Henning Mankell

Kinesen

Copyright © Henning Mankell, 2009

Published by agreement with Leopard förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Translation © Helena Stiessová, 2011

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-601-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-602-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-603-7 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-604-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

1. díl / ticho (2006)

náhrobní nápis

1

2

3

4

soudkyně

5

6

7

8

9

2. díl / negři a žluťáci (1863)

cesta do kantonu

10

11

12

13

14

pírko a kámen

15

16

17

18

3. díl / rudá stužka (2006)

rebelové

19

20

21

22

23

čínská hra

24

25

26

27

4. díl / kolonizátoři (2006)

kůra, kterou strhali sloni

28

29

30

31

32

33

čínská čtvrť, londýn

34

35

36

37

38

39

Epilog

Doslov

Poznámka k překladu

1. díl / ticho (2006)

Já, Birgitta Roslinová, slibuji na svou čest a svědomí, že budu rozhodovat spravedlivě a podle svého nejlepšího vědomí a svědomí nestranně jak o chudých, tak i o bohatých a soudit tak, jak mi stanoví švédské zákony; nebudu zákon překrucovat či nespravedlivě jednu ze stran zvýhodňovat kvůli vztahům příbuzným či přátelským, rádcem mi nebude závist ni zvůle či bázlivost, jakož ani úplata, dary či jiné hmotné statky, a žádná okolnost nedonutí mě jednat proti zákonu; neučiním vinným toho, kdo jest nevinen, a toho neučiním nevinným, kdo jest vinen. Nevyjevím žádné ze stran ani nikomu dalšímu, co z úradků soudu uchovat se má za zavřenými dveřmi. Toto vše budu co čestná a svědomitá soudkyně věrně dodržovat.

Zákon o soudech a soudcích, kap. 4, § 11

Slib soudce

náhrobní nápis

1

Tvrdá krusta sněhu, tuhý mráz. Hluboká zima.

Jednoho z prvních lednových dní roku 2006 překročí osamělý vlk neviditelnou hranici a z Norska se přes Vauldalen dostane do Švédska. U Fjällnäsu ho zahlédne řidič na sněžném skútru, ale vlk zmizí v lesích směrem na východ dřív, než si kdokoliv stihne všimnout, kam se poděl. Hluboko v rozlehlém norském Východním údolí našel zbytek zmrzlé losí mršiny, na které ještě zůstalo dost masa k ohlodání. Jenže to bylo před více než dvěma dny. Teď začíná být vyhladovělý a znovu hledá potravu.

Je to mladý samec a vydal se na cestu, aby si vytyčil vlastní území. Míří na východ. U Nävjarnských hor, severně od Linsellu, objeví další losí mršinu. Nehne se od ní celý den a noc a sytí se před další cestou. Stále drží východní směr. U Kårböle přeběhne přes zamrzlou řeku Ljusnan a pak následuje její zákruty vedoucí k moři. Za jedné jasné noci se na neslyšných tlapách dostane přes most u Järvsö a poté zahne do hlubokých lesů rozpínajících se až k břehu moře.

Časně zrána třináctého ledna doputuje vlk do Hesjövallenu, vesničky ležící jižně od jezera Hansesjön v Hälsinglandu. Zastaví se a větří. Odněkud se šíří pach krve. Vlk se rozhlíží. V domech bydlí lidé. Z komínů ale nestoupá kouř. Navíc jeho bystrý sluch nezaznamená žádné zvuky.

Ale pach krve vlk neomylně cítí. Čeká na kraji lesa, pokouší se zavětřit, odkud pach jde. Poté se pomalu rozběhne sněhem. Pach se táhne od domu na konci vesnice. Vlk se teď má na pozoru, v blízkosti lidí je třeba být opatrný a trpělivý. Opět se zastaví. Pach vychází ze zadní části domu. Vlk vyčkává. Nakonec se znovu pohne. Když dojde na místo, spatří novou mršinu. Odtáhne těžkou kořist k okraji lesa. Pořád ještě na něj nikdo nepřišel, ani štěkot psů se neozývá. Toho studeného rána panuje naprosté ticho.

Na kraji lesa se vlk pustí do jídla. Jde to snadno, maso není zmrzlé. Vlk je vyhladovělý. Nejprve stáhne koženou botu a pak se zahryzne do spodní části nohy, hned nad chodidlem.

Noc předtím sněžilo, pak se počasí uklidnilo. Zatímco se vlk sytí, začínají se ke zmrzlé zemi opět snášet lehounké sněhové vločky.

2

Když se Karsten Höglin probudil, vzpomněl si, že se mu zdálo o jedné fotografii. Zůstal nehnutě ležet v posteli a cítil, jak se sen pozvolna vrací, jako by jeho negativ poslal do Karstenova vědomí svůj otisk. Poznával tu fotku. Byla černobílá a zobrazovala muže sedícího na staré železné posteli. Na stěně za ním visela lovecká puška a u nohou měl plechový nočník. Když tu fotografii Karsten viděl poprvé, upoutal ho starcův smutný úsměv. Muž měl v sobě cosi plachého a váhavého. Teprve dlouho poté se Karsten dozvěděl historii toho snímku. Několik let předtím, než fotografie vznikla, zastřelil muž na lovu vodních ptáků nešťastnou náhodou svého jediného syna. Od té doby visela puška na zdi a muž se čím dál hlouběji propadal do samoty.

Karsten Höglin si pomyslel, že ze všech tisíců snímků a negativů, které kdy viděl, je pro něj tenhle nezapomenutelný. Byl by ho rád vyfotil sám.

Hodiny na nočním stolku ukazovaly půl osmé. Za normálních okolností se Karsten budíval velmi brzy. Ale tuhle noc spal bídně, postel i matrace byly nepohodlné. Rozhodl se, že než zaplatí účet za hotel a vydá se dál, bude si na to stěžovat.

Tohle byl devátý a zároveň poslední den jeho cesty. Finance na ni pocházely ze stipendia, které mu umožnilo zdokumentovat opuštěné vesnice a malé, postupně se vylidňující obce. Teď byl v Hudiksvallu a zbývala mu poslední vesnice.

Vesničku si vybral na základě dopisu od jednoho starého muže, který četl o jeho projektu a napsal pak Karstenovi o místě, kde sám žije. Na Karstena dopis zapůsobil; rozhodl se, že svou výpravu zakončí právě tam.

Vstal a roztáhl závěsy. V noci sněžilo. Venku panovalo šedé přítmí, nad obzorem se ještě neobjevilo slunce. Dole po ulici jela na kole teple oblečená žena. Karsten ji sledoval pohledem a dumal, jak chladno venku asi je. Minus pět, možná sedm stupňů. Víc ne.

Oblékl se a pomalým výtahem sjel do recepce. Auto měl zaparkované na vnitřním dvoře hotelu. Určitě tam nerušeně stojí. Ale brašny s fotoaparáty si stejně raději vzal k sobě na pokoj. Dělal to tak vždycky. Přijít jednoho dne k autu a zjistit, že foťáky jsou tytam, to byla jeho nejhorší noční můra.

V recepci seděla mladá žena, ani ne dvacetiletá. Karsten si všiml, že je nedbale nalíčená, a myšlenky na stížnost ohledně postele se vzdal. Stejně se do tohohle hotelu nikdy nevrátí.

V jídelně sedělo několik hostů skloněných nad novinami. Karsten byl na okamžik v pokušení vzít jeden z fotoaparátů a tichou jídelnu si vyfotit. Připomínalo mu to Švédsko, které dřív vypadalo právě takhle. Tiší lidé sklonění nad novinami a šálky kávy, každý jen se svými myšlenkami, se svým osudem.

Nechal ten nápad plavat, nalil si kávu, namazal dva chleby a vzal si jedno vejce naměkko. Jelikož nenašel žádné volné noviny, zhltnul snídani rychle. Nesnášel sedět sám u stolu, aniž by měl něco na čtení.

Když vyšel ven, udeřila ho větší zima, než čekal. Stoupl si na špičky a podíval se na teploměr připevněný u okna do recepce. Minus jedenáct stupňů. Klesá to, pomyslel si. Dosud byla zima až příliš mírná. Teď přijde mráz, na který jsme tak dlouho čekali. Odložil brašny na zadní sedadlo, nastartoval a jal se oškrabávat přední sklo. Na sedadle ležela mapa. Už včera během přestávky po focení ve vesnici blízko jezera Hasselasjön v mapě hledal, kudy do poslední vesnice pojede. Nejprve by se měl držet hlavní silnice směrem na jih a u Iggesundu odbočit na městečko Sörforsa. Pak se nabízely dvě možnosti, může zvolit buď východní, nebo západní cestu kolem jezera, které se střídavě jmenovalo Velké a Dlouhé. Na benzinové pumpě při vjezdu do Hudiksvallu se dozvěděl, že východní silnice za moc nestojí. Přesto se rozhodl právě pro ni. Měl by tam být rychleji. A světlo toho zimního rána bylo překrásné. Už měl před očima kouř stoupající z komínů vzhůru k nebi.

Jízda mu trvala čtyřicet minut. Jednou se mu podařilo si zajet. Zabočil špatně na silnici vedoucí na jih, směrem k Näcksjö.

Vesnice Hesjövallen ležela v údolíčku vedle jezera, na jehož jméno si Karsten nemohl vzpomenout. Že by Hesjön? Až těsně k vesnici, která se rozkládala na stráni svažující se k jezeru, se táhly husté lesy. Středem obce procházela úzká silnice vedoucí dál k Härjedalenu.

Karsten zastavil na kraji vesnice a vystoupil z vozu. Oblačnost se začala protrhávat. Světlo bude trochu nepříjemné, možná taky méně výrazné. Rozhlédl se. Domy stály na místě, všude panoval klid a ticho. Z dálky se ozýval slabý zvuk aut projíždějících po hlavní silnici.

Zmocnila se ho neurčitá obava. Zadržel dech, jako pokaždé, když tak úplně nerozuměl tomu, co má před sebou.

Pak mu to došlo. Komíny. Byly studené. Po kouři, který se měl stát efektní součástí jeho zamýšlených fotografií, nebylo ani stopy. Pomalu klouzal pohledem po domcích. Někdo už venku projel se sněžnou frézou, pomyslel si. Ale nikdo ještě nevstal, aby zapálil v krbu a kamnech. Vzpomněl si na dopis od muže, který mu vesnici popsal. Stařec vyprávěl o komínech, prý to vypadá, jako by si domy navzájem posílaly kouřové signály jako při dětské hře.

Karsten si povzdechl. Takhle je to s dopisy, pomyslel si. Lidé nepíší to, co je pravda, ale to, co si podle nich adresát chce přečíst. Teď abych fotil vychladlé komíny. Nebo má celý ten podnik odpískat? Nikdo ho k focení Hesjövallenu ani jeho obyvatel nenutil. Měl už dostatek fotografií zvolna vymírajícího Švédska, zdokumentoval opuštěné usedlosti, odlehlé vesnice, které občas zachránili Němci a Dánové, když si domy přestavěli na letní sídla, a jiné prostě chátraly, dokud se neobrátily v prach. Karsten se rozhodl, že pojede, a nasedl zpátky do auta. Ale ruka mu zůstala na klíčcích od zapalování. Když už dojel tak daleko, může se aspoň pokusit o nějaké portrétní fotografie místních obyvatel. Přece jen mu jde o tváře. Během let strávených focením ho stále víc fascinovaly staré obličeje. Než nadobro odloží objektiv, uložil si tajný úkol, a sice sestavit knihu ženských portrétů. Jeho fotografie budou vyprávět o kráse, kterou lze najít jedině ve tvářích skutečně starých žen, jimž se do kůže vryl celý život a všechna námaha, jako usazeniny ve skalní stěně.

