutnou zdvořilostní větu, avak ke svému překvapení poznal, e je to zbytečné.

John Besson se uklonil a dobrou četinou řekl;

Omlouváme se, e vás obtěujeme tak pozdě. Mister Thompson vás očekával v est, ale nechtěli jsme ruit, kdy jste se seel s přítelem.

Vědí tedy, e se seel s Vildou Procházkou, prolétlo mu hlavou. Poněkud zrozpačitěl, nebo Bessonova poznámka byla vyřčena sice uhlazeně a taktně, nicméně rozpoznal v tónu skrytý osten. Jako by zdrení zavinil; copak se na Procházku přilepil on?

Byla to náhoda, řekl na omluvu a Besson, který ho uváděl do studené, chladné místnosti, se tvářil ji jako mnich. Rukou mu naznačil, aby si sedl do koeného křesla a pak se krokem středověkého lokaje vzdálil.

Bláha byl přivítáním zklamán. Bylo strohé a na jeho vkus podivné. Předtím Krátký horoval, jak je firma nadena jeho zájmem o spolupráci s ní, jak éf netrpělivě čeká na rozmluvu o budoucí spolupráci  a nyní? Sedí a dívá se na prázdný stůl, který mu připomíná oltář; zneklidňuje i hrobové ticho, v jeho zajetí se octl. Jen vzdálený tikot hodin rozráí mrtvolnou atmosféru místnosti.

Také nechápě, proč zůstal za dveřmi Lubo Krátký. Tvářil se Jako bůhvíjaké firemní eso, aie před Bessonem se teď schoval.

Sáhl do kapsy. Kouří málo a zřídka dostane chu si zapálit. Nyní ale po cigaretě touí, snad ho uklidní. Nahmatal krabičku camelek a jednu vytáhl. Jetě zápalky. Prohledává kapsy, ale nemá je. Vzpomněl si. Připaloval Vildovi a nechal je na stole. koda, e Vilda mu neřekl vechno. Drí nezapálenou cigaretu v ruce, civí před sebe na jakýsi tmavý obraz, jeho kontury zdálky jen ztěka rozeznává. Přistihl se, e si v hlavě promítá výjev, který se mu a podezřele hluboko usadil v paměti. Kdy Vilda Procházka vyprávěl, měl před sebou jetě dbánek s nedopitým pivem. Najednou se u stolu zastavila kelnerka, ta, s ní se Krátký zná, neměla v ruce plato, jen jeden jediný dbánek a ten postavila před Vildu. A právě z něho Vilda upíjel, kdy rozčileně líčil, co se mu přihodilo. Neměl ho někdo na očích? Krátký mohl být poblí, kdy se pak najednou tak zčista jasna objevil. Nedali Vilémovi něco do piva? e tak najednou a uprostřed řečí zmlkl? Copak s ním asi je? Pochyby ho nutí přemítat dál a dál. Cosi ale Vilda říkal o nějakém práku. Asi nevolnostmi občas trpí, kdy hledal ampulku. Ani si zapálil, mne cigaretu v ruce a uklidňuje se. Ne, musí si zvykat. Kde se to v něm bere, e si věčně ve vlastních představách maluje čerta na zed? Jednou dumá, zda je správné, e se rozhodl zůstat, nyní zase pitvá epizodu s Vildou; podivil se nad tím, e ho Thompson nepřijal s otevřenou náručí; nezačne se mu nakonec stýskat, e utekl píchačkám, které doma denně čekaly ráno v est a nerozpláče se nad tím, e vůbec do Mnichova jel?

Dostal vztek sám na sebe. Proč se v sobě pořád piplá? Ostatně nikdo ho sem nezval. Nyní mohl sedět doma a třeba klíit rozházené manelství s Martou. Mohl poslouchat, kde by byli, kdyby měl kurá, kdyby na schůzích nemlčel, kdyby el víc na ruku náměstkovi, boe, v jaké u mohl sedět funkci.

Ukáe jí, a pak a se ukáe ona. Bude-li chtít, najde sem za ním cestu. Jetě se nenael nikdo, kdo by hranice zamkl. Jene, co kdy je to právě náměstek Korman, kvůli němu je Marta u přes rok k zákonnému muovi chladná. V duchu počítá: dvakrát, třikrát? Třikrát určitě zastihl Kormana v bytě, kdy se vracíval v pátek

z montáí. Pravda, Korman měl vdycky důvod, proč na něho čekal, jednou mu dokonce poslal dálnopis do Ostravy, e na něho počká v bytě; to bylo tenkrát, kdy se jednalo o té stái v Charkově. Jindy zase hořel výzkum předzesilovačů pro polovodičové detektory. A potom… ?

Za psacím stolem se nehlučně rozevřela stěna, kterou veel urostlý, hranatý mu. el vzpřímeně, a ačkoliv měl skráně prokvetlé edinami, v obličeji neměl jedinou vrásku. Přes pozdní hodinu dokonce vypadal odpočatě a promluvil hlasem, který rázem rozehnal předchozí obavy.

Těí mě, e vás mohu konečně blíe poznat, pane inenýrel

Měkce stiskl Bláhovu ruku a první, čeho si viml, byla pomačkaná nezapálená cigareta, kterou inenýr drel v opocených prstech.

Jmenuji se Thompson, řekl mu česky a lehl zapalovačem. A jako by byl jasnovidec, hned na Bláhu uhodil:

Stále se jetě rozmýlíte?

Bláha pocítil, e i ruka, v ní drel camelku, se mu znatelně zachvěla. Vsunul cigaretu do úst a rychle nasál kouř, tak prudce, e se a rozkalal.

Thompson si nadzvedl kouřové brýle, které a dosud měl na očích a pousmál se na inenýra.

Nemám vám to za zlé. ádný se přece s domovem neloučíme lehce, řekl mírným hlasem.

A kdy učinil polobrat kolem psacího stolu, dodal: A vy máte doma enu, dcerku, otce, bratra..

Nevlastního, chytl se Bláha naráky.

Vím, dodal Thompson. Ale stýkáte se spolu častěji ne s otcem.

Rád by býval nael v hovoru alespoň okamik, v něm by zostřil pamě a alespoň odhadl, odkud Thompson můe takovou informaci mít.

Tuil pan náměstek Korman něco o vaem záměru?

Korman? vybuchl Bláha a najednou jako by mu hlavu prořízlo oslnivé světlo. V jeho konturách vidí Kormana  ano, nemýlí se: tehdy veel k náměstkovi do pracovny zrovna v okamiku, kdy se loučil s jakýmsi cizincem. Tehdy byl na náměstka najeený, přesně si vzpomíná: Korman tehdy zastavil zkouky jedné spektrometrické soupravy. Bláha měl oči jako vlčák, nekoukal nalevo ani napravo, nyní mu ale dochází, e onen Kormanův host byl tý mu, který s ním nyní hovoří.

Myslím, e ne, odpověděl sue.

Myslíte, nebo jste si tím jist?

Nemá proč cokoliv tuit..

Pokud já znám inenýra Kormana, vidí i za roh, pousmál se Thompson, nače se vzápětí zeptal:

Ví, e jste jel na olympiádu?

Samozřejmě. Je to můj éf.

Byl, abychom se vyjadřovali úplně přesně, pane inenýre! odpověděl nasupeně a přeel místností. Zastavil se u psacího stolu, sklonil se k zásuvce a vytáhl z ní jakési koené desky. Pomalu je prolistovával a četl si v nich.

Vá bratr bydlí s otcem? zeptal se mimoděk.

Ano, přikývl neochotně Bláha. Proč ji podruhé padla zmínka o nevlastním bratrovi? Nemá prsty v tom, e tu zřejmě o rodině vědí ve? A co Korman? Thompson byl u něho někdy na jaře v devětaedesátém roce. Ale náměstek je kadou chvíli za hranicemi. Znal se velmi dobře i s inenýrem Kroutilem od konkurence, o něm se zmínil Vilda Procházka. Nějaký propletenec tu je. Ale jaký?

Thompson si přisedl ke kulatému stolku, u něho seděl a z desek vytáhl list.

Vyptával se vás někdo na vai cestu do Vídně? zeptal se.

Do Vídně?

Byl jste přece ve Vídni v říjnu 1968? Abychom to uvedli přesně: dvaadvacátého října 1968?

Ach ták.

Pomalu by si ji ani nevzpomněl, e vůbec ve Vídni byl. Měl tehdy tři týdny dovolenou, s Martou projeli Alpy. Vídní prakticky jen projíděli.

A spali jste v Arsenálu?

Ano, uasle přitakal Bláha.

A byli jste v kostele svaté Barbory?

Zmateně sáhl chvějící se rukou do kapsy po pomačkané krabičce cigaret. Odkud to vědí? Vzpomíná si: Marta, bůhví co ji to tehdy napadlo, přepadl ji strach o maminku a o Katku, e prý neví, co se děje doma a e se půjde za ně pomodlit. Tehdy se pohádali. Spěchal domů, i tak přetáhli u jeden den. Chtěl být k večeru na hranicích, ale pak Martě přece jen vyhověl. Kdo jim byl ale v patách, a proč je o tom záznam v papírech, které má firma

A-POL?

Zvýil poněkud hlas, nenechá se přece vyslýchat jako nějaký lump.

V nějakém kostele za Arsenálem jsme se zastavili, ale co má být, pane Thompsone? To se snad nesmí?

Nae společnost, pane inenýre, nevidí ráda, přátelí se kterýkoli z jejích zaměstnanců s lidmi ze Svobodné Evropy. Jsme seriózní společnost, nedal se Thompson vyvést z míry.

Ale..vyhrkl Bláha.

Thompson ho zarazil. Vytáhl z kapsy lulku, z druhé váček s tabákem a pomalu si nacpával. Loktem přitiskl spisy k desce kulatého stolu.

Podívejte se, pane inenýre. Máme doklad, e 22. října 1968 v 11.30 hod. jste se seel v kostele svaté Barbory ve Vídni s anketérem Svobodné Evropy  jmenoval se…nespěchal. Zapálil si lulku, rozdýmal ji, teprve pak nahlédl do desek a pokračoval:

Jmenoval se Jerzy Lowinski. Polák, pasivně zná česky. Tehdy bytem v XI. okresu, Urschenbóckgasse 14. Zval vás k sobě do bytu…

Ale to jsem odmítl, vyhrkl rozčileně Bláha.

Pozvání jste odmítl, zato jste mu vak neodmítl informace, které od vás poadoval,.

Chtěl vědět, zdali se v Praze poslouchá Svobodná Evropa. .

A nic víc? Neptal se vás náhodou na rozmístění některých vojenských útvarů? A na dalí detaily z oboru  jak by řekli vai přísluní policisté: na záleitosti týkající se obrany státu, na ty se neptal?

Povídali jsme si jen tak v kostele, pár vět. .

Pár vět? Prosil bych vás, abyste byl ke mně upřímný ve vem, i v tomto případě. Kdy vám nyní přehraji pásek, který s vámi tehdy pan Jerzy Lowinski samozřejmě nenápadně natočil, bude trvat nejméně dvacet minut, ne ho celý projedeme!

Bláha udusil nedopalek, opřel se v křesle, sevřel dlaně v klíně a pohlédl na mue před sebou.

Poněkud nakvaeným hlasem řekl: A e mi ten Polák dal za tu  jak říkáte  anketu sto ilinků, to víte také? A e za těch sto ilinků si koupila ena álu..

Thompson se zvedl.

Klid, klid, pane inenýre! Nejste přece u výslechu někde v Praze. Nás také nezajímá ála, ani sto ilinků. Jen jsem vám musel naznačit, e o lidech, na nich máme zájem, víme ve, co potřebujeme. A e si nepřejeme, abyste o věcech, s nimi budete seznámen, s kýmkoli hovořil. Ani s anketéry Svobodné Evropy, ani s německými policisty, s nikým, vůbec s nikým, rozumíte?!

Thompson popoel k oknu a rozhrnul těké závěsy, za nimi se černala obloha, podbarvená duhou zářících neónú.

Kdy s vámi, pane inenýre, jednáme i v tuto noční dobu, pak buďte ujitěn, e o vás zájem máme. A to by vás mělo těit. Rozuměl jste mi?

Bláhovy oči se zakulatily, vytratily se z nich rozpaky i zloba, která se během rozhovoru do nich vlila.

Povstal a urovnal si sako.

Mohu slíbit, e se ze vech sil vynasnaím..

Zvednutím ruky byl umlčen.

U nás nevyadujeme proklamace Jen podpis. Obvyklá formalita, běná vude.

Znovu sáhl do zásuvky a vytáhl titěný blanket a podal Bláhovi pero.

Tomá Bláha se ho s chutí chopil.

Stává se zaměstnancem firmy A-POL. Bude plnit příkazy nadřízených… A plat? V eru zahlédl jakousi sumu. Byla v dolarech a měla několik nul. Níc víc u nečetl.

Také proč?

Sotva smlouvu podepsal, dověděl se, e ostatní s ním projedná Thompsonův asistent John Besson.

DRUHÝ ZÁZNAM

Čtvrtek 28. září 1972

Civil počítám na dny. Vojna se u ohlauje vtíravým povelem: Pozor!

A opět, jako před olympiádou, kapánek mi zkříila dnení plány.

Je Václava a kluci z oddílu oslavují dole u vody tři Vaky. Hraje jim podolská kapela z Vltavanu: Ach ífaři, ífaři! A já sedím nad notýskem a píu a píu a připadám si jako Kosmas. Ten alespoň  jak jsem se dočetl v tátově slovníku  nabyl irokého rozhledu na četných diplomatických cestách, ale co já? Také bych si rád s kluky sedl, jsou mezi nimi i olympionici, kteří se nedávno vrátili z Mnichova. Trapér Procházka slíbil, e přinese fotky.

Jetě ráno jsem si myslel, e k vodě vykročím, pak ale cinkl zvonek a ve dveřích se objevila nae listonoka. A e má milostné psaníčko osobně pro soudruha Jaroslava Mládka.

Jakmile jsem spatřil červené razítko na obálce a firmu Obvodní vojenská správa, ve bylo jasné. lo o milé pozvání k převzetí povolávacího rozkazu, k čemu mi sice otec gratuloval, ale zároveň naznačil, e pro tentokrát musím oslavu Václava vynechat, protoe na vojenské úřady prý ji od nepaměti chodí mladí mui nejen oholení a v stavu střízlivém, ale také odpočatí.

Nějakou bránickou desítku bych asi při oslavě naich Václavů musel urazit a netvrdím, e sebepěnivějí zubní pasta značky Astrid by mohla zítra zatuovat odér tohoto jinak chutného moku.

Odpoledne měl cestu kolem nás traper Procházka, Aby mě utěil, připjal mi na koili zlatou z olympiády.

Je to miniaturní kopie medailí, které si z naich přivezli Daněk a Mácha. Chvilku u nás poseděl. A líčil také, jaké drama s Daňkem proívali. Ze začátku mu to nějak nelo. Ne a ne se prodrat mezi světovou pičku. Z Tokia přivezl stříbro, z Mexiko-City bronz, jetě při předposledním hodu to prý vypadalo, e se vrátí z Mnichova s prázdnou. Pak ale vlezl do kruhu, rozhoupal tělo  asi si říkal teď nebo nikdy!  jedna otočka, druhá, disk letí, Vilda Procházka to znovu proíval. Zdálo se, e let disku nemá konce. Kdy dopadl a za americký praporek, značící délku hodu světového rekordmana Jay Silvestra, zabouřil stadión nadením. Ludvík Daněk ho přehodil o devadesát centimetrů. A 64,40, to je u něco! Pak také Vilda líčil, jak zápasník Vítězslav Mácha převezl nejen soupeře, ale i pořadatele. Ti počítali najisto s vítězstvím Řeka Galaktopoulose ve welterové váze řeckořímského zápasu. Proto také určili, e medaile bude vítězům předávat řecký král v exilu Konstantin. Avak Mácha  ačkoli handicapován pohmoděným levým ramenem, rozvinul pestrou kálu technických chvatů a ná body zvítězil. Jako první Čechoslovák se stal vítězem klasického zápasu na olympijských hrách!

Z toho plyne poučení, jak hned připodotkl otec, e vůlí se dokáe ledacos.

Od Vildy Procházky jsem tedy dostal upomínkovou medaili s přáním, abych nějaké přinesl i z vojny. Od otce mám dalí naučení, a maminka pořád jenom chodí a ptá se, co budu na tu vojnu vlastně potřebovat, co má koupit?

IV

Noci Jaroslava Mládka byly poslední dobou Čím dál kratí a tíivějí. Nyní se převaloval s iroce otevřenými ústy v posteli, div z ní nevypadl. A donedávna proíval ve svých snech povětinou slastné chvíle: vznáel se nad řekou, v březovém háji tančil s Věrkou, s lehkostí delfína proplouval mořskými útesy  nyní vak ho budil poplaný zvonek, krčil se v zákopech a namáhavě lapal po vzduchu, Jen o vlásek unikal valícím se tankům, kličkoval poutí, ostřelován hejnem stíhaček. Přičítal to četbě o vojně, historkám, které o vojančení slyel a obrázkům z kasáren a ze cvičení, které si zvědavě prohlíel, aby z nich vystopoval alespoň náznak svého přítího osudu.

Budíček! Padat, padat…!

Co to?

Vystřelil z lůka, rozhlédl se. Snad u… ? Ne, jetě není v kasárnách. Mourá, protírá si oči, otecko stojí nad ním a směje se.

U je est! Nedáme si rozcvičku?

Tatí, zaúpěl prosebně. Rozcviček si snad jetě uiji dost. Určitě dost! Pohlédl na otce vyčítavým zrakem, v něm se skrývalo přání: nezaslouím si proít těch několik posledních dnů v civilu jako civil?

Jaroslav Mládek starí klidně pohlédl na syna a pln porozumění, nebo s ním spoluproíval událost, která na něho dolehla podobně, i kdy před dvaceti léty, dodal:

Já jen, abys nezaspal!

Něco na tom bylo.

Podzim si tentokrát přispíil a jitra prosvětlená slunečním jasem ji byla ta tam. Naopak: začínala kalná rána a to dnení se zdálo Jardovi přímo děsné.

Podíval se z okna.

Provazce detě, snáející se ze zamračené oblohy, přikrývaly výhled edivou roletou; vypadalo to, e den spí usíná, ne se probouzí.

Mrkl po rozesílané posteli. Hned by do ní zase skočil a přikrývku si přitáhl přes hlavu. A světe, třeba se zboř! Kdy chodil do dílny  vyučil se radioopravářem, nepocioval tolik nepohodu jako dnes. Tam byla parta, rozhrkané aparáty kvílely, mnohý z nich  u stařeček  byl často pro opraváře rébusem. Vymýlelo se, jak nahradit součástky, které vypadaly, jako by pocházely z Edisonových časů; tlampače vyřvávaly naplno, jindy se jezdilo opravovat do bytů; měl zaměstnání, které bylo zároveň jeho koníčkem. I proto zřejmě na Jaroslava Mládka doléhaly chmury karedých dnů jen výjimečně, a dneek se mu zdál zvlátní.

Téměř se mu nechtělo vykročit z pokoje, mezi zdmi cítil něco vlastního, svou jistotu. Vyjde ven, přejde pár plic, pak počká, a ho zavolají  a co? Jen pár hodin ho dělí od okajniku, kdy se doví podstatné o své budoucnosti. e se na dva roky rozloučí s Prahou, s tím počítal najisto.

Spokojil by se ale třeba i s nějakým větím městem, kde je plavecký stadión. Nerad by nechal na dva roky závodního plavání, by není ádný rekordman.

Hrůzu mu nahánějí odlehlá městečka. A hlavně ta, která jsou vzdálena od Prahy na dlouhé hodiny jízdy rychlíkem. Kdy si představí, e Věrka bude v Praze a on by měl slouit někde daleko… Trochu se bojí dlouhého odloučení. Má ji rád, věří jí, ale dva roky jsou dva roky, leccos se můe stát a nerad by ji ztratil. Tenhle strach snad sdílí s bratrem. Brácha měl známost, chtěli se brát u před vojnou. Pak z toho nějak selo, bratr narukoval na Slovensko, v Praze se ukázal třikrát, a kdy přijel počtvrté  milá, drahá Janička mu řekla: Promiň! Je asi pravda, jak říká táta, e vojna je dobrá i k tomu, aby prověřila,jak je kdo pevný a jak kdo má koho rád. A kdy vztah pukne a nevydrí, není čeho litovat. To jsou sice moudré řeči, ale on si přesto momentálně neumí ani představit, co by s ním bylo, kdyby jednoho dne přijel a Věrka mu řekla: Promiň!

Určitě ví, e by z toho byl nesmírně neastný.

Stiskl knoflík rádia, pípá: hlasatel oznamuje, e je právě sedm hodin.

Tolik?

Vlétl do koupelny, hlavu strčil pod sprchu a kdy si vydřel obličej froákem, sáhl jetě po holicím strojku. Moná, e se holí zbytečně, iletka volně kloue po hladké tváři, ale jako by zase slyel tátu: střízliv, odpočat, oholen!

Tak  a je tedy v normě a můe vykročit.

Na vojenskou správu neměl daleko. Proel jen několik ulic a ji zahlédl budovu, před ní postávaly hloučky vrstevníků. Zběně okoukl, zda tu není nějaký kamarád. Nebyl.

Poodeel k výtahu, u něho zářilo červené světýlko.

Chtěl si ho přivolat. Prst se ji téměř dotýkal tlačítka, rychle vak ucukl. Skoro bázlivě.

Jetě se rozhlédl, zda ho některý z důstojníků přitom nezahlédl.

Snad ne.

Jde si pro povolávací rozkaz, kdo ví, moná, e k výsadkářům a pojede výtahem? Zahanbil se.

Marná sláva. Civil končí, i kdy civilní aty má jetě pořád na sobě a muů v zeleném suknu se tu pohybuje jen poskrovnu. Vylápl schody a veel do předsíně, v ní kolem stolků sedělo na idlích plno kluků.

Jako u zubaře, pomyslel si a musel se zasmát tomu nápadu.

Ohmatané časopisy a nálada přiblině stejná jako v čekárně u zubaře.

Vlasatec v bítlsáckém tričku, na očích brýle v tenké kulaté obroučce, zíral do prázdna s hlavou podepřenou dlaní. Seděl, jako by čekal na poslední soud.

Vedle něho rozverný tloutík cosi líčil nastrojenému mladíkovi s knírkem.

Jarda Mládek si sedl na idli, která se právě uvolnila a prohrábl noviny.

Začal číst jakýsi článek, e u n-té jednotky se soutěí o titul vzorného vojáka… Kázeň! … Střelby na výtečnou… Nároční velitelé… I Písmenka se mu komíhala sem tam, nějak se nemohl začíst a místy se mu zdálo, e pročítá nějakou science-fiction. Mnohé výrazy se mu zdály neskutečné, vzdálené a cizí. Přistihl se, e vlastně vůbec nerozumí tomu, co čte, a trochu opět zváněl, kdy si uvědomil, e i on se zakrátko stane jedním z tisíců tohoto světa, spojeného vojenským pořádkem a kázní.

Do čekárny vstoupil major, nasadil brýle, chvíli očima lovil v papírech a zvučným hlasem vyvolal pět jmen: Adamec, Bláha, Kare, Janč  a … a Mládek! Pět postav se vplouilo do kanceláře a shodou okolností byli mezi nimi jak vlasatec, tak ramenáč  i tloutík.

Jarda Mládek se postavil a na konec pětičlenné řady a zpytavě pohlédl na majora, který listoval v povolávacích rozkazech.

Karel Adamec sáhl po listině první.

Východní Slovensko, řekl major. Adamec se pousmál, opět srazil podpatky a poděkoval.

Jaroslav Mládek sbíral v hlavě zeměpisné znalosti. Bleskurychle odhadl, e ramenáč z chodby rukuje Jetě daleko za Koice. Jetě neprocitl z úleku, kdy zaslechl znovu toté místo.

Východní Slovensko!

Nazdar Praho! Věrko, Věrko, jakás byla?

Není vám patně?

Procitl. Koho to major oslovil. Jeho?

Ne, soudruhu majore.

Tréma, nervy?

Jsem zdráv, soudruhu majore! řekl Čile a také trochu zahanbeně Pomyslil si, kdyby ho tak viděl táta.

Major rozevřel povolávací rozkaz, podíval se na Mládka a ten zahlédl, jak se za brýlemi pousmál.

Jako řípa, vidím, řekl major a podal Mládkovi povolávací rozkaz.

Spojaři musí mít nervy jako lana. A zvlá ti vai… T dodal jetě major a stiskl Jardovi ruku.

Teprve ve dveřích nael odvahu podívat se, kam vlastně rukuje.

Radoín!

Radoín?

To se mu snad zdá. Tu vesnici zná jako své boty. Je to jen pár stanic autobusem za Prahou. A hned u Vltavy. Jednou tam dokonce závodil s otuilci… To bylo strachu  a najednou Radoín. Tam jezdí Praáci na víkend a do chat.

Vyběhl ven.

Hned za vlasatcem, který ji mířil naproti k holírně, domluven s kluky, e na něho počkají v hospodě, která měla příhodné jméno  U čtvrtého pluku.

Jako omámen kráčí v houfu a koho najednou nepotkává, jako trapera Procházku.

Tak kampak, generále?

Ale támhle  na jednu, nebo na dvě… !

Spí na víc, jak na vás koukám  zasmál se. Ale já myslím, kam to má?

Podrte se, pane Procházka! znovu zajásal Jarda Mládek. Představte sí, e do Radotína!

No  to má fajn!  odvětil Vilda Procházka.

TŘETÍ ZÁZNAM

Pondělí 2. října 1972

Tak u zítra se Jde na to.

e ale utekly ty tří poslední dny. Abych byl upřímný, trochu jsem si je přistřihl sám. Jak se dalo očekávat, sezení v hospodě U čtvrtého pluku neskončilo metrem piv. Svojka, neboli Svojmil Kare, to je ten vlastenec, který se tam záhy objevil s krátkým plastickým střihem  s hedvábným jekem  jak jsme podotkli, grófsky odmítl výhru. Tím se tlusochovi trochu ulevilo  ale přesto trval, e kdy nás pozval, platí; ale nejene platil. Od jednoho známého si půjčil kytaru a trsal větinou trampské písničky a do pozdního odpoledne. Jak se člověk můe někdy v lidech zmýlit: kdy jsem ho viděl s podepřenou smutnou hlavou, vypadal na srabotku, chvílemi se tvářil jako mánička, nakonec se z něho vyklubal docela sluný kámo. Vyučil se v ČKD. Frézař. Hrával se souborem, pak si ho prý vimli na nějaké přehlídce  a jestli by převzal angamá v profesionálním souboru. Smál se tomu, jak se stal přes noc umělcem, a nyní zase řízením osudu, vlastně převzetím povolávacího rozkazu, je z něho naráz vojín. Na Slovensko se těí tam kolem vude zraje dobré víno, říkal, a kde se rodí a pije vínko, tam se také zpívá a hraje.

Svojmila asi dlouho neuvidím, ale slíbili jsme si, e hned po vojně, za pouhé dva roky se zase vichni společně sejdeme U čtvrtého pluku.

Zato asi budu mít denně na očích tloutíka  tedy Adolfa Grázla, jak se nám posléze představil. Člověk za jméno nemůe, ale jakmile ho vyslovil, hned se ramenáč Adamec, co fasoval východní Slovensko, rozřehtal a začal si ho dobírat. Grázl, to je jako Grázl, řekl.

Představ si, kdybys byl za rok náhodou svobodnikem … Svobodník Grézl! U slyím baanty jak si říkají: ten Grázli

Chvilku jsme ho trápili, ale kdy zaprosil, abychom toho nechali a říkali mu Dolfíku, tak jsme to vzali. Radoínem je zklamán. Má skutečně bratra, který je podporučíkem v záloze  a zdá se, e ten bratr kecá asi víc ne Dolfík. Opravdu vedl k němu nějakou řeč, e má styky nahoře a e mu to zafíruje k tankistům, dokonce k nějakému útvaru, kterému velí jeho kamarád  a nyní se z toho vyklubal Radoín.

Tak budu slouit s Grázlem. Co vím? Moná, e se z něho časem vyklube parák. Jsem zvědav, kolikrát se oene bratrem, a projdeme kasárenskou branou.