Karsten Höglin neustále pátral po tvářích, obzvlášť po těch letitých.

Znovu vystoupil z auta, stáhl si do čela beranici, vzal přístroj Leica M8, který ho doprovázel posledních deset let, a vydal se k nejbližšímu domu. Vesnici tvořilo všehovšudy deset domků, většina z nich byla natřená červenou barvou a některé měly zápraží se stříškou. Viděl jen jednu novostavbu. Pokud se tedy řadovému domku z padesátých let dá říkat novostavba. Karsten došel k brance, zastavil se a zvedl fotoaparát. Na štítku stálo, že v domě bydlí rodina Andrénova. Vyfotil několik záběrů, vyměnil clonu a pozměnil dobu expozice, hledal různé úhly. Pořád je moc pošmourno, pomyslel si. Asi to vyjde rozmazaně. Ale člověk nikdy neví. Profese fotografa v sobě zahrnuje i nečekaná překvapení.

Karsten Höglin často pracoval čistě intuitivně. Ne že by nepřeměřoval světlo, když bylo potřeba. Ale tu a tam se mu podařilo dosáhnout překvapivých výsledků díky tomu, že se nijak pečlivě nezabýval expozičním časem. Improvizace byla součástí jeho práce. Jednou v Oskarshamnu viděl stát v přístavu velkou plachetnici s napnutou plachtou. Byl tenkrát jasný den a ostře svítilo slunce. Zrovna když se chystal loď vyfotit, napadlo ho na objektiv dýchnout teplý vzduch, který sklíčko zarosil. Poté co snímek vyvolal, nořila se na něm z mlhy loď duchů. Za tu fotografii získal vysoké ocenění.

Na orosení nikdy nezapomněl.

Branka šla ztuha. Musel zabrat, aby ji rozhýbal. V čerstvě napadaném sněhu nebyly žádné stopy. Stále se nic neozývalo, ani něčí pes mě ještě neobjevil, napadlo ho. Jako kdyby znenadání všichni zmizeli. Tohle není vesnice, ale bludný Holanďan.

Vyšel po schodech a zaklepal na dveře, počkal, zaklepal podruhé. Žádný pes, žádná mňoukající kočka, nic. Teď začal být na pochybách. Něco tu rozhodně nesedí. Zaklepal ještě jednou, silněji a dlouze. Pak zkusil kliku. Zamčeno. Staří lidé jsou úzkostliví, pomyslel si. Zamykají se, mají strach, že všechno, o čem čtou v novinách, postihne právě je.

Zabušil na dveře, ale bez odezvy. Dospěl k přesvědčení, že dům musí být prázdný.

Vyšel brankou ven a zamířil k sousednímu stavení. Začalo se rozednívat. Vedlejší dům měl žlutý nátěr. Okenní kyt se odloupával, v domě muselo táhnout. Než zaklepal, vzal za kliku. I tyhle dveře byly zamčené. Rázně zaťukal a dřív, než měl někdo vůbec šanci odpovědět, přešel v bušení. Ani tady to nevypadalo, že je někdo doma.

Znovu se rozhodl, že to nechá plavat. Pokud teď sedne za volant, bude doma v Piteå už brzy odpoledne. Jeho ženu Magdu by to potěšilo. Podle ní je na takové cestování starý, ačkoliv mu je teprve třiašedesát. Ale byly tu neurčité příznaky začínající anginy pectoris. Doktoři mu řekli, aby myslel na své stravování a snažil se mít dostatek pohybu.

Jenže Karsten domů nevyrazil. Místo toho obešel dům a zkusil dveře, které by mohly vést k prádelně za kuchyní. I ty byly zamčené. Popošel k nejbližšímu oknu, vytáhl se na špičky a nahlédl dovnitř. Mezerou mezi závěsy viděl přímo do pokoje, kde stála televize. Šel k dalšímu oknu. Stejný pokoj, pořád viděl televizi. Výšivka na zdi hlásala „Ježíš je tvůj nejlepší přítel“. Právě chtěl přejít k dalšímu oknu, když něco upoutalo jeho pozornost. Leželo to na podlaze. Zprvu to považoval za klubko příze. Pak mu došlo, že to je tlustá vlněná ponožka a že ta ponožka je navlečená na noze. Odskočil na krok od okna. Srdce mu bušilo. Viděl správně? Byla to opravdu noha? Vrátil se znovu k prvnímu oknu, ale odtud nedohlédl přes celý pokoj. Šel k druhému oknu. Teď si byl jistý. To, co spatřil, je lidská noha. Nehybná noha. Nevěděl, jestli se jedná o muže nebo ženu. Ten, komu noha patří, mohl sedět v křesle. Ale taky mohl ležet na zemi.

Karsten zabouchal na okno, jak nejsilněji si troufal. Nic se nedělo. Vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo na tísňovou linku. Signál byl tak slabý, že se nedovolal. Rozběhl se ke třetímu domu a zatloukl na dveře. Ani tady nikdo neotvíral. Hlavou mu blesklo, jestli se snad neocitl v kraji, který se pomalu proměňuje v noční můru. U dveří ležela škrabka na boty. Strčil ji do škvíry vedle zámku a dveře vypáčil. Jeho jedinou myšlenkou bylo najít telefon. Vtrhl do domu, a nestihl si včas všimnout, že i tady ho čeká stejný pohled. Mrtvý člověk. Na podlaze v kuchyni ležela stařena. Hlavu měla prakticky oddělenou od těla. Vedle ní ležela mrtvolka psa přeseknutého na dva kusy.

Karsten Höglin vykřikl a obrátil se na útěk. Z předsíně zahlédl muže, který ležel na zemi v obývacím pokoji mezi stolkem a červenou pohovkou s bílým přehozem. Stařec byl nahý. Celá záda měl pokrytá krví.

Karsten Höglin vyběhl z domu. Chtěl okamžitě pryč. V běhu mu vyklouzl fotoaparát, ale nezastavilo ho to. Rostla v něm hrůza z pomyšlení, že ho nějaká neviditelná bytost sekne do zad. Otočil auto a vystřelil odtamtud.

Teprve když přijel na hlavní silnici, zastavil a třesoucíma se rukama vytočil číslo tísňové linky. V okamžiku, kdy si přitiskl přístroj k uchu, zaplavila ho prudká bolest na prsou. Jako by ho přece jen někdo dostihl a vrazil mu do těla nůž.

Do telefonu na něj promluvil nějaký hlas. Ale Karsten nedokázal odpovědět. Bolest byla tak úporná, že se mu z hrdla dralo jen sípání.

„Neslyším vás,“ říkal ženský hlas.

Pokusil se znovu. Zase jen zachrčení. Umíral.

„Můžete mluvit hlasitěji?“ řekla žena. „Nerozumím, o co se jedná.“

S největším vypětím ze sebe vypravil několik slov.

„Umírám,“ zasípal. „Dobrý Bože, umírám. Pomozte.“

„Kde jste?“

Ale odpovědi se ženě nedostalo. Karsten Höglin byl na cestě do nekonečné tmy. V křečovitém pokusu zbavit se příšerné bolesti, jako by byl tonoucím, který se marně pokouší dostat nad hladinu, sešlápl plyn. Auto se rozjelo přímo do protisměru.

Náklaďák s kancelářským nábytkem mířící do Hudiksvallu už nestihl zabrzdit a auta do sebe narazila. Řidič náklaďáku vylezl z kabiny a šel se podívat, jak je na tom muž z vozidla, se kterým se srazil. Viděl ho ležet přes volant.

Řidič byl z Bosny a mluvil špatně švédsky.

„Je vám něco?“ zeptal se.

„Vesnice,“ zachrčel Karsten. „Hesjövallen.“

Víc už neřekl. Než na místo dorazila sanitka, zemřel Karsten Höglin na následky rozsáhlého infarktu.

Okolnosti nehody byly zpočátku dost nejasné. Skutečnou příčinu náhlého infarktu, který muže za volantem tmavě modrého volva postihl, nemohl nikdo ani tušit. Teprve když Karstena Höglina odvezli a odtahová služba nakládala těžce poškozený nákladní automobil, šel si jeden z policistů vyslechnout, co se jim pokouší bosenský řidič říct. Policista se jmenoval Erik Huddén a nerad zbytečně mluvil s lidmi, kteří neumějí dobře švédsky. Připadalo mu, jako by jejich vyprávění ztrácelo na významu, pokud byly jejich vyjadřovací schopnosti nedostatečné. Huddén samozřejmě nejdřív udělal test na přítomnost alkoholu. Řidič byl střízlivý, tester svítil zeleně. Řidičský průkaz měl taky v pořádku.

„Něco snažil říct,“ prohlásil šofér.

„A co?“ zeptal se Erik Huddén odmítavě.

„Něco jako Herö. Nějaký místo?“

Erik Huddén byl místní. Netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Tady žádné Herö není.“

„Já možná špatně slyšel? Možná to bylo něco se ,s‘? Třeba to bylo Hersjö.“

„Hesjövallen?“

Řidič přikývl.

„Tak to řek.“

„Co tím myslel?“

„To nevím. Umřel.“

Erik Huddén strčil svůj poznámkový blok do kapsy. Šoférovu výpověď si nezaznamenal. O půl hodiny později odtahovka zdemolovaná auta odvezla a pro bosenského řidiče si přijeli policisté kvůli výslechu na policejní stanici. Erik Huddén nasedl do auta na cestu zpátky do Hudiksvallu. Řídil jeho kolega Leif Ytterström.

„Vezmeme to přes Hesjövallen,“ řekl zničehonic Huddén.

„Proč? Máme tam něco hlášeného?“

„Chci si jen něco ověřit.“

Erik Huddén byl starší než Ytterström. Navíc byl známý svou nemluvností a umíněností. Leif Ytterström odbočil na silnici směrem na Sörforsu. Když dojeli k Hesjövallenu, řekl mu Huddén, ať celou vesnicí pomalu projede, aniž by vysvětlil, proč vlastně zajížďku udělali.

„Vypadá to tu opuštěně,“ poznamenal Leif Ytterström, jak míjeli jeden domek za druhým.

„Jeď zpátky,“ reagoval Erik Huddén. „Stejně pomalu.“

Pak Ytterströmovi řekl, ať zastaví. Něco upoutalo jeho pozornost. U jednoho domu leželo cosi ve sněhu. Huddén vystoupil a šel blíž. Najednou se prudce zarazil a vytáhl zbraň. Leif Ytterström vylezl z auta, v ruce taky pistoli.

„Co je tam?“

Erik Huddén neodpověděl. Opatrně našlapoval kupředu. Pak se znovu zastavil a předklonil se, jako by ho zasáhla bolest na prsou. Když se vrátil k autu, byl v obličeji celý bílý.

„Leží tam mrtvý člověk,“ řekl. „Je rozsekaný na cucky. Něco chybí.“

„Jak to myslíš?“

„Jedna noha je pryč.“

Stáli mlčky. Zírali jeden na druhého. Pak Huddén nasedl do auta a vysílačkou požádal o spojení s Vivi Sundbergovou. Věděl, že je ten den ve službě. Ozvala se okamžitě.

„Tady Erik. Jsem v Hesjövallenu.“

Slyšel, jak se zamyslela. Spousta místních jmen v téhle oblasti si byla podobná.

„Jižně od Sörforsy?“

„Spíš víc na západ. Ale možná se pletu.“

„Co se tam stalo?“

„Nevím. Ale leží tu ve sněhu mrtvý muž bez nohy.“

„Cože?“

„Mrtvý muž. Ve sněhu. Vypadá to, že ho někdo ubodal k smrti. Chybí mu noha.“

Znali se dobře, Vivi Sundbergová věděla, že Erik by nikdy nepřeháněl, jakkoliv jeho zpráva zněla neuvěřitelně.

„Přijedeme,“ řekla.

„Zavolej technikům do Gävle.“

„Koho tam máš s sebou?“

„Ytterströma.“

Zamyslela se.

„Máš nějaké rozumné vysvětlení pro to, co se tam stalo?“

„V životě jsem nic podobnýho neviděl.“

Věděl, že to Vivi pochopí. Pracoval u policie už tak dlouho, že násilí a hrůzy, kterým musel čelit, neměly jasnou hranici.

Než v dálce zaslechli sirény, uplynulo třicet pět minut. Erik Huddén mezitím přemlouval Ytterströma, aby s ním zašel promluvit se sousedy z nejbližšího domku. Ale Ytterström odmítal cokoliv podniknout, dokud nedorazí posily. A jelikož Huddén nechtěl jít do domu sám, zůstali oba u auta. Během čekání nepromluvili ani slovo.

Vivi Sundbergová vystoupila z prvního auta, které na místo přijelo. Byla to mohutně stavěná žena okolo padesátky. Kdo ji znal, věděl, že navzdory nadváze má sílu i výdrž. Zrovna před několika měsíci dohonila při vloupačce dva zloděje. Bylo jim něco přes dvacet a nejdřív se jí smáli. Když je o pár set metrů dál sebrala, smích je přešel.

Vivi Sundbergová měla zrzavé vlasy. Čtyřikrát do roka zašla za dcerou do kadeřnictví a nechávala si je dobarvit.

Narodila se na statku kousek od města Harmånger a starala se tam o své rodiče, dokud nezestárli a nakonec nezemřeli. Pak se začala vzdělávat a za několik let se přihlásila na policejní akademii. K jejímu velkému překvapení ji vzali. Nikdo si vlastně nedokázal vysvětlit, jak ji mohli přijmout, když je tak korpulentní. Ale neptali se a ona sama o tom nemluvila. Kdykoliv někdo z jejích kolegů, většinou mužů, nadhodil, že by měla začít hubnout, jen podrážděně zabručela. Na cukr si Vivi Sundbergová dávala pozor, ale zároveň moc ráda jedla.

Dvakrát se vdala. Její první manžel byl dělník v Iggesundu. S ním měla dceru Elin. Přišel o život následkem pracovního úrazu. Za pár let se provdala znovu, tentokrát za instalatéra z Hudiksvallu. Tohle manželství nevydrželo ani dva měsíce. Manžel se zabil v autě na zledovatělé silnici mezi Delsbo a Bjuråkerem. Pak už se Vivi Sundbergová nevdala. Mezi kolegy nicméně kolovaly zvěsti, že má přítele na jednom z ostrůvků u řeckého pobřeží. Dvakrát ročně tam jezdila na dovolenou. Nikdo ale nevěděl jistě, co je na těch řečech pravdy.

Vivi Sundbergová byla dobrá policistka. Byla houževnatá a měla obdivuhodnou schopnost analyzovat i ta nejmenší vodítka, což byla mnohdy jediná stopa, jíž se při vyšetřování mohli držet.

Projela si rukou vlasy a podívala se na Erika Huddéna, který stál před ní.

„Ukážeš mi to?“

Došli k tělu. Vivi Sundbergová zkřivila obličej a dřepla si.

„Přijel už patolog?“

„Měla by být na cestě.“

„Ona?“

„Je to někdo na záskok, Hugo je na neschopence. Budou mu operovat nádor.“

Vivi Sundbergová na okamžik ztratila zájem o zakrvácené tělo ve sněhu.

„On je nemocný?“

„Má rakovinu. Tos nevěděla?“

„Ne. Rakovinu čeho?“

„Má to někde v břiše. Ale vypadá to, že se nerozšířila. Teď ho zastupuje kolegyně z Uppsaly. Jmenuje se Valentina Miirová. Jestli to vyslovuju správně.“

„A je teda na cestě?“

Erik Huddén houkl na Ytterströma, který stál u jednoho z policejních vozů a pil kávu. Ten potvrdil, že soudní patoložka přijede co nevidět.

Vivi Sundbergová se pustila do zevrubné prohlídky těla. Tváří v tvář zavražděnému člověku ji pokaždé zaplavil pocit marnosti. Mrtvého vzkřísit nedokáže, v nejlepším případě dovede objasnit okolnosti zločinu a poslat pachatele do vězeňské cely nebo za zamčené dveře na oddělení duševně nemocných.

„Někoho popadl amok,“ konstatovala. „Zaútočil nějakým velkým nožem. Nebo bajonetem. Možná mečem. Vidím nejmíň deset ran, téměř všechny zřejmě smrtelné. Ale s tou nohou mi to není jasné. Víme, kdo to je?“

„Ještě ne. Všechny domy vypadají prázdné.“

Vivi Sundbergová se zvedla a pozorně se rozhlédla. Zdálo se jí, jako by jí domky pohled obezřetně vracely.

„Zaklepal jsi?“

„Chtěl jsem počkat. Ten, kdo to udělal, tu ještě může být.“

„Tos udělal naprosto správně.“

Mávnutím ruky přivolala Ytterströma. Ten zahodil papírový kelímek do sněhu.

„Jdeme dovnitř,“ řekla. „Někdo tady být musí. Není to přece opuštěná vesnice.“

„Nikdo se ale neukázal.“

Vivi Sundbergová znovu pohledem přejela domky, zasněžené zahrádky, silnici. Vytáhla pistoli a vydala se k nejbližšímu stavení. Bylo několik minut po jedenácté.

Následující události se později zapsaly do dějin švédského soudnictví. Tři policisté objevili něco, co nemělo v historii švédské kriminalistiky obdoby. Šli od domu k domu s vytaženými zbraněmi. Všude je čekali mrtví. Vedle lidí leželi ubodaní psi a kočky, dokonce jeden papoušek s useknutou hlavičkou. Objevili celkem devatenáct mrtvol, všechno starší osoby, až na jednoho zhruba dvanáctiletého chlapce. Někteří byli zabiti ve spánku v posteli, jiní leželi na podlaze nebo seděli na židli u kuchyňského stolu. Jedna stařenka zemřela s hřebenem v ruce, jiný muž zase u sporáku, na kterém zůstala převrhnutá konvička na kávu. V dalším domě našli dva k sobě připoutané lidi. Všichni byli vystaveni nepříčetnému násilí. Jako by se mezi starými lidmi, kteří se právě chystali vstávat, prohnal krvavý orkán. Jelikož starší lidé na venkově většinou vstávají se slepicemi, předpokládala Vivi Sundbergová, že se vraždy staly nad ránem nebo za kuropění.

Policistka měla pocit, jako by se jí hlava topila v krvi. Třebaže se třásla následkem šoku, byla zároveň ledově chladná. Jako by ta mrtvá a znetvořená těla pozorovala dalekohledem a nemusela se k nim těsně přiblížit.

Zápach byl všudypřítomný. Mrtvoly sice sotva stačily vychladnout, ale už začaly vydávat nasládlý a zároveň hořký pach. Dokud byla Vivi Sundbergová uvnitř stavení, dýchala pusou. Když vyšla ven, zhluboka lapala po dechu. Překročit práh dalšího domu znamenalo připravit se na něco téměř nepřekonatelného.

Všechny oběti byly vystaveny stejné zuřivosti, jedno tělo vedle druhého mělo rány způsobené ostře nabroušenou ruční zbraní. Později toho dne si Vivi sepsala seznam. Nikdy ho nikomu neukázala. Sestával z krátkých poznámek přesně popisujících, co viděla:

Dům číslo jedna. Mrtvý starší muž, polonahý, roztrhané pyžamo, pantofle, polovinou těla leží na schodech dolů z patra. Hlava téměř oddělená, palec levé ruky metr od těla. Mrtvá postarší žena, noční košile, břicho rozpárané, vnitřní části střeva vyhřezlé, umělý chrup rozmlácený.

Dům číslo dvě. Mrtvý muž a mrtvá žena, oba staří, věk minimálně osmdesát let. Těla nalezena v manželské posteli v přízemí. Žena možná zabita ve spánku jedinou ranou vedoucí od levého ramene skrz hrudník k pravé kyčelní kosti. Muž se pokoušel bránit kladivem, ale pachatel mu usekl ruku a následně podřezal hrdlo. Zvláštní je, že těla jsou svázaná k sobě. Působí to, jako by muž byl při svazování naživu, zatímco žena už byla mrtvá. Nemám samozřejmě žádné důkazy, jen chvilkový dojem. V malé ložnici mrtvola chlapce. Mohl být zavražděn ve spánku.

Dům číslo tři. Jedna mrtvá žena, na podlaze v kuchyni. Vedle ní pes neznámé rasy rozsekaný na kusy. Ženina páteř vypadá přeseknutá na více místech.

Dům číslo čtyři. Mrtvý muž v předsíni. Oblečený v kalhotách a košili, bosý. Pravděpodobně se pokoušel klást odpor. Tělo v pase prakticky přepůlené. Starší žena v kuchyni, zabitá vsedě. Dva, možná tři záseky do temene hlavy.

Dům číslo sedm. Dvě postarší ženy a jeden muž, mrtvoly ležely v postelích v horním patře. Dojem: byli vzhůru, věděli, ale nestihli zareagovat. V kuchyni ubodaná kočka.

Dům číslo osm. Starší muž zabitý venku, chybí mu noha. Dva psi s useknutými hlavami. Mrtvá žena na schodišti, nepopsatelně rozsekaná.

Dům číslo devět. Čtyři osoby zabité v obývacím pokoji v přízemí. Částečně oblečení, s hrnky kávy, zapnuté rádio na stanici jedna. Tři starší ženy, jeden muž. Všichni mají hlavu v klíně.

Dům číslo deset. Dva velmi staří lidé, muž a žena, zabití v posteli. Nelze určit, zda si uvědomovali, co se děje.

Ke konci seznamu už Vivi Sundbergová neměla sílu ukládat do paměti všechny detaily. Přesto bylo nemožné zapomenout, co viděla, pohled přímo do hlubin pekla.

Očíslovala si domy, kde se oběti našly. Ale nezapsala je tak, jak stály vedle sebe. Když došli na té otřesné pouti k pátému domu, narazili na známky života. Ze dvorku zaslechli, jak zdmi proniká hudba. Ytterström poznamenal, že to zní jako Jimi Hendrix. Vivi Sundbergová kytaristovo jméno dobře znala, zato Erik Huddén vůbec netušil, o kom je řeč. Jeho oblíbencem byl Björn Skifs.

Než vešli dovnitř, přivolali další dva policisty, kteří domy ohrazovali policejní páskou. Potřebovali jí tolik, že museli zatelefonovat do Hudiksvallu, aby jim přivezli další kotouče. S vytaženými zbraněmi se skupinka blížila k venkovním dveřím. Erik Huddén zabušil. Dveře otevřel zpola oblečený dlouhovlasý muž. Když uviděl zbraně mířící přímo na něj, vyděšeně ucouvl. Vivi Sundbergová zaznamenala, že není ozbrojený, a pistoli sklopila.

„Jste v domě sám?“

„Je tu ještě moje žena,“ odpověděl muž roztřeseným hlasem.

„Nikdo další?“

„Ne. Co se stalo?“

Vivi Sundbergová zastrčila zbraň a dala znamení ostatním, aby udělali totéž.