Pak tu s námi jetě seděl Oskar Janč. Pivo odmítal a místo půllitrů si objednával malé panáčky rumu, kterým říkal kokrlíci. Nepočítal jsem, kolik jich vypil, ale vsadil jich do sebe dost. Přesto nezbujařil, ani neusnul. Naopak. Snad se z nás vech, co jsme v lokále seděli, díval na vojnu nejstřízlivěji. Přítí léta nazval krásně  masáí ivota a přiznal se, e se dokonce na tu tělesnou i duevní proceduru těí.

Kadá změna, to je ivot! ohlásil při jednom přípitku. Také má něco společného se slaboproudařinou, jde o nějaké měření, nevyslovil se přesně, co v civilu dělá. Z řeči jsem ale poznal, e projezdil republiku kříem kráem. Povolávací rozkaz má kamsi do západních Čech. A asi také k nějakým spojařům, protoe jedné chvíli mi pitl, e si občas asi brnknem. Nevím sice jak a čím, ale řekl jsem, e jistě. Co člověk také po čtvrté sklenici neslíbí?!

Dobře jsem se bavil, ale Věrka tímhle sezením moc nadená nebyla. Vedla vyčítavé řeči, e kdy u s kamarády vysedávám nyní, jak to asi bude vypadat dál, a e jsem slíbil, e hned od vojáků se zastavím za ní v krámě, a e mne marně vyhlíela a do večera, e jsem se ozval a v sobotu  a e…

Trochu jsem to v sobotu vyehlil. Proli jsme Petřín a pak jsme si sedli na zmrzlinu. V neděli nás pozval Vilda Procházka na chatu. Kousek za těchovice, do míst, kde kdysi bývaly Svatojánské proudy. Je to jen taková trafika, malá, ale útulná. Věra tajně přivezla u hotovou svíčkovou a na chatě ji jen dodělala. Zaznamenávám to jako znamení, e mi asi to páteční sezení odpustila, protoe svíčková  a taková Jakou umí jenom ona, to Je blaenost sama. Byla to hostina na rozloučenou, a jako talisman jsem dostal takový malý plochý, ale měkký poltářek. Říká mu citrónek a voní jako její vlasy. A se prý na vojně rozpláču, abych měl do čeho ronit slzy. Je to milé, dostala za něj pěknou pusu, ale rovnou jsem jí řekl: Toho bohdá nebude, abych já ronil v kasárnách slzy! Ale beru si ho s sebou.

Tím také končím poslední civilní krasopis, pokračovat ji budu zelenou propisovačkou.

Jetě jednou se doma vyspím a ráno beru na zteč kasárna.

Vilda Procházka se nabídl, e mě tam hodí autem, ale odmítl jsem.

Má mercedes, křídově bílý a naletěný a kdybych se v tom monstru objevil před kasárnami, asi by se na mne divně koukali.

Podle veho si toti myslím, e na vojně je jednomu lip, kdy se drí vzadu a je zticha.

V.

Podplukovník Michal Průcha seděl vedle řidiče a sledoval ubíhající krajinu. Jeho lachovitá, trénovaná postava dávala tuit, e si nevyedi hodnost za psacím stolem.

Jeho oči sledovaly kadý dům městečka, kterým právě projíděli a sotva auto vjelo do strmé zatáčky, vyklonil se z okna. Na začátku cesty projevil neobvyklou blahosklonnost a dovolil svému novému řidiči, aby si zapálil. Nemohl tuit, e voják za volantem si bude odpalovat jednu cigaretu od druhé a zaplní v několika minutách prostor vozu tiplavým kouřem. Ale hlavní důvod, proč se vykláněl z otevřeného okna a pátravě zíral po krajině, byl ten, e nedočkavě čekal na panoráma oblých kopců a zemních pičatin, které důvěrně znal a které vdy s potěením rád viděl.

Motor auta zavzdychal, řidič přeřadil a znovu selápl plyn. Byli za zatáčkou a odtud se u jako na Fillových plátpech rozprostíral nádherný pohled na hrbatou Ranou, hladký Oblík; kopce se svaovaly k údolí peruckých lesů, k Haznburku a Kamýku.

Podplukovník odloil brigadýrku a čerstvý vítr mu pročísl hřívu hustých, černých vlasů.

Čekal jetě, a se silnice skloní.

A jí zahlédl rozcestník, který dobře znal: Radoín 5 km.

Jak je to dlouho, co jel tudy naposled?

Čtyři roky!

To je kus ivota. Michal Průcha byl vojákem tělem i duí a byly doby, kdy se stěhoval během roku několikrát. A z jednoho konce republiky na druhý. Vude přivykl. I to věčné stěhování bylo pro něho neodmyslitelnou součástí řemesla, které měl nadeve rád. Vude byl doma, ale k Radoínu choval, alespoň v tichu své due, jetě něco víc ne domov: lásku!

Musí tak hulit, člověče? Měl jsi dělat maínfíru, promluvil k řidiči, duen kalem.

Promiňte, soudruhu podplukovníku, ale vy Jste dovolil…!

Kdybych věděl, e bafá jako sentinel  a to ti tak chutná?

Ani ne. Ale zvyk, soudruhu podplukovníku. To Je elezná koile!

elezná koile! podplukovník pokýval hlavou a podíval se na oféra. Vypadal chytře. Vyholený, uhlazený, čistý.

Oči mu sklouzly po nohách, i polobotky měl řidič naletěné.

Co jsi dělal v civilu?

Automechanik, soudruhu podplukovníku!.., Kdybyste snad něco potřeboval…

Děkuji! Taky to umím. Kdysi jsem také dělal v autodílně  pousmál se podplukovník, sotva vak větu dořekl, hlas zaduněl tak, e řidič se jen stačil přitlačit tělem k volantu.

Jestli vak chcete být i dál mým řidičem, soudruhu desátníku, pak vyaduji převlek. Myslím té elezné koile!

Provedu, soudruhu podplukovníku!

Průcha ji klidnějím hlasem dodal: Samozřejmě, e vám kouřit nezakazuji. Ale zastávám zásadu, e čeho Je moc, toho je příli!

Vůz zastavil se skřípotem brzd před tábní budovou. Podplukovník se zahleděl na edivý čtverhran, kdysi stvořený z jakéhosi zámečku, a zdál se mu přívětivějí ne před léty, kdy ho opoutěl. Nová fasáda. Ale udělaná s vkusem. Za některými okny viděl dokonce zahrádky s květinami.

I to mu zlepilo náladu.

Sáhl po aktovce, která leela na zadním sedadle a vyvihl se ze sedadla do otevřených dvířek, u nich ji stál v pozoru ofér.

Počkám na vás tady, soudruhu podplukovníku, řekl.

Chvilku! odvětil a pičkou boty se dotkl předního levého kola.

Do zítřka ale vymění brzdové obloení. A kdy se podívá na ventily, zjistí, e potřebují zabrousit… Abych se nemusel stydět, e jezdím s automechanikem!

Provedu!

Podplukovník se ji od vozu odlepil, mířil ke tábu, kdy se najednou zastavil a jetě jednou zmrazil oféra:

A vyklepat popelník  a vyvětrat!

V duchu se pousmál: Byly to první rozkazy, které v Radoíně vyřkl. Cestou se Jetě otočil a zahlédl řidiče, Jak s flanelovým hadrem v ruce začal obíhat vůz.

Podplukovník Michal Průcha měl na lidi čich, a přestoe byl ztýrán kouřem, tuil, e oféra dostal dobrého. Občas samozřejmě klukovi zakouřit dovolí, ale pro začátek… je té zásady: spí uzdičku přitáhnout, ne leérně povolovat.

Velitel pluku, plukovník Brodský zrovna Jednal s orgánem VKR, kdy mu pobočník ohlásil, e přijel podplukovník Průcha.

Michal?  oči se mu rozzářily. Hned ke mně! Podplukovník Průcha veel. Hlásil se, jak přikazují řády, ale Brodský ho přeruil.

Prosím tě, přestaň. Spí mi řekni, proč jsi nepřijel ji před týdnem? Mám tady papír, e převezme prapor od dvacátého září  a co?

Zdreli mě na ministerstvu kvůli expertize těch nových radiostanic. Slíbili, e to s tebou domluvil Neposlali ani řádku. Já u tě chtěl nechat hledat, zasmál se plukovník  a dodal: Ná kontrarozvědčík, major Pavlíček. Ale kvůli tobě tu nesedí…

Průcha, řekl podplukovník a prohlédl si majora od hlavy k patě. Neznáme se?

Písek?

Písek! Rok 1952. Já poručík…

A já četař, usmál se major Pavlíček.

Ale vzpomínám si, e Jsi tehdy měl nějaké těstí, počkej, jaké?

Myslí Kusance?

No právě. Má pravdu, Kusanec! Měli jsme ve přímo v kasárnách a tys ho tehdy vyhmátl. U si nepamatuji jak, ale byl to bravurní kousek.

Ani ne, řekl skromně Pavlíček.

Ale jol

Vzpomínám si, e měl vysílačku, byla přesně zaměřená, vědělo se, e musí být u nás  a tys tenkrát lezl po střechách a hledal jsi anténu..

A ona byla ve volejbalové síti.

Brodský rozevřel stříbrnou kazetu a jakmile nadzvedl víčko, strojek odzvonil pochod.

To jsem rád, e se s Pavlíčkem zná.Jak mi právě říkal, domnívá se, e nám tu začal strait.,. jak jsi to říkal? Kusanec? No, nějaký nový Kusanec.

V kasárnách?

Jetě tol vzdychl plukovník Brodský… Ale kolem, ví? Kolem se nám něco motá. A právě kolem tvého praporu. Zatím nehoří, ale mohlo by.

Tak to zmáčknem, řekl rezolutně Průcha, ale Pavlíček vrtěl hlavou.

Bude to sloitějí ne v Písku.

Vy si poradíte! zasáhl Brodský. Nyní koukej vzít pevně do ruky prapor. Velel mu nějaký Táborský, myslím, e ho nezná.

Ne.

O nic jsi nepřiel.

Jak to myslí?

Byl to docela sluný důstojník. Ale v osmaedesátém roce, já nevím. Snad myslel, e přes noc udělá generála, nebo zpitoměl z novin, představ si, e přiel s nápadem, aby si mustvo volilo komandýry. Podle toho také vypadala morálka.

To byl tedy nápad za vechny prachy, řekl Průcha. Táborský sice pak udělal sebekritiku. Prý naletěli Lidé u jsou tam jiní, ale pořád  zná to  pořád se tam něco z těch dob traduje a kapitán Motyčka, náčelník tábu, který prozatímně praporu velí, je to poctivý člověk, ale schází mu silná ruka. A proto jsem poádal, aby tě poslali zpátky. Nebude mít, kamaráde, lehkou práci. A za pár hodin přijdou nováčci. Pus se do toho, jak jen můe. Má tam ikovného politruka.

Kdo to je?

Major Jirásek!

Toho znám. Byl u sousedů, kdy jsem tady jetě slouil v sedmaedesátém!

To byl. Tak vidí…!

Snad abych u na to el.

Zlom vaz! stiskl mu ruku Brodský.

Kdy vyel Průcha ze tábní budovy, zamířil k autu. Spatřil, e ofér stále jetě hladí karosérii hadrem. Vlastně tu můe auák nechat, k praporu je to kousek, alespoň se projde.

Vyrazil k protějí budově přes kasárenský dvůr, kdy vtom zaslechl za sebou volání:

Soudruhu podplukovníku, jsem připraven!

Otočil se, zahlédl, jak řidič stojí vzpřímen u pootevřených dvířek moskviče. Zavrtěl hlavou. Nebude se vracet.

Nasedni  a k praporu!

Řidič přibouchl dvířka, obeel vůz, sedl za volant, nastartoval motor a rozjel auák. Kdy míjel podplukovníka, zabrzdil, ale ten mávl rukou, aby jel dál a sám za ním lapal pěky.

Okno náčelníka tábu spojovacího praporu bylo Ji dlouho rozhlednou. Místní telegraf oznámil, e branou projel nějaký podplukovník, který Je právě u velitele.

Kdo to Je?

To byla otázka, která Ji dlouho zaměstnávala nejen zastupujícího velitele, náčelníka tábu kapitána Eduarda Motyčku, ale i politruka majora Frantika Jiráska, a o nic méně i dalí důstojníky: zástupce velitele pro výcvik majora Evena Karlíka, technika praporu Josefa Bláhu, nadvozdného, poddůstojníky a v neposlední řadě

i vojáky, protoe jestlie se objeví na obzoru pérák, skončí sladký ivot a začne vojna, které se tu za poslední dobu jí odvyklo; přesněji řečeno: nic nehořelo, nic se nehasilo.

U jede! vykřikl najednou kapitán Motyčka, který obzíral triedrem tábní budovu a právě zahlédl, jak auto se dalo do pohybu. A jeliko dalekohled ostřil jenom na jedoucí auto, nepostřehl, e na vzdáleném konci dvora, právě za moskvičem kráčí podplukovník Průcha.

To, e u Jede, zaznělo v místnosti Jako bojový poplach.

Motyčka si upravil účes a přirovnal blůzu, politruk Jirásek típl cigaretu se slovy: To Jsem zvědav, kdo?  major Karlík křikl na poddůstojníky, aby se dali do pucu a technik praporu Josef Bláha vytáčel kličkou telefonu dozorčího na plukovním tábu.

Bláha! Ví, kdo to je?”

Nějakej podplukovník!”

To toho ví 

Ale vypadá na střihouna Pozor!”

Vypadá prý na střihouna,” stačil Jetě vykřiknout Bláha, kdy u důstojnická posádka pozorovatelny lomcovala dveřmi, nebo auto zastavilo před budovou.

Jene tam vichni div neoněměli.

Z auta se vybatolil jenom řidič.

Kde máte velitele?” zahromoval kapitán Motyčka.

Nemám,” odpověděl řidič.

Kde jste ho ztratil?” přinutil se do mírnějího tónu politruk.

Tam! řekl ofér. Udělal vpravo vbok a ukázal na asfaltovou plochu kasárenského dvora, po ní kráčela postava v důstojnické uniformě.

Vy Jste mu ujel? optal se jetě technik praporu nadporučík Bláha.

Ale kdepák…!

Jaké kdepák. Jde pěky!

On chtěl, soudruhu nadporučíku!

Toto sděleni velitelova oféra se stalo téměř rozkazem k poklusu, jím vyběhli čtyři důstojníci vstříc Průchovi.

Vojáci, kteří tuto scénu pozorovali z oken, měli pocit neskutečného výjevu, leč k hlasitému smíchu se neodhodlali.

Soudruhu podplukovníku, náčelník tábu kapitán Motyčka!

Zdravím vás, řekl Průcha.

Michale, ty? ozval se Jirásek, oči vykulené. Byl překvapen. A byl rád.

Představil ostatní a jí zcela uklidněn dodal:

Vyhráli jsme komandýra, vítám tě!

Vyhráli? Třeba vás zklamu! řekl Průcha.

Ty?

Neviděli jsme se kolik: est, sedm roků. Tehdy Jsem tu také velel praporu, ale asi ne moc dobře.

Pamatuje starinu imáčka? Do dneka na tebe nedá dopustit.

Jene taky zestárl a u jsem si ověřil, e ze vzpomínek se velmi často stávají legendy. A já těch est sedm roků krtám. Musíme začít, chlapci, bez legend. Docela vedně, Říkal velitel pluku, e zítra čekáme nováčky. Jsme na ně připraveni?

Perfektně! vyhrkl major Even Karlík, zástupce velitele pro výcvik.

Opravdu?

Opravdul

Prověřím sl to. Prosím k sobě Jiráska, a vy ostatní pokračujte zatím ve své práci. S kadým si během dne jetě promluvím.

Za zády důstojníků zafuněl týlař.

Soudruhu podplukovníku, kapitán Vedral! řekl řízne a pak dodal:

Připravil jsem na uvítanou nějakou maličkosti

Na čí rozkaz? zeptal se Průcha.

Rozkaz?… To jsem jaksi já 

Průcha protkl hostitele zrakem.

U jste to naservíroval?

Jistě, soudruhu podplukovníku!

Pak vám to předepisuji k náhradě.

Podplukovník Michal Průcha, provázen politrukem Jiráskem, veel do své pracovny.

Přiznal sám sobě, e je hezčí, ne kdy ji před sedmi léty opustil. lutě vymalované stěny dýchaly jetě Čerstvou barvou, z podlahy voněl vosk  a u dveří visela v květináči voděnka, snad tatá, kterou tam kdysi zasa dil. Měl tu i své obrázky fotku, na ní jako poručík sl tiskne ruku se soudruhem Gottwaldem, portrét vojáka, který kdysi namaloval desátník  jak se jen jmenoval? Hanu. Nedávno četl, e se stal laureátem. A pak tu byla skleněná schránka s prstí od Stalingradu. Tenkrát sám shrábl hrst hlíny před Mamajevskou mohylou .. Jen nevěděl, zda tu tento interiér přetrval celé roky, či zda byl čerstvě naaranován.

Na to se zeptal Jiráska.

Ne. To tu je pořád. Táborský to sice chtěl demolovat, leccos ho tu pálilo, ale kdy jsem mu řekl, aby ho ani nenapadlo na něco sahat, ztichl.

Děkuji ti! řekl Průcha. Kdo byl vlastně ten Táborský?

Bude se divit, ale docela ikovný komandýr. Jenom sí nedovedl dát v hlavě dohromady vojnu s politikou. Byl víc voják a politiku bral bokem, a kdy začal ten mumraj s obrodným procesem, choval se jako idiot. Měl nějakého příbuzného na ministerstvu a ten mu věčně telefonoval jak se co točí, a tak byl jako na kolotoči. Taky se k němu jeden Čas přidal nadporučík Bláha a pak jeden četař ..

To u vím od Brodského.

O Bláhovi také?

Nel

To je zase příbuzenstvo: Bláha jezdil do Prahy a vdycky, kdy se vrátil, omračoval Táborského tím, co je na OV a co je ve vládě… Na rovinu: kdy si sedl k mainám, perfektní. Kdy začal rozjímat o politice  blbec.

Tak to je dějepis, jak vidí současnost?

Podívej: dost se u urovnalo, lape se v rovině, ale byl nejvyí čas, e jsi přiel.

A prapor je na nováčky opravdu připraven?

Měi bych ti říct, e ano. Ale upřímně, Michale: je a není Udělali jsme, co bylo v naich silách, jene bez velitele a co ti mám povídat, zná to sám: Bez velitele je to horí ne s velitelem.

Skvělá moudrost. Vlastně ti ani nerozumím! řekl Průcha Ale zařiď, aby  kolik je? Za pět minut deset. V jedenáct mi sem zavolej táb a uvidíme, co se dá jetě udělat. . Zatím. .Průchovy oči únavou potemněly. Je tam vedle jetě koupelna?

Dokonce funguje bojler.

To je pokrok! … Tak za hodinu. A poddůstojníci a instruktoři na světnicích.

Zařídím!

Jsem rád, e tě tu mám, Frantol… Ale..

Ale, co  jen to řekni?

Pořád má jetě to měkké srdce?

Pořád! pokýval hlavou politruk.

Tak se třeba někdy nebudeme mít rádi, počítá s tím?

Rád slyím, kdy se říkají věci na rovinu. Počítám, soudruhu podplukovníku, zasmál se major a ustupoval ke dveřím.

Jene já jsem ostřejí, ne jsem bývali

I to můe být k něčemu dobré! uznale řekl major Jirásek a s úsměvem, který mu rozpůlil tvář, odeel.

ČTVRTÝ ZÁZNAM

Středa 4 října 1972

Mockrát se mi zdálo, e se dny vlečou, e ručičky hodin se lenivě loudají a prokusují se krajícem dne s nechutí, e popolézají kupředu Jen nerady, Jako by je někdo nutil. A nyní, kdy Jsem Ji v kasárnách, zjiuji opak. Hned Je ráno, hned Je večer! Ani Jsem se tu Jetě pořádně nerozkoukal a odepisuji ji z vojenského kalendáře druhý den. A jednu noc! Myslel Jsem, e neusnu, předevím jsem se obával rána Ale spal Jsem, sotva Jsem lehl na kavalec a musím se přiznat, e probuzení nebylo tak strané, jak jsem si ho v duchu předtím křeslil. Rozcvička mi protáhla tělo a provětrala hlavu, mátohy naráz přely. Nikdy jsem nebyl po ránu tak fit Jako dneska.

Ale jetě abych se vrátil k odjezdu z domova.

Přál jsem si, aby mě nai nevyprovázeli. I Věrku Jsem o to poádal. Nemám rád tklivá loučení, posmrkávání a dímání kapesníků, orosené oči a mávání, Jako kdybych odjíděl do neznámých dálek.

Věrka řekla, e samozřejmě, ale přesto mám dojem, e jsem Ji zahlédl, kdy Jsme na náměstí Republiky čekali na vojenské autobusy. Dělala, Jako e se dívá do výkladu, přitom mě asi po očku picovala.

Otecko mému přání vyhověl. Popřál ml doma, ne odeel do práce, abych se drel a plácl mě do zad, div e mi nevyrazíl dech.

Větí potíe byly s maminkou.

e prý se to nehodí, abych el sám. A Jak prý to bude vypadat, kdy tam budou s Jinými kluky mámy a tátové, a Já tam budu jako kůl v plotě. Kocmanovi z domu Jdou prý také Jirku vyprovodit… Byla to facha, ne Jsem Ji přemluvil, e nejsem Jirka Kocman, o něm vím, e sí nechal napéct krabici kvarkových placek z obavy, e snad by bez nich umřel na vojně hlady; pomohl ml í táta, který se snail mamince vysvětlit, e pusu mi můe dát v předsíni, a e mi táhne pomalu na dvacítku a e tudí u nejsem děátko, kolem něho by se musela věčně ometat. Vznikla z toho ostřejí výměna názorů mezi rodiči. By se konala za zavřenými dveřmi, zaslechl jsem maminčinu výčitku, e otec odjakiva mě bral Jenom na vědomí a e ani kdy jsem el prvně do koly, neměl kvůli slubě na mě čas, a e kdyby nebylo maminky, vyrostl by patrně ze mne chuligán, čemu se otec vzpíral a v duchu Jsem s ním souhlasil. Pro jistotu jsem se vak do sváru nepletl a mlčel jsem Jako ryba.

Maminka pak přila s výčitkou v oku a řekla, e kdy si tatínek myslí, e jsem dospělý  a e i kdy i já mám svou hlavu, tak e se vnucovat nebude. Chudinka, měla provlhlé oči, objala mě a neodpustila si starostlivou poznámku: Abych dal na sebe pozor!

Na náměstí Republiky před kasárnami jsem vyhlíel Dolfíka. U jednoho z autobusů stál jakýsi četař a vykřikoval:

Radoín!… Radoín sem!

U se nasedalo. V ňůře kluků jsem zahlédl i Jirku Kocmana, ale Dolfík nikde.

Jí si mě viml i četař.

Co vy?

Radoín, soudruhu četaři!

Rozkročil se jak toreador, dal ruce vbok, nechápavě zakroutil hlavou:

Jsem hluchej já, nebo co?

Já slyel, ale… chtěl jsem mu říct, e jetě čekám na kamaráda. Nebyl zřejmě na mé vysvětlení zvědav.

Ale, ale!… Mluvím jasně: Radoín sem! přikázal rukou.

Vtom těsně za jeho zády zabrzdil Jakýsi bílý pekáč. Abych neuráel: bylo to embáčko, ale prolezlé řezem od střechy a po prahy.

Z něho se vyvihl tíhlý, úhledný pán v bílé koili a za ním se pomalu soukal obtloustlý Dolfík.

Dolfík se usmíval, jako by v kadém oku měl nejmíň dva rumy. Kdy pak na mě promluvil, opravil jsem se: táhla z něho slivovice.

e tě vidím, stará vojno! zavitořil. A dodal, dívaje se na zelený autobus: Neměl by nás bratřík odvézt pohodlnějí ekvipáí?

Bratřík vak zabouchl dvířka a zavelel: Jen pádej, pádej!

Dolfík jen nerad popoel, sledován přísným okem četaře, kterého vak nebral na vědomí.

,,Můj pan bratr, are, kamaráde!

Dolfíkův bratr cosi zahuhlal, snad to mělo být Jméno a podal mně ruku. Pak strčil do Dolfíka a konstatoval, e u teď je zralý na malér.

Četař, který výjevu přihlíel, potěeně přikývl, kdy Dolfíkův bratr se na něho obrátil, aby tohodle mazáka  a ukázal na bratra  pro jistotu zpéroval jetě dnes.

Pak stiskl Dolfíkovi ruku, řekl: Zlom vaz, potvoro! a mne poádal, abych mu dal na bráchu pozor, e Je někdy divočák.

Kdy nás v kasárnách rozdělovali. Dolfík mí zmizel. K mému překvapení se vak záhy objevil na naí světnicí a jetě včas, take stačil zabrat sousední kavalec.

Je s ním legrace, jene v noci chrápe. Ale stačí zamlaskat a přestane. Přes uličku nalevo mám po ruce Jirku Kocmana. kvarkové placky mu tvrdnou ve katulí a Čekám, kdy je vyhodí. K obědu jsme měli řízky a k večeři gulá.

Ale pro dneek u musím končit.

Jetě jen větu: slouím u radistů, říká se nám pípáci Politruk  major Jirásek  k nám vedl řeč, e jsme speciální útvar.

Podplukovnfk Michal Průcha osaměl.

Pomalu sl rozepínal opasek a kdy ho přehazoval přes opěradlo idle, zavadil pohledem o skleněnou desku, kryjící psací stůl. Byl pod ní novinový výstřiek, z něho se mrknutím oka dověděl, e v sedmdesátém roce byl pluk vyznamenán za vzorné plnění úkolů Řádem rudé hvězdy. Sklonil se nad psacím stolem a chtěl se do řádek začíst; vtom ho vak víc upoutala fotografie, rovně zatěkaná sklem.

Kde se tu vzala?

To Je přece Marie!

Nadzvedl skleněnou desku a zahleděl se na postavu tíhlé eny, opírající se o břízku. Zdálo se, e se usmívá, ale v jejích očích byla něčím otupělá radost; její pohled jako by byl přikryt sametovou roukou a pod ní, jako by vězely dvě matné perly. Ten snímek zmáčkl sám. Bylo to na sklonku léta, nahoře za Radoínem, kdy za ním Marie přijela. Její příjezd si tehdy nedovedl vysvětlit. V neděli byl za ní doma a dva dny nato, v úterý se objevila v kasárnách. V hájku se svěřila: má ho ráda, ale to věčné odloučení  nemůe ji takhle dál. Kdy se vdávala, přála si mít domov, rodinu, potřebovala mue, který se s ní podělí o radosti i starosti vedních dnů; ochotně s ním harcovala z posádky do posádky, věděla, e nemá lehké povolání, myslela, e vydrí, e časem se jejich ivot zklidní a urovná, chtěla s ním u o tom mluvit v neděli, ale nenala odvahu, proto přijela.

Co navrhuje? zeptal se jí tehdy Průcha.

Začněme znovu, zaprosila.

Jak ale začít znovu? Nerozuměl jí, ale tuil, kam tím přáním míří. Jednou přece začali Kdy se brali, věděla, co ji čeká. e soukromí, to bývá v armádě na druhém, ne-li na třetím místě Věděla, e on nikdy nebude slouit jen napůl, proto, aby si jen odslouil své hodiny, pak natáhl bačkory a vysedával u rodinného krbu Ne, tó přece na něm nemůe chtít. Jak tedy znovu začínat?

Zná Pavla Kostku?

Samozřejměl Byli jsme spolu v učiliti, pak jsme jetě společně slouili na Slovensku. Co je s ním?

Poádal do civilu Bude dělat v ASAPU zásobovače a plat bude mít jen o málo meni ne v armádě.

Plat?

Tehdy Průcha vybuchl. Copak zůstal v armádě kvůli penězům? Nikdy se neptal, co za to bude mít.

Do armády ho poslala strana. Jako Pavla Kostku. Zpočátku si sám sebe nedovedl jako vojáka představit. Ale dobře si vzpomíná, jak ho zavolal starý vejda, předseda stranické organizace, a kousek po kousku s ním rozebíral situaci. Není přece moné, aby lidové armádě veleli oficíři, kteří slouili buroazii. Musíme si vychovat vlastní velitele. Bude to fuka, ale musíme!