„Teď půjdeme dovnitř,“ řekla polonahému muži, který se třásl zimou. „Jak se jmenujete?“

„Tom.“

„Jak dál?“

„Hansson.“

„Půjdeme dovnitř, Tome Hanssone. Ať nestojíte na mrazu.“

Hudba duněla po celém domě. Vivi Sundbergová měla pocit, že se snad v každé místnosti ukrývají reprobedny. Následovala muže do neuklizeného obývacího pokoje, kde se choulila na pohovce žena v noční košili. Muž hudbu ztlumil a vzal si na sebe kalhoty, které visely přes židli. Tom Hansson a žena na pohovce vypadali o pár let starší než Vivi Sundbergová, mohlo jim být něco přes šedesát.

„Co se stalo?“ zeptala se žena vyděšeně.

Vivi podle výslovnosti poznala, že žena pochází ze Stockholmu. Nejspíš tu byli už od doby, kdy se v šedesátých a sedmdesátých letech mladí stěhovali z města na venkov za prostým životem. Vivi Sundbergová se rozhodla přejít rovnou k věci. Hrůzný objev, který právě s kolegy učinila, v ní podněcoval dojem, že je třeba konat co nejrychleji. Všechno nasvědčovalo tomu, že ten nebo ti, kdo mají tyhle úděsné zločiny na svědomí, by se klidně mohli chystat k dalšímu masakru.

„Někteří vaši sousedé jsou mrtví,“ řekla Vivi Sundbergová. „V noci se v téhle vesnici stalo něco strašného. Je důležité, abyste odpověděli na naše otázky. Jak se jmenujete?“

„Ninni,“ špitla žena na pohovce. „Herman a Hilda jsou taky mrtví?“

„Kde bydlí?“

„V tom domě nalevo od nás.“

Vivi Sundbergová přikývla.

„Ti jsou bohužel mezi mrtvými. Byli zavražděni. Ale nejen oni, vypadá to, že i další obyvatelé vesnice zemřeli násilnou smrtí.“

„Jestli je to vtip, tak se vám moc nepovedl,“ vložil se do toho Tom Hansson.

Vivi Sundbergová se na okamžik přestala ovládat.

„Nemám čas na nic jiného než položit vám otázky, na které potřebuju znát odpověď. Chápu sice, že to, co vám tu povídám, zní neuvěřitelně, ale je to pravda. Je to naprosto otřesné a je to pravda. Jak to tu vypadalo v noci? Slyšeli jste něco?“

Muž se posadil vedle ženy na pohovku.

„Spali jsme.“

„Nic jste neslyšeli?“

Oba zavrtěli hlavou.

„To jste si ani nevšimli, že vesnice je plná policistů?“

„Když si nahlas pouštíme hudbu, tak nic neslyšíme.“

„Kdy jste sousedy viděli naposledy?“

„Jestli myslíte Hermana s Hildou, tak včera,“ odpověděla Ninni. „Potkáváme se, když jdeme na procházku se psem.“

„Máte psa?“

Tom Hansson pokývnul směrem ke kuchyni.

„Je celkem starý a líný. Ani se nezvedne, když sem přijdou cizí lidi.“

„Neštěkal v noci?“

„On nikdy neštěká.“

„V kolik hodin jste sousedy viděli?“

„Kolem třetí odpoledne. Ale jen Hildu.“

„Zdálo se vám všechno jako obvykle?“

„Bolelo ji v zádech. Herman asi seděl v kuchyni a luštil křížovku. Jeho jsem neviděla.“

„A co ostatní lidé z vesnice?“

„Všechno bylo jako vždycky. Tady žijí jen staří. Když je zima, jsou doma. Na jaře a v létě se vídáme častěji.“

„Jsou tu nějaké děti?“

„Vůbec žádné.“

Vivi Sundbergová se odmlčela a pomyslela na mrtvého chlapce.

„Je to pravda?“ zeptala se žena na pohovce.

Vivi Sundbergová slyšela v jejím hlase strach.

„Ano,“ odpověděla. „Opravdu se to stalo. Může to klidně být tak, že všichni z vesnice jsou mrtví. Až na vás.“

Erik Huddén stál u okna.

„Ne tak docela.“

„Co tím myslíš?“

„Všichni nejsou mrtví. Támhle na silnici někdo je.“

Vivi Sundbergová vystřelila k oknu a uviděla, kdo upoutal Huddénovu pozornost.

Venku na silnici stála žena. Byla to stařena oblečená v županu, na nohou měla černé gumáky. Ruce držela sepnuté jako při modlitbě.

Vivi Sundbergová zatajila dech. Žena se nehýbala.

3

Tom Hansson došel k oknu a stoupl si vedle Vivi Sundbergové.

„To je jenom Julia,“ řekl. „Občas ji najdeme takhle neoblečenou. Když tu není někdo z pečovatelské služby, obvykle se o ni starají Herman s Hildou.“

„Kde bydlí?“ zeptala se Vivi Sundbergová.

Hansson ukázal na druhý dům nejdál od nich.

„My už tu bydlíme skorem dvacet let,“ pokračoval. „Původně se sem chtělo nastěhovat víc lidí. Nakonec jsme ale šli jen my dva. Tenkrát byla Julia vdaná. Její muž se jmenoval Rune a jezdil s lesní technikou. Jednou mu praskla tepna. Umřel v kabině. Od té doby se Julia začala chovat divně. Je to ten typ člověka, co vzteky bezmocně zatíná pěsti, jestli víte, co tím myslím. A pak přišla senilita. Mysleli jsme si, že by tu mohla dožít. Má dvě děti, co sem za ní přijedou tak jednou za rok. Čekají na svůj podíl z dědictví a máma je nezajímá.“

Vivi Sundbergová vyšla s Erikem Huddénem ven. Žena stála nehnutě na silnici. Když k ní policistka došla, vzhlédla. Ale nic neřekla. Stejně tak neprotestovala, když ji Huddén spolu s Vivi odvedli zpátky k jejímu domu. Vevnitř bylo pečlivě uklizeno. Na zdi visely zarámované fotografie mrtvého manžela a dětí, které na ni kašlaly.

Vivi Sundbergová si poprvé od chvíle, kdy do Hesjövallenu přijela, vytáhla poznámkový blok. Erik Huddén si mezitím přečetl papír s úředními razítky, který ležel na jídelním stole.

„Julia Holmgrenová,“ řekl. „Je jí osmdesát sedm.“

„Zařiď, ať někdo zavolá pečovatelskou službu. Je mi fuk, jestli mají nějaké stanovené hodiny, kdy za ní jezdí. Teď se o ni musejí postarat.“

Stařenka seděla u stolu a dívala se z okna. Nad krajinou visela těžká mračna.

„Zkusíme se jí na něco zeptat?“

Vivi Sundbergová zavrtěla hlavou.

„To by nebylo k ničemu. Co by nám asi tak řekla?“

Pokynula hlavou Huddénovi, aby ji nechal o samotě. Namířil si to ven na dvorek. Vivi šla do obývacího pokoje, uprostřed místnosti se zastavila a zavřela oči. Co nevidět se bude muset natvrdo pustit do těch příšerností, které se tu odehrály. Musí najít nějaký výchozí bod.

Něco na té stařence vyvolalo v jejím podvědomí nejasné tušení. Nepodařilo se jí ale tu myšlenku zachytit. Nehnutě stála, otevřela oči a pokusila se zamyslet. Co se tu toho lednového rána stalo? Vysoký počet zavražděných lidí v odlehlé vesnici. K tomu několik mrtvých domácích zvířat. Výsledek svědčí o obrovské zuřivosti. Mohl tohle všechno spáchat jediný vrah? Nebo se v noci ve vesnici objevilo víc pachatelů a po zmasakrování obyvatel zase zmizeli? Bylo příliš brzy, Vivi Sundbergová neměla odpovědi, existovalo jen minimum okolností a všichni ti mrtví. Má tu postarší pár, který kdysi utekl před Stockholmem. A senilní stařenu, co má ve zvyku postávat v noční košili uprostřed silnice.

A přesto tu jeden výchozí bod je, napadlo ji. Ne všichni z vesnice jsou mrtví. Nejmíň tři lidé zůstali naživu. Proč? Je to náhoda, nebo to má nějaký význam?

Několik následujících minut stála bez hnutí. Z okna viděla, že dorazili technici z kriminálky v Gävle a nějaká žena, zřejmě soudní lékařka. Vivi se zhluboka nadechla. Teď vede vyšetřování ona. Přestože se jedná o zločin, který vzbudí značnou pozornost, nejspíš i za hranicemi země, musí si ho prozatím vzít na starost. Ale ještě dnes zažádá Stockholm o posily. Kdysi jako mladá policistka snila o práci ve státní komisi pro vyšetřování vražd, známé skvěle organizovanou prací. Teď si spíš přála, aby ji tenhle útvar přišel zachránit.

Začala tím, že vytočila číslo na mobilním telefonu. Chvíli trvalo, než volaný odpověděl.

„Sten Robertsson.“

„Tady Vivi. Pracuješ?“

„Pracuju neustále, jsem přece státní zástupce. Co potřebuješ?“

„Jsem ve vesnici Hesjövallen. Víš, kde to je? Říká ti něco Sörforsa?“

„Mám tu na zdi mapu. Co se stalo?“

„Nejdřív se podívej, kde to místo je.“

„Tak počkej.“

Robertsson odložil telefon. Vivi Sundbergová dumala, jak zareaguje. Nikdo z nás nic podobného nezažil, přemítala. Ani jediný policajt v celé zemi, a ve spoustě dalších zemí jakbysmet. Pořád máme pocit, že to, s čím se v práci setkáváme, už nemůže být horší. A přitom se hranice neustále posouvají. Teď jsme tady. Kde budeme zítra? A co za rok?

Robertsson se vrátil ke sluchátku.

„Našel jsem to. Není ta vesnice opuštěná?“

„Ne tak úplně. Ale brzo bude. I když ne kvůli tomu, že by se někdo odstěhoval.“

„Co tím myslíš?“

Vivi Sundbergová mu co nejdůkladněji vysvětlila, k čemu došlo. Robertsson ji poslouchal bez přerušování. Slyšela jen jeho dech.

„Tohle ti mám věřit?“ řekl, když skončila.

„Ano.“

„Zní to neuvěřitelně.“

„Ono to je neuvěřitelné. A je to obrovský případ, takže se jako státní zástupce musíš okamžitě ujmout vyšetřování, a navíc chci, abys sem přijel. Musíš vidět na vlastní oči, co tady před sebou mám.“

„Přijedu. Je tam nějaký podezřelý?“

„Nikdo.“

Sten Robertsson zakašlal do sluchátka. Jednou Vivi Sundbergové důvěrně sdělil, že trpí plicní chorobou; býval silný kuřák, dokud na svoje padesátiny ze dne na den nepřestal. Vivi byla nejen stejně stará jako on, dokonce měli narozeniny ve stejný den, dvanáctého března.

Rozhovor skončil. Ale Vivi Sundbergová zůstala stát, váhala, nevyšla hned ven. Čekal ji ještě jeden telefonát. Pokud to neudělá teď, bůhví kdy na to bude čas.

Vytočila číslo.

„Kadeřnictví Elin.“

„To jsem já. Máš chvilku?“

„Moc ne, mám tady dvě ženský pod sušákama. Co se děje?“

„Jsem v jedné vesnici pár mil od města. Staly se tu strašné věci. Bude kolem toho poprask. Asi budu v jednom kole.“

„Co se tam stalo?“

„Je tu spousta mrtvých starých lidí. Doufejme, že to má na svědomí nějaký šílenec.“

„Proč zrovna šílenec?“

„Protože kdyby to udělal někdo normální, bylo by to mimo veškeré chápání.“

„Neřekneš mi víc? Kde teď jsi?“

„Nemám čas. Ale chci tě o něco poprosit. Potřebuju, abys zavolala do cestovky kvůli zájezdu na Leros. Zamluvila jsem si ho minulý týden. Pokud tu rezervaci zruším teď, nepropadnou mi peníze.“

„Zařídím to. Hrozí ti tam nějaký nebezpečí?“

„Mám tu kolem sebe spoustu lidí. Postarej se teď o ty ženské pod sušákem, než se ti uvaří.“

„Nezapomnělas, že jsi u mě na zítra objednaná?“

„To mi taky zruš. Hrozí, že z toho, co tu mám na práci, celá zešedivím.“

Vivi Sundbergová strčila telefon do kapsy a vyšla před dům. Teď už to nemůže dál odkládat. Na silnici na ni čekali dva technici a soudní lékařka.

„Nebudu vám nic popisovat,“ řekla Vivi. „Musíte to vidět sami. Začneme s mužem, co leží tady venku ve sněhu. Zvažte, jestli budete potřebovat posily. Místo činu je hodně rozsáhlé. Pravděpodobně největší, jaké kdy uvidíte. Ale i když je to tak ohavné, že se to vzpírá jakémukoliv chápání, musíme se snažit v tom vidět jen začátek obvyklého vyšetřování zločinu.“

Všichni tři měli dotazy. Ale Vivi Sundbergová nechtěla odpovídat. Teď bylo nejdůležitější, aby to všichni viděli na vlastní oči. Vedla procesí od jednoho hrůzného místa činu k druhému. Když přišli do třetího domu, řekl Lönngren, starší ze dvou policejních techniků, že musí okamžitě zavolat pro posily. Ve čtvrtém domě totéž prohlásila patoložka. Zatímco se telefonáty vyřizovaly, procesí se zastavilo. Poté pokračovali po zbylých domech a nakonec se znovu shromáždili na cestě. Tou dobou už dorazil první novinář. Vivi Sundbergová požádala Ytterströma, ať dohlédne na to, aby mu nikdo nic neříkal. Až bude mít čas, promluví s ním sama.

Lidé kolem ní na zasněžené silnici byli pobledlí a zamlklí. Nikdo nedokázal strávit rozsah toho, co právě zažili.

„Tak takhle to vypadá,“ řekla Vivi Sundbergová. „Naše zkušenosti a schopnosti budou vystaveny zkoušce, jakou si stěží dovedeme představit. Tohle vyšetřování bude dominovat všem sdělovacím prostředkům, a to nejenom ve Švédsku. Bude se po nás chtít, abychom v krátké době dosáhli jasných výsledků. Můžeme jen doufat, že ten nebo ti, co tohle udělali, po sobě nechali stopy, díky nimž je co nejdřív chytíme. Musíme se nějak dát dohromady a povolat všechny lidi, které bychom mohli potřebovat. Státní zástupce Robertsson je na cestě. Chci, aby to osobně viděl a neprodleně případ převzal jako hlavní vyšetřovatel. Má někdo nějaký dotaz? Pokud ne, pustíme se do práce.“

„Já bych myslím jednu otázku měl,“ přihlásil se Lönngren.

Byl to drobný, hubený mužík. Vivi Sundbergová ho považovala za vysoce kvalifikovaného technika. Jeho slabinou bylo, že často pracoval tak pomalu, až to kolegům čekajícím na výsledek těžce lezlo na nervy.

„Poslouchám.“

„Existuje nebezpečí, že tenhle šílenec, pokud tedy jde o někoho takového, udeří znovu?“

„Tohle nebezpečí tu je,“ řekla Vivi Sundbergová. „Jelikož nic nevíme, musíme vycházet z toho, že se může stát cokoliv.“

„Z toho půjde po venkově hrůza,“ dodal Lönngren. „Projednou jsem rád, že žiju ve městě.“

Skupinka na cestě se rozešla. Ve stejném okamžiku dorazil Sten Robertsson. Novinář, který čekal za policejní páskou, se k němu vydal, sotva Robertsson vylezl z auta.

„Teď ne,“ křikla Vivi Sundbergová. „Musíte počkat.“

„Nemůžete mi říct aspoň něco, Vivi? Obvykle nejste úplně nesdílná.“

„Teď zrovna jsem.“

Tohohle novináře z Hudiksvallských listů neměla ráda. Míval ve zvyku psát o policejní práci články s lehce urážlivými narážkami. Nejvíc ji asi rozčiloval fakt, že jeho kritika byla vesměs oprávněná.

Robertssonovi byla v tenké bundě zima. Ješita, blesklo Vivi Sundbergové hlavou. Nevezme si čepici, protože se bojí pověry, že se pak rychleji plešatí.

„Tak mi to vypověz,“ řekl Robertsson.

„Ne. Pojď se mnou.“

Potřetí za to dopoledne šla Vivi Sundbergová od jednoho místa činu k druhému. Robertsson musel dvakrát vyjít ven na vzduch, protože mu bylo na zvracení. Vivi Sundbergová trpělivě čekala. Bylo důležité, aby pochopil, co bude vyšetřovat. Zároveň věděla, že z dostupných státních zástupců je ten nejkompetentnější. Pokud se tedy vyšší instance nerozhodne jmenovat k tomu případu někoho ještě zkušenějšího.

Když se konečně dostali zpátky na silnici, navrhla, aby si šli sednout k ní do vozu. Než vyjela z policejní stanice, stihla si připravit termosku s kávou.

Robertsson byl šokovaný. Ruka s kelímkem se mu třásla.

„Vidělas někdy něco takového?“ zeptal se.

„Tohle neviděl nikdo z nás.“

„Kdo jiný než šílenec by to mohl udělat?“

„To netušíme. Teď musíme zajistit stopy a pracovat bez jakýchkoliv předpokladů. Požádala jsem techniky, aby povolali posily, pokud budou mít pocit, že je to potřeba. Totéž patoložka.“

„Kdo to je?“

„Je tu na záskok. Určitě je to její první místo činu. Už žádala po telefonu o posily.“

„A co ty?“

„Jak to myslíš?“

„Co potřebuješ ty?“

„Ze všeho nejdřív od tebe potřebuju vědět, jestli se máme zaměřit na něco konkrétního. Pak musí samozřejmě jednat státní kriminálka.“

„Na co bychom se tak měli zaměřit?“

„Ty jsi hlavní vyšetřovatel, ne já.“

„Jediný cíl je najít toho, kdo to udělal.“

„Nebo udělali. Nemůžeme vyloučit, že pachatelů je víc.“

„Blázni zřídkakdy pracují v partě.“

„Vyloučit to nemůžeme.“

„Je něco, co vyloučit můžeme?“

„Nic. Dokonce ani to, že se to bude opakovat.“

Robertsson přikývl. Seděli zticha. Na cestě a mezi domky se pohybovali lidé. Tu a tam zasvitl blesk fotoaparátu. Kolem těla nalezeného ve sněhu vztyčili stan. Na místo dorazili další novináři a fotografové. Přijel i první televizní štáb.

„Chci tě mít na tiskovce,“ řekla Vivi. „Nemůžu tam být sama. A musíme ji svolat už dneska. Někdy pozdě odpoledne.“

„Mluvila jsi s Luddem?“

Tobias Ludwig byl šéf policie v Hudiksvallu. Byl mladý a nikdy nedělal v terénu. Vystudoval práva a pak šel rovnou na školu pro policejní ředitele. Sten Robertsson ani Vivi Sundbergová ho příliš v lásce neměli. Měl vyloženě chabý cit pro to, co si žádá policejní praxe, a většinu času trávil tím, že se šťoural v interní administrativě.

„Nemluvila jsem s ním,“ řekla. „Bude po nás akorát chtít, abysme co nejpečlivěji vyplňovali všelijaká lejstra a nevynechali žádnou kolonku.“

„Tak hrozné to s ním zase není,“ oponoval Robertsson.

„Je to ještě horší,“ odtušila Vivi Sundbergová. „Ale zavolám mu.“

„Udělej to hned.“

Zatelefonovala na policejní stanici v Hudiksvallu a dozvěděla se, že Tobias Ludwig odjel na služební cestu do Stockholmu. Požádala spojovatelku, aby ho zkusila sehnat na mobilním telefonu.

Ludwig se ozval za dvacet minut. Tou dobou mluvil Robertsson s několika techniky z Gävle, kteří právě přijeli.

Vivi Sundbergová stála spolu s Tomem Hanssonem a jeho ženou Ninni venku na dvoře. Manželé měli na sobě staré vojenské kabáty a sledovali dění.

Musím začít s živými, pomyslela si předtím. S Julií se mluvit nedá, ta je ztracená ve svém mrtvém vnitřním světě, kam já nemám přístup. Ale Tom a Ninni Hanssonovi třeba byli svědky něčeho, co si ani sami neuvědomují.

Tohle byla jedna z mála úvah, k nimž zatím dospěla. Pachatel, který se rozhodne zaútočit na celou vesnici, musí mít nějaký plán, byť je to šílenec.

Vyšla na silnici a rozhlédla se. Zmrzlý sníh, les, stoupající a klesající vrcholky vzdálených hor. Odkud ten muž přišel? pomyslela si. Žena to nespáchala, tím si snad můžu být jistá. Ale pachatel nebo pachatelé museli odněkud přijít a nějakou cestou zase zmizeli.

Právě se chtěla vrátit brankou na dvorek, když u ní zastavilo auto. Byla to jedna z přivolaných jednotek s psovody.

„To jste vzali jen jednoho?“ zeptala se s neskrývaným podrážděním.

„Karpen je nemocný,“ vysvětlil policista se psem.

„Policejní pes může taky onemocnět?“

„Zjevně ano. Kde mám začít? Co se tu vlastně stalo? Mluví se o spoustě mrtvých.“

„Promluvte si s Huddénem. A pak zkuste, jestli pes něco nevystopuje.“

Policista se chtěl ještě na něco zeptat, ale Vivi Sundbergová se k němu otočila zády. Tohle bych neměla dělat, pomyslela si. Právě teď bych si na všechny měla udělat čas. Nesmí na mně být znát, že jsem nervózní a podrážděná. Pohled na ta jatka nikdo z nás nezapomene. Spousta lidí z toho bude určitě trpět úzkostmi.

Vzala Toma a Ninni Hanssonovy zpátky do domu. Ještě se ani nestačili posadit, když Vivi zazvonil telefon.

„Prý mě sháníte,“ ozval se Tobias Ludwig. „Víte přece, že nemám rád, když mě někdo ruší při jednání na prezidiu.“

„Tentokrát není zbytí.“

„Co se děje?“

„Máme velký počet mrtvých ve vesnici Hesjövallen.“

Ve zkratce Ludwigovi přiblížila, oč jde. Policejní šéf na to neřekl ani slovo. Vivi čekala.

„Tohle zní tak úděsně, až se mi tomu vyprávění nechce věřit.“

„Ani mně ne. Přesto je to pravda. Musíte přijet.“

„Rozumím. Vyrazím, jak jen to půjde.“

Vivi Sundbergová se podívala na hodinky.

„Musíme svolat tiskovou konferenci,“ řekla. „Dáme ji na šestou hodinu. Do té doby řeknu novinářům jen to, že tu došlo k vraždě. Nezmíním rozsah. Přijeďte co nejrychleji. Ale ať se přitom nezabijete.“

„Zkusím si sehnat zásahový vůz.“

„Spíš vrtulník. Mluvíme tu o devatenácti zavražděných, Tobiasi.“

Hovor byl u konce. Tom a Ninni Hanssonovi slyšeli každé její slovo. Viděla jejich nevěřícný výraz. Přesně ten pocit měla sama.