Jsem automechanik, oponoval Průcha.

Ale komunista, a dobrý komunista! řekl na to vejda. A strana očekává, e ji nezklame. A e ti nejde o pohodlí..

Právě proto Michal Průcha v pětačtyřicátém roce do strany vstupoval. Nebýt v závětří, ale pomáhat republice! Rvát se s těmi, kteří opět začali vystrkovat růky s přáním rozouchat kdeco nové, vrátit pořádek do starých kolejí.

A nyní Marie, její názory se nikdy v ničem neliily od Michalových, přichází s prosbou, aby se vysvlékl z uniformy a udělal čáru za vím, co kdy vykonal.

Uváila jsi dobře, co na mně chce?

Ano. Protoe mám snad také právo ji jednou ít! řekla mu stroze, přímo do očí. Pak sklonila hlavu a mluvila dál. Chtěli mít děti. Sám říkal: tři kluky. A nebyl Čas. Vdycky námitka: a vystuduji, a se usadíme, a se zařídíme. Netouila po měáckém ivotě, to jí nemůe vytýkat. Ale čas rychle ubíhá, roky plynou  a co ze ivota měla? Chtěla studovat medicínu, ale nelo to. Musela by ho bývala opustit. Smířila se s tím. Pomáhala doktorům v různých zapadákovech, byla sestrou v ne mocnících, prodavačkou a úřednicí u pluků, kde Mícha V slouil. U byla rozhodnuta nastěhovat se za ním do Radoína, kdy jí sdělil, e očekává převelení kamsi na východ. Ne, u nemůe dál!

Znovu, ale jen proto, aby vyplnil trapnou mezeru v řeči, se zeptal, co navrhuje.

Mám zradit jako Kostka?

Nerozumí mu. Kostkovo rozhodnutí nepokládá za zradu. Kdyby kadý udělal pro armádu tolik jako Kostka

A co ty? Jemně zaútočila. Dál Jsi armádě přes dvacet let Své jsi udělal. Doma má plný pokoj diplomů, medailí a řádů. Není čas, abys udělal místo mladím a aby sis odpočal?

Zdá se mí, e jetě ne! odpověděl Průcha a tuil, e vyslovil osudovou větu.

koda, řekla smutně, sklopila oči a objala ho.

A mě chápe?

Má někoho?

Zavrtěla hlavou a on jí věřil.

Nemá nikoho, ale cítí, e spolu doli  jak se v ivotě stává, na křiovatku. A z ní vedou dvě cesty. Je čás se rozhodnout, kterou půjdou.

Kadý po té své?

Nerada tě opoutím, smutně řekla a přivinula se k němu.

Přeji ti hodně těstí, zaeptal a hlas se mu zlomil.

Tobě také, Michale!

Spěně ho políbila a on stál na vrku a díval se, jak běí dolů k trati. U viaduktu se zastavila a zamávala na rozloučenou.

Pak se viděli jetě u rozvodového soudu.

Mladá soudkyně, která tehdy vyřizovala jejich spor, nemohla pochopit, proč dva lidé, kteří se mají stále rádi, se rozvádějí. Po dlouhém a trapném dotazování vak museia nakonec konstatovat: e manelství uzavřené tam a tam, toho a toho dne, mezi Marií Průchovou a Michalem Průchou neplní společenské poslání a tudí se ruí rozvodem.

Podplukovník Průcha si jetě chvilku zamyleně prohlíel snímek.

Ani nepostřehl, e do kanceláře veel politruk, major Jirásek.

Kdy viděl, v jakém je velitel rozpoloení, snail se opět nenápadně vycouvat.

To je tvoje aranmá? řekl Průcha na majorovu adresu, i kdy byl ji napřed přesvědčen, e ano.

Toti… tehdy jsi tu fotku tady zapomenul! Hlas se mu poněkud zadrhl, protoe si dosud nebyl jist, zda je dobře či patně, e snímek podstrčil pod sklo.

Děkuji ti! klidně odvětil podplukovník a zastrčil fotografii do zásuvky.

Je deset třicet, převedl major řeč na jinou kolej. Na jedenáct jsem sezval táb.

Změnil jsem rozhodnutí! Nech nastoupit celou jednotku. Venku!

V jedenáct?

V jedenáct!

Chtěl ses ale vykoupat!

To taky udělám, řekl Průcha a rychle se vysvlékl z blůzy Roztočil kohoutky a zatímco voda crčela, vrátil se jetě do kanceláře a zeptal se Jiráska.

Co ví o Marii?

Zatvářil se jako provinilec.

Právě mi telefonovala… z Týnce.

Co tam dělá?

Učí… Zdravotní sestry tam mají internát… A pluk má s nimi drubu… Ale kvůli tomu nevolala. Prý tě zahlédla, byl jsi vystrčený z auta.

Ach ták, vydechl překvapením Průcha. A najednou, jako by se probral ze snu, se zeptal:

Provdala se tam?

Vdala se, kdy jste se rozvedli, ale u je zase sama! Průcha jen pokýval hlavou, stáhl si přes hlavu koili a naznačil majorovi, e ho můe opustit.

Bylo přesně jedenáct, kdy se podplukovník Průcha objevil ve dveřích budovy.

Velitel první roty, poručík Petr Neuil, kdy ho spatřil, vyřkl v duchu jediné slovo, které značilo ve: pérák!

Oil se i velitel druhé roty nadporučík Jindřich Majer. Je jako ze urnálu, pomyslel si a okamitě hmatem překontroloval, zda mu dobře sedí kravata a zda má zapnutou blůzu.

I ostatní sdíleli podobný pocit, nebo nečekali, e nový velitel, který je narychlo svolal a který se harcoval od rána k posádce, stačí se za pár minut dát dohromady tak, jako by el velet slavnostní přehlídce. Neměl na sobě smítko, jedinou zmuchlaninu, navíc vypadal odpočatě.

kvára zakřupala, jak po ní přeel v naletěných kanadách, provázen svým politickým zástupcem, majorem Jiráskem. Přijal hláení a pak veel mezi řady seřazených vojáků. Kadému se podíval do očí, kadému stiskl ruku. Měl tvrdý pohled a pevný stisk. Leckterý z vojáků vak rozpoznal, e v jednom ani v druhém není dril. Jeho chování naznačovalo, e kadý, kdo pochopí, e musí

být náročný, ten e vyhraje a najde u něho uznání. Měřil si vojáky od hlavy k patě a od paty k hlavě, u kadého se krátce zastavil. Výjimku udělal u tíhlého desátníka.

Jak se jmenujete? zeptal se.

Desátník Raban, vystřelil ze sebe poddůstojník jako z děla, netue, čemu vděčí za velitelovu pozornost Ale ani nemrkl, díval se zpříma Průchovi do očí.

Ten přikývl a popoel dál.

Zastavil znovu a před velitelem druhé roty. Kdy mu vak podal ruku a chystal se popojít, mírně a téměř nepostřehnuté se zhoupl v kolenou, co ulo vem, kromě majora Jiráska. Ji z dřívějka znal tenhle velitelův zvyk a věděl, e nevětí nic dobrého. Avak ani on neodhadl, co mrzutého velitel praporu na veliteli druhé roty nadporučíku Majerovi zjistil.

Vylo to najevo a poté, kdy podplukovník obeel celou jednotku. Místo aby vojáky rozpustil a velitele pozval k pohovoru do učebny, vrátil se k nadporučíkovi Majerovi jetě jednou, tentokrát u s přísnějím pohledem.

Kde máte svého výkonného praporčíka? zeptal se hedvábným hlasem nadporučíka.

Píe rozkaz, soudruhu podplukovníkul

Aha! Píe rozkaz, opakoval Průcha hlasem, v něm zaznívalo něco, co se podobalo sykotu přetopeného kotle, hrozícího výbuchem.

Ale podplukovník nevybuchl. Jen zostra řekl:

Okamitě pro něj, soudruhu nadporučíku, dojděte a laskavě mu vyřiďte, e velitel praporu ho prosí, aby přeruil sepisováni a uvolil se přijít na shromádění jednotky!

Po těchto slovech se odvrátil, jako by mu nadporučík ji nestál za dalí pohled.

Jene mu neulo, e Majer strčil do vedle stojícího četaře a poděeným hlasem mu eptl:

Skočte pro něj!

Průcha se na kramfleku obrátil, tvář mu zbrunátněla a pohledem ho probodl.

Tomu bylo, jako by se pod ním rozskočila země.

Soudruhu nadporučíku, řekl jsem: dojděte!  a nikoli: polete! Posílat si mohl otec Kondelík enicha Vejvaru  pro pivo! dodal ji klidnějím hlasem.

Nastala pomlka, v ní si sice nikdo netroufal ani mrknout, vichni vak nenadálý výjev v hloubce niter proíváli. A téměř pro vechny byl předzvěstí vojny jako řemen.

Jirásek se k Průchovi naklonil.

eptem mu vysvětloval, e výkonný praporčík je ikovný a pracovitý kluk.

Je to záklaďák, Michale. Spolehlivý, dělá do roztrhání. A ho blí pozná, sám řekne. Přijali jsme ho do partaje…

Průcha se na majora udiveně podíval:

Copak proti němu něco mám? Kdy je ale jednou nástup, tak platí i pro něho. A velitel roty není od toho, aby uděloval bez mého souhlasu nějaké výjimky!

Major Jirásek u raději mlčel. Polkl. Průcha sě za ta léta, co se neviděli, přibrousil. Střetnou se asi častěji, ne si původně myslel a ne mu sám po příchodu na ro vinu přiznal.

Ale to Ji podplukovník Michal Průcha obcházel ve lltele první čety, poručíka Petra Neuila.

Tomu tuhla krev v ilách a bál se vůbec vyslovit své Jméno, aby mu podplukovník neodpověděl, e nyní si uije.

Velitel se klidně zeptal:

Je vae rota připravena na nástup povolanců?

Poručík měl na jazyku: jistě!

Pak mu to ale připadlo poněkud familiární a proto ze sebe vychrlil příval slov.

Vechna opatření jsou učiněna, soudruhu podplukovniku! Přísluníci stálého stavu se zúčastnili instrukční metodického zaměstnání, rota Je Čerstvě vymalovaná Velitelé světnic připravili výstroj a materiál, se vem! poddůstojníky, kteří budou vykonávat funkce velitelů drustev a čet, jsem osobně hovořil a svěřil jim konkrét ní úkoly.

Výborně!  řekl podplukovník a s ironií v hlase do dal: Hlavně, e jste konkrétní! A po kratí odmlce jetě řekl:

Jak ale koukám, tak moc připraveni nejste!

Nerozumím vám, soudruhu podplukovníku! zoufale ze sebe vysoukal poručík Neuil.

Tak konkrétně!

Podplukovník procházel řadami, tu ukázal na jednoho, na druhého, na třetího… Vichni, které vybral, vystoupili před jednotku. Vypadalí jak mučedníci.

Zástupce velitele pro výcvik major Karlík se naklonil k politrukovi a zeptal se, zdali to velitel nepřehání.

Bohuel, má pravdu, jak koukám, odtuil major Jirásek a tečku za větou udělal v okamiku, kdy podplukovník Průcha stál před vybranou řadou vojáků a při ruce měl poručíka Neuila, který u nevěděl, kam pohledem utéci.

Tak říkáte, e jste konkrétně připraven na nástup nováčků, soudruhu poručíku. Metodická příprava provedena… To pořád jetě mluvil Průcha klidně. Teprve nyní zvýil hlas: Metodická příprava moná, ale jak vidíme, podívejte se na tyhle vojáky, které jsem náhodou vybral… ádný z nich se zřejmě do dneka nenaučil čistit kanady. A co ty koile? Neprotahovali jste se komínem? Kdy naposled viděly pračku? Volné opasky, jako u kanadské jízdní policie  a mnozí vojáci vypadají, jako kdyby se vrátili právě z pralesa. iletky u roty nejsou?

Týlař, který se ji spálil s pohotěním, vztáhl poslední dotaz na sebe a ozval se za podplukovníkovými zády.

Zásoba iletek je dostatečná!

Tak proč ta strniska?

Týlař Jen bezmocně pokrčil rameny a poručík Petr Neuil, velitel první roty, také raději mlčel.

Rád bych, kdybyste jetě během dneka doplnil své konkrétní pokyny tak, e zítra budou vichni vojáci praporu jako ze katulky. A vichni! To se netýká jenom první roty. Stejné nedostatky jsem zjistil i u druhé roty… I u třetí. Tak do zítřka!

Provedu! zahlásil poručík Neuil  a ke stejné odpovědi se chystal i nadporučík Majer …

Podplukovník Michal Průcha ho vak předeel.

Po rozchodu si asi řeknete, e jsem pérák, pousmál se. Chtěl bych ale, aby od začátku bylo mezi námi jasno. Nepřiel jsem k praporu hrát roli zlého mue. Rád bych, abyste pochopili, e od zítřka  a k nám přijdou nováčci  budou se zvědavě dívat na kadého z nás, are neare, z nás si budou brát příklad. A lajdárna, jak sami víme kadý z vlastních zkueností, je nakalivá. Má li pinavé kanady četař, nebo postaví-li se před nováčky instruktor ve pinavé koili, k čemu povedou řeči o pořádku a kázni. Jednotka je taková, jací jsou její velitelé: svobodníkem počínaje a mnou konče. Proto jsem sáhl po přísnějím měřítku a byl bych rád, kdybyste sl takto mé první setkání s vámi vysvětlili Nehledám mouchy, ale dodrovat řády do posledního písmene, to je povinnost jak moje, tak i vae!

Vtom se přiřítil výkonný praporčík, desátník Sobotka.

Přiel jsem na vá rozkaz, soudruhu podplukovníku!

Průcha přikývl.

Dalí vám řekne velitel roty. Zařaďte se!

Po rozchodu proíval kadý z velitelů právě skončené shromáděni jinak.

Poručík Petr Neuil, kterého si vzal podplukovník na muku první, byl zprvu zdrcen. Ale čím víc o veliteli přemýlel, docházel k názoru, e není nespravedlivý. Sice podplukovníkovi nahrál poznámkou o konkrétních opatřeních, ale i kdyby býval mlčel, stejně by asi Průcha přiel na nedostatky, které bezesporu jsou. Jene za Táborského, ale i za kapitána Motyčky odbývaly se věci jinak: stačilo vykázat, kolik hodin se věnovalo instruktáím a rozpravám, ve se zaznamenalo do hláení  a tečka. Jak vypadala skutečnost, a e nebyla nejlepí, to se zpravidla ji pomíjelo nebo přecházelo. Z mnoha věcí se stal u praporu stereotyp a Neuil, jako druzí, přivykl, ani si uvědomil, e z velitelské náročnosti slevuje A osobně nebyl z těch. které nechával ho lubník v kasárnách lhostejné. Doel k závěru, e pod plukovník Průcha měl pravdu.

Nadporučík Majer proíval naopak pocit křivdy Snad se mohl podplukovník chovat taktněji Přemýlel, zda někdo předem na něho velitele neposadil. e by major Jirásek? S politrukem se několikrát střetl. Nebyl sice proti politice, neměl jenom rád, kdy se mu různé sou těení pletlo do výcviku, kdy se vymýlely závazky, které byly běnými povinnostmi. Jirásek mohl dát Průchovi echo. Nakonec vak dospěl k názoru: proč by to dělal? Vdy nedostatky, které Průcha vytkl, nepřímo dopadly i na hlavu politruka.

Technik praporu nadporučík Josef Bláha pokuřoval v kanceláři se zástupcem velitele pro výcvik majorem Evenem Karlíkem.

Tvářil se pobaveně.

Z toho, co se před chvílí odehrálo, se ho nic netýkalo. Koile, vousy, opasky? Z toho můe být smutný leda major Karlík Bláha má pod palcem techniku a ta je v po řádku, u také proto, e je nová.

A přijde za mnou, rozjímal Bláha, uctivě se ukloní.

Jo, a dá ti pukét růí, sarkasticky prohodil Karlík, který byl jetě v oku.

Měli jste se včas informovat, meditoval Bláha. Kdy se čeká nový velitel, má se vědět nejen jak se jmenuje, co mu dělá dobře a co ne, ale má se vědět i jak se vyspal. A případně s kým. Pak se podle toho zařídím  a je to. Tomu maléru se mohlo klidně předejít, kdyby býval Jirásek vysondoval u kontráe Pavlíčka, kdo sem za Táborského přijde. Neříkej mi, e kontrarozvědčík to nevěděl… Spí Jirásek byl línej s ním ztratit slovo… Neví, prý Jirásek se nemá s kontráem rád?

Nejsem superkontrái odvětil nasupeně Karlík, který Bláhovu řeč poslouchal jedním uchem; právě se rozhodoval jestli má nejdřív vyrazit za nadporučíkem Majerem, či za poručíkem Neuilém.

Pavlíček prý zase větí kolem Radoína nějaké pióny a Jirásek mu měl říct, e má velké oči.

Nevím, odsekl major Karlík a nasál kouř z cigarety. Moné je vechno!

Já si zase myslím, co by pióni viděli zrovna na nás?

Přes to nejsem experti

Vlastně ty jsi přes výcvik, pousmál se Bláha a Karlíka popíchl: To bude mít ted slunou makačkul

Průchova kancelář čpěla kouřem.

Major Jirásek si odpaloval jednu cigaretu od druhé, ale tentokrát tiplavý zápach podplukovníkovi ani nevadil. Nebo ho nevnímal.

Pročítal osobní spisy povolanců, tu a tam si leccos poznačil do bloku.

Mrkl na Jiráska, který dělal toté.

Ovem nebyl na tuto práci tak jednoznačně soustředěn jako podplukovník Michal Průcha. Jirásek měl stále jetě před očima dopoledne a přemýlel o výjevu, jeho byl svědkem. Usoudil, e Průcha se za léta, co byl mimo Radoín, změnil. Majorovy úvahy vedly k tomu, zda se změnil k lepímu, či k horímu. Vdycky býval přísný předevím sám k sobě a lajdárnu nikdy netrpěl. Ale někdy dovedl zamhouřit oko. Ledacos přehlédnout. Dnes byl ostrý jako břitva. Ale a Jirásek váí shromádění jak chce, nenalézá v Průchově chování ani zlomek samolibosti, Vechny jeho připomínky byly naprosto věcné, pravdivé, a nutné.

Změnil se, uvauje Jirásek, zpřísněl, ale nezdá se, e by mu nedávné povýení popletlo hlavu. Léty i člověk vyzrává, a zdá se, e věčný poutník Průcha, který od té doby, co se rozloučil s Radoínem, proel mnoha posád kami, dozrál v komandýra, jakých je sice v armádě dost, ale ne zase tolik.

Zprvu, kdy se střetl s nadporučíkem Majerem, byl politruk na Majerově straně, nyní se ale ji přiklání k názoru, e pravdu měl Průcha. Zatím vak Jirásek jetě ne ví, proč se podplukovník zastavil u desátníka Rabána, a proč zrovna jeho se zeptal na jméno.

Jirásek pročítal dál spisy… Ten a ten, narozen tam a tam, vyučen tím a tím, .. Pověst v místě bydlitě dobrá, prchlivé povahy…. do veřejné práce se nezapojil. Schopný odborník…

Přelistoval stránku.

Jiří Kocman. Po devítiletce začal studovat strojařinu na průmyslovce Z prvního ročníku odeel, zaměstnán ja ko řidič v n. p. Volta. Otec: Náměstek ředitele n. p. Volta.

Ji tato zmínka přiměla majora Jiráska k úvaze, e půjde o chlapečka, který se tatínkovi nevydařil Kdy inu nely studie, nael mu důlek v podniku, kde je náměstkem. A Volta, to není neznámý podnik: rádia, televizory, slaboproudařina. Proč syna nepřimáčkl, aby se alespoň vyučil slunému a kvalifikovanému řemeslu?

Schůze? Porady? Nestačil na kluka?

Jedno ale soudruh náměstek stačil. Jirásek čte, e od 1. září 1972 je Jiří Kocman členem SSM. ivě si představuje, jak táta kluka zpéroval a nařídil mu vstoupit do svazu mládee, patrně s domluvou: jde na vojnu  tak mysli také na sebe.

Do bloku si napsal jméno: Kocman. Promluví si s ním Také proto, aby si ověřil, zda ho neodsoudil předčasně.

Na něco ale podplukovník přiel.

Rozloil jeden spis a řekl majorovi, aby se podíval.

Čti!!

Jaroslav Mládek, radioopravář. Člen obvodního výboru SSM. Aktivní sportovec oddílu Vltava. Pracoval v kolektivu, který soutěí o titul brigáda socialistické práce Ukázněný, přesný. Pětiletý učební obor absolvoval s výborným prospěchem Maturita také na výbornou Talent a dobrý vztah k povolání. Je druný a obětavý. Vyrostl ve spořádaných rodinných poměrech: rodiče jsou komunisté od roku 1945. Otec Je majorem ministerstva vnitra (speciální zařazení)… V květnu 1972 byl Jaroslav Mládek přijat za kandidáta KSČ.

Konečně kádr, zajásal major Jirásek.

Čekal jsem, e to řekne!

Průcha vstal a ze sifonové láhve si odstříkl do skleníčky sodovku. S chutí se napil a promnul s unavené oči.

Nezlob se, nechtěl Jsem tě zkouet, ale schválně jsem ti toho Mládka dal stranou!

Aha! Chce vědět, jestli jetě pořád dělám politiku z papírů!

Hm zahučel Průcha… Podle papírů vypadá dobře, ale já jsem si ověřil, bohuel, e papír snese vechno. Má kluka, kterého ti vykreslí jako obrázek, vsadí na něj a spálí se. Ty ses nikdy nespálil?

Nevzpomínám si, odvětil politruk.

Já ano. Jmenoval se Ferko. Podle papíru snad nepatřil ani na vojnu, ale rovnou snad do vlády. Samé nej, nej, nej. A ví, co mi udělal po přísaze?

Jirásek, ač tuil co asi, pokrčil rameny.

Vytáhl s kluky nahoru na Zobor  zná v Nitře tu vinárnu  a tam se napajcovali, porvali  Ferko se tam choval jako pistolník z westernu. Jetě v tom byly nějaké holčičky, jedné nebylo ani estnáct; no prostě spou, e dozorčí musel na ně přivolat z kasáren posilu. el před prokurátora a vyfasovl půl roku.

A ty? Co jsi udělal, myslím?

Měl jsem mu snad dělat advokáta?

A to byl jeho první zádrhel?

První. Proto také dostal jen půl roku.

Jirásek si zapálil a zhoupl se v rozvrzané idli. Pak zamyleně řekl:

Kolikrát jsme také oslavovali, a také prudce. Vzpomíná? Třeba v Teplicích Na vyhlídce.

Ale nedolo ke rvačcel

Jenom proto, e byl mezi námi jeden rozumný  Mía Sabado! Zkuený východňár, parautista. Ale kdyby ten tam nebyl a místo něho se objevil dozorčí, nevím, soudruhu podplukovníku, nevím!

Jirásek se pousmál.

Tím chce naznačit  co?

e být na tvém miste, já bych se za toho kluka vzal. Trest ano, ale hned z toho nemusel být prokurátor. Dal bych mu do těla, a by se z něho kouřilo. A taky bych ho pořádně rozebral Ono trestat, to je vlastně to nejlehčí. Hodit vojáka přes palubu můe. Ale je-li v jádru dobrý?..

Třeba i ten Kocman je v jádru dobrý, namítl Průcha Výrazné obočí, které se klenulo pod jeho čelem, se stáhlo. Bylo vidět, e přemýlí o Jiráskových slovech. A vskut ku nad nimi dumal: jako si vtěpoval zásadu být nároč ný k sobě i druhým, choval v sobě i vůli být spravedlivý Mít k vojákům vztah a cit. Měl oboje. Často se ale při stihoval, e cit je jetě  po tolika letech sluby  ne dokonalou součástkou jeho motoru. Moná, e i dnes dopoledne mohl jednat s veliteli rot s větím citem e Majer nemá výkonného praporčíka na seřaditi, to mu mohl vytknout později, stranou.

Vycítil, e si sám řekl o lekci, která vak nebyla marná. Nesleví ze svých zásad, ani nesleví z názoru, e po litruk Jirásek je často a příli měkký, ale dobře mylené rady je třeba brát.

Pozdvihl hlavu a zahleděl se na majora, jeho tvář halil stín, jak seděl naproti za stolní lampou.

Vlastně má pravdu, Frantiku, řekl podplukovník.. Budeme si muset častěji spolu povídat.

Michal Průcha se zahleděl do spisů.

Tak co uděláme s tím Mládkem? Poraď! Ty zná lidi Ke komu bys ho dal?

K desátníku Rabanovi, navrhl politruk, u také pro to, aby se konečně dověděl, proč právě Rabanovi věnoval podplukovník Průcha odpoledne pozornost.

K Rabanovi? Ten se mi jeví jako nejschopnějí velitel. Byl jediný na nástupiti v pořádku. Jediný! Rózumí?

Tak to bylo ono, pomyslel si major Jirásek.

A není to koda dávat schopného kluka  jak se zdá  k dobrému veliteli? zauvaoval nahlas Průcha.

Je-li ten Mládek tak dobrý, jak podle papírů vypadá má s Rabanem dost společného A dříve či později se oba najdou. Proč jim to neumonit hned?!

Tak to zkusíme! přitakal podplukovník.

Sáhl po tuce a do sloupce jmen Rabanovy čety při psal jméno Jaroslav Mládek.

A co s tím Kocmanem?

Také bych ho dal Rabanovi!

Tady u Průcha váil.

Jak dumal a okusoval konec tuky, zadrnčel telefon. Slyím!

Tady sedmý!!

Zdravím tě, co bys rád?

Hledám po praporech osobní spis nějakého Kocmana … Kocman Jiří.

Zrovna nad ním sedíme.

Mohl bych se přijít kouknout?

Samozřejmě!

Podplukovník Průcha poloil sluchátko do vidlice. Také mu leelo v hlavě, jako Jiráskovi, proč se major Pavlíček, zajímá zrovna o Jiřího Kocmana.

PÁTÝ ZÁZNAM

Čtvrtek S. října 1972

Svobodník Santa! Vykřičník připisuji k jeho jménu úmyslně.

Nemohu to říci nahlas a proto se svěřuji alespoň pa píru: měl snad pást ovce a ne nás vychovávat.

Kdybych byl sám na koho si zalezl, prosím! Jeden nemusí být kadému sympatický, ale on seřve kadého. A nejhorí je, e větinou pro nic za nic. Dokonce si myslím, e ho na výsost blaí, kdy si někoho postaví do pozoru a seřve ho do zobáků a baantů. Chodí po chodbách i po cvičáku jako vlčák. Sám se obléká jako nedbalý elegán, kravatu má uvázanou na půl erdě, osy nezapnuté blůzy mu vlají jako pikolíkovi, ale sotva zmerčí třeba jen přehrnutý límec, vyvalí oči a trhá na nás kde co. Mně urval u dva knoflíky. A důvod? Zdál jsem se mu v uniformě prý jako manekýn.

Ohradil jsem se. Řekl jsem, e nás kontroloval velitel drustva svobodník Zábrana a e jsem byl v pořádku

Zakuckal se rozčilením: co si dovoluji mluvit? Na nic se mě prý neptal. Mluví se na rozkaz, jinak se mlčí a lape a lape.

Svobodník Zábrana, říkáte? řekl s notnou dávkou zlosti. Kam by prý přiel, kdyby měl uhlídat takovou smečku lenochů, která by se jetě nejraději vyvalovala v peřinách u mámy. Je prý od toho, aby Zábranovi po máhal. A s nikým se nebude babrat, i kdyby měl deset maturit! Asi si o mně něco přečetl, e se zmínil o té maturitě. Moná, e je také předem na maturanty vysazen To dost dobře nemohu odhadnout. Ale něco na tom zřej mě bude. Pokud jde o kluky ze světnice, snáí jedině Jirku Kocmana. Přesto, e nebyl ádný důvod, dal nám ho za vzor. V civilu byl ofírek  a to se prý hned pozná. jedině oféři mají vrozený smysl pro pořádek: značky, předpisy a ták, řekl. Dověděl jsem se od něho tři zásadní věci: buď z nás udělá vojáky, nebo nás roztluče do faírky  anebo si prý na něho můeme stěovat. To poslední prý vak nikomu nedoporučuje.