Jako by tahle noční můra narůstala a realita se víc a víc vzdalovala.

Vivi Sundbergová si sedla na židli, odkud předtím vystrnadila spící kočku.

„Všichni ve vesnici jsou mrtví. Přežili jste jen vy a Julia. Dokonce i zvířata zabili. Chápu, jestli jste šokovaní. To jsme všichni. Ale musím vám položit několik otázek. Prosím, abyste se pokusili odpovědět co nejpřesněji. Taky chci, abyste se zkusili zamyslet i nad věcmi, na které se nezeptám. Všechno, co vás napadne, může být důležité. Rozumíte mi?“

Odpovědí jí bylo vystrašené a němé přikývnutí. Rozhodla se opatrně postupovat dál. Začala mluvit o dnešním ránu. Kdy se vzbudili? Slyšeli nějaké zvuky? A co během noci? Stalo se něco? Bylo něco jinak než obvykle? Musejí zapátrat v paměti. Všechno může mít význam.

Střídali se v odpovědích, a když se jeden zarazil, druhý ho doplnil. Vivi Sundbergová viděla, že se jí opravdu snaží pomoct.

Šla nazpátek, jako by se dala na zimní ústup neznámou krajinou. Stalo se něco zvláštního během předchozího večera? Nic. „Všechno bylo jako obvykle,“ tahle slova se opakovala téměř v každé jejich větě.

Rozhovor přerušil Huddénův příchod. Co prý má dělat s novináři? Přijeli další, co nevidět jich bude celá horda a všichni jsou netrpěliví a podráždění.

„Vydrž chvíli,“ řekla. „Půjdu ven. Řekni jim, že dneska od šesti budeme mít v Hudiksvallu tiskovou konferenci.“

„Stihneme to?“

„Musíme.“

Erik Huddén zmizel. Vivi Sundbergová pokračovala v rozhovoru. Další krok zpět, ke včerejšímu dni. Tentokrát odpověděla Ninni.

„Včera bylo všechno jako obvykle,“ řekla. „Byla jsem trochu nastydlá, Tom celý den štípal dříví.“

„Mluvili jste s někým ze sousedů?“

„Tom prohodil pár slov s Hildou. Ale to už jsme vám říkali.“

„Viděli jste někoho dalšího?“

„Já ano. Sněžilo. To pak lidi odklízejí sníh. Jo, vlastně jsem jich viděla několik, ani jsem si to neuvědomila.“

„Neviděla jste někoho cizího?“

„Koho myslíte?“

„Někoho, kdo sem nepatří. Nebo třeba nějaké cizí auto?“

„Nic takového.“

„A co předevčírem?“

„To vypadalo zhruba stejně. Tady se toho moc neděje.“

„Nic neobvyklého?“

„Nic.“

Vivi vytáhla poznámkový blok a propisku.

„Teď to bude těžké,“ řekla. „Musím vás požádat o jména všech vašich sousedů.“

Vytrhla z bloku papír a položila ho na stůl.

„Nakreslete mi vesnici,“ vybídla je. „Váš dům a ostatní domy. Pak je očíslujeme. Váš dům bude mít číslo jedna. Potřebuju vědět, jak se všichni obyvatelé těch domů jmenovali.“

Žena se zvedla a přinesla větší arch papíru. Načrtla vesnici. Vivi Sundbergové přišlo, že je v kreslení zběhlá.

„Čím se živíte?“ zeptala se. „V zemědělství?“

Odpověď ji překvapila.

„Vlastníme akciové portfolio. Není to nic velkého, ale pečlivě ho spravujeme. Když jde burza nahoru, prodáváme, a když jde dolů, nakupujeme. Takovým jako my se říká ,daytraders‘.“

Vivi Sundbergové blesklo hlavou, že už by se neměla ničemu divit. Proč by párek zamrzlých hipíků ve vesničce v Hälsinglandu nemohl obchodovat s akciemi?

„Kromě toho si hodně povídáme,“ pokračovala Ninni. „Vyprávíme si příběhy. To už dneska lidi nedělají.“

Vivi Sundbergová měla najednou pocit, že se jí rozhovor začíná vymykat z rukou.

„Jména,“ řekla. „A věk, pokud možno. Dejte si s tím na čas, aby to bylo správně. Ale ne víc, než je nutné.“

Dívala se, jak se ti dva sklonili nad papírem a s tichým mumláním se pustili do psaní. Něco ji napadlo. Jedno ze všemožných myslitelných vysvětlení masakru mohlo být i to, že zločin spáchal někdo z obyvatel vesnice.

Seznam byl hotový za čtvrt hodiny. Počet osob neseděl. Je tu o jednoho mrtvého navíc. To musí být ten hoch. Vivi se postavila k oknu a četla. Vypadalo to, že vesnici tvořily v podstatě tři rodiny. Anderssonovi, Andrénovi a k tomu dvě ženy s příjmením Magnussonová. Jak tak Vivi Sundbergová stála se seznamem v ruce, pomyslela na všechny ty odrostlé děti a vnoučata, které během několika hodin zažijí těžký šok, až se dozvědí, co se stalo. Budeme potřebovat velké posily, abychom to všem sdělili, řekla si pro sebe. Tahle katastrofa zasáhne mnohem víc lidí, než si dokážu představit.

Uvědomila si, že ten úkol připadne z větší části právě jí. Zmocnil se jí pocit bezmoci a zároveň strachu. To, co se tady stalo, bylo až příliš otřesné, než aby to normální člověk dokázal pochopit a nějak se s tím vyrovnat.

Plula jí před očima všechna křestní jména, Elna, Sara, Brita, August, Herman, Hilda, Johannes, Erik, Gertrud, Vendela… Pokoušela se představit si jejich obličeje, ale obrázky byly rozmazané.

Znenadání ji napadlo, že něco dočista přehlédla. Vyšla na dvůr a zavolala si Erika Huddéna, který právě mluvil s jedním z nových techniků.

„Eriku, kdo to všechno objevil?“

„Volal nějaký muž. Pak zemřel a srazil se s bosenským řidičem stěhováku.“

„Měl nehodu a zemřel?“

„Ne, nejdřív umřel. Zřejmě infarkt. Pak teprve se srazili.“

„Mohl by to mít na svědomí on?“

„To mě teda nenapadlo. V autě měl spoustu foťáků. Zřejmě to byl fotograf.“

„Zjisti o něm, co můžeš. Pak si v tomhle domě musíme zřídit nějakou základnu. Je potřeba projít ta jména a vyhledat blízké příbuzné. Co se stalo s tím řidičem stěhováku?“

„Dali jsme mu dýchnout. Ale nepil. Mluvil špatně švédsky, tak ho radši vzali na stanici do Hudiksvallu, než aby ho vyslýchali venku na silnici. Ale nevypadalo to, že by něco věděl.“

„To ještě není jisté. Nezabíjeli se teď jako na jatkách zrovna v Bosně?“

Erik Huddén odešel. Vivi Sundbergová se chtěla vrátit do domu, ale všimla si, jak po cestě běží nějaký policista. Šla mu naproti k brance. Okamžitě viděla zděšení v jeho tváři.

„Našli jsme tu nohu,“ vyhrkl. „Pes ji vystopoval zhruba o padesát metrů dál mezi stromy.“

Ukázal ke kraji lesa. Vivi Sundbergová měla dojem, že jí chce říct ještě něco.

„To je všechno?“

„Myslím, že bude nejlepší, když se půjdete podívat sama,“ řekl.

Pak se otočil a začal zvracet. Nezdržovala se, aby mu pomohla, a vyběhla k lesu. Dvakrát přitom zakopla a upadla.

Když tam doběhla, spatřila, co ho tak rozrušilo. Noha byla na některých místech ohlodaná až na kost. Chodidlo bylo hryzáním zcela oddělené.

Podívala se na Ytterströma a psovoda, kteří stáli u nálezu.

„Kanibal,“ řekl Ytterström. „Tak po tom pátráme? Vyrušili jsme ho uprostřed hodování?“

Vivi Sundbergové dopadlo něco na ruku. Trhla sebou. Ale byla to jen sněhová vločka a okamžitě roztála.

„Stan,“ nařídila. „Další stan sem. Nechci, aby se zničily stopy.“

Zavřela oči a vybavilo se jí modré moře a bílé domky rozeseté po vyhřátém horském úbočí. Pak se vrátila do domu k akcionářům a posadila se u nich v kuchyni se jmenným seznamem.

Někde tu musí být něco, čeho jsem si nevšimla, pomyslela si.

Pomalu se začala seznamem probírat, jméno za jménem. Jako by se pohybovala po minovém poli.

4

Napadlo ji, že se právě dívá na náhrobní kámen lidí, kteří zahynuli při velké katastrofě. Kdyby se zřítilo letadlo nebo se potopila loď, zasadila by se někam pamětní deska s vyrytými jmény mrtvých. Ale kdo vztyčí kámen na paměť obyvatel Hesjövallenu, kteří byli jedné noci v lednu 2006 povražděni?

Odsunula papír se jmény stranou a podívala se na své ruce. Nedokázala je udržet bez hnutí. Třásly se jí. Kdyby se našel někdo, komu by tenhle případ mohla předat, bez váhání by to udělala. Chtěla odvést dobrou práci a možná i dostat pochvalu, ovšem o povýšení na policejního ředitele nestála ani trochu. Vždycky se považovala za ctižádostivou, ale ne za kariéristku. Jenže zrovna teď není po ruce nikdo lepší, kdo by si vyšetřování vzal na starost. Se státním zástupcem Robertssonem se jí spolupracovalo dobře. Tobias Ludwig, který se ve vesnici co nevidět objeví, pravděpodobně spuštěný z nebe za asistence vrtulníku, nemůže zodpovídat za vyšetřování zločinu. Je to byrokrat, který počítá peníze, zamítá přesčasy a posílá své podřízené na nesmyslné semináře o tom, jak si nepřipouštět jízlivosti a nadávky od lidí na ulici.

Zachvěla se a znovu si přitáhla seznam.

Erik August Andersson

Vendela Anderssonová

Hans-Evert Andersson

Elsa Anderssonová

Gertrud Anderssonová

Viktoria Anderssonová

Hans Andrén

Lars Andrén

Klara Andrénová

Sara Andrénová

Elna Andrénová

Brita Andrénová

August Andrén

Herman Andrén

Hilda Andrénová

Johannes Andrén

Tora Magnussonová

Regina Magnussonová

Osmnáct jmen, tři rodiny. Zvedla se a šla do pokoje, kde na pohovce seděli manželé Hanssonovi a šeptali si. Když vešla, zmlkli.

„Říkali jste, že tady ve vesnici nejsou žádné děti. Je to pravda?“

Přikývli.

„Ani jste tu v poslední době žádné dítě neviděli?“

„Děti místních sem jezdí na návštěvu a někdy s sebou vezmou ještě svoje děti. Ale nestává se to moc často.“

Vivi Sundbergová zaváhala a pak pokračovala.

„Mezi mrtvými je bohužel taky jeden chlapec,“ řekla.

Ukázala na jeden z domů. Ninni na ni pohlédla s vytřeštěnýma očima.

„Je taky mrtvý?“

„Ano, je mrtvý. Jestli váš seznam sedí, našli jsme ho v domě Hanse-Everta a Elsy Anderssonových. Jste si jistí, že nevíte, kdo to je?“

Podívali se na sebe a zavrtěli hlavou. Vivi Sundbergová se vrátila do kuchyně. Devatenáctá osoba neměla jméno. Chlapec je ten, kdo se vymyká, pomyslela si. On, ti dva, co tu bydlí, a dementní Julia, která jediná zůstane touhle katastrofou nedotčená. Ostatních osmnáct lidí, kteří si včera večer šli lehnout a spát, je mrtvých. A chlapec. Ale ten mezi ně nezapadá.

Přeložila papír se jmény, strčila ho do kapsy a vyšla ven. Na zem se tu a tam snesla sněhová vločka. Kolem panovalo ticho. Jen občasné lidské hlasy, zavírání dveří, cinknutí nástrojů. Došel k ní Erik Huddén. Byl povážlivě bledý, jako ostatně všichni.

„Kde je lékařka?“ zeptala se ho.

„Dívá se na tu nohu.“

„Jak jí je?“

„Je v šoku. Nejdřív běžela na záchod. Pak se rozbrečela. Ale další doktoři jsou na cestě. Co uděláme s novináři?“

„Promluvím s nimi.“

Vytáhla z kapsy seznam.

„Chlapec nemá jméno. Musíme zjistit, kdo to byl. Okopíruj ten seznam, ale nikomu ho nedávej.“

„Člověku zůstává rozum stát,“ řekl Huddén. „Osmnáct lidí.“

„Devatenáct. Ten chlapec na seznamu není.“

Vylovila z kapsy pero a připsala dolů „neznámý chlapec“.

Pak došla za promrzlými a zvědavými novináři a shromáždila je na silnici do půlkruhu.

„Poskytnu vám krátký komentář,“ začala. „Můžete klást otázky, ale v tuhle chvíli nemáme žádné odpovědi. Nicméně později odpoledne proběhne ve městě tisková konference. Předběžně počítáme se začátkem v osmnáct hodin. Já vám teď můžu říct jen to, že se tu v noci stal několikanásobný těžký zločin. To je pro tuto chvíli vše.“

Mladá pihovatá dívka zvedla ruku.

„Musíte přece říct ještě něco. To nám došlo tak jako tak, že se stalo něco vážného, když jste páskou obehnali celou vesnici.“

Vivi Sundbergová dívku neznala. Ale na bundě měla název významného celostátního deníku.

„Můžete se ptát, jak chcete. Z technických důvodů vám teď k vyšetřování nic dalšího říct nemůžu.“

Jeden z televizních reportérů jí do obličeje strčil mikrofon. S tímhle mužem se setkala už mockrát.

„Můžete zopakovat své prohlášení?“

Udělala, oč ji požádal, ale když jí následně chtěl položit doplňující otázku, obrátila se a odešla. Zastavila se až u druhého stanu. Přepadla ji silná nevolnost. Popošla stranou, několikrát se zhluboka nadechla, a teprve když se žaludek usadil, došla k plachtě.

Během prvních let u policie jednou ve službě omdlela. Našli tenkrát ještě s kolegou v nějakém domě muže, který se oběsil. Rozhodně teď nestála o to, aby se to opakovalo.

Vkročila do stanu a žena, která uvnitř seděla na bobku, k ní zvedla hlavu. V prostoru bylo horko od silné lampy. Vivi Sundbergová kývla a představila se. Valentina Miirová mluvila se silným přízvukem. Bylo jí kolem čtyřiceti.

„Co mi můžete říct?“

„Nikdy jsem nic podobného neviděla,“ odpověděla Valentina. „Člověk narazí na utrženou nebo useknutou končetinu. Ale tohle…“

„Někdo tu nohu jedl?“

„Je samozřejmě pravděpodobné, že to bylo nějaké zvíře. Ale jsou tu stopy, které mě znepokojují.“

„Jak to?“

„Zvířata ohlodají nohu určitým způsobem. Lze téměř okamžitě rozpoznat, jaké zvíře to bylo. Tady podle mě šlo o vlka. Ale mám tu ještě něco, co byste měla vidět.“

Natáhla se po průhledném plastovém sáčku. Ležela v něm kožená kotníková bota.

„Můžeme vycházet z toho, že byla obutá na noze. Zvíře by určitě dokázalo botu servat, aby se dostalo k chodidlu. Divné ale je, že tkanička byla rozvázaná.“

Vivi Sundbergová si vzpomněla, že druhá bota na noze mrtvého muže byla zavázaná.

V hlavě si prošla seznam obyvatel a v kterém domě kdo bydlel. Pokud seznam souhlasí, utržená či useknutá noha mohla patřit Larsi Andrénovi.

„Vidíte ještě něco dalšího?“

„Na to je příliš brzy.“

„Pojďte teď se mnou. Nebudu se vám samozřejmě plést do toho, jak si organizujete práci. Ale potřebuju s něčím pomoct.“

Ženy se vydaly od stanu k domku, kde ležela mrtvola neznámého chlapce spolu s dalšími dvěma těly, která pravděpodobně patřila Hansi-Evertovi a Else Anderssonovým. Uvnitř vládlo ohlušující ticho.

Chlapec ležel na břiše v posteli. Pokojík byl malý, se šikmým stropem. Vivi Sundbergová zatnula zuby, aby se nerozplakala. Jeho život skončil mezi dvěma nádechy, sotva vůbec začal.

Stály tam mlčky.

„Nepochopím, jak může někdo spáchat tak hrůzné násilí na dítěti,“ řekla nakonec Valentina.

„Právě proto, že nerozumíme, musíme se do toho snažit proniknout. Abychom pochopili, co se skutečně stalo.“

Lékařka neřekla nic. V hlavě Vivi Sundbergové si zároveň klestil cestu nejasný postřeh. Zprvu nevěděla, co to vlastně je. Vzorec, pomyslela si. Něco ho ruší. Pak jí najednou došlo, co ji upoutalo.

„Vidíte, kolik ran ho zasáhlo?“

Doktorka se naklonila a namířila na tělo lampičku z nočního stolku. Než odpověděla, uplynulo několik minut.

„Vypadá to, že ho zasáhla jediná rána. Smrt nastala okamžitě.“

„Můžete říct víc?“

„Nestihl si nic uvědomit. Rána přesekla páteř.“

„Měla jste čas podívat se na ostatní těla?“

„Soustředila jsem se hlavně na to, abych je všechny prohlásila za mrtvé. Se vším ostatním chci počkat na kolegy.“

„Můžete s jistotou říct, jestli některá z ostatních obětí zemřela jedinou ranou?“

Nejprve se zdálo, jako by Valentina Miirová otázku nepochopila. V hlavě si procházela, co viděla.

„Vlastně ne,“ řekla nakonec. „Pokud se nemýlím, tak všichni další mrtví měli na těle množství ran.“

„A ne všechny musely nutně být příčinou okamžité smrti?“

„Na to je příliš brzy, ale zřejmě máte pravdu.“

„Zatím vám tedy děkuji.“

Doktorka odešla. Když Vivi Sundbergová v pokoji osaměla, prohledala místnost i chlapcovy šaty ve snaze najít něco, co by jí prozradilo, jak se jmenoval. Nebylo tam nic, ani průkazka na autobus. Sešla po schodech na dvůr. Chtěla být chvíli v klidu, a tak domek obešla a dostala se na zadní stranu směřující k zamrzlému jezeru. Potřebovala si svůj objev ujasnit. Chlapec zemřel jedinou ranou, ostatní byli vystaveni systematickému násilí. Co to může znamenat? Dokázala najít jediné rozumné vysvětlení, které bylo zároveň velmi děsivé. Ten, kdo chlapce zabil, nechtěl, aby dítě trpělo. Zatímco ostatní čelili násilí připomínajícímu spíš dlouhé mučení.

Stála a dívala se na zamlžené hory v dáli za jezerem. Chtěl je mučit, pomyslela si. Ten, kdo držel meč nebo nůž, chtěl, aby si byli vědomi toho, že umírají.

Proč? Vivi Sundbergová na to neměla odpověď. Uslyšela hlasitý řev blížícího se motoru a vrátila se před dům. Nad hřebeny lesů klesal vrtulník. Přistál na louce v oblaku sněhu. Jakmile ze dvířek vyskočil Tobias Ludwig, stroj se zase zvedl a nabral směr na jih.

Vivi Sundbergová šla řediteli naproti. Tobias Ludwig měl polobotky a brodil se po kotníky sněhem. Na dálku připadal Vivi jako zmatený hmyz, který uvízl ve sněhu a třepotá křídly.

Setkali se na silnici. Ludwig si oprašoval sníh.

„Snažím se tomu nějak porozumět,“ řekl. „Tomu, co jste mi vykládala.“

„V těch domech tady leží spousta mrtvých. Chtěla jsem, abyste je viděl. Je tu Sten Robertsson. Povolala jsem tolik lidí, kolik jsem sehnala. Ale teď je řada na vás, abyste si to vzal na starost a zajistil veškerou pomoc, kterou budeme potřebovat.“

„Já tomu pořád nerozumím. Spousta mrtvých? Jen staří?“

„Je tu jeden chlapec, ten se ze vzorce vymyká. Je mladý. Ale taky je mrtvý.“

Počtvrté toho dopoledne šla od domu k domu. Tobias Ludwig ji následoval a jen vzdychal. Skončili u stanu, kde ležela noha. Lékařka tam nebyla. Tobias Ludwig vrtěl bezmocně hlavou.

„Co se to tu stalo? Tohle musel udělat nějaký šílenec, ne?“

„Nevíme, jestli byl jeden. Mohlo jich být víc.“

„Šílenců?“

„Kdoví.“

Změřil si ji pohledem.

„Víme vůbec něco?“

„Vlastně ne.“

„Tohle je na nás moc velké. Musíme požádat o pomoc.“

„To bude na vás. Jinak jsem sdělila novinářům, že na šestou uspořádáme tiskovou konferenci.“

„Co tam řekneme?“

„Záleží na tom, kolik se nám povede sehnat příbuzných. To bude taky váš úkol.“

„Hledat příbuzné mrtvých?“

„Erik má jmenný seznam. Začněte tu práci organizovat. Povolejte volné lidi. Vy jste tu šéf.“

Po cestě přicházel Robertsson.

„Tohle je děs a hrůza,“ řekl Tobias Ludwig. „Je otázka, jestli se něco podobného ve Švédsku vůbec kdy stalo.“

Robertsson zavrtěl hlavou. Vivi Sundbergová oba muže pozorovala. Neustále v ní narůstal pocit, že mají naspěch, že se stane něco strašného, pokud si nepospíší.

„Začněte s těmi jmény,“ řekla Ludwigovi. „Opravdu potřebuju vaši pomoc.“

Pak vzala Robertssona pod paží a vedla ho po cestě pryč.

„Na co myslíš?“

„Že mám strach. Ty ne?“

„Neměla jsem čas to zkoumat.“

Sten Robertsson se na ni podíval přimhouřenýma očima.

„Ale něco si o tom myslíš, ne? Ty máš vždycky nějaký nápad.“

„Tentokrát ne. Mohlo to udělat klidně deset lidí, a my to teď nemůžeme ani potvrdit, ani vyvrátit. Pracujeme bez jakýchkoliv předpokladů. Musíš jít na tu tiskovku.“

„Strašně nerad mluvím s novináři.“

„Nedá se nic dělat.“

Robertsson odešel. Vivi právě chtěla nasednout do auta, když si všimla, že na ni mává Huddén. Mířil k ní a držel něco v ruce. Našel vražednou zbraň, napadlo ji. To by bylo skvělé, potřebovali bychom to jako sůl. Pokud bychom nechytili rovnou pachatele.

Jenže Erik Huddén neměl v ruce zbraň. Držel plastový sáček. Podal jí ho. Byla v něm úzká červená stužka.