Já to ale zkusil.

Kdy jsme s četou nacvičovali pořaďák, vytáhl si mne desátník Raban.

Chtěl, abych za ním v est večer přiel do kanceláře.

Byl jsem před dveřmi ji pár minut před estou a Santa mě tam zblejskl.

Co tu mírujete?  zařval, div e se neprolomily stěny kasáren.

Tady je kancelář velitelů a světnice jsou za rohem, povídal. A víte, kde jsou hajzly?

Povídám, e vím.

A on na to, e bych je taky mohl pucovat, kdy mám maturitu.

To bych mohl, odpověděl jsem natvaně.

To taky e jó! rozkřikl se na celé kolo, e se kluci, kteří stáli poblí, rozprchli. Natěstí zburcoval křikem i Rabana, který vyel ze dveří a sue pravil, abych vstoupil.

Posadil mě, chvilku mě obcházel a pak se zeptal, jak se cítím.

Odpověděl jsem, e jako na vojně.

To znamená, e mizerně? pousmál se.

Ale ne tak docela Ale abych byl upřímný, soudruhu desátníku, měl jsem trochu jiné představy.

O vojně?

Spí o tom, jak , . Zatím jsem sice poznal vás, velitele roty ..Chtěl jsem jich pár vyjmenovat, ale Raban mě vystihl.

A svobodníka antu!

Slyel a viděl Ale kvůli antovi, jak jsem zjistil, mě nepozval. Desátník Raban je členem strany a v četě má dva komunisty: nějakého Svatoe, toho jetě neznám a pak mě Proto tu u něho sedím.

Povídal mi o sobě: před vojnou byl na montái v Sýrii. A měli tam mistra, který dřel a dřel, snad ani nespal. Honil partu i v nedýchatelnám vedru - říkali mu velbloud. Snad od práce nezvedl ani hlavu. Ale uměl. A naučil.

Dlouho Jsem nechápal, proč mi to vypráví, a narazil ná antovo Jméno.

Dělal v civilu závozníka, nějak se mu nepovedlo dostat se na vysokou kolu a od té doby má zřejmě osobní mindrák. Raban netvrdí, e jedná správně. Na opak. Za hrubost byl u několikrát potrestán. Ale jako odborník patří u útvaru mezi nejlepí. Skvěle ovládá svoji profesi a morse značky naučí i vysloveného antitalen ta. Je to nejlepí instruktor u praporu.

Ale jak jedná s vojáky? Za dva tři dny ztratil důvěru u vech. Přili jsme s elánem  a dá se říct  i s ideály. Ledacos jsme o vojně četli. A najednou hrubost, nadávky, poniování.

Nejeden u říká na světnici, nač ty nápisy o iniciativě, o závazcích o uvědomnělé kázni, kdy pak přijde takový Santa…

Zadr.

Raban na mne pohlédl.

Právě proto jsem tě pozval  a Jako komunistu. Nejsem zpovědník  i kdy rád vyslechnu otevřený názor, čím četa ije, co ji trápí. Správně říká: přili jste s elánem. Na vojnu se zpravidla s elánem chodí, alespoň větina mladých kluků ten elán má. Ale ja ko je den a noc, tak se rychle střídají i nálady Počáteční elán ochabne. Jednou je mono si vzít za záminku antu, podruhé pořadový výcvik, přijdou noční poplachy a úmorné sluby u stanic  a co pak? Elán, myslím ten počáteční, to je krásná věc. Ale já bych prá vě tebe, jako komunistu, chtěl připravit do nepohody ., Nebudeme spolu drbat, nezajímá mě, co o mně říká ten či onen, jestli se někomu líbím, či ne … Donaeče nenávidím, proto je také nevyhledávám. Ale potřebuji kluky, kteří zvednou četu, kdy přijdou tísnivé chvíle, kdy bude nejhůř… Troufá si na to? Pomůe mi? Nečekei ádné úlevy, ani vděk. Budu k tobě spravedlivý jako k ostatním. Pouze budu na tobě  jako na komunistovi  vyadovat víc, ne na ostatních!”

Rozuměl jsem Rabanovi dobře, jen jsem si momentálně nedovedl představit, jak to budu dělat. Mám klukům kázát, přednáet? Ale Raban zřejmě vycítil, nač myslím a přispěchal radou: ,,Dříve či později se o tobě roznese, e jsi kandidát strany. Kamarádi budou sledovat kadý tvůj krok, kadý tvůj počin Vyhraje jedině osobním příkla dem. Vzpomínám si na svého mistra v Sýrii. Mohli jsme

se válet, kdy jsme viděli, e maká ve výhni jako roub? li jsme do té výhně také! Pochopils?

Po rozmluvě s Rabanem jsem měl velmi dobrý pocit. Byl jsem dokonce rozhodnut nezavdat příčinu svobodníku antovi. Jeden je zkrátka takový, druhý onaký.

Ale sotva Jsem vylezl ze dveří, objevil se Santa proti mně jako přízrak.

Tak jste se vyplakal, Mládek?

Zvýil jsem hlas a nebezpečně: Zásadně nebrečím, soudruhu svobodníkul

Tak vy zásadně nebrečíte! A čumíte, jako by vás jednou měli vytesat do sochy a postavit na kasárenský dvůr!

Santa si dal ruce vbok a zařval na mne:

Během na konec chodby a nazpět. Ale rozuměno? Během! Trapem!

U jsem se neopanoval, mohl Jsem ho poslechnout, nic by mi to neudělalo, kdybych se proběhl ale já se mu postavil a řekl jsem mu do očí, e nevím proč mám pobíhat po chodbě.

Zrudl a křikl na dozorčího roty.

Mládek  týden záchody  za neuposlechnutí rozkazu!

Ale tím jetě vechno neskončilo.

Před večerní prohlídkou jsme vyůrovali chodby, uklidili jsme, konečně jsem si řekl: klid. Vtom vrazil do světnice Santa.

Potě pánbů, řekl jsem si v duchu. Zřejmě velitelé mají poradu anebo schůzi, a tak prohlídka zbyla na něho.

Viml jsem si, e u moje fyzická přítomnost ho drádila.

Přeel Michalce, dobrý! Podíval se, jak má ustláno Bouček. Dobrý! Jakmile vak přiel ke mně  nikdy jsem sice ivého toreadora neviděl, ale ve srovnání se antou musejí být toreadoři hotoví beránci.

Tak co, Mládek, jak vypadáme?

Myslím, soudruhu svobodníku .. 

Zdá se mi, Mládek, e vy pořád jenom myslíte a přitom na vojnu kalete. Nemám pravdu?

Zaal jsem zuby, a jsem se kousl.

Chtěl vidět noční stolek. Byl srovnaný, přesto utrousil: prasečárna!

Pak se zeptal, která skříňka je moje. Ukázal jsem mu ji. Poněkud se zarazil a zíral na srovnané věci. Jako zaskočen se zastavil a zřejmě dumal na čem by mě chytil. Zahlédl jsem, jak mu tváří cukl podivný úsměv.

Myslíte, pořád jen myslíte  a jak vidím  tak na komínky vám ji nezbývá čas.

Přestoe komínky byly v pořádku, vrhl se po skříňce, vzal srovnané koile a mrtil je na postel.

Byl jsem z toho ji tak zmaten, e jsem se snad sarkasticky pousmál.

Tak vám je to jetě k smíchu, Mládek?! Hlas se mu zajíkl, přeskakoval ve vysokou fistuli. Jistě se přestal kontrolovat a neuvědomoval si, jak je ve své zuřivosti směný a trapný. Nebyl vak bezmocný, co prokázal hned v přítích okamicích, kdy mí na chodbě vyházel vechny věci z velké skříně.

Zastavilo ho jenom křiknutí dozorčího roty  a hláení, je podával veliteli praporu podplukovníkovi Průchovi, který přiel na kontrolu.

Podplukovník sí hned viml mumraje na konci chodby.

Zeptal se, co se děje.

Konám večerní prohlídku, soudruhu podplukovniku! zahlásil Santa.

Podplukovník se podíval na hromadu rozházených věcí a řekl:

Tak to je večerní prohlídka?

Rozkázal mi, abych věci dal okamitě zpátky do skříňky a svobodníka si odvedl na druhý konec chodby. Měli spolu nějakou dohru. Asi budu mít ty záchody doivotně.

Proboha, u je jedenáct, baterka, pří ní píi, u jen taktak bliká. A oči se klíí.

Kde mám citrónek?

Tady, u jsem ho nahmatal. Jak do něho poloím hlavu, cítím, Věrko, vůni tvých vlasů. Ani neví, jak se mi po tobě stýská Kdypak se asi uvidíme?

Moná e dost dlouho ne. Z té dnení prohlídky také klidně můe koukat pěkná nepříjemnost.

VII

Byl větrný večer.

Přesto vak podplukovník Michal Průcha vyrazil do terénu, jak říkal své kadodenní nejméně dvouhodinové procházce. To byl ten zázrak, na který byl tak často dotazován, kdy jeho vrstevníci říkávali: člověče, ty se vůbec nemění! Pořád jsi takový  no, jako kdysi. Ty snad nestárne. Jak to dělá? Na jedné poradě v Praze se ho přítel ptal, jak Často chodí do sauny.

V Radoíně a sauna?

Ale nápad se saunou měl v hlavě a kdy Jednou o tom mluvil s plukovníkem Brodským, dospělí k názoru, e by se zřídit mohla.

Takový pochoďák  směr Rokle  býval nejpřírozenějí injekcí na vzpruení těla i ducha, párkrát si do Rokle vylápl a řidič se za ním sunul, jako tehdy, kdy prvně dorazil k praporu. Ale nebyl čas na to, aby se týden co týden lapala Rokle. Předevím musel z vojáků vycvičit perfektní radisty a to znamenalo přiít je pevně k idlím, naučit je morse značky, klíčovat; vycvičit Jejich hmat i sluch. Hrát na hudební nástroj se učí léta, a kolik času měli oni? Jen pár týdnů! Za pouhých pár desítek hodin se museli perfektně naučit náročnému řemeslu, které pro větinu bylo před příchodem do Radoina panělskou vesnicí.

Ty  tá, ty  ty  tá!

Podplukovník Průcha kráčel topolovou alejí a pohvizdoval si v rytmu morseových značek.

Ani netuil, e třeba takový Grézl zvládne klíč přímo virtuózně. Nebo Mládek.

Při jeho jméně se mu vybavila vzpomínka na incident, který měl se svobodníkem antou.

Jeho předchůdce, podplukovník Táborský, se mu na praporu podepsal. Zrovna ten Santa, na něho právě myslí, to byl pozůstatek morálky, která se u praporu zakořenila. Přijdou nováčci a naráz jsou z ročnch nedochůdčat mazáci, kterým pecka vleze do hlavy a vlastní nedostatky a mindráky maskují řevem a často i prachobyčejnou sprosárnou.

Tehdy, kdy viděl Jak Santa zpustoil Mládkovi skříňku, zajímalo podplukovníka v jakém pořádku má své věci svobodník, který se před vojáky tvářil jako zastánce řádů a pořádku. Nezvyoval hlas, ani mu nevytkl, e se chová jako uličník a ne jako instruktor. Jen ho poádal, aby mu otevřel svou skříňku. Ji podle toho. Jak se Santa zatvářil, tuil, e trefil do černého. Santa nápadně dlouho lovil v kapse klíče a kdy je konečně nael a odemkl  to nebyla skříňka instruktora, ale myí lágr. Maskáče měl srolované, místo na ramínku, v rohu nacpané pinavé hadry, na nich trůnila otevřená a Ji zapáchající vepřová konzerva. A v teniskách měl nahnilou cibuli a vyschlý česnek.

Naráz byl z vlčáka mazlík.

Aby mu soudruh podplukovník odpustil, e nebýt prohlídky, na kterou ho poslal desátník Raban, tak si skříňku urovnal. A e s přípravou na příchod nováčků bylo tolik práce, e neměl na sebe čas.

Prostě vytáčky.

Ale Průcha Je stroze ukončil.

Slyel Jsem o vás, e jste tvrdý voják  a pokud jde o radiovýcvik, i velmi schopný instruktor.

Santa nabral barvu.

Jste-li vak tvrdý k podřízeným, o to tvrdí musíte být sám k sobě! A pokud vím, tak výmluvy vůbec neuznáváte. Proč se mnou hrajete dlvadýlko?

Santa mlčel, krve by se v něm nikdo nedořezal.

Průcha mu přikázal, aby okamitě zavolal velitele roty. Nadporučík Majer ráno na shromádění ohlásí, Jaké vyvodil z toho důsledky.

Provedu! tísnivým hlasem vyjekl bouřlivák Santa a srazil podpatky.

Říkal jsem: okamitě zavoláte velitele roty…!

Dovolte mi odejít!

Průcha jetě chvilku stál před Santovou skříňkou. Schválně, myslel si, s čím ráno přijde nadporučík Majer. Mohl potrestat svobodníka hned, ale chtěl vědět, Jak se zachová velitel roty, s ním u měl jednou výstup.

Na druhý den ráno se objevil major Jirásek. Tvářil se rozpačitě a zkoumal, jakou má velitel náladu.

Kdy poznal, e docela slunou, vypustil sondání balónek.

Prý bude trestat?

Opravdu?

Říká se to!

Ani jsem nevěděl, e máme praporní větírnu!

V kterých kasárnách nefunguje místní telegraf? prohodil major Jirásek … Předevčírem byla pozdě snídaně, protoe směna nastoupila pozdě… poručík Neuil si dovolil změnit denní řád, protoe kluci a do noci dřeli jak kati a připravovali věci pro nováčky, tak jim protáhl o půl hodiny spaní… včera jsi objevil prasečí chlívek ve skříňce svobodníka anty a dal jsi to na krk nadporučíkovi Majerovi… 

Ale, ale, podivil se Průcha… Kasárenský telegraf zřejmě funguje, ale také si vymýlí.

Tedy je to fáma?

Není  jen s tím trestáním nevím, jak to je.

Pískot kávovaru přeruil na chvilku řeč, major el k vařiči a odtáhl konvičku.

Mohu si udělat také jedno?

Dokonce tě zvu  a dáme si dvojitou!

Ta ti rozbuí srdíčko  pozor  jsi u v letech. Tuplovaný turek a hned na to velitelské shromádění, aby ti to ten tvůj budík vydrel. Tuhle jsem Četl, e infarkty nyní nejvíc tlučou mezi čtyřicítkou a padesátkou. A to je ná věk.

Kdybych měl myslet jetě na infarkt, tak bych si snad u ani nemusel oblékat uniformu, zasmál se Průcha a rychle se navlékl do blůzy. Sedl si naproti Jiráskovi, ponořil ličku do álku a zeptal se:

Tak jakou má starost, kamaráde?

Mám, abys věděl.

Já to na tobě vidím, tak mluv!

Myslí, Michale, e tresty vechno vyřeí. e kdy bude trestat, srovná prapor do latě? Tím netvrdím, e by trest neměl výchovný účinek. Jenom jsem toho názoru, e prapor, který byl zanedbán, nepostaví na nohy tím, e toho čl onoho osolí: domácí vězení, basa, nevím o jakých trestech uvauje. Já ti rozumím, nemůe chodit po kasárnách jako turista na výletě. A nedostatky tu jsou. Ale musím ti říct, e za Táborského a po. něm byly mnohem větí. Leccos se srovnalo  přesněji řečeno kus práce se tu ji udělalo, to nejhorí se vymetlo  a myslí, e se na tom velitelé, důstojníci, poddůstojníci a instruktoři málo namakali? I řadoví kluci. Kdybys viděl, jak před příchodem dřeli, e vůbec nepočítali hodiny, já být jejich velitelem roty, protáhl bych jim spánek ne o půl hodiny, ale s klidným svědomím třeba o dvě. Zaslouili si to. I stroj můe utvat, nato

Člověka!

Průcha pozorně poslouchal Jiráska i kdy při jeho promluvě klidně usrkoval kávu.

U jsi skončil? zeptal se.

Nechci ti dělat chůvu, Michale, mohu ti jen poradit, je to nakonec i moje povinnost: bude-li neústupný, nejen e lidem ublíí, ale navíc si je proti sobě popudí. A s lidmi, kteří nejsou s velitelem sehraní a jdou sním jenom na oko, se patně spolupracuje. Prapor by mohl vypadat, jako někdy nae výzdoba: rozkope se zeď, tak se na ni pověsí veliký transparent, větinou s nějakým moudrým heslem a vechno na první pohled vypadá báječně 

Rozumím ti, řekl Průcha, který mezitím vstal a začal sl letit kanady

Vím, co je Potěmkinova vesnice Klamné předstírání úspěné činností Mohu tě ujistit, e nehodlám ádnou díru zalepovat transparentem, zamyslel se a dodal: Také jsem se k tomu kdysi párkrát sníil a vím, e se to nevyplácí. A právě proto nechodím po kasárnách jako turista, ale jako velitel. A očí pouívám k tomu, abych viděl, uí, abych slyel a své funkce nejen k tomu, abych vydával rozkazy a bděl nad dodrováním řádů, jak se líčí v učilitích, ale jsem velitel  komunista  a není mi jedno jestli je prapor v pořádku jenom v papírech, ale předevím sám musím cítit, e já a moji podřízení dělají vechno, úplně vechno proto, e kdyby bylo zapotřebí, budeme připraveni a schopní odpovědně stát tarn, kde nám bude přikázáno… Ve srovnání s tím vypadá o půl hodiny prodlouený budíček jako prkotina, jestli se snídá v sedm nebo v sedm deset, kvůli tomu se jistě kasárna nezřítí. V těchto případech mi nejde o minuty, uznávám, e kluci, kteří dřou do noci mají nejen právo si přispat, ale musí si přispat Jene nestrpím, aby podřízení velitelé měnili denní řád bez mého souhlasu. Jednou to byl budíček, zítra mohu najít prázdnou učebnu  a kdoví, třeba za týden mi jedna rota nenastoupí při bojovém poplachu, protoe vojáci budou sedět někde v hospodě, jeliko velitel roty  co já vím  třeba za odměnu, e výtečně stříleli, jim dal volno … A pokud jde o trestání, Jsem tu ji nějaký den a nedal jsem do pořádku prapor tak, jak vyadují řády,.. Myslím si, e bych i Já za to zasluhoval potrestat. Uvauji, zda se nemám ohlásit u velitele pluku.

Ty snad ílí?I Při hodnocení vyzdvihl plukovník Brodský právě ná prapor . .

A jsme u toho Protoe jsem se mu dosud nesvěřil, v jakém stavu je. Říkám ti upřímně: budeme muset přidat. Vichni! Já i ty. Velitelé rot, velitelé čet i drustev. A jestli mě Majer, Neuil, Bláha, Motyčka, Karlík  a dalí a dalí nepochopí  pak poádám, aby mě pro neschopnost zprostili funkce!

Podplukovník Průcha doel a na konec topolové aleje. Vítr nabral na síle, z oblak strhával lepkavé sněhové kapky.

e by první letoní sníh?

Roztával, sotva se dotkl země, nato pak tváří.

Zauvaoval, zdali se má vrátit. Ale byl teprve podvečer, v kasárnách nic nutného neměl, kdy si pár kilometrů přidá, udělá si alespoň kondičku na bojový poplach, který se přítí týden chystal vyhlásit.

Vylápl mírný kopec, z něho by za světla přehlédl celý iroírý kraj, Tma vak ji zatáhla výhled neprůhledanou oponou, take spatřil jen tečky světel Týnce, jako fatra hořela prozářená vysoká budova na kraji městečka. Internát zdravotních sester.

Tam je Marie, napadlo Průchu, ale hned v sobě zalápl mylenku, e by ji mohl navtívit.

Ji se spolu jednou  ne vlastně dvakrát  seli. Major Jirásek ho tam přivezl, kdy dojednávali druební večírek, který se pořádal večer po přísaze.

Podivila se, e je zase v Radoíně. Řekla, e je ráda, kdy má poblí přítele.

Jak snadno se z manela stane přítel, zatvářil se hořce Průcha.

Při večírku s ní dva kousky odtančil.

Vlastně to zařídili vojáci, ani věděli, Jaké ti dva mají k sobě vztahy.

Sólo pro velitele a pro soudruku ředitelku.

Povýila. Jmenovali Ji ředitelkou internátu přiblině v době, kdy převzal prapor v Radoíně.

Jak bydlí? zeptala se ho v kole.

V kasárnách, jako vdycky!

Sevřela rty, cítil, e se k němu přitiskla, pohlédla mu do očí, Jako by mu snad chtěla něco říct… Moná, e měla na jazyku osudovou větu … V Týnci má krásný byt v novostavbě a je v něm sama, Třeba mu chtěla nabídnout, aby se k ní vrátil, nebo alespoň nastěhoval. Několikrát na něho tak podivně pohlédla. Ale mlčela.

Je to tak lepí.

Tuí, e by se k Marii vrátil  a rád. Ale co za půl roku, za rok? Nahoře si na něho někdo vzpomene, a Jakýs byl, Radoíne. Trápila by se znovu, a on by opět proíval tísnivé chvíle, kterých měl po rozchodu dost a dost.

Nesmí na Marii myslet, je to zbytečné a Jednou ukončené.

Rozptýlil se vzpomínkou na velitelské shromádění, které následovalo onoho rána, kdy přiel major Jirásek sondovat, zda bude trestat, a bude-li trestat, zda činí správně.

Přiel do tábní učebny, postavil se za katedru a zkoumavým zrakem přehlédl zejména poslední řády, v nich se usadili velitelé čet, Hleděli na něho strnule, nehnuté. Poznal na nich, e očekávají bouřku a vyhlíeli, Jako by kadý z nich tuil, e blesk, který jistě záhy z Jeho úst vystřelí, můe trefit kadého z nich Na kadém bylo vidět, e má máslo na hlavě Ani velitelé rot se od nich příli neliili. Pohledem se střetl s nadporučíkem Majerem, ten by měl očekávat nejprudí krupobití, ale kupodivu choval se klidně, na velitele hleděl zpříma a Průcha nezahlédl ani Jiskérku strachu.

Majoři Jirásek a Karlík seděli poblí katedry, o čemsi si povídali, Karlík přikyvoval. Zmučeně vyhlíel kapitán Motyčka. Zdálo se, e přemýlí o sebeobraně, asi tuil, e velitel mu leccos vytkne Jetě z doby, kdy praporu velel.

Podíval se na hodinky. Bylo přesně osm.

Děkuji vám za přesnost, začal. Mluvil pomalu a tie. Slova pozorně odkrajoval, Jedno od druhého a kadou mylenku, dřív ne vyslovil, zkoumal ze vech stran. Nechtěl ze sebe dělat zlého mue, jak ho zřejmě Ji charakterizoval kasárenský telegraf, touil Jenom po tom, aby vyloil své názory na veleni, odpovědnost velitelů a na kázeň, přiblině tak, Jak Ji učinil v ranní řeči s majorem Jiráskem.

Mluvil o nepořádcích, které zjistil. O svévolném měněni denního řádu, zmínil se i o antovi.

Vichni jsme zodpovědní za praporť řekl  a věřím, e mezi námi není nikdo, kdo by se té odpovědnosti chtě) vzdát Paklie sl někdo z vás, soudruzi, myslí, e není v Jeho silách, aby se mnou spolupracoval, aby ze sebe dal vechno, má li některý z vás výhrady proti metodám, které pouívám, prosím, aby klidně vstal a řekl tni to do očí. Zásadně jsem se nikdy nikomu nemstil a nehodlám nikoho pronásledovat za názory, které budou třeba odliné od mých, ovem budu-li je slyet v pravou chvíli a na pravém místě Na tomto shromádění má kadý příleitost, aby ml své řekl. rád sl nechám i poradit, nejsem vevěd a nejsem bez chyb. . Ale kdy se Jednou dohodneme, Jak budeme společně postupovat, aby nae Jednotka byla v pořádku, aby nedocházelo k výjevům, kterých se sice uívalo za Marie Terezie  ale v naí socialistické armádě se vyskytovat nesmějí, pak budu tvrdě vyadovat na kadém, aby plnil své povlnnosti, Jak přikazují řády… A navíc: aby povaoval ná prapor za svůj Aby úspěchy v odborném výcviku i v bojové přípravě byly ke spokojenosti nás vech. Nepřiel jsem k tomuto praporu, abych tu vládl Jako mocnář  a jak sl třeba někteří myslí, abych sl vyslouil dalí hvězdu na rameno. Přiel jsem velet a společně odstranit nepořádek, který tu napáchali někteří nai předchůdci… Tím Jsem prozatím skončil a nyní mluvte vyl

První se zvedl kapitán Motyčka.

Líčil, v Jakém rozháraném stavu prapor převzal a co bylo třeba udělat za prvé, co za druhé, za třetí.

Kdy dosedl, učebna mrtvolně ztichla.

Kadý asi Čekal, e to nyní Průcha rozpálí.

Ten vak povstal, pohlédl na kapitána Motyčku a pravil:

Děkuji vám. A neděkuji Jenom za zevrubné líčení toho, čo bylo, co Jste prodělali a co jste urovnali. Umím sl tu práci představit. Předevím děkují za ve, co jste v uplynulé době pro tento prapor udělal A proto Jsem se rozhodl navrhnout vás k povýení. Zároveň podávám návrh na povýení poručíka Neuila a nadporučíka Majera. Prostudoval Jsem denní hláení a vyčetl Jsem z nich, e i oni mají velké zásluhy na tom e se prapor zkonsolidoval. Děkuji vám, soudruzi! Ale nejen vám, které jsem jmenoval, děkuji vem.

V sále nastal um.

Tak kdo mi Jetě něco poví?

Vstal technik praporu Bláha se stíností, e nadřízené velitelství slíbilo dodat výcvikové radiostanice Ji před měsícem, ale dosud tady nejsou.

Vstal výkonný praporčík desátník Svoboda. Vytáhl starý případ a začal se omlouvat, proč nepřiel na shromádění.

Vstal politruk major Jirásek a kritickými slovy se obrátil do řad absolventů. Mnozí z nich byli velmi aktivními členy SSM, ale příchodem nováčků Jako by Jim na Jednou narostly ediny. e by přes noc zestárli? Tak mu to připadá. Chodí po svazáckých schůzích a absolventy a instruktory tam vidí jenom pořídku. A přitom u praporu nezačala nová svazácká organizace patně, její předseda vojín Mládek si vede dobře. Ale nemá ze svazácké práce v armádě samozřejmě ádné zkuenosti. Je správné ho v tom nechat plavat?

Jetě někdo? ozval se podplukovník.

Nikdo… . ádný z vás se tedy nevyjádřil k nedostatkům, které Jsem zjistil a o nich Jsem mluvil. Dobrá! Mlčení je také odpověď Vysvětluji si Je tak, e Jste si uvědomili chyby a jste připraveni za ně nést odpovědnost.

Zkoumavě opět přehlédl shromádění.

Hlavy se zavlnily, nohy některých nervózně ouply o podlahu.

Teď to přijde!

Uděláme za tím silnou tučnou čáru. Mám k vám důvěru a věřím, e kadý si vezme ponaučení, které mu patří. Paklie Ji někdo vak zklame, a nepočítá s mým měkkým srdcem. Velitelům rot ukládám: předloit do dvou dnů návrhy na odměny nejlepím poddůstojníkům a vojákům, kteří připravili jednotku na příjem nováčků!

To omráčilo vechny, včetně majora Jiráska, který při posledních slovech prudce zvedl hlavu.

Chtěl se na podplukovníka pousmát. Ten vak v tváři zpřísněl a ostrým hlasem zavelel rozchod.

Podplukovník Michal Průcha, kdy nyní kráčí fulavicí, která se mezitím přihnala, mhouří oči. Jednak aby se uchránil před dotěrnou plískanicí  a pak  promítl si majora Karlíka Je předsedou stranické skupiny a řekl mu na rovinu, e na začátku viděl věci černě…

Moná, e to ani neví, ale nálada byla proti tobě.

Říkalo se, e komandýr, který vidí jen chyby a nedovede uznat i dobrou práci, takový komandýr a si tedy velí sám nejen praporu, ale i rotám a četám … Měli jsme s Jiráskem strach  upřímně řečeno, dřív jsi takový byl. Řekni mi rovnou, kdy ti dolo  to  to..

Myslí, kdy jsem se rozhodl hrát roli zlého mue?

Průcha se zamyslel.

To u je pár let… V devětaedesátém jsem slouil pod jedním plukovníkem  asi by se mohl vzít za ruku s Táborským… Rozvařil pluk, protoe měl máslo na hlavě a chtěl se z maléru dostat  tak jako dřív horlil pro demokracii, najednou přitáhl řemen  a neznal nic jiného, ne trestat a trestat. Byl dost sugestivní a strhl mne k tomu, e jsem mu v jeho rozhodnutích asistoval. Basy jsme měli plné, ale čím víc vojáků sedělo za katrem, tím horí byla morálka. Navíc politruk neměl vůbec ádný názor, kromě naučení, které dostal ve kole, e je jeho povinností upevňovat autoritu velitele. Tak velel i na stranických schůzích jako na manévrech… A tam mně to dolo… Kadý potřebujeme někdy slyet, e něco dělá také snad dobře, anebo e se alespoň snaí něco dobře dělat, či nějak společnosti pomáhat… A kdy člověk takové uznání postrádá, snadno se přetočí  i poctivý. Dlouho jsem nad tím dumal, dost jsem si o tom i četl: Momi Uli, náročný velitel z Bekova románu, nikomu nic neslevil, tvrdý jako ula  a přece vojáci za ním li. I na smrt. A tak, chce-lí, jsem se také svým způsobem předělal. Neslevit, ale chápat. Snad po příchodu do Radoína jsme si měli napřed udělat čas, pohovořit si o vech věcech  a teprve potom jsem měl začít velet. Ale, říkám ti na rovinu, e nepovaují za chybu, e jsem začal tak, jak jsem začal…

Podplukovníka Průchu oslnilo světlo na polní cestě. Náhle vylehlo.

Co to?

Zaslechl zvuk startujícího motoru.

Rukou si zakryl oči.

Kde se tady a v tuhle dobu bere auák? Spěně obracel, podplukovník ho viděl jenom v siluetě. Fujavicí a detěm bičované oči zahlédly na polní cestě jasnou skvrnu. Ano, ten vůz měl bílou barvu.

Rychle si dlaní otřel tvář. Auto bylo asi třicet čtyřicet metrů před ním a ujídělo směrem k Týnci.

Číslo!

Kdyby rozpoznal číslo. Marně se vak o to snail. Po pár vteřinách dokonce zhasly i reflektory a podle vytí motoru podplukovník odhadl, e přes hrbolce polní cesty řítí se auto jako obrněnec.

Proč tu ale stálo?

Milenci? Nějaký párek?

Mohli ho přece nechat klidně přejít. Báli se, e je vyruí? Proč reflektory zhasly?

Předevčírem byl za ním major Pavlíček.

Nechal ho nahlédnout do důvěrné zprávy: podle hláení rozvědky projevil se v zahraničí zájem o Radoín… Radiokontrarozvědka zachytila několik signálů, které v deifrování prozradily, e radiocentrála ve Frankfurtu směruje neznámého agenta  zatím k nevysvětlitelným podrobnostem  ve čtverci A 16.

A Radoín je uprostřed čtverce A 16.

Od Pavlíčka se také dověděl, e byl zaznamenán průjezd několika osobních vozů po zakázané cestě pod zámečkem.

Nebyl tohle vůz, po něm Pavlíček pátrá?

Průcha se rozhlédl.

Od kasáren je vzdálen přes hodinu cesty. Musí se nutně a co nejrychleji spojit s Pavlíčkem.

Najednou mu hlavou bleskl nápad: internát! Svítil před ním jako maják.

Rozběhl se. Odhadl, e za deset minut tam můe být. Fujavice ho nepříjemně brzdila, ale vzpomněl si na zkratku, vedoucí podél potoka. Kdyby se přebrodil, nebo kdyby potok přeskočil, bude u telefonu na to tata.

Dopadl na měkký břeh, který se s ním prolomil, ale včas se zachytil o vrbové proutí  a přidrel se, urousaný a zmáčený, kmene stromu.

Jetě pár kroků a vběhl do budovy.

Ale vrátnice byla prázdná .Sáhl na kliku, natěstí povolila. Strhl sluchátko z vidlice a čekal. Nervózně bubnoval prsty o desku stolu.

Spojte 2081

A zase čekal.

- 208?  spojte linku 161

Ze sluchátka se ozvalo zabručení: Sedmý!

Průcha! Volám z internátu. Asi tři sta padesát metrů jině od Týnce na polní cestě k Radoínu bílé auto… Ne… Nevím jaké!… Mercedes? … To těko. Nevypadalo na mercedes. Se zhasnutými světly odjelo  počkej  přiblině v 18.12 po státní silnici směr Praha… Stálo se zhasnutými reflektory. Zdá se mi, e jsem někoho vyplail… Ano… Jakmile se vrátím, hned jsem u tebe. Čest!

Poloil sluchátko a teprve nyní spatřil, e ve dveřích stojí Marie. Rozpačitě na něho hleděla, ruce měla zastrčeny v kapsách bílého plátě.

Co tady, prosím tě, dělá?

Nemohl jí říci pravdu, ale co jí tedy má říct?

Potřeboval jsem si zatelefonovat.

To jsi přiel za mnou?

Za tebou, Marie! vykoktal ze sebe Průcha a dal nohu přes nohu v bláhovém domnění, e skryje urousané konce kalhot.

Jak to vypadá?

Skákal jsem přes potok, ví?

Kdy ty dostane rozum? pousmála se Marie a pozvala ho dál.

ESTÝ ZÁZNAM

Pátek 8. prosince 1972

Vyhrál Jsem to u svobodníka anty.

I Dolfík zíral, kdy přiel Santa za mnou na světnici a povídal, e mně musí pogratulovat a hrnul si to s napřaenou rukou. A prý mezi námi bylo, co bylo, cení si, e jsem sekáč.

Dopoledne byl sportovní den  sportovní den velitele praporu, Jak se tady říká občasnému klání, v něm máme prokázat, Jestli Jsme vojáci nebo bábovky. Díky plavání a tomu, e jsem se v létě dost často honil kolem vody, a díky tréninku vůbec, získal jsem v soutěi první místo. Běela se stovka, pak kilometr, na pořadu byl vrh koulí, shyby na hrazdě, hod granátem a plhání. Vyhrál jsem láhev amary. Natěstí není putovní a tak jsme se dohodli, e ji večer při kytaře urazíme. Santa, který má zrovna dneska dozorčího roty, velkoryse rozhodl, e se ml promíjejí rajóny, zato se má na nich procvičit Dolfík Grézl, aby si prý srovnal teřich a přítě, a se bude zase plhat, aby nevisel na laně jako oběenec.

Jinak má Dolfík dneska také slavný den: prvně půjde na rádiovou vě. Co nevidět si asi udělá třídu, chytá u za minutu sto  sto dvacet morse znaků, stal se z něho hotový rádiový fenomén. Mně přidal desátník Raban na zítřek kontrolní výcvik, levý prý nejsem, chce to jen cvičit a cvičit. Kdy se prý do toho dám, stihnu třídu taky a někdy od ledna bych mohl jít také na vě. U se na to moc těím. Pokud jsem vě viděl, vypadá náramně. Jsou tam nové stanice R 17. Tam člověk slyí celý svět. Otočí jen o zlomek milimetru a jsi v Tichém oceánu, o dílek dál slyí kosmonauty, taky si můe poslechnout telegrafistu, který Je ve spojení se Singapúrem nebo Casablancou, prostě: vě voní dálkami a to mě láká. I kdy pozor! Slyeli jsme ji poněkolikáté, e ádné hračičky se na věi netrpějí, je na to zákaz, Má mít naladěnou řídící stanici a sedí tam od toho, abys zachytil kadé její zavolání. Větinou jde o cvičné radiogramy, ale také by se mohlo stát, e bys ladil a ladil a zatím by řídící stanice dávala ifru bojového poplachu  a to by pak byl asi hezký malér.

Taky se u těím domů, říká se, e to moná vyjde na vánoce nebo na Silvestra, konečně otecko psal, e se moná v neděli přijedou na mne s mámou podívat. Od přísahy jsem je neviděl. Psal Jsem domů, aby vzali s sebou Věrku. I kdy Věrka s rodiči… Ale vynahradíme si to doma, v Praze.

Dolfík měl návtěvu zrovna dneska, kdy jsem závodili na opičí dráze. Od brány přiběhl dozorčí a oznamoval Rabanovi, e za Dolfíkem přijel bratr. Zahlédl jsem jen auák, jeho ne. Ale soudruh bratr asi nebude tak vemocný, nebo kdy Raban návtěvu zatrhl, ádal o audienci u velitele, ale jak se v kuloárech pravilo, podplukovník s ním záhy vypochodoval. Nechal tu pro Dolfíka katulí, prý Mikuláe. Byl v ní rum, který Santa hned zabavil, ale je nutno říci, e nevypil. Můe si ho prý vyzvednout a pojede domu. Kromě rumu, který by se k té amaře hodil, byl v balíku suchý salám, tři krabičky olejovek a pár katulek amerik. Dolfík to dal v plen, take kadý se trochu olízl a je to. Ostatně salám jsme měli včera, jetě ho mám za oknem, co se nesmí, ale do prohlídky ho v sobě zničím. Dolfíkův brácha také přivezl balíček Jirkovi Kocmanovi  kazetu s manikýrou. Kdy to rozbalil, váleli jsme se smíchy, jene on to vysvětlil tím, e má málo vápna a e se mu lámou nehty… Pavel koda, co leí nad ním mu poradil, aby se nechal převelet k vojenským stavbám, tam e by si vápna uil. Desátník Raban se taky smál, kdy to viděl a prohlásil jakoby s vánou tváří, e v takové soupravě můe být klidně i tajná vysílačka… Ale fakt, Jirkovi se váně lámou nehty. Raban mu poradil, aby zael za doktorem. Taky tím kdysi trpěl a vytáhlo ho z toho nějaké uívání.

A co Jinak?

Jen stručně  pro historii  zaznamenávám, e jsme si Ji zaili noční bojový poplach. Abych se přiznal, jak jsem se do veho navlékl, nevím. Protáhli nás snad celým Středohořím, Dolfík se sotva kutálel. Pomohl jsem mu nést samopal. Pochod končil ostrou střelbou. Asi se stal zázrak, protoe nae rota střílela na výtečnou a velitel praporu podplukovník Průcha kadému stiskl ruku a říkal, e jsme se dreli. Taky jsem dostal pochvalu. Doslova se pravilo, e jsem osobním příkladem pomohl ke splnění bojového úkolu jednotky. Mám připsán k dobru jeden opuák, a nadejde hodina H, tak se bude hodit. Schovávám si ho speciálně pro tebe, Věrko.

Abych nezapomněl: psal mi taky traper Vilda Procházka. Ohlásil se, e se u mne brzy zastaví, a pojede jednat s ústeckým oddílem o zimní soutěi otuilců. Píe, abych se zeptal velitele, jestli bych se nemohl zúčastnit a reprezentovat armádu. Jinak je prý v Praze pomurno a plavečák je nacpaný. Táe se, kolik u mám pecek.

Dobrák”””

Vdy jsem teprve nedávno začal s poddůstojnickou kolou.

II.

Dispečer se naklonil, stiskl několik tlačítek, přitáhl si k ústům mikrofon a sue promluvil:

Vem hlídkovým vozům! Kontrolujte průjezd po E 7 ve směru LounySlanýPraha. Vůz neznámé značky, bílý… Zjistěte jména řidičů a poznávací značky… Legenda: běná silniční kontrola… Poznatky okamité hlaste!

Dva souběné pruhy světel rozráely tmu a prosvětlily úzký koridor, jím se hnal bílý automobil směrem ku Praze. Protijedoucí vozy potkával jen zřídka, take reflektory větinou svítily naplno. Světlý pás, který před sebou řidič viděl, připomínal pevnou magnetickou kolejnici, po ní rychle a bezpečně dorazí do ulic hlavního města.

Přistihl se, e se mu ruce, svírající volant, chvějí. Nervozitu pocítil i v pravé noze, kterou tiskl pedál akcelerátoru. Zdá se, e strach, zasunutý a někde v konečcích mozkového labyrintu, najednou vzkypěl jako perlivé víno, prodral se do řídícího centra mozku a zachvátil zdravý rozum, který si mu za volantem udroval ji po několik týdnů v perfektní kondici.

Jmenuji se Hanke…! Jiří Hanke, ujistil se v duchu, také proto, e si připomněl výjev, který se odehrál jednoho zářijového rána ve vile na předměstí Mnichova. Kde ta vila byla a jak se jmenuje, řidič neví.

Vzpomíná si, e se probudil na bíle povlečeném lůku, chvíli moural do era a přemýlel, kde je a co se stalo. Pak zaslechl kroky a zaskřípění aluzií. Přitom zahlédl, jak kdosi otvírá okno. . Mu se nad něho naklonil.

Jsem John Besson, řekl.

Besson?

Ano, Besson, jako vy jste Jiří Hanke..

Ale přece já… !

Dostal jste jméno Hanke Zapomněl jste snad?

Povytáhl se na lůku.

Někde včera seděl, pil, povídal  váně i neváně, také s někým včera jednal.

Jiří Hanke?”  otázal se znovu.

Pod Jiným jménem vás neznáme, prohlásil elegantní mladík perfektní četinou a pokusil se usmát. Pokud si myslíte, e jste se Jmenoval jinak, prozatím na to zapomeňte. . Koupelna Je vpravo, hala vlevo. Tam vás čeká snídaně a pan Tawen… Pan Tawen vám řekne dalí… Přeji vám pěkný a úspěný den, pane Hankel

Elegantní mladík se uklonil a zmizel.

Teprve pod sprchou inenýr Tomá Bláha pořádně procitl. Bičoval tělo vařící a vzápětí studenou vodou, ponořil se do vany Jako potápěč; kry, jimi, jak se domníval, má zatíenou a zanesenou hlavu, zvolna roztávaly  a teprve nyní mu docházelo, jaká se s ním sehrála hra.

Koupel mu proprala důkladně hlavu, take si u vzpomínal i na různé detaily: hospoda u mnichovského vejka. pak nějaká jízda autem. A hluboký spánek.

Ten čápek má pravdu: jmenuje se Hanke. V očích ho pálí oslnivé světlo a slyí ten hlas: budete Hanke, nic jiného vám toti nezbývá, chcete-li klidně a bez malérů ít. Postaráme se o vás, ale něco za něco.

Vylezl z vany a pohlédl na věák, kde visel jeho oblek.

Vlezl do kalhot, upravil si koili a urovnal vázanku, oholil se a zamířil do haly.

Jsem Frank Tawen, řekl mu, který ho ji očekával tí prostřeného stolu.

Kávu  nebo čaj?”

Vypil álek kávy, jak byl zvyklý z domova Snídaně zpravidla odbýval.

Vyslechl pár konvenčních otázek: jak se vyspal? Jak se cítí v Mnichově? Zdali se mu líbí olympijský stadión. Vyspal se, Mnichov je pěkný, olympijský stadión skvělý.

A co přátelé? Nebudou vás postrádat?”

Nehlídáme se, nebudou!”

Kdyby náhodou, tak jste potkal známého, třeba inenýra Kroutila. Později vám dám od něho dopis a nějaké fotografie, které vám svěřil. Jako odborník jste se zajímal o jeho práci a samozřejmě I o jeho vědecké výsledky. I k tomu dostanete materiál, který by eventuálně vae éfy mohl zajímat.”

Rozumím,” řekl a zakousl se do čokolády, která leelá na talířku.

Kdy posnídali, zavedl jej Frank Tawen do vedlejího pokoje, kde se ji projevil věcněji, ne při snídani.

Posaďte se  dávejte pozor!

Ze skříně vytáhl dvě krabice, nebyly větí ne bonboniéry,

Přijímačka a vysílačka. Teď jsou vae. Umoní vám do budoucna spojení.., Včera jste se dověděl, e na tomto spojení máme eminentní zájem. A vy zajisté rovně dodal Tawen.

Stává se toti, e některý agent vysadí. ,. Nemějte obavy. Ten, kterého máte nahradit, zemřel zcela přirozenou smrtí a v kádrových materiálech není ani čárka o tom, e by s námi kamarádil… Naopak. Nám tím ale vypadl důleitý článek, který bychom rádi s vaí pomocí nahradili. Proč jsme k tomu vyhledali zrovna vás, to jste ji slyel Od inenýra Kroutila máte skvělé doporučení a od nás splnění vaeho přání; nečeká vás sice ádný  jak bych to řekl  ádný rudý řád, ale ivotní ance, kterou byste doma marně hledal.

Jak se s tím pracuje? ozval se ten, který dostal jméno Hanke.

Zcela jednodue. Vdy nejste v těhle věcech laik. Podívejte se! Zařízení se skládá z přijímače se speciálním konvertorem a vysílače s klíčovačem, umoňujícím vysílat telegram o čtyřech skupinách po pěti číslech za tři vteřiny. Přijímač vám zajistí poslech centrály v pásmu dlouhých, středních, krátkých a velmi krátkých vln. Speciální konvertor je zařízení k příjmu různých frekvencí krátkovlnného pásma na středovlnném pásmu rozhlasových přijímačů, v rozsahu kolem dvou set metrů.., Tím nás krásně uslyíte. Navíc je tenhle zázrak vybaven krátkovlnným vysílačem, pracujícím v pásmu tři a estnáct megahertzů. S tím lehce dosáhnete spojení na tisíc a dva tisíce kilometrů. Abyste mohl vysílat krátce  a aby jaksi opadly obavy, e by vás mohli zaměřit  k tomu máte jetě speciální klíčovač.

Hezká hračička, řekl uznale Hanke  tedy ne Hanke, ale ano: Hanke!

Je vám ve jasné?

Jistě. Jen si to trochu musím ohmatat.

Vzal do ruky vysílačku.

Poslední model?

Jaký je to model, to vědí jenom nai technici… Já vám k té vysílačce chci říci jen toto: Je osazena jednou elektronkou E 8 4 L firmy Siemens Halske, která pracuje jako sólo-oscilátor s anodovým napětím pět set voltů a s anodovou ztrátou 25 wattů… Vysílač pracuje nemodulovanou telegrafií. Telegram, který sestavíte z číslic z přiloeného klíčovače, můete vysílat během tří vteřin. Čas vysílání je odvislý od rychlosti otáček kličkou. Čili: čím rychleji budete točit kličkou..Frank Tawen polkl, čím naznačil, e vyčerpal naučené technické vědomosti.

Tím rychleji zmizí zpráva z éteru.

Báječné! Abych se přiznal, nejste první, koho kolím, ale chápete obdivuhodně!

Ve dveřích se objevil John Besson. Vloil se do křesla, přehodil nohu přes nohu, zapálil si a zeptal se:Jak vám to jde?

Pan Hanke je skvělý,” řekl Tawen.

Fajn! prohlásil Besson a jako kolní inspektor, který přiel zkontrolovat třídu, se zeptal:

Jaký je frekvenční rozsah vysílače?”

Tři a estnáct megahertzů podle pouitého krystalu.

Čas spojení?”

Neznám! 

Nyní zbledl Tawen.

Omlouvám se, k tomu jsme se jetě nedostali… Kadou druhou sobotu v měsíci v nula čtyři nula nula  frekvenční rozsah 16 megahertzů.”

A příjem?” zeptal se iniciativně ák jménem Hanke. Tatá doba, kadé druhé úterý!”

Tak je ve jasné, zvedl se z křesla Besson, ale Hanke zavrtěl hlavou.

Ty hračky mám vézt přes hranice v kapse?”

Besson si přísně změřil kolegu, zřejmě podřízeného. Nejste ve formě, Mr. Tawen?”

Oslovený sklopil hlavu a řekl:

Vá vůz je na parkoviti v Anglické zahradě. A se vrátíte, najdete přístroje, které jsme tu měli, v rezervě. Doufám, e je původní,” ironicky prohodil Besson Jistě. Značka Barum  a je přísluně ojetá!

Hanke u projel Slaný, protočil serpentinu u Knovízu a po rovince zamířil k letiti.

Vtom spatřil modrý krouící maják.

Teď přiel strach, o něm tuil, e dříve nebo později musí přijít… Před necelou hodinou to byl nějaký důstojník, který ho mohl chytit za krk takřka v Radoíně. Tomu ujel. A nyní?

Zahlédl červené světlo, které mu přikazuje, aby zastavil. Jetě váhá. Má projet? Motor je dost silný. Ne by se hlídka vzpamatovala, ne by otočila vůz… Ale proč se plaí? Besson mu opatřil na jméno Hanke přece občanku a řidičský průkaz. Je Hanke… Je Jiří Hanke!

Přilápl brzdu.

Silniční kontrola. Doklady prosím!

Seděl ztuhle zabořen v křesle a čekal.

Hledají ho?

Prosím světla! zaslechl a ulevilo se mu. Rozsvítil parkovací, obrysová, dálková.

A blikače!

Cvrnkl  a rozsvítily se levé, cvrnkl podruhé a rozsvítily se pravé.

Jetě brzdu!

Selápl brzdový pedál.

Nadstrámistr mu odevzdal doklady.

astnou cestu!

Rozjel se pohřebním tempem a zjistil, e na silnici mezi Radoínem a Prahou nechal snad několik roků ivota, Nebo to byly jenom nervy? Jel takřka krokem a neměl chu jet rychleji.

Major Pavlíček pobíhal po kanceláři.

Za Roklí směrem k zámečku stála cedule jako vrata: Vjezd zakázán  Vojenský prostor! Plukovník Brodský vydal rozkaz: zadret kadé auto, které se tu objeví. Kolem poledne se tady motal jakýsi bílý mercedes, stráný vojín Kácha stál před ním pár kroků, ale nejen e auto nezastavil, ani si nepamatuje poznávací značku.

Vzpomeňte si alespoň, jakým písmenem začínala: A? B? L?

Soudruhu majore, váně nevím, fak přejel tu značku, tak hned zase couval… Jetě na mě mávl, jako e tu značku viděl.

Pavlíček si povzdechl.

Co se napřednáel a napovídal o bdělosti a ostraitosti! Cizí rozvědka se pokoui proniknout k branám Radostna, a kdy se mu v rajónu konečně objeví tika, vojín Kácha si nechá zamávat  a hotovo!

Podíval se na hodinky.

Je devět.

Soudruzi v Praze jsou vzhůru, vechna bílá auta se u registrují  ráno přijede Kube z centrály a podívají se, kdo by asi tak připadal v úvahu. Ten mercedes  a zrovna bílé barvy  ten leí majorovi Pavlíčkovi v hlavě.

Průcha u by tu měl z Týnce být.

Volal po esté a říkal, jakmile se vrátí do kasáren, e zajde.

Pavlíček si el ohřát polévku, vlastně nevečéřel. A jak polévkou kvedlá, napadne ho, zdali si náhodou někdo na Průchu nepočkal.

To auto se zhasnutými světly nemuselo přece jet ku Praze. Někde mohlo zahnout a vrátit se. Je-li řidič agent, jak se Pavlíček domnívá, mohl si snadno zjistit, proč asi spěchá podplukovník k telefonu. A mohl si vypočítat, e zburcujeme hlídky, a e nemá nejmení anci ujet.

Měl by do internátu brnknout. Kde můe být Průcha jinde ne u Marie. Ostatně bylo by pro oba nejlepí, kdyby překrtli co bylo: co bylo, to bylo  a kdyby se zase vzali. Jene  moná, e právě nyní o tom mluví. A Pavlíček zavolá a přetrhne jim řeč.

Ne, to ne. Zná přece Průchu dobře, a ten kdy řékl, e se vrací, tak se vrátí.

Nabral si pár lic a odstrčil talíř.

Tuhle jeden fotbalista říkal v televizi, e kdy je před důleitým zápasem, nekousne do jídla rozčilením. Pavlíček proívá něco podobného. Také zápas. Jene fotbalisté vědí, e ten jejich trvá dvakrát pětačtyřicet minut  a ten, do kterého se pustil nyní on? Taková utkání často trvají i celá léta. U kdyby tady byl Průcha. Určitě se plete, kdy tvrdí, e to nebyl mercedes. Má vůbec Průcha auto? Vechno jen: Pěky! Pěky! To je jeho!

Jednadvacet třicet.

Kdyby se zdrel v internátě hodinu, prosím, tak u by tu musel být.

Pavlíček si sedl k telefonu a vytočil přísluné číslo.

Ze sluchátka se ozval postarí, zadýchaný hlas:

Haló! Kdo telefonuje?

Posádka Radoín!”

Děvčata u spějí a ádnou nesmím budit, zakázala to paní ředitelka.”

Tak ml dejte paní ředitelku!”

Ta u taky spí!”

Nemá návtěvu? Nebyl tam u vás jeden důstojník? Volal od vás telefonem.”

Co je vám do toho, pane?!”

Major Pavlíček zvedl oči vsloup.

Soudruko, poslouchejte, okamitě mě spojte se soudrukou ředitelkou  nebo  nebo sedám do vozu a dopovíme si to osobně!

Ale ten důstojník, co jste říkal, u odeel.

Kdy?

Sluchátko na okamik ztichlo.

No, tak je půl pryč  el asi po osmé. Volal jetě nějakého oféra, ale nedovolal se.

Děkuju, řekl unaveně Pavlíček a pratil telefonem. Vtom se otevřely dveře a v nich se objevil podplukovník Průcha, promočený jako hastrman.

Pavlíček stáhl oheň, rázem ho hlad opustil a strastiplně pohlédl na velitele praporu.

U jsem měl o tebe, člověče, strach!

Trochu jsem si povídal s Marií. Musel. Jak jsem jí měl vysvětlit, e jsem jí vlezl do dívčího penziónu.

Chápu  a domluvili jste se nějak? zvědavě nadhodil Pavlíček.

To necháme na jindy. Má ten auák?

Hlídáme, co se hlídat dá. Ráno přijede Kube z centrály a bude mít od Bezpečnosti vechny podklady. Ráno! vzdychl Průcha a pratil promočenou čepicí o stůl. To je vechno na dlouhé lokte!

Vím, e se kolem Rokle coural mercedes. Ten auák, který jsi viděl, nebyl náhodou mercedes?

U jsem ti řekl do telefonu, e ne!

A pozná vůbec mercedes, myslím v deti, ve tmě? Mohl bys alespoň z papírů vědět, e jsem vyučený automechanik ..

Vidí, skleróza, na to jsem úplně zapomněl.

Pak je jetě jedna monost, ty má sluebního bílého moskviče. Říkala mi vrátná v internátu, e jsi volal pro oféra a nesehnal jsi ho. Nebyl to náhodou on  s nějakou . . 

Nebyl. Protoe jak jsem zjistil dalím telefonem, vytáhl řidiče nadporučík Bláha na svazáckou schůzi. Prý má nad ním patronát, co ho ctí, ale zmizí-li řidič ze stanovitě, má o něm vědět alespoň dozorčí.

Zase malér!

Nejde mi vůbec o to, e jsem el pěky, nakonec chápu i toho kluka. Kdy ho pozvou na schůzi, je správné, e jde. Ale technik praporu by měl vědět, co v takovém případě udělat… Kdy u tu padlo jméno Bláha. Asi neví, e před polednem se u mne nějaký Bláha ohlásil. ádal mě, abych mu umonil setkat se s jeho bratrem. Říkám si: Bláha? Nadporučík Bláha? A on, e ne, e je v poddůstojnické kole, e je to jeho nevlastní bratr a e se jmenuje Grézl…

U jsem mu chtěl vyhovět, ale choval se dost arogantně. Oháněl se nějakými jmény z ministerstva, a zná mě. Kluci zrovna závodili a tak jsem mu doporučil, aby přijel jindy. Prý si na mně bude stěovat. Řekl jsem: prosím  a vypadl. Koukal jsem se pak za ním oknem. Měl před bránou bílé embéčko. Nechal Grézlovi nějaké krabice a odjel… Nevím. Nerad bych hádal, ale ten auák, co si na mě posvítil a pak zhasl a odjel, myslím, e byl právě jeho.

A Grézl je dneska prvně na věi, vztyčil se Pavlíček.

Zamíchal v hrnku hrachovku, spolkl několik líc, pak si sedl za stůl a řekl: Počkej!

Stiskl knoflík zvlátní linky

Kube? Zdravím tě. Potřebovali bychom si něco ověřit… Ano, pořád nás straí ta bílá auta… Nemá tam nějakého Bláhu s embéčkem?

Telefon na chvíli ztichl.

Bláha vekerý ádný, ozvalo se na druhém konci.

Průcha naznačil Pavlíčkovi, aby na okamik odloil telefon.

Zeptej se, kterou silnici zatáhli.

e jsi slyel? Tak já to veliteli tlumočím: E7 ve směru Louny  Slaný  Praha.

A nemohl jet karlovarskou? ozval se znovu podplukovník.

Jo, to má pravdu, to mohl!… A Kubei jetě něco: bílý mercedes nebyl?

Byl? … U si píi… Zastaven v 18.56 hod. prostor: silnice E7 u letitě Ruzyň… Řidič?… Jak? Jiří Hanke … Hanke, inenýr n. p. Volta, Praha 2, Kamenitá 6 … A co jetě? Jo, majitel vozu? Tak to nebylo jeho auto?.. Majitel vozu: Vilém Procházka, inenýr, drustvo Elektro, bytem, Praha 4  Podolí, Vltavská 12 … Díky. A ráno? … Rozumím, dopoledne!

Co, Procházka? Vilém Procházka?

Ty ho zná?

To ne, ale přesně si na to jméno pamatuji. Před tím Bláhou přiel toti za mnou ná Mládek. A dal mi číst dopis, e se tady někde poblí bude pořádat nějaká paráda plavců  otuilců. A e by se jí chtěl zúčastnit. On toti ten kluk závodně plave. A povídal mi, e celý podnik zařizuje nějaký jejich organizační referent  právě Vilém Procházka. Prý je to moc fajn člověk a e mu, Mládkovi, psal, aby mne poádal o souhlas. Prohlédl jsem si ten dopis. Ano. Vilém Procházka Mládek mi pak ukázal malou zlatou medaili, co mu ten Procházka přivezl z mnichovské olympiády. Tak on půjčil auto nějakému Hankemu? A zřejmě ten Hanke tady jezdil kolem Rokle a pak přede mnou prchal. Co je to vůbec za kombinaci? Procházka a Hanke. Hanke a Procházka!

Nezavoláme si Mládka? navrhl kontrarozvědčík?

Myslí kvůli tomu Procházkovi?

Pavlíček se zamyslel.

Myslím, e bude rozumnějí, kdy zatím nebudeme nikoho plait… Nic neví, nic jsi neviděli

Mu zvaný Hanke se uloil ke spánku těsně před půlnocí. Bydlel v patrové vilce na Barrandově a v podkroví měl vlastní pokojík Ostatní spali v přízemí.

Dříve ne zhasl lampičku, nařídil si budík na půl čtvrtou, ale tentokrát měl tak lehký spánek, e stačil budík zacvaknout dřív, ne zazvonil.

Navlékl se do tepláků a opatrně, aby dveře nezavrzaly, jimi vyel na schoditě, po pičkách, pomalu krok za krokem, vylezl a na půdu.

Tady rozal árovku, jednu ze tří, které měl v těsné fotokomoře a ze skříně, nabité miskami, fotopapíry a lahvičkami s chemikáliemi vytáhl odřený kufr. Rozloil ho na podlaze a vybalil z něho přístroje, které si přivezl v rezervní pneumatice z Mnichova.

Byly obdivuhodně miniaturní. Vysílač o rozměrech 10 centimetrů krát 16 cm krát 4 cm Klíčovač byl jetě mení. Veel se do čtvercové krabičky, která se dala lehce vsunout do pneumatiky. Ačkoli mu to Frank Tawen nepotvrdil, měl za to, e mu éfové svěřili to nejmodernějí, co mají.

Blíila se čtvrtá, do celé chyběla pouhá čtvrthodina. Nejvyí čas. Vytáhl vysílač a poloil ho na stůl. Přívod proudu vsunul do zásuvky a nasadil jeden z krystalů, který odpovídal frekvenčnímu rozsahu 16 megahertzů. ňůru dávkovače spojil s vysílačem, nasadil anténu a aparát uzemnil.

Přisedl si ke stolu, otočil červeným knoflíkem, označeným písmenem O” a čekal, a se rozhaví slídové lampy. Nastavil stanici na nejvyí jas slídových lamp a zelený i červený knoflík srovnal tak, aby oba byly vyladěny k bodu označenému čtyřkou. Výchylka světlostí magického oka ukázala, e přístroj je nastaven na nejvyí frekvenci a výkon. Nyní jen začít.

Vzal do ruky dávkovač a začal kličkou otáčet kotouč tak dlouho, dokud oba modré body nebyly proti sobě. Pak dávkovači kotouč vytočil a vyndal okrajovou matku. Nasadil segmenty, které si připravil hned, jak se vrátil z Radoína a opět je maticí přitáhl.

Znovu zkontroloval čas.

Vteřinová ručička ji oběhla okruí, blíila se k vrcholu: teď!

Čtyři hodiny.

Stiskl klíč a zahrál volací znak:

Ty-tá … tá-ty ty ty … ty-tytá ty … tá tá-tá-ty-ty.

Dolfík seděl na rádiové věi. Prvně!

Připadal si jako Alenka v říi dívů. Také ho jednu chvíli napadlo, e se vznáí v kosmické lodi. Před ním blikaly přístroje a pod ním se pomalu rozhořívala svět la vzdáleného městečka. Za kopci, které připomínaly mě síční pohoří, svítila obloha, prozářená reflektory nedá lekých povrchových achet. Ve tři převzal slubu od desátníka Rabana; vechny cvičné depee řídící stanice zachytil, z vyprávění znalců věděl, e dalí budou nej dřív v est hodin ráno. Ponoukalo ho zkusit pootočil knoflíkem, jen o maličko, V minikoncertu pískotu za chytil souvislou zprávu: loď Norge se ptá na počasí. Zkusil pohnout knoflíkem o dalí dílek. Letitě Orly? Má těstí: ná letoun OK ádá o povolení k přistání. A co je tohle? Antarktida se domlouvá s Leningradem. Ohlédl se, Raban spí. Hodiny na stěně tikají, jsou čtyři. Opravdu? Mohl by to zjistit na zlomek přesně, kdyby vyladil světovou časovou centrálu. Má být někde poblí estnáctky.

Tady?

Slyí um.

Ale to není časový kód.

Do sluchátek buí jakýsi volací znak.

A-B-F-3

Poslechne si, co bude dál.

Ale neznámý operatér, jako kdyby stiskl klíč a pár vteřin ho drel. Ve sluchátku chrčí a najednou ztichnou.

Znovu upřesňuje ručičku na vlně 16 megahertzů, kde zaslechl volací znak tak silně, jako by ho někdo odklepal s týnecké hospody.

Dolfík, který se u v ledačems vyzná, zakroutil nad tím hlavou.

Neví, co to bylo.

Raději přeladí na řídící stanici. Co kdyby se ozvala. Je na věi prvně  a mít hned malér, to by asi a do konce vojny krábal v kuchyni brambory.

A ačkoli je jí rád, čeho je příli, toho je moc.

SEDMÝ ZÁZNAM

Neděle 14. ledna 1973

Rok končil. Z rádia několikrát denně drnčely vánoční písničky, na světnicích se vedly úvahy o tom, kdo pojede domů: největí naději a také ramena měli enáči. Ti se u najisto viděli jako vyvolení a potají se chystali na výpad z kasáren ji od poloviny prosince. Kadý se hlídal, Jak jen mohl, aby měl v pořádku své věci; přerovnávaly se skříňky, kartáčovaly uniformy a letily kanady, aby při ádné prohlídce nedolo ke karambolu. Nikdo se po budíčku nevyvaloval na kavalci, kadý byl fit a nástupy byly na vteřinu přesné. Oetřovna se vyprázdnila, a ti, co posmrkávali rýmou, nebo pokalávali, ignorovali lapiduchy  a říkali, e to nic. Nebýt blíících se svátků, stál by asi před oetřovnou palír, ale vidina dovolené byla přímo zázračným lékařem.

e by ale vojna povolila, to ne. Naopak! V marastu jsme dokonce absolvovali dva noční pochoďáky, oproti dřívějím se forma některých slabých muů značně vylepila, tentokrát statečně vichni lapali, i Dolfík Grézl chytil druhý dech a neskuhral, e dál nemůe. Zázračně se také zbystřily oči a střílelo se na výtečnou. Prostě: kázeň byla přímo vzorová, co jsme konstatovali nejen na svazácké schůzi, ale s potěením se o tom zmínil i velitel praporu podplukovník Průcha.

Zároveň nám vak naznačil, e není ádný začátečník. Zmínil se, e doufá, e sváteční kázeň nám vydrí po celou vojnu. A na rovinu dodal, e neděláme ádný novátorský čin, ale e tohle zná jako své boty: kdy jde o dovolenky, kadý se hledí vyvarovat i těch nejdrob nějích chybiček, aby se náhodou nějakým hloupým malérem nepřipendlil na svátky v kasárnách. Poděkoval nám za úspěchy, které máme, s přáním, aby po svátcích, a se zase vichni sejdeme  a a dovolenky nebudou ve hře, plnil kadý své povinnoti přinejmením tak, jako nyní. A také veřejně oznámil, co jsme tuili a co bylo veskrze známé: na vánoční dovolenou pojedou předevím enatí. Ostatní pak  pokud stav dovolí, dostanou volno na Silvestra, je moné, e na tědrý den se podívají domů i někteří svobodní, alespoň ti, kteří prokázali v přijímači a i nyní v poddůstojnické kole dobré výsledky.

Četař Raban mi soukromě sdělil, e mě osobně navrhl taky na vánoční dovolenku. Musím to ale zatím brát s rezervou, nic není jetě zdaleka jisté.

Jirka Kocman se o mne otřel: Kdy dělá toho předsedu, má to jasný! Řekl to se závistí a mě to trochu mrzelo. Vdycky jsem býval na svátky doma, a nevyjde-li to, co se stane? Napřed vím, e doma to pochopí, maminka sl moná trochu popláče, ale táta u JI Jistě usměrní.

Stejně jsem byl ale zvědav, jak to dopadne.

Nicméně jsem na to raději nemyslel. Také jsem měl dost starostí na učebně: v klíčování i v příjmu jsem byl ji daleko za Dolfíkem, který si stále s nevídaným příjmem sto dvacet znaků za minutu drel vavřínový věnec. Nepatřil jsem sice mezi nejhorí, drel jsem se přiblině ve středu tabulky  jak říkají sportovci. Kdy pak Raban odjel někam na týdenní dokolovačku, vzal sl mě na muku svobodník Santa. Tentokrát musím přiznat, e to bylo v dobrém slova smyslu  a pověst, kterou měl, e jako instruktor dobře ovládá svou profesi, naplno prokázal. I v chování se změnil. Zdá se ml, e mu dolo, e léčit si nějaký mindrák hulvátstvím a vytahováním je pitomost, naopak, e se tím v očích podřízených hodně sniuje. Poradil mi jeden fígl, jak nabírat i klíčovat rychleji, poslechl jsem ho  a u jsem přelezl hranici bájné stovky. Zázrak.

Kdybyste tu byl přes svátky a měl chu, tak pro mě přijďte a zahráli bychom si pár partií, nabídl se, a jsem zíral.

Vy nepojedete domů? zeptal jsem se.

Nějak posmutněl, kdy utrousil, e nemá kam  a ke komu. Zřejmě starosti, která má, budou hlubí, ne Jsem si myslel. Raban mi o něm později naznačil, e vyrůstal v dětském domově, otce prý vůbec nepoznal.

Konečně vela ve známost Jména, kdo pojede  a kdo ne.

Mezi vyvolenými jsem nebyl.

Abych byl upřímný, dost mě to mrzelo a přemýlel jsem o příčině. Dolfík, ač svobodný, vánoční dovolenku dostal stejně jako Kára, astný, Hejkal nebo Mráček, vichni rovně svobodní a jeli se enáči. Přitom Jsem měl Ji pět pochval, průvih ádný. Vrtalo mi hlavou, proč jsem byl vykrtnut, kdy mi navíc Raban prozradil, e mě navrhl.

Důvod jsem se mimochodem dověděl a po tědrovečerní večeři. Abych nezapomněl: při té se skutečně vytáhli týlař i kuchaři!

Kdy vypuklo veobecné veselí, podplukovník Průcha, který obcházel stoly, přisedl sl i ke mně.

Jste nějaký zaraený, Mlédkul Copak?

Nejsem, soudruhu podplukovníkul

Ale Jste, koukám na vis celý večer. Stýská se vám?”

Ne, to ne!

Pak přemýlíte, proč zrovna vám jsem dovolenku krtl, co?

Zíral jsem. Na víc jsem se nezmohl.

Podplukovník Průcha ji několikrát předvedl, jako by uměl číst mylenky  ale tohle?

Nebudeme si nic malovat. Zasluhoval jste si dovolenou, a kdybyste nebyl předsedou svazácké organizace, také byste ji dostal.”

Zrozpačitěl jsem.

Tak to mám za trest, protoe jsem předsedou svazácké organizace? e zatím co jsou jíní na vycházce, nebo si v klidu čtou, nebo dělají bůhví co, já schůzuji, chodím a agituji  proto jsem tu musel zůstat?

Průcha si zřejmě předčítal i nevyslovené mylenky.

Slouíme v armádě a svět je takový, jaký je. Musíme být připraveni kadým okamikem na vechno. A zrovna vánoční svátky představují takovou skulinu v kalendáři, kdy by si protivník mohl myslet, e jsme oslabeni. A také jsme, pokud jde o početní stav. Spousta lidí odjela. A ti, co tu zbyli, je musí stoprocentně nahradit. A kdybyste vy velel praporu, jak byste se rozhodoval, koho byste si tu nechal?

Otázka mě překvapila. Jednak jsem nikdy nepomyslel na to, e bych kdy mohl velet praporu  a pak? Koho bych si tu nechal…?

Nevíte? Pokud mono nejlepí vojáky, v nich mám Jistotu, e by zastali místa těch, kteří tu nejsou. A z velitelů? Zase takové, kteří mi nahradí ty druhé. A Jsou u útvaru Jetě funkcionáři. Předseda naí stranické skupiny soudruh Karlík je enatý a má dvě malé děti. Vy jste předseda svazácké skupiny a kandidát strany a dosud  a toho si vate, zasmál se podplukovník dosud svobodný. Jak jsem se měl rozhodnout mezi vámi dvěma? … U jste mě pochopil? Prostě vás tu potřebuji, kdy tu není Karlík… Já také  do jisté míry  slouím za dva. Dovolenou jsem povolil svému politickému zástupci majoru Jiráskovi a tak se nemohu sebrat a Jít si po svém. Dnes jsem tu nejen jako velitel, ale i jako politruk.

Dostal jsem lekci.

Také jsem na to mohl přijít sám. Ale to je někdy tím, e mám sklon se a příli piplat v sobě. A věčně obracet a zkoumat cosi, co je nakonec jednoduché.

Toho večera mi podplukovník Průcha popřál hezké svátky, ale zároveň mi sdělil, e program, který Jsme připravili, nemá ádný mrnc …

Trochu si připadám jako v kostele. Je vám dvacet a zábava tu je jako v domově důchodců. Máte se vykalat na ty návody, co vám radí, jak připravit vojenské vánoce. Vymyslet si něco z vlastní hlavy. Dát do toho elán, mladé nápady, legraci… Nezvykejte si, kluci, e vás bude někdo celý ivot instruovat, e na ve, před co budete postaveni, naleznete radu v té či oné kníce. Je třeba se z knih a příruček učit, samozřejmě, ale současně s tím si roztápějte i vlastní mozky … Ale u toho necháme!… Co kdybychom si zazpívali?

Váně, byl jsem jak u zjevení. Jak ten rozparádil zbytek večera, kluci valili oči. A samozřejmě, e se přidali. Asi bychom pokračovali přes půlnoc, náhle se vak objevil kontrarozvědčík major Pavlíček, něco podplukovníkovi eptl, ten se omluvil a kamsi zmizel.

Asi přiel z ministerstva nějaký dálnopis stran vánoční bdělosti a ostraitosti.

Hned po svátcích přisupěl Dolfík se vzkazem, e mě pozdravuje Vilda Procházka.

el jsem do vývrtky. Dolfík zná Procházku? To se dovídám a po třech měsících.

Má se u něho zastavit, pojede-li na Silvestra. Kvůli nějakým otuilcům.

To souhlasí. Ala jak Dolfík přiel k Procházkovi?

Vysvětlil to sám, ani jsem se ho ptal. Ví, byl jsem za bráchou v Podolí na plovárně a brácha mě představil. Slovo dalo slovo, jako e slouím v Radoíně a kdy ten Procházka slyel, e dokonce spíme vedle sebe, přímo zajásali

Byl jsem z toho poněkud zmaten. Kdy Dolfíkův bratr zná Procházku a chodí na podolskou plovárnu, tak bych ho měl přece znát taky.

Brácha je s tím Procházkou v plaveckém oddílu, korunoval tento hlavolam Dolfík.

Grázl? Znám v oddílu kdekoho, určitě vechny, ale Grázla ne.

To jsem taky Dolfíkovi řekl.

Ten se zachechtal, e to je jasné, e podle jména ho nemohu znát, ale on  jak se o svátcích dověděl  mě zná přesně.

Nic ti neříká jméno Bláha? Tomá Bláha?”

Bláha? Osobně se s ním jetě nesetkal, ale slyel o něm, jakby ne. Inenýr  slaboproudař z Voltyl

Dolfík mi vysvětlil, e Bláha je vlastně jeho nevlastní bratr. Otec ho měl s první enou, Dolfík je z druhé ho manelství.

Tomu začínám rozumět, ale přesto by se měl jmenovat Grázl, ne?

Tak jsem vyslechl historku, e kvůli jménu, které mu kluci u od mládí překrucovali na grázl, převzal jméno Marty Bláhové, kdy se s ní oenil.

Také jsem si uvědomil, e kdy přivezlo Dolfíka na náměstí Republiky embéčko, byl mi řidič odněkud povědomý. Tak to byl Bláha!

Na Silvestra, kdy konečně i mně bylo dopřáno podívat se domů, selkal jsem se s inenýrem Tomáem Bláhou v klubovně oddílu. Dolfík ho přesně vykreslil.

Vedl řečičky jako by v minulosti téměř velel naemu pluku. Házel jmény sem tam  a jestli u nás neslouí nějaký major Hluička, a jestli politrukem není major Jirásek. Zahrál jsem do autu, nevím, co mu napovídal Dolfík, ale řeknu-li mu, e Jiráska znám, bůhví kde o tom bude plácat, a jetě z toho budu mít malér.

A co velitel, to je nějakej pěknej pérák, mluvil jsem s ním  počkej jak se jmenuje?

Zasmál jsem se, schválně  jako e jsem ucho a e sé mi jetě nepředstavil.

Pochopil.

A hned na to: Ó pardon! Jsi vzornej. Jména velitelů se tutlají, co kdybych byl pióni Správně dělá! Já tě zkouel! Znám kluka, kterého zaili za to, e kecal v hospodě o svém veliteli! A správně!

Nevím, zda se mi to zdálo, nebo ne. Ale těmi řečmi se úmyslně přehrával. Asi mu dolo, e se nemá tak hloupě ptát.

Pak si k nám přisedl traper Procházka.

A e jednou u byl docela blízko kasáren, kdy byl vyjednávat otuilce Pak si prý řekl, e se to nehodí lézt za mnou do kasáren ve vední den, kdy máme výcvik. A tak od návtěvy upustil… Mimochodem: s těmi otuilci to nevylo. Ústeckým se nějak zimní parta rozeběhla, tak si ná oddíl udělal přebor vlastní, v Bráníku.

Najednou se mě zeptal, co máme v Radoíně za mainy.

Asi ádné krystalky, vid?

A podle čeho soudíte?

Prý viděl na kasárnách antény.

Předčasně jsem z klubu vypadl. Nejen proto, e ty řeči o vojně ml u ly krkem, k Bláhovi a Procházkovi se přidali jetě dalí mudrci, ale předevím jsem měl schůzku s Věrkou.

Pravda je, e jednu noc jsem doma nespal, co matička nemohla sice pochopit, ale otec to přeel významným mrknutím oka, které v naí posuňkové hantýrce znamená: jen, kluku, opatrně! Jinak v pořádku, ví, e jsem muskej, e mám Věrku rád, patrně by jenom nerad viděl předčasnou svatbu v zeleném.

Silvestrovský večer plynul báječně, byla u nás i Věrka, nejlíp jsme se ale pobavili, a kdy jsme vypnuli televizor. V olíkách jsem po půlnoci vyhrál čtrnáct korun, otec ráno přidal padesátku a poradil mi, abych si na Nový rok el s Věrkou sednout do Zlaté studně. Je to na Malé straně a jde se tam po úzkých schodech, dokonce po několika schoditích starých domů, ale kdy se pak vyleze nahoru: pod námi byla Praha, krásná, krásnějí jsem ji odnikud Jetě neviděl. Moná, e to bylo i tím, e jsme s Věrkou urazili lahvičku Ludmily.

Jedno mi vak leí v hlavě.

Kdy si večer nechal otec líčit dojmy ze Zlaté studně, z ničeho nic se mě zeptal:

Vilda Procházka za tebou byl?

Ne. Ale psal mí, e přijede a nepřijel.

Aha! řekl na to táta  a zajímal se, Jestli jsem sa nyní o dovolené s Vildou seel.

Řekl jsem, e ano.

A co tl chtěl?

Zarazil mě otcův tón. Kdysi byl vyetřovatelem a někdy se mnou i s maminkou mluvil, jako kdyby vyetřoval.

Byla to náhoda? Nebo v tom byl záměr? Ale jaký?

Přece Vildu Procházku taky zná. Ví snad o něm něco? Nebo mu něco o tom psaní někdo říkal?

Dodal jsem si odvahu a zeptal jsem se, proč se na Vildu ptá.

Otec to ale zamluvil. Prý někde u Radoína kupuje Vilda Procházka chatu a řeční o tom, e je tam sice krásně. ale má chudák starost, jestli ty antény na naich kasárnách nebudou vadit, kdy si pustí televizi.

O té chatě mi nic neříkal, svěřil jsem se otci.

Odpověděl e asi zapomněl… Ale stejně: jako kdyby něco na Vildu věděl

Hodil jsem to za hlavu, mám ji jiné starosti. Jen jsem si na tu příhodu vzpomněl, kdy včera  ale to chci popsat zevrubněji …

Včera byla sobola 13. ledna 1973.

Pro mne historický den. Byl jsem na rádiové věi. Santa mi o svátcích dal do těla a tak u těch sto za minutu umím a tím jsem si viastně na vě otevřel dveře.

Nádhera!

Je to tu dokonce mnohem parádnějí, ne líčil Dolfík. Také jsou tu ji v chodu úplně nové radiostanice, které jetě v prosinci nebyly zapojeny,

Váně, kdy si člověk sedne za stůl a kolem dokola má přístroje, připadá si jako v kosmické lodi, čl jako palubní telegrafista v naí dvaaedesátce. Hodinu, dvě jsem byl ve spojení s řídící stanicí a nabral jsem cvičné depee. První la stovkou, druhá sto dvacet, třetí jetě rychleji. koda, přes sto dvacet přece jen nezvládnu a v radiogramu jsem měl samou díru. Raban, který tu byl se mnou mě uklidňoval, e to neni ádný důvod k pláči, chodíme na vě právě proto, abychom se vycvičili na pořádné třídní specialisty.

Pak jsem si zdříml, co se tu děje a dovoluje  a dalí ichtu jsem měl od čtyřech.

Vzpomněl jsem sí na Dolfíka, jak říkal, e se odtud dá slyet kde co: Singapur, Río de Janeiro, Vladivostok. Řekl jsem si, e to zkusím také. Alespoň na minutku zabrousím do irého světa.

Podíval jsem se na hodinky: byly přesně Čtyři.

Sluba začala.

Pootočil jsem knoflíkem, schválně, co chytím a kolik přečtu.

Ty-tá, Tá-ty-ty-ty,. ..

Ve sluchátkách jasně zazněl pískot značek: A… B… F… 3!

Rozuměl jsem bezvadně.

Přitáhl jsem sl blok, e si napíi celou depei.

Ale najednou  tomu vůbec nerozumím  místo textu se ozval jednotvárný vysoký tón, který mi div neprorazil bubínky. To se někdy z legrace dělá, přidrí se klíč  a ten, kdo má na uích sluchátka, jde do vývrtky. Něco jako elektrický ok, kterým se kurýrují blázni.

Jene, mýlím se  nemýlím. Zdálo se mi, e v podtextu tohoto nepříjemného pískotu jdou obrovským tempem morse-značky …

Za třicet vteřin konec.

Hned jsem zase přeladil na řídící stanici a civěl oknem do noci jako cvok.

Co jsem to vlastně chytil?

Nějakého radioamatéra?

Ten by ale začínal ifrou: OK.

Nějakou vzdálenou stanici? Ta by ovem nezněla tak jasně a hlučně  a pak: po volacím znaku by následoval text normální depee.

Neměl jsem na příjmu nějakou tajnou vysílačku?

Ale ne. Snad ne.

Snad.

Toho snad mám nyní plnou hlavu. Nosím to pořád v sobě. Měl bych se někomu svěřit, ale komu? Je známo, e na věi je zakázáno přejít z frekvence řídící stanice na jinou. A já byl o hezkých pár dílků dál: přesně na vlně 16 megahertzů. Vypráví se, e kdysi se dostal jeden kluk za nekázeň na věi před prokurátora.

Půjdu-li a ohlásím to, co se stane?

Jít do basy  to bych nepřeil. A mlčet dál? Snad to bude rozumnějí, to snad, které mě trápí, to mám asi po tátovi. Občas se zmínil o agentech, tajných vysílačkách. Nebude to nic jiného ne bujná fantazie.

Ale přesto pořád váhám. Co kdybych zael za podplukovníkem Průchou. O vánocích Jsem se přesvědčil, e nic lidského mu není cizí  Jak se říká. Třeba by mě pochopil.

Je to ale velitel a nedovedu sl představit, e by vůbec směl přimhouřit oči.

Jetě si to nechám uleet v hlavě.

IX

I

tiplavě mrazivá, lednová noc.

Jako ocelovým krunýřem spoutala rybníky, ledová tří se ji tvořila i na březích plynoucí řeky, cesty byly jak ze uly a větve stromů zbělely jinovatkou. Prodrala se i zdmi kasáren a chlad leckterého z vojáků čas od času budil.

Jarda Mládek, oddechující na kavalci, kýchl.

Přitáhl si deku a těsně k bradě, převalil se z boku na bok, zavřel víčka a spal dál. Alespoň chtěl spát, zaslechl vak kdesi na chodbě vrzání dveří a klapání bot. Bylo krátce po půlnoci a to v kasárnách býval klid. Usoudil, e se něco děje. První, co ho napadlo: chystá se poplach.

Slyel jakési hlasy, ale nerozpoznal, co kdo říká.

Převalil se a vzhlédl ke stropu, kterým právě přeskočil paprsek světla odnaproti z velitelské budovy. Zvedl se na kavalci, aby se podíval, které okno svítí, ale ne se stačil otočit, jasně zazářilo i několik dalích oken. Znal velitelskou budovu a věděl přesně, které okno k jaké kanceláři patří. V kanceláři velitele zahlédl stín, který se pohyboval. Vstává podplukovník. Vzhůru je ji zřejmě i politruk a náčelník tábu, nyní bliklo světlo i v kanceláři pracovníka kontrarozvědky majora Pavlíčka.

Sesul se nazpět a zabořil hlavu do poltářku. Spánek byl ji definitivně ten tam.

Děje se zřejmě něco neobvyklého. A tu ho náhle napadlo:

Co kdy opravdu slyel tajnou vysílačku, kterou nyní ji mají a radiooperátor se přizná, a kdy řekne, kdy vysílal, nebude těké zjistit, kdo měl kdy na věi slubu, a nebude také dlouho trvat a přijdou za Mládkem. Nyní mu vak dolo, e i jeho věčná fantazie překonala vechny meze a e ji z toho věčného snad blbne … Byla přece na vlně 16 megahertzů  a on měl za úkol být ve spojení s řídící stanicí. Nemohl tedy vysílačku slyet, respektive: nikdo mu nemůe dokázat, e jl slyel. Z čeho má tedy pořád strach?

Vzápětí vak dostal na sebe zlost: na schůzích řeční o kázni, sám sobě sí uloil, e půjde ostatním příkladem a nyní si vymýlí alibi, jako by byl nějaký podrazák.

Ne! Ráno udělá vemu konec. Poádá velitele praporu, aby ho vyslechl, a vechno mu vyklopí. Potrestá-li ho, pak právem. Sbíral několik dnů k tomu rozhodnutí odvahu, ale dál to ji nevydrí.

Hned ráno …

Ozvalo se drnčení zvonků: bojový poplach!

Tím, e se probudil a v duchu si meditoval, měl před ostatními předstih.

Mátoné postavy se líně zvedaly, protíraly si oči, z jakýchpak snů se octne v mrazivé noci Dolfík? Nebo Jirka Kocman? A umař? Tuhle vyprávěl, e od té doby, co byl s Čedokem v Alíru, zdá se mu jenom o pouti rozhavené sluncem, Čím také zdůvodňoval svou občasnou ízeň. Ze Sahary do mrazu, to si tedy uije.

Dveře se rozletěly a veel četař Raban.

Okoukl světnicí, popohnal lenivce, zastavil se před Mládkem a řekl:

Budete velet drustvu. Svobodník Zábrana je mimo! A Mládku, vytáhněte se!

Jardovi se rozklepala kolena: jetě tohle. Na cvičáku u párkrát velel, větina frekventantů poddůstojnické koly si to ji okusila, ale pokud dobře slyel, nejde o cvičný, ale o bojový poplach. A ten se pro legraci nevyhlauje.

Provedu! odpověděl zajíkavým hlasem.

Vechno přesně klaplo.

Během deseti minut stála rota nastoupená na praporním nástupiti. Moc z ní nezbylo, jen několik drustev, protoe poplachové stráe odběhly ji k vystřídání, vojáci ze sousedních čet nastupovali do aut, která prudce startovala z kasárenského dvora směrem k Rokli, kde bylo shromaditě útvaru.

Mládek zahlédl, jak z gázu vyskočil podplukovník Průcha a zastavil se před Rabanem.

Něco mu v rychlosti říkal, Mládkovi se zdálo, e Rabanovi dělá místo ve voze a ten, e pohledem ulpěl právě na něm. Ačkoli mráz nepříjemně svědil a pronikal do zmrzlých těl snad i vy, Mládka zachvátilo pekelné vedro. Dokonce pocítil, jak mu vyskočily na Čele krůpěje potu.

Velitelé mluvili zřejmě o něm.

Proč?

Ty-tá, Tá-ty-ty-ty… Morse značky, které zachytil, mu zrovna zahvízdaly v hlavě. Popadl dech a zakuckal se chladem.

Viděl rozmazaně.

Kráčí k němu Raban. Řekne, aby el s ním. Naloí ho do auta a začne výslech… Ale budi, přizná se.

Vojín Mládek!

Mazanice zmizela, oči prokoukly.

Převezmete za mě velení čety!

Provedu! vydechl a bylo mu, jako by proíval neskutečný sen.

Jasně ale ji vnímal Rabanův rozkaz.

Zaujměte obranu kasáren od zámeckého parku. Rozviňte rojnici, pročesejte prostor od parku ke státní silnici. Nepřítel napadl kasárna, neznáme jeho sílu, ani prostor soustředění!

Mládkovi se poněkud ulevilo. Tak ádní pióni. Z rozkazu vytuil, e jde o nácvik, ale presto ta věta: Nepřítel napadl kasárna!

Provedu! řekl a rychle sbíral v hlavě vechny vědomosti o velení, které posbíral na učebně a na cvičáku.

Jeho četa  ano, nesní  jeho četa doběhla na kraj zámeckého parku za necelých pět minut. Kluci spurtovali jak zběsilci. Hlavně proto, aby se zahřáli a rozlomili ten ledový krunýř, v jeho zajetí se náhle uprostřed noci ocitli.

Pak se rozvinuli v rojnici a začali metr po metru pročesávat terén a k silnici, která v těchto místech byla od kasáren vzdálena pouhých tři sta metrů.

Nakonec rozmístil kulomety, samopalníky, určil palebné směry a rovně zalehl.

Průsvitný mráček, který a dosud halil měsíční kouli jako závojem, odplul a břízy u potoka pokryté jinovatkou zezlatověly, kontury kasáren se ostře rýsovaly proti obloze, najednou bylo světlo jako ve dne. Mládek dohlédl a téměř k Rokli, kde zastavily terénní rádiové vozy. Zahlédl obrysy antén, zaslechl dokonce i jakýsi vzdálený křik, promrzlý vzduch rezonoval jako citlivá membrána mikrofónu. Ale zaslechl také jakýsi brukot.

Motor namáhavě supěl, jak zdolával stoupání před Týncem. Autobus!

Říkalo se mu flamendrák. Linka PrahaMost, odjezd z Florence ve 23.00 hodin. Byl to on.

Myslel si, pasaéři si sedí klidně v teple, vracejí se z divadel . . Kdypak on zase uvidí Prahu. Ale copak Prahu Věrku. Před vojnou, kdy jen trochu na podzim zafoukalo, u utíkali z Petřína  a říkali si, e v takové zimě se nebudou procházet po pěinkách. A nyní? Jak zahlédl při nástupu, rtuová nitka teploměru byla mrazem stlačena daleko pod nulu: v kasárnách na dvoře bylo mínus sedmnáct stupňů. Tady venku v polích je určitě přes dvacet.

Autobus se zvolna sunul po vozovce, kdy vtom zablikala dvojice dálkových světel. Něco ho předjídí. Ale jakým tempem! Fittipaldi hadr. Zahlédl bílou skvrnu, která prolétla po obzoru jako meteor. Trvalo ale jenom pár minut a tatá skvrna se jetě větí rychlostí vracela. e by obrátil v Týnci? Zabloudil? Stovka kodovka, nebo stodesítka, asi stodesítka, protoe má páru jako formule 1. Zahlédl koncová světla. Byla svislá. Tedy ne stovka, ale embéčko. Ta se přestala vyrábět někdy v létě roku 1968… Pět let staré auto a pořád má sluné měchy? K neuvěření, meditoval Mládek nad tímto technickým zázrakem a tím dolo k tomu, e přehlédl podplukovníka Průchu.

Teprve kdy zahlédl za sebou stín, zvedl se.

Chtěl se hlásit, ale Průcha ho zvednutím ruky zarazil.

Jak jste zajistil obranu kasáren z vaeho směru? zeptal se stroze.

Mládek se vzpřímil.

Z prostředků čety jsem vyčlenil kulometné drustvo, které jsem předsunul sto metrů od zdi kasáren. Má za úkol střeit a bránit prostor silnice, která je v dohledu. Drustvo se zakopává… najednou nevěděl jak dál… Zakopává se, soudruhu podplukovníku! Polkl. Veliteli neulo, e Mládek je v rozpacích. Pomohl mu.

Je to zmrzlé na kost, to mají fuku, uznale dodal, přičem drtil botou tvrdou hliněnou hrudku.

Mládek opět chytil slinu.

Drustvo se zakopává a zaujímá obranu. Jako druhý sled jsem určil samopalníky, které jsem rozmístil podél silnice. Přístup ke kasárnám jsem zajistil rojnicí, Její pravé křídlo je předsunuté a má za úkol střeit a bránit přístup ke kasárnám ve směru od polí. Na víc nemám prostředky, soudruhu podplukovníku!

Ani nechal Průcha na sobě cokoli znát, uznal, e sl Mládek vede dobře. A taky sebevědomě. Uměl se vít do jeho situace, v ní se náhle ocitl. To, e se zcela vil do velení četě a to já nemám na víc prostředky!, se mu zalíbilo ze veho nejvíc. Umí se orientovat, má kurá, z toho kluka něco můe být, pomyslel si, ale jetě chtěl vědět, zdali v roli velitele samostatně myslí, či zda to ve je jen věcí náhody.

Uznale pokýval hlavou a zeptal se:

Proč jste zařadil samopalné drustvo za kulomety?, Nezdá se vám to riskantní? Co kdyby  řekněme  nepřítel prorazil jejich stanovitě, zůstanou vám jen samopalníci, kteří ho bez podpory kulometu nezastaví!

Soudruhu podplukovníku, to jsem udělal právě úmyslně, U kulometu jsou zkuení vojáci a samopalníci, pokud je znám, moná, e by se jich mohla zmocnit panika …!

Kdyby Průchovi svítil měsíc do tváře, zahlédl by Mládek v jeho očích úsměv. Kluk jeden, zvládl to dobře a troufá si i odhadnout, kdo je zkuený a kdo méně.

Souhlasím! Udělal jste to správně! řekl podplukovník, ale neměl se k odchodu.

Triedr, který se mu pohupoval na prsou, zvedl k očím a jen tak, jako mimoděk, se zeptal.

Neprojelo tu nějaké auto?

Dvě! vystřihl ze sebe Mládek.

Jaká?

Autobus a pak embéčko!

Mládek si viml, e tohle sdělení zaujalo velitele víc, ne jeho hláení.

Embéčko? Jaké?

To nevím, soudruhu podplukovníku, odpověděl Mládek, přičem uvaoval, co je tohle za chyták.

Myslím barvu. Tmavé, světlé?

Bílé, soudruhu podplukovníku!

Bílé?

Nyní ji Mládek věděl, e auto, které spatřil, nehraje ádnou podřadnou roli.

Podplukovník chtěl znát čas a směr jízdy, a kdy mu Mládek sdělil, e to embéčko se muselo někde v Týnci rychle otočit, protoe se vzápětí zase vracelo, udiveně na něho pohlédl.

Tak se zase vracelo … asi v nula jedna dvanáct?

Tak asi!

Najednou měl podplukovník naspěch. Blikl svítilnou, co bylo domluveným znamením pro řidiče, protoe v té chvíli se v délce rozbuil motor a gazík se kolébal po zmrzlé louce.

Budu v kasárnách v kanceláři majora Pavlíčka, víte, kde to je?

Ano!

Kdyby se ten bílý auák jetě jednou objevil, okamitě za mnou polete spojku. A přesný čas a směr!

Bílé auto!

Mládek opět zneklidněl, jako u po několikáté během této noci i dnů předchozích.

Dodal si odvahu.

Soudruhu podplukovníku, rád bych vás poádal o soukromou rozmluvu!

Průcha byl ale mylenkami ji někde jinde.

Týká se to dneka?

Ne! řekl Mládek váhavě, ale jeliko poznal, e podplukovník je ji jako na trní, dodal:

Jistě ne!

Přijďte za mnou po obědě! Průcha ze zvyku povytáhl rukáv a podíval se na hodiny…..Ve třináct nula

nula!

Jaká te to fraka, dumal Mládek, kdy přesně v jednu stál za dveřmi kanceláře velitele praporu. Ráno dostal pochvalu za noční cvičení a nyní se jde přiznat, e vědomě poruil nařízení velitele a hned při první slubě na rádiové věi se dopustil hrubé nekázně.

Alespoň skončí to jeho věčné přemítání, vysvobodí se z černých mylenek, a děj se co děj, bude mít klid. Jetě zauvaoval, co by mu asi poradil otecko, kdyby se svěřil? Předně by mu vynadal, co záhy udělá velitel  a určitě by ho nenaváděl, aby to, co provedl, zatloukal. Ovem ani velitel nevypadá na to, e by kryl přestupky. Dovede říkat do očí nepříjemné věci důstojníkům, proč by měl etřit jeho, i kdy … Je předseda svazácké organizace  a tak dále a tak dále. O vánocích mu to řekl zcela prostě a jasně: právě proto, e jsi svazácký funkcionář, jsem tě krtl. Jeho politický zástupce major Jirásek najednou hovořil podobně: právě proto, e jste komunisté a svazáci, vyadujeme od vás víc, ne od ostatních … Vy jste vpředu, vám bude jednou svěřeno velení… U slyí podplukovníka Průchu: kdybys byl lempl, mohl bych tě třeba odepsat: potrestat jen kázeňsky, protoe dřív nebo později stejně přijde do vězení,ale protoe Jsi v čele svazácké organizace a má Jít příkladem, musím být k tobě tvrdý Jako skála. Chápe?

Chápe.

Vojín Mládek! K veliteli!

Má nějaké starosti? zeptal se ho náčelník tábu kapitán Motyčka, který seděl vedle velitelovy pracovny.

Zadrhlo se mu hrdlo, jen přikývl.

Podplukovník Michal Průcha mu el vstříc, podal mu ruku, posadil ho do křesla a řekl:

Jestli kouří, tak kuř!

Zavrtěl hlavou, i kdy by si rád zapálil.

Tak, co má na srdcí?

Jdu se přiznat k tomu, e jsem poruil vae nařízení, soudruhu podplukóvníku, začal trhavým hlasem Mládek.

Ale! Co se stalo! udiveně na něho pohlédl velitel a poposedl v křesle.

Mládek se sebral, aby nevypadal jako zmoklá slepice a začal obírně líčit, jak měl 13. ledna slubu v rádiové věi a jak úderem čtvrté hodiny přeladil na vlnu 16 megahertzů a jak zaslechl ten a ten signál, a co následovalo pak, e ví, e se dopustil přestupku a e nepřiel ádat o prominutí trestu, nýbr e si je vědom následků, ale e třicetivteřinový písklavý tón se mu nezdál jako přidrení klíče, e rozpoznal morse znaky, které vak musely být vysílány rychlostí tři nebo i čtyři sta za minutu, e je to moná hloupost, ale e si myslí, e mohlo jít o vysílačku, která můe být ve spojení s někým …

To ve řekl takřka jedním dechem  a nyní u přila chvíle, kdy vyschlé rty zatouily, aby je alespoň olízl jazykem.

Napij se! řekl klidně Průcha a přistrčil mu podnos se skleničkou a sifonovou lahví.

Pak sáhl po bloku, vytáhl propisovačku a cosi si poznamenal.

Mládek čekal bouřku, ale podplukovník Průcha na ni ani trochu nevypadal.

Dokonce mi tyká, konstatoval Mládek, kdy se osvěil sodovkou.

Tak říká, e to bylo v sobotu 13. ledna  ve čtyři ráno: A-B-F 3… Jak pracuje rychlovysílačka, to nezná?

Ne!

Průcha řekl: Zatím díky!

Zvedl se z křesla, stiskl Mládkovi ruku a vyprovodil ho ke dveřím.

Kanceláří kapitána Motyčky proel Mládek jako náměsíčný. Jen zaslechl, jak Průcha říkal Motyčkovi:

Seeň mi okamitě Pavlíčka, musím s ním hned mluvit 

Tak se nám obzor jasní, řekl major Pavlíček. Jestli se to tomu klukovi nezdálo, tak by o tom měl vědět radioodposlech. Ví, co? Hned to prověříme. Mohu?

Průcha přikývl a posadil se za psací stůl.

Měl také napjaté nervy, nastal okamik, který se čas od času objevil a při něm si vyčítá, e se odnaučil kouřit. Kdyby si nyní zapálil, snad by rychleji přečkal napjatou chvíli. Ale chu překonal.

A zatímco se Pavlíček domlouval s majorem Kubeem z praské centrály, přemýlel o Mládkovi. Chlapec mohl mlčet jako hrob a nikdo by na nic nepřiel. Ale protoe cítí, e ta rádiová hra můe zavánět pínou, přijde  i kdy mu to jistě dalo dost přemáhání  a řekne vechno od á a do zet, přestoe ví, e za poruení kázně ve slubě můe slíznout pěkný trest. K tomu je zapotřebí kus odvahy. To, co Průcha slyel, bylo upřímné doznání kluka, který ví, komu slouí a proč.

Podplukovník ulpěl pohledem na Pavlíčkovi.

Co? Odposlech nic nemá? To není moné…. Tak díky a čekám tě. Ano … jetě dneska!

K večeru projela branou kasáren naletěná estsettrojka, z ní vysedl civilista.

Kasárenský telegraf okamitě hlásil, e je to zřejmě nějaká návtěva z kontrarozvědky, protoe je v civilu a točí se kolem ní major Pavlíček. Návtěvník el s Pavlíčkem k veliteli praporu.

Hned jakmile zasedli v Průchově kanceláři, zavolali Mládka.

Mládek tam s nimi seděl asi hodinu.

Pak byli vichni dalí hodinu na rádiové věi obsluha, která tam byla, dostala hodinu volna.

Posléze byl vojín Jaroslav Mládek odvezen černou estsettrojkou neznámo kam.

Kasárenský telegraf bzučí: Bůhví, co v tom je!

OSMÝ ZÁZNAM

Sobota 17. února 1973

Je to jako neskutečné drama, které jsem proil během pouhého jednoho měsíce.

Krátce po rozhovoru s velitelem přijel z Prahy major Kube. Vechno jsem musel znovu vylíčit, pak se lo jetě na vě a ladil jsem přesně dílek v pásmu 16 megahertzů, kde jsem zachytil před měsícem  přesně v sobotu 13. ledna tu záhadnou depei.

Ale na té vlně bylo ticho jako v hrobě.

Major Kube mě posadil do estsettrojky a odvezl do Prahy. Zavedl mě do operačního sálu, kde jsem za jeho asistence a pod dohledem nějakého technika ladil a do rána místo, na něm jsem volání zachytil. Ale i tady: nic!

Kdy se rozednilo, čekal jsem, e mě asi odvedou do basy, byl jsem tak umořen, e jsem si to dokonce u i přál. Spát, odpočinout si.

Basa se ale natěstí nekonala. Z rozmluv, které se kolem mne vedly, jsem usoudil, e jde patrně o nějakou vysílačku, která je tak skrytá, e ji neobjevil ani radioodposlech.

Vedly se kolem toho značné úvahy. Dotazovali se mě na to i na ono, říkal jsem ve po pravdě, přesto jsem cítil, e je to vem málo, e by potřebovali vědět víc.

Místo krajíce suchého chleba, jak jsem čítával o vězeňské stravě, počastovali mě parádní snídaní. Čaj, vejce se unkou a dokonce lahvičku piva.

Pak mě zavedli do pokoje, ádná krása, ale byl tam gauč a ten jsem potřeboval momentálně ze veho nejvíc. Tak jsem se natáhl a hned spal.

Někdy odpoledne mě vzbudil major Kube. Ten asi nespal, protoe měl oči jako pingpongové míčky, a jestli prý jsem ji k pouití.

Byl jsem.

Zavedl mě klikatými chodbami do jakési laboratoře. A prý, abych si sedl a poslouchal.

Technik stiskl knoflík magnetofonu, četl jsem to nahlas. Cvičný radiogram. Pak lo něco jetě pomaleji. Pak se pískot v reproduktoru zrychlil.

Vezmi si sluchátka, řekl Kube.

A toté jsem slyel ve sluchátkách.

Tempo souhlasí? zeptal se.

Bylo to rychlejí, odpověděl jsem a on mrkl na technika a slyel jsem záznam  měl takových sto padesát za minutu. Poznal jsem to podle toho, e jsem jetě stačil číst morse znaky. Pak ale chod zrychlili, to u jsem byl vedle.

Bylo to jetě rychlejí?

Tááá….

Chytil jsem se za ui, jak v nich prudce píchlo. Ano, přesně tak jsem to tehdy slyel. Hvizd a pod ním skrumá morseových značek.

Čtyři sta, řekl technik, nače Kube přikývl a zase mě kamsi vedl klikatými chodbami. Na dveřích nebyly vizitky, nic. Potřeboval jsem si odskočit, nevím, podle čeho to major poznal, e otevírá dveře WC, v ničem se neliily od druhých.

Pak jsem byl zase navrácen svému pokojíku, kde Ji byla naservírovaná polévka, uzené s hrachem a čtvrtka dortu. Kube říkal, abych se po jídle upravil, e půjdeme ke generálovi.

Probůh!

Kartáčoval jsem blůzu a poádal jsem o holicí strojek. Přinesli mi elektrický. Měl jsem pocit, e mají strach, abych se snad iletkou nepodřezal. Na to Jsem sl ale řekl, e jsem pitomec, kdy takhle uvauji, protoe jsem ji mohl poznat, e jsem skutečně zachytil nějakou ilegální vysílačku, která je ve spojení se zahraničím, jenom zůstává zřejmě záhadou, e jsem ji zachytil Já, a ne radioodposlech. Tím sl lámal hlavu nejen Kube, ale zřejmě i inenýři  specialisté.

Čekal jsem generála se zlatými ratolestmi, ale místo něho jsem se setkal s edovlasým muem, který vůbec nevypadal výjimečně.

Vojín Mládek, hlásil jsem se.

Jarda? zeptal se generál, čím mě doslova připendlil k podlaze.

Koukám, e jsi celej táta! řekl generál… Jetě mu chutná penát?

Byl jsem z toho zmaten. Zřejmě otce zná, a asi dost dobře, protoe penát se u nás u od nepamětí dělá nejméně jednou za týden, a za největí vymoenost moderního obchodu povauje otec mraený penát.

Tak povídejl obrátil se generál na Kubee.

A vechno začalo znovu. Dával jsem pozor, jak generál zareaguje a uslyí, e během sluby, ač je to zakázáno velitelem, jsem přeladil na jinou frekvenci…

U o tom major mluvil, ale generál ani nemrkl okem. Jen do majorovy řeči skočil otázkou:

estnáct megahertzů?

Přesně estnácti… Ale nai  prohlédl jsem záznamy, ten den měli pod kontrolou vechny frekvenční rozsahy  nezachytili na frekvenci estnáct ádnou stanici!

A bylo kolik? Čtyři ráno?

Ano, přisvědčil major.

Pokračuji

V laboratoři jsme nyní předvedli soudruhu Mládkovi nějaké ukázky. Deifroval rychlost čtyři sta znaků za minutu, to znamená..

Rychlovysílačku! dopověděl generál a začal s rukama v kapsách přecházet pracovnou.

Nali si zřejmě díru, pravil jetě Kube. Jenome si nedovedu vysvětlit, jak. Rádiový paprsek by měl mít ířku…

To znám, to znám, odvětil generál.,. a co úzce směrovaný paprsek? ikovně umístěné zrcadýlko  někde… třeba v kapličce na Řípu, co já vím !

Ale to by museli znát celý ná systém!

Ani ne. Mohli vsadit rovnou na Radoín Kdy jsem to četl? Někdy v prosinci. Přila přece hláka, e někoho úkolují na Čtverec A 16. Dělali jste s tím něco?

Kube se pohledem střetl s generálem  zahlédl jsem to, ale dělal jsem, jakoe nevidím.

Jen mluv! vybídl ho klidně generál.

Udělali jsme jistá opatření  a dokonce jistou stopu máme!

To je prima!

Ale důkazy chybějí!

To je horí!

Patrně jde o nějaké nové zařízení, které jetě neznáme, dořekl Kube.

Já si zase myslím, jestli to není babiččina krabička, ví? Nic ti neříká Jochman?

Jochman?

Jen si vzpomeň. Přednáí se o tom ve vech kursech. Jochman byl před deseti, dvanácti Léty u jednoho ikovného amerického majora. Říkal si Thompson. Moná, e si tak říká do dneka, jene nebude u majorem, ale zřejmě nejmíň plukovníkem… A ten nám s tím Jochmanem, bylo to přiblině v místech jako teď, rozehrál právě takový mariá, který jsme tehdy moc dlouho lutili, a jsme ho vylutili  a úzce směrovaný paprsek zhasl… Jak to slyím, dal bych za to krk, e se znovu ozval ,korpión.

korpión?

Tak jsme tehdy tu akci nazvali… Kdy jsme Jochma na zaili, přestali s tím. Patrně počítají s naí krátkou pamětí a teď to znovu vyhrabali.

Generál se obrátil na Mládka.

Který den to bylo?

Sobota… čtyři ráno… 13. ledna!

Generál vzal do ruky kalendář, zalistoval v něm a řekl: To byla druhá sobota v měsíci!

Jestli se nepletu v tom, e to řídí Thompson  pak se vysílá ve stejný den… jednou za měsíc… Listoval v kalendáři: Pak by se znamení ,korpióna mělo znovu objevit v sobotu 10. února. Zařídí, aby měl Mládek slubu, dostane vysokofrekvenční magnetofon, přeladí se přesně ve čtyři na 16 megahertzů  a uvidíme… A ty navíc zařídí dalí odposlechovou trasu!

Kdy jsem se třetí den po odjezdu do Prahy vrátil do kasáren, ze vech stran padaly otázky:

Tak co?

Co je s vámi, Mládek?

Co jste proved, Mládek?

Co máte za malér, Mládek?

Kube, který mě přivezl, domluvil s podplukovníkem Průchou, aby se vechno vysvětlilo tak, e vlivem atmo sférických poruch jsem zachytil jakousi neznámou depei, e se ale ji vyetřilo o jakou jde, e je ve v pořádku! A tím celá záleitost končí.

V tom smyslu Jsem také odpovídal, i kdy málokdo tomu věřil.

Ale co se nestalo!

Byl Jsem s Dolfíkem v Týnci. Měl narozeniny  a tak mě pozval na kofolu s rumem. A e taky za ním přijede brácha. Cestou ze mne tahal, co jsem to chytil za depei. Odpovědi jsem mu, e o tom nesmím mluvit, e to je něco tajného, a e je lepí jít od toho dál.

Nějak se mi ale nelíbil.

Jindy samá legrácka a nyní udělal dva rumy a vypadal jako dervi v transu.

Bratr pořád nepřijíděl  a tak jsme seděli u stolu jako v márnici. Navíc jsem oknem zahlédl velitele praporu, jak lapal schody do internátu. Jetě e se nezastavil v hospodě. Nebyl proti skleničce, ale rum nesnáel, říkal, e je to pití oputěných námořníků, a e nejsme na moři, nýbr v Radoíně.

Byl jsem potěen, kdy zmizel ve dveřích internátu, a abych Dolfíka povzbudil, a také abychom rychle dopili, zvedl jsem sklenici a navrhl, abychom si na ty jeho narozeniny trnkli.

Napil se. Oči u měl rumem zavlhlé, změřil si mě a najednou povídá:

A-B-F-3?

Co? vyprskl Jsem.

Ale marně jsem se snail skrýt překvapení.

Já to taky chytil! řekl. Jene jsem to nehlásil… To je konec!

Co jsem mu měl na to říct?

Hele, jdi za velitelem… Zrovna je naproti v internátě!

Zvedl se jak socha a el.

Kdyby se ukázal brácha, a počkál

Neukázal se.

Dolfík se vrátil a děkoval mi, e jsem mu dobře poradil.

Jetě tého večera si ho zavolal major Pavlíček, ale ve ví tichosti.

Dolfík byl bokem, a jeliko chytil neznámou stanici druhou sobotu v prosinci, já ji slyel druhou sobotu v lednu, čekalo se ji s jistotou, e se ,korpión ohlásí i druhou sobotu v únoru.

U je tomu přes týden, co jsme si rychlovysílačku nahráli, páska nyní leí u generála v trezoru.

X.

Generál zachmuřená přijímal Kubeovy Informace.

Týkaly se deifrovaného radiogramu, který byl nahrán na věi v Radoíně. Ale byly děravé, jak cedník. Proto i majoru Kubeovi, kdy mluvil, hlas kdesi v hrdle vázl, a chvílemi si připadal jako smuteční řečník.

Víme, e nic nevíme, řekl a pohlédl na zdrceného majora. Měl u na jazyku ostrá slova: Kdy dělal za mlada Jochmana, půjčovali si z kanceláře do kanceláře jeden jediný psací stroj. Dostat na akci auák, to u musela být akce  a dnes? Ani s elektronickým počítačem nedovedou rozlutit kód. U chtěl majorovi říci, jestli by si na to neměl pozvat nějakého kříovkáře, ale včas se zarazil. Nemůe věčně říkat, kdy my tenkrát… Tenkrát se sice mnohdy právali s protivníkem takřka holýma rukama, bez počítaček a vech moných aparatur, ale i protivník pracoval metodami  ve srovnání s dnekem  mnohem primitivnějími. Ta primitivita sice nic neubírala na rafinovanosti a záludnosti, ale prostě a jednodue odpovídala své době. A protoe se čas nezastavil, nemůe nyní plísnit majora, e počítač dosud nede-ifroval vechny zakódované znaky. Ostatně  co se nepodařilo včera nebo dnes, můe se podařit zítra. Zkouejí se jistě dalí varianty. A nejen to: po stopě záhadného paprsku jdou i Kubeovi lidé  a pak ti vojáci v Radoíně. Svědectví toho jednoho  jméno generálovi nějak z hlavy vypadlo, se zdá velmi zajímavé. Kdy si tohle ve srovnal generál v hlavě, povytáhl obočí, čím zároveň setřel z tváře i ponurý pohled a poněkud jinak formuloval větu, kterou pronesl předtím.

Víme, nevíme? Vlastně něco přece jen víme.. ! Odstrčil idli, na ní seděl a procházkovým krokem se přiblíil k majorovi.

Jak jsi to říkal? Co vynalezli ti… ti počtáři?

Kube postřehl změnu v generálově tónu a s úlevou ji přivítal. Čekal bouřku a náhle se jasní.

Zalistoval v bloku.

Tahle skupina znamená: hodnověrný pramen v místě.

Mají jetě dalí varianty?

Několik… poblí místa, v dohledu místa..

Tak se nám vlastně potvrzuje, e informace je přímo z radoínské posádky,  přeruil generál majora a zamumlal:

Hodnověrný pramen v místě… e by ten kluk?

Asi jen povídal, jak se povídá!

Nevíme ale co.

Za tou skupinou je u jenom jeden kód ..

Zřejmě nějak blí toho člověka určuje.

Na souvislou zprávu to nevypadá.

A kdy to srovná s výsledky zaměření?

Kube pokrčil rameny a na psacím stole rozloil mapu. Směrovaný paprsek obchází vechna nae stanovitě. O Radoíně zřejmě vědí, e tam kontrola není. Zdá se, e znají i rozvrh sluby. A vylučují na maximum i náhodu, e by je Radoín zachytil. V nula nula čtyři se tam mění obsluha.

A pak si myslí, e ve čtyři ráno u spíme jako koata, zahuhlal generál. Stál skloněn nad plánem Prahy a očima popojíděl po tlusté červené lince.

ukl na ni.

Tady běí přes Podolí? Co ti plavci?

Také jsme si vimli, odvětil Kube… Přítě bych chtěl přesněji zaměřit právě tenhle prostor. Jisté stopy sem míří  dokonce…

Procházka? otázal se generál.

Důkazy nemám, vyhnul se přímé odpovědi major Kube. Dost ale víme o tom Kocmanovi..

Copak? zeptal se generál, ale rozhovor přeruil pobočník, který veel do pracovny.

Podal generálovi nějaký papír.

Ten si nasadil brýle. Ale i za nimi bylo vidět, e se usmívá.

Počtáři makají, koukni.

Sňal z očí brýle a papír, který přinesl pobočník, ukázal Kubeovi.

Hodnověrný pramen v místě, četl s ním nahlas  k pouití!

To znamená…, zauvaoval major.

e ten jejich pramen zatím jetě mlčí, ale mají ho v drápcích. Nic tě nenapadá?

Kube hned nevěděl, kam generál otázkou míří. Napadlo ho najednou tolik věcí. S kterou vyrukovat dřív? Hodíme jim udičku. A bude mít důkaz hned!

Chvilku se pádili, ne sáhl generál po telefonu a spo jil se s velitelem radoínské posádky, plukovníkem Brodským.

Měli spolu stručný rozhovor.

Druhý den vtrhl na světnici Kocman s vyvalenýma očima.

Kluci, u to víte?

Co?

Senzace! Celá poddůstojnická količka se stěhuje do Prahy.. 

Světnicí zalomcoval smích a na Kocmanovu adresu bylo vypáleno pár jízlivých poznámek.

Váně, kluci, slyel jsem to. A dalí: za vzorné plnění úkolů fasuje nae četička opuáky. Kdo chce, můe si v sobotu v Praze zatrénovatl U balím!

Ale nebylo to doslova a do písmene tak jak líčil Kocman, leč dovolenek bylo tentokrát neobvykle víc ne jindy, kola se do Prahy nestěhovala, ale vojáci zaslechli z povolaných úst, e ti nejlepí z nejlepích projdou před skončením koly speciálním kursem v Praze.

Z toho později Kocman poněkud zesmutněl, nebo k esům měl daleko, a naději, e je dohoní, takřka ádnou.

Dolfík se na něho zaklebil:

Prej ti zříděj na Václaváku extra vě.

Vystřelil ze světnice jako raketa. e já pitomec jsem tu fámu jetě rozkřikl. Dolfíkovi je hej, radista číslo jedna, ten u má ten kurs jistý. Ale on? . Po pár krocích vychladl. Blailo ho alespoň vědomí, e bude opuák a e se tentokrát na sobotu a neděli rozloučí s Radoínem.

V duchu si spřádal plán, jak se sladkými dny volna naloí. Za kým zajde nejdřív, ke komu potom… Jen jestli ho táta nenaloí do auáku a nevyveze na chatu, aby ho opět podrobil zkoumavým otázkám, zda je z něho u voják nebo civil převlečený do munduru? Jako posledně!

Bylo mu, jako kdyby měl v hlavě rozbuku, kdy seděl před televizorem, ale vůbec ne kvůli programu, ale kvůli eně. Potřeboval by zmizet, jít nahoru do své tru-covny a připravit relaci. Ráno ve čtyři ho to zase čeká U se jednou zvedal, ale sotva se vzepřel v křesle, ozvala se.

Tebe to nebaví?

Znovu si sedl. Stejně má dojem, e po návratu z Mnichová něco tuí a kdy odejde od televize a nedokouká film, riskuje, e půjde za ním. A to zrovna dneska nemůe potřebovat

A ke vemu dávají pionádu.

Agenta u mají, sedí před vyetřovatelem, který se ho ptá na jméno.

Nějaké drmolí.

To je vae krycí jméno, slyí herce z obrazovky. To ji známe .. !

Potmě sáhl rukou po talířku s burskými oříky, nabral si jich hrst. Alespoň něčím zaene nervozitu. Také je na tom jako ten na obrazovce. Ne sice tak docela, nesedí před vyetřovatelem, ale doma v teple, má vak jako on také krycí jméno.

Hanke. Jmenuji se Jiří Hanke, říká si v duchu a v zubech semílá oříky.

Nahoře v trezorku pod trámem má falenou občanku. I podle ní je Jiří Hanke Kdy ho zastavila dopravní hlídka, vyzkouel si, e je od pravé k nerozeznání.

Prohlédli ji a jetě mu zasalutovali.

Dobrá detektivka!

Co? jaká? ,.. Mne si oči, v pokoji se rozsvítilo. Ani nezpozoroval, e je konec. Taky chyba. Má se ovládat i před vlastní enou.

Není ti něco?

Z téhle otázky se jednou zblázní. To vypadá tak porouchaně, e takřka obden se ho vlastní ena ptá, zdali mu něco není? Předevčírem utrousila, e se jí zdá nějaký divný, jestli není přetaený?

Půjde si lehnout?

Ne Jetě mám práci.

ena se nasupila. Mohl by si dát pokoj alespoň v sobotu. A ráno jedou k rodimě.

Vím, vím! kvapně ukončil řeč. V osm vyrazí. Dodělá si jenom jeden náčrtek, dokud má nápad v hlavě.

Strčil hlavu pod kohoutek a spláchl únavu a tíivé mylenky ledovou vodou.

Nicméně i po této vzpruze by si nejraději lehl a usnul. Zítra v osm jedou k tetě, čeká ho perný den. Těch řečí. A on se bude muset odpočatě tvářit, hrát si s dětmi a dělat, e je na víkendu. Kdyby věděli po jaké noci.

Kdy vylápl schody, zastavil se. Dole byl klid, světlo v lonici právě zhaslo.

Alespoň e má nyní klid.

Odemkl, tie za sebou zavřel a zamířil ke skříni. Byla na petlici s těkým visacím zámkem. Vsunul do něho klíč, ale teprve kdy stiskl tlačítko elektromagnetu, mohl jím otočit. Byl to jeho vynález. Jistota, e nikdo, kdo mechanismus nezná, neotevře skříň, v ní, jak si často myslíval, je opratka itá přesně na jeho krk. Vytáhl starý odřený kufr. Vylovil z něho krabici se segmenty a rozhodil je před sebou na stole. Vzal kotouč dávkovače a poloil si ho na klín.

Nehodí se pro tuhle práci. Zapomněl na ifrovací tabulku. Po té měl sáhnout nejdřív. Naučené pohyby se mu z paměti vytrácejí a to je známka, e cosi v něm selhává. Kadý hmat uměl poslepu. Vzdyck, vechno lo. jako na drátku. Nyní zapomněl na tabulku, Jindy zapomene nasměrovat anténu; přivřel oči, nesmí ji myslet na nic jiného, ne na to, co právě dělá. Kadá chybička ho můe prozradit. U musí pustit jednou z hlavy vechny ty nesmysly, jimi se věčně zaobírá. Jinak?

Tabulku rozloil vedle segmentů a podle záznamů začal sestavovat ifrovanou zprávu.

Včera pozoroval poblí Radoína v posádce Kalná přesun tanků… Nalistoval stránky označené Tankové a obrněné vojsko. Vyhledal segment 3 lomeno 13. Vloil ho na konec kotouče, který se plnil odzadu.

ifru pro výraz vlastním pozorováním znal Ji dobře nazpamě: segment 2/13. Přiřadil ho k předelému.

A tak dílek za dílkem přibýval v dávkovači.

Kolona tanků  segment číslo 11/13

Jednu zprávu měl z krku.

Jetě ale musí zaifrovat informaci z Radoína: frekventanti poddůstojnické koly  v dohledné době  speciální kurs  Praha…

Vyhledat segment A/13-1  od hodnověrného pramene v místě.

V dávkovači bylo jetě několik prázdných míst. Zalistoval v bloku. V podniku se mu podařilo nahlédnout do souhrnné zprávy o výzkumu speciálního laseru. Stručně se o tom zmíní, podrobnosti dá přítě. Ta věc tak nehoří. K letiti v Lukani, jak centrála po něm chtěla, zatím nic nemá. Jetě se tam nedostal, ale přítí týden tam bude muset. I kdy nerad je to tam obancované ze vech stran. Nejradějl by se Lukani vyhnul na sto honů, ale u podruhé to letitě urgují.

Jetě doplnil kotouč několika prázdnými segmenty a připravil ho do dávkovače.

Mrzutě se podíval na hodinky.

Půl druhé.

Nemůe si jít lehnout, vzbudil by enu  a pak ve čtyři to musí vyslat.

Zase vstávat?

Povytáhl zásuvku a vzal do ruky ampulku. Vyklepl z ní modrou kuličku. Připomenula mu, e tou ho v Mnichově probouzeli. Spolkl ji i přesto, e ví, e je to prudký opiát. Kdy po dvanácti hodinách jeho účinek doznívá, začnou se mu třást ruce a zmocní se ho stress, od něho není daleko ani k sebevradě Ale do ztřka odpoledne bude fit. To oči nezavře a nálada ho taky nepřejde, naopak.

Po chvilce práek zabral.

U ho cítí.

Chmury, které ho trápily, se rychle rozplývají jako ranní mlha.

Pootevřel okno a nasál vlahý vzduch jarní noci.

Zhasl a vyloil se v okně.

Vlastně, co mu schází? Nic. Ve čtyři a to spustí, připíe se mu venku na kontě dalí sluná sumička. A co nevidět měl by se dočkat dne, kdy v instrukcích u nebudou dotazy na Radoín ani na Kalnou, přestanou ho honit kolem leti a koukat po nádraích, kam a co se vozí. Ví, e a přijde zpráva podepsaná jménem Plavec, je to znamení skončit, vechno zabalit. A pak ho čeká ivot. ivot? Zírá z okna vilky dolů na plynoucí Vltavu, mourá do rozsvícených ulic a tie se uchechtává.

Práek důkladně zabral.

Celé dvě hodiny krásně prosnil. Proel New Yorkem, koupal se na Floridě, cestou se zastavil na Malorce a potkal několik krásných en  a v mohutném auáku přijíděl k jakési moderní fabrice, nad její branou bylo jeho jméno. Tuhle fantazii u přehnal, to uznává i v rozkoniekém obluzení: stačí mu konto, banka třeba v Bernu. Také byl před několika okamiky v Bernu…

Za deset minut čtyři.

Rozsvítil a nahavil vysílačku.

V sále bylo příjemné přítmí, ruené jen zelenými a červenými signálními světélky stanic, které se snaily za vydatné pomoci lamp, stojících u kadého pracovitě, zahnat monotónní, uspávající um.

Vzadu v zasklené kukani, kde jindy je jenom náčelník, bylo vak dnes výjimečně runo.

Objevil se tam generál a podle doprovodu, který měl, to nevypadalo jen na namátkovou kontrolu. Za dispečerským stolem seděl u od půlnoci major Kube, který udroval přímé spojení s celou nově vybudovanou odposlouchávací trasou, s věí v Raďoíně a jetě se třemi dalími místy, s nimi hovořil jen ve zkratkách a v heslech.

Generál si odhrnul rukáv a podíval se na hodinky.

Tak za pět minut, řekl a ačkoli dost proil, vzruení, které se ho zmocnilo, nijak netajil.

Elektrické hodiny na stěně odklepávaly vteřiny.

Za patnáct.., řekl generál a zapálil si cigaretu.

Rotná Jana, která měla za úkol hlídat pásmo estnácti megahertzů, sevřela rty.

Deset vteřin, zaslechla ve sluchátkách.

Major Kube stiskl přepínač reproduktoru. Ve skříňce sue zapraskalo a hned zase ztichla.

Nula vteřin.

Jana hleděla na rafičku přijímače jako v hypnóze, o málo pootočila knoflíkem napravo i nalevo  a…

Ticho.

I reproduktor mlčel.

Co Radoín? řekl generál  a trasa.

Radoín, nahráváme! ozvalo se z tlampače.

Trasa na příjmu!

Oba reproduktory přehluil třetí.

Tady Neptun, tady Neptun! je to trojka, jsme za plotem. Čekám příkaz!

Generál odloil cigaretu a nahnul se k majorovi.

Spoj se s jedničkou!

Objekt jedna mlčí!

Dej trojce nástup! řekl generál Přetřel si tvář a dodal: A Janě řekni, a u se netrápí.

estnáct megahertzů mlčí, soudruhu majore. Já nevím. .

Sám se nahnul k mikrofonu.

Díky, Jano. Dobře jsi to pohlídala. Má pravdu: mlčí. U otravovat nebude!

Jetě se hlásili deifrantL Brali záznam z trasy. Generál pozorně sledoval hláení. A kdy zaslechl zmínku o speciálním kursu v Praze, usmál se na Kubee.

U snad nebude naříkat, e nemá důkazy!

Jiří Hanke, jak si říkal mu, který odvysílal radiogram po směrovém paprsku, zrovna ukládal přístroje do skříně, kdy v domě zaslechl jakýsi hluk.

Na schodech zabuily kroky. A vzápětí se rozletěly dveře.

Pohlédl na otevřené okno.

Mohl by jetě vyskočit a přes terasu…

Ne. U ani to.

Byl zatčen.

XI.

Nikdy neviděl Jaroslav Mládek pohromadě tolik arí jako dnes. Seděl v jakémsi předpokoji, který byl předsíní konferenčního sálu, v něm se právě jednalo.

Zahlédl generála, majora Kubee, dovnitř veel i podplukovník Michal Průcha a jeho politický zástupce major Jirásek; ovem ji předtím, ne ho usadili do křesla, viděl velké hemení.

Mládek přemýlel, proč sem byl pozván.

Velitel mu nic bliího neřekl, cestou si povídal s Jiráskem o vem moném, slovem se nezmínil kam jedou a oč půjde. Selost za dveřmi vak dávala tuit, e jde o něco větího, a také o něco, co se týká i jeho.

Ale, co to můe být?

Nějak mu pořád leel v hlavě trapér Vilda Procházka. To jeho vyptávání, ty řečičky…

Chtějí ho snad vyslechnout jako svědka?

Ale s Procházkou se stýkal i otec. Jestlipak o tom ví, e je tady? A vůbec: proč si vůbec myslí, e by Vilda obsluhoval tajnou vysílačku? Od fochu sice je, ale zná jeho názory, e by se tak přetvařoval?

Chcete kávu nebo čaj? zeptala se ho sekretářka.

Čaj, zahuhlal.

Vtom se rozletěly dveře a v nich generál.

Spoj mě okamitě s majorem Mládkem, řekl sekretářce, ani o Jardu zavadil zrakem.

Viml si ho teprve, kdy dovíral dveře.

Aha, to jsi ty. Přivezli tě sebou. To je dobře… Asi za hodinu přijde na řadu.

Dveře se opět zabouchly a Jarda Mládek, jak se při generálově příchodu vyvihl v křesle, stál jak vytesaný ze dřeva a zíral ke dveřím, za nimi generál zmizel.

Zbělel.

Volají tátu. Co se stalo?

Zasedačka ztichla.

Nepořádáme ádnou slavnost, začal generál  ale povaoval jsem za nutné se s vámi vemi sejít, abychom alespoň souhrnně uzavřeli akci, která zásluhou soudruhů z Radoína skončila dřív, ne jsme jí stačili dát oficiálně krycí Jméno. Říkali jsme jí ale korpión 11, tak u toho zůstaneme.

Tato akce nebyla nijak mimořádná, dokonce jsme si ověřili, e se na nás zkouela stará obehraná finta… Asi si naproti myslí, e stárneme a zapomínáme. Stárneme sice, ale případ korpión, kdy zverbovali Lochmana a pouili směrovaného paprsku, máme v dobré paměti. Tehdy ale Jochman, to byl amatér… Nyní byli chytřejí, koupili si specialistu  odborníka a nebýt Radoína, mohl nám tady strait dost dlouho.

Pootevřenými dveřmi jukla sekretářka.

Co je? zeptal se generál.

Major Mládek je mimo …!

Generál přikývl, popoel podél konferenčního stolu, přemýlel, kde skončil.

Tato akce není tedy nijak zvlá mimořádná, ale spí výjimečná. Výjimečná tím, e k odhalení nebezpečné agentury přispěl řadový voják… Říkám řadový  a úmyslně neříkám výjimečný. Přesněji bude znít: ná voják! Chlapci od jednotek nám ji mnohokrát pomohli při odhalování nepřátelských agentů. Takových případů známe kadý z nás dost. Větinou vak vdy  a prakticky vdy  dostávali impuls od nás, od naich orgánů, kteří se na ně obraceli se ádostmi o pomoc. Tentokrát je to vak naopak … Nebýt vojína Mládka dodnes jsme nemuseli mít ani tuení o existenci nepřátelské agentury. Věděli jsme sice z naeho zahraničního pramene, e nepřátelská zpravodajská sluba se snaí proniknout do čtverce A 16, kde, jak víte je nejen Radoín, ale kde je i Kalná  a dalí zajímavé posádky a útvary. Zahájili jsme pátrání a věnovali jsme estnátce maximální pozornost. Pár desítek lidí se přitom pořádně zapotilo, ale výsledky byly hubené.

Při operativním etření se objevovala různá jména. Shodou okolností lo větinou o nováčky, kteří přili k praporu podplukovníka Průchy.

První nám padl do oka vojín Jiří Kocman. A ne náhodou. Jednou kdy byl v Praze na dovolence vimla si kriminálka jeho důvěrného vztahu  jak bych to řekl přesně  k jisté lehčí dámě, která víc ne doma přebývá v nočních lokálech a libuje si v důvěrných stycích s některými zahraničními hosty. Z Kocmana tahala rozumy a zatím si prověřujeme, kam přesně její styky vedou.

Kocman toti není jediný, projevuje čilý zájem o různé vojáky. Povídal a dost povídal, hlavně kdy se napil.

Tato stopa vak vychladla, i dalí poznatky byly negativní  a jednoho dne nám výrazně pomohl velitel radoínské posádky soudruh Průcha. Jak se nyní ukázalo, měl agenta takřka na dosah ruky. Při procházce narazil v polích na jakýsi auák, který před ním prchal; spolu s pracovníkem kontrarozvědky bleskurychle zvedli dopravku a ta nám vůz při silniční kontrole zachytila. Řídil ho jakýsi Hanke.

Hanke není sice tuctové jméno, ale pár jich po Praze chodí. Proli jsme vechny. Natěstí strámistr, který vůz stavěl, si později ujasnil alespoň přiblině poznávací značku vozu, take jsme zjistili, e jeho majitelem je jistý Vilém Procházka. Shodou okolností funkcionář plaveckého oddílu, jeho členem je i vojín Mládek. Mládka důvěrně znal, dokonce mu psal, e za ním přijede a nepřijel. Kontrarozvědná sloka ministerstva vnitra měla zprávu, e Procházka byl během svého pobytu v Mnichově na olympijských hrách kontaktován s agentem Luou. Starý známý. Lip ho známe pod krycím Jménem Landa.

Shodou okolností  jak je svět malý  Procházku měla rozpracovaného skupina majora Mládka, abychom se vyznali ve jménech; tedy otce vojáka, který zachytil signály korpióna. Samozřejmě, e kluk o tom nevěděl a Procházka, který kontakt zamlčel, byl v podezření, prakticky a do konce. Tvrdil, e v době, kdy byl jeho vůz kontrolován silniční hlídkou, měl auto před domem, e ho nikomu nepůjčoval, zatloukal.

Posléze se vak ke kontaktu s Luou přiznal, mluvil o nabídce, kterou dostal  a přitom padlo jméno jakéhosi. Tomáe Bláhy. Dlouho jsme nevěděli, co s Bláhou. Ve se ale dostalo do ostřejího světla, kdy jsme zjistili, e Bláha se nám kolem Radoína také motá. A navíc, e jméno Bláha je převzaté, e se původně jmenoval Grézl a e jeho nevlastní bratr, Adolf Grézl, slouí v jednotce podplukovníka Průchy.

Ne se podařilo deifrovat kódovací tabulku, objasnili počtáři alespoň část textu. Zněl, e hodnověrný pramen je na místě k pouití.

Noční cvičení, které po dohodě s pracovníkem kontrarozvědky nařídil podplukovník Průcha a později, kdy u jsme ifru znali a mohli informace deifrovat, bylo ji téměř jasné, e Radoín Je první v zorném poli. Pustili jsme jetě legendu o speciálním kursu, která měla poslouit jako důkaz pro případ, e by obsluha vysílačky nebyla včas zaměřena … Avak, jak ji vichni víme, inenýr Tomá Bláha byl přistien krátce poté, co odvysílal radiogram.

Byl usvědčen a přiznal se.

Generál zalistoval v jakýchsi papírech.

Mám tady ji první stránky z jeho výslechu… Nikdy prý nechtěl být zrádcem. Ani ve snu ho nenapadlo, e by mohl být vyuit ke pionání práci… Já mu to věřím! Jene, kdy podepsal smlouvu s Mr. Thompsonem, který agenturu nyní skrývá pod firmou A-POL, vytáhl na Bláhu jakousi kompromitující prkotinu , nic jiného to není, ne prkotina; hláení anketéra Svobodné Evropy. A jak u to dělají: nasliboval hory doly, ale nejdřív, kamaráde, musí zpátky. Něco za něco. Rok bude pro nás makat doma a pak vyfasuje ráj na Floridě a dostane ivotní anci. Obvyklé vásty… Neuvědomil si, e ho odepisují v okamiku, kdy on se upisoval jim… Tady o kus dál praví, e v poslední době velice často uvaoval o přiznání. A jedna zajímavá věc: asi před deseti dny mě navtívil bratr Adolf. Byl v pokoji a hledal jakési fotoalbum. Kdy jsem do pokoje veel, zahlédl jsem ho jak si prohlíí speciální elektronku, kterou jsem si jako náhradní přivezl z Mnichova. Správně odhadl, e patří k vysílačce zahraničního typu. Velijak se mě vyptával, poznal na mně rozpaky a prosil mě, abych  jestli něco takového mám  abych se doznal. Dal mi ultimatum, e chce do čtrnácti dnů vědět na čem je, e jinak musí nález ohlásit veliteli…

Tolik v souhrnu.

A skončíme výslech Tomáe Bláhy, poradíme se, zda ho vyuijeme ke zpravodajské hře. Sám se nabídl, chtěl by své provinění alespoň částečně odčinit.

Jinak chci na tomto shromádění poděkovat podplukovníkovi Průchovi, jeho politickému zástupci a vem jeho velitelům, nejen za odhalení korpióna. Někdo by mohl říct: byla to náhoda. Co s tím velitelé mají společného? Já si myslím, e mnoho. Dostali z civilu velijaké kluky a co z nich vykřesali? Dobré radisty? Ale současně i chlapce, kterým socialistická vlast, bezpečnost naí země není frází  nerad mám kudrlinky  ale zamysleme se nad tím, e Mládek nepřiel ohlásit agenta, vdy vůbec nevěděl, co slyel, ale on přiel sám na sebe ohlásit přestupek. Poruení rozkazu, e přeladil na jinou frekvenci. Přiel si vlastně říct o basu  a přesto přiel. ádná ulita, nebo nějaké  co bych se staral. A ruku na srdce: kolik nás je, kteří se dovedeme upřímně přiznat k omylu nebo k chybě? A on, nikým neviděn, nikým nepřistien, přiel!… A toté ten  ten  Dolfík, jak mu říkají v Radoíně. Sice se zpoděním, ale také ohlásil, e zachytil v éteru podezřelé signály. Nemohl tuit, e to je jeho nevlastní bratr. A kdy pak u něho nael elektronku, která mu ledasco naznačuje, prosí bratra, je-li v něčem namočen, aby se přiznal. Ověřili jsme si ji, e ho o to opětovně ádal jetě dopisem. Generál se podíval na hodinky, nače navrhl půlhodinovou přestávku.

Po ní dostanou slovo náčelníci oddělení. Téma znají: opatření, která napřítě vyloučí vyuití směrovaného paprsku. Úvaha: zda zpravodajská hra a jak? Opatření k utajení případu v Radoíně.

Kdy se místnost,vylidňovala, kývl generál na podplukovníka Průchu Poli mi sem Mládka!

POSLEDNÍ ZÁZNAM

Sobota 6. října 1973

Dnes, víc jak po půl roce zase otvírám zápisník.

Úmyslně jsem nepsal nic. A nikam.

Ale dnes u mohu. Ráno mě zavolal podplukovník Průcha a dal mi zlaté hodinky s vyrytým věnováním. Svobodníku Jaroslavu Mládkovi za slubu vlasti!

Jsou to hodinky, které leely na generálově stole ji tehdy, v březnu.

Jak ten čas uběhl.

Tehdy byla ve mně malá duička, kdy generál s vánou tváří řekl: Velitel tě potrestá  i kdy víme, e zasluhuje pochvalu. Ale nemohu tě poslat zpátky do Radoína jako svobodníka a navíc se zlatými hodinkami  za odměnu. V zájmu dobré věci musíme celý případ utajit.

Stručně mi naznačil, oč lo.

ifra A-B-F 3 se asi znovu ozve. Jene zprávy, které bude podávat, si poněkud upravíme. Agent, kterého jsi zachytil, byl jenom malým kolečkem ve velkém soukolí, a do něho musíme proniknout Podaří li se to, pak i na tom bude mít kus zásluhy. Bude o vem mlčet tak dlouho, dokud ti velitel nepředá tuhle věcičku..

A to jsou ty hodinky, co mi ji tikají na ruce.

Nebylo mi nejlíp, kdy jsem slyel, e dostávám sedm ostrých.

Pro pořádek jsem doma o tom řekl tátovi.

Čekal jsem, co on na to.

Kývl jenom hlavou a řekl, e o tom ví a e mamince se s tím chlubit nemusím.

ádnou dalí řeč ale ke mně neměl, i kdy celý případ, jak mi naznačil generál, zná.

Kluci mě mírně oplakávali, kdy jsem el za katr, ale časem ve utichlo. Ani Dolfík netuí, e se Jeho bratr v tom vezl.

Velitel mi zároveň řekl, e případ se ji uzavřel.

Z druhé strany poslali za Bláhou rezidenta. Jen se Prahou párkrát proel a u sedí.

Sí je zbouraná.

A v kasárnách jsou ji zase nováčkové. Velím četě. A chtěl bých jí velet, jako to uměl Raban.

Pořád ho mám před očima, jako antu.

Snaím se, abych kadého svého vojáka dobře poznal. Abych ty kluky pochopil. S kadým se musí nějak zvlá, na těch prvních dnech a týdnech snad nejvíc záleí.

Nakonec se zbytečně neříká: jak se zaseje, tak se sklízí!

Konec