„Našel to pes. V lese. Přibližně třicet metrů od nohy.“

„Byly tam nějaké stopy?“

„Zrovna to zkoumají. Ale pes označil jen stužku. Nedával najevo chuť hledat dál.“

Vivi si zvedla sáček těsně k obličeji. Aby si mohla jeho obsah dobře prohlédnout, zakryla si jedno oko.

„Je tenká. Vypadá jako z hedvábí. Nic jiného jste nenašli?“

„Jen tohle. Ve sněhu to svítilo.“

Sáček mu vrátila.

„Tak to bysme měli. Na tiskovce můžeme světu sdělit, že máme devatenáct mrtvých a jednu stopu v podobě červené hedvábné mašle.“

„Snad dokážeme najít ještě něco.“

„Udělejte to. A pokud možno chyťte toho člověka, co to udělal. Nebo bych spíš měla říct tu zrůdu.“

Když Erik Huddén odešel, posadila se do auta, aby mohla v klidu a o samotě přemýšlet. Předním sklem viděla, jak Julii odvážejí ženy z pečovatelské služby. Blažená nevědomost, pomyslela si Vivi Sundbergová. Julia nikdy nepochopí, co se téhle lednové noci stalo v domech jejích sousedů.

Zavřela oči a v duchu si prošla seznam všech jmen. Pořád ještě nedokázala spojit jména s obličeji, které teď měla příležitost čtyřikrát vidět. Kde to začalo? pomyslela si. Jeden domek byl první, jeden musel být poslední. Pachatel, ať už byl sám nebo ne, musel vědět, co dělá. Nenašel ty domy jen tak nazdařbůh, nepokusil se dostat do domku akcionářů ani k senilní ženě. Jejich domy nechal na pokoji.

Otevřela oči a zírala ven skrz přední sklo. Bylo to naplánované, pomyslela si. Musí to tak být. Ale mohl by se šílenec skutečně připravit na takovýhle čin? Jde to spolu dohromady?

Měla za to, že i šílený člověk dokáže jednat velmi racionálně, měla s tím zkušenost z dřívějška. Vzpomněla si na jednoho muže nezvratně přesvědčeného o své pravdě, který před mnoha lety vytáhl zbraň v budově soudu v Söderhamnu a zastřelil mezi jinými i soudce. Když pak policie dorazila do jeho domu v lese, měl po celém stavení rozmístěné nálože s výbušninou. Byl to šílenec s vášnivým plánem.

Nalila si do šálku zbytek kávy z termosky. Motiv, zamyslela se. I duševně nemocný člověk musí mít motiv. Možná ho vnitřní hlasy nutí zabít všechny, kdo mu přijdou do cesty. Ale mohly ho hlasy nasměrovat zrovna do Hesjövallenu? A pokud ano, tak proč? Jak velkou roli v tomhle dramatu hrála náhoda?

Ta myšlenka ji zavedla zpátky k výchozímu bodu. Ne všichni ve vesnici jsou mrtví. Vrah nechal tři lidi žít, přestože je mohl zavraždit taky, kdyby byl chtěl. Na druhé straně zabil chlapce, který byl v téhle vesnici odsouzené k záhubě zřejmě jen na příležitostné návštěvě.

Ten kluk by mohl být klíč, napadlo ji. Ve vesnici nebydlí. Přesto zemřel. A dva lidé, kteří tu žijí dvacet let, směli zůstat naživu.

Došlo jí, že potřebuje okamžitě znát odpověď na jednu otázku. Je to něco, co jí řekl Erik Huddén. Pamatuje si to dobře? Jak se Julia jmenuje příjmením?

Juliin dům nebyl zamčený. Vivi Sundbergová vešla a přečetla si papír, který předtím Erik Huddén našel na jídelním stole. Ze získané odpovědi se jí rozbušilo srdce. Sedla si a pokusila se shrnout své myšlenky.

To, k čemu došla, vypadalo nepravděpodobně, ale přesto to mohla být pravda. Vytočila číslo na Huddéna. Zvedl to okamžitě.

„Sedím v kuchyni u Julie. Ta v županu, jak stála na silnici. Přijď sem.“

„Už jdu.“

Erik Huddén se posadil ke stolu naproti ní. Vzápětí se prudce zvedl a podíval se na sedák. Přičichl k němu, načež si vzal jinou židli. Vivi se na něj tázavě podívala.

„Moč,“ vysvětlil. „Stará paní se zřejmě počurala. Cos mi chtěla říct?“

„Chci, aby sis poslechl jeden nápad. Vypadá to jako nesmysl, ale zároveň je to svým způsobem logické. Vypneme si telefony, ať nás nikdo neruší.“

Oba položili mobily na stůl. Jako bychom odložili zbraně, pomyslela si Vivi Sundbergová.

„Pokusím se shrnout něco, co se vlastně shrnout nedá. Přesto tuším v událostech z dnešní noci určitou prapodivnou logiku. Poslechni si to a pak mi řekneš, jestli jsem úplně vedle. Nebo kde mi tam co chybí.“

Klaply domovní dveře. Do kuchyně vešel jeden z nově přivolaných techniků.

„Kde jsou ti mrtví?“

„V tomhle domě ne.“

Technik zase odešel.

„Jde o ta jména,“ začala Vivi. „Pořád nevíme, jak se jmenuje ten chlapec. Ale pokud je moje teorie správná, tak je příbuzný s rodinou Anderssonovou, která bydlela a taky přišla o život v domě, kde jsme chlapce našli. Klíč k tomu, co se tu dnes v noci stalo, jsou jména. Příbuzní. Vypadalo to, jako by se všichni v téhle vesnici jmenovali Anderssonovi, Andrénovi nebo Magnussonovi. Ale Julia, která bydlí v tomhle domě, se jmenuje Holmgrenová. Je to napsané v papírech z pečovatelské služby. Julia Holmgrenová. A žije. Navíc tu máme Toma a Ninni Hanssonovy. Ti jsou taky naživu a taky mají jiné příjmení. Z toho by se dalo něco vyvodit.“

„Že ten, kdo to udělal, šel z nějakého důvodu po lidech se stejným příjmením,“ doplnil Huddén.

„Mysli ještě o krok dál! Tohle je malá vesnice. Moc velký pohyb obyvatel tu nebyl. Mezi místními rodinami se s největší pravděpodobností uzavíraly sňatky. Neříkám, že mezi nejbližšími příbuznými. Jen tvrdím, že máme důvod se domnívat, že se tu nejedná o tři rody, ale jen o dva. Nebo dokonce jen o jeden. To by znamenalo, že jsme pochopili, proč Julia Holmgrenová a Hanssonovi zůstali naživu.“

Vivi Sundbergová domluvila a čekala, jak Huddén zareaguje. Nikdy ho nepovažovala za výjimečně inteligentního, ale respektovala jeho schopnost dobrat se správného řešení díky intuici.

„Pokud to tak je, znamená to, že pachatel místní lidi znal hodně zblízka. O kom se dá tohle říct?“

„Možná zase příbuzný? Ale zrovna tak šílenec.“

„Šílený příbuzný? Proč by to dělal?“

„To nevíme. Jen se snažím pochopit, proč není vyvražděná celá vesnice.“

„Jak vysvětlíš tu useknutou a odvlečenou nohu?“

„Nemám žádné vysvětlení. Ale potřebuju nějaký minimální základ, na kterém můžu stavět. Tenhle můj nejasný nápad a červená stužka je všechno, co máme.“

„Doufám, že si uvědomuješ, co se teď bude dít?“

„Myslíš to, že se na nás sesypou média?“

Erik Huddén přikývl.

„To bude mít na starosti Tobias.“

„Bude tě strkat před sebe.“

„Tak tam vystrčím tebe.“

„Ani náhodou!“

Zvedli se od stolu.

„Pojedeš teď do města,“ řekla. „Tobias měl vyčlenit lidi, aby se začalo pátrat po pozůstalých. Chci, abys dohlédl, že se to opravdu udělá. A zkus najít souvislosti mezi těmi třemi rody. Ale prozatím to zůstane mezi námi dvěma.“

Erik Huddén odešel. Vivi Sundbergová si ve dřezu natočila sklenici vody. Za co ten můj nápad asi stojí? pomyslela si. V téhle chvíli každopádně není horší než cokoliv jiného.

Odpoledne téhož dne se těsně před půl šestou v kanceláři Tobiase Ludwiga sešlo několik policistů zapojených do případu. Domluvili se, co budou na tiskové konferenci říkat. Jmenný seznam mrtvých se nezveřejní. Ale oznámí se počet obětí a policie přizná, že zatím nemá žádné stopy. Postřehy a poznatky ze strany veřejnosti jsou nanejvýš cenné a vítané víc než kdykoliv jindy.

Tobias Ludwig tiskovou konferenci zahájí. Po něm si slovo vezme Vivi Sundbergová.

Než Vivi vstoupila do místnosti nacpané novináři, zavřela se na toaletě. Pohlédla do zrcadla na svůj obličej. Kéž bych se tak mohla probudit, pomyslela si. A tohle všechno by zmizelo.

Pak vyšla ven, několikrát pěstí tvrdě praštila do zdi na chodbě, načež vešla do místnosti napěchované lidmi. Bylo tam příšerné vedro. Vystoupila na malé vyvýšené pódium a posadila se vedle Tobiase Ludwiga.

Podíval se na ni. Kývla, že může začít.

soudkyně

5

Ze tmy se vyprostila můra a neklidně se zatřepotala okolo stolní lampy. Birgitta Roslinová odložila pero, opřela se do židle a pozorovala marné hmyzí pokusy protlačit se skrz porcelánové stínidlo. Třepotavý zvuk křídel jí připomněl jakýsi zvuk z dětství, nedokázala ale říct přesně, co to bylo.

Když ji zaplavila únava, bývala obzvlášť vnímavá, jako právě teď. Stejně jako během spánku se jí v mysli dokázaly zničehonic vynořit jinak nedostupné dávné vzpomínky.

Jako ta můra.

Birgitta zavřela oči a špičkami prstů si promasírovala spánky. Bylo pár minut po půlnoci. Dvakrát slyšela noční hlídače, jak prošli při obchůzce rozlehlými prostorami okresního soudu. Ráda pracovala večer, když se budova vylidnila. Před mnoha lety působila u soudu ve Värnamo a tam často po večerech chodila do prázdné soudní síně, kde rozsvítila několik světel a pak tam seděla a poslouchala ticho. Představovala si, že sál je jako prázdné divadelní jeviště. Ve zdech přežívaly stopy, šeptající hlasy, které tu zbyly po všech těch dramatických soudních procesech. Rozsudek si tu vyslechli vrazi, násilníci, zloději. Muži se tu v nekonečné řadě bezútěšných procesů zjišťování otcovství dušovali, že jsou nevinní. Jiní byli osvobozeni a získali zpátky zpochybňovanou důstojnost.

V době, kdy Birgitta Roslinová sháněla praxi u okresního soudu a dostala nabídku z Värnamo, snila o kariéře státní zástupkyně. Ale během právní praxe přesedlala na jinou kolej a té se držela doteď. Změnu jejího názoru zapříčinil z větší části starý předseda soudu Anker. Udělal na ni nesmazatelný dojem. Se stejnou trpělivostí naslouchal mladíkům, kteří se za pomoci zjevných lží pokoušeli vykroutit z role otce, i cynickým násilníkům bez špetky lítosti nad svými brutálními činy. Jako by v ní starý soudce vzbudil vědomý respekt k soudnictví, jejž dřív brala za samozřejmost. Tady ho zažila nejen ve slovech, ale jako fakt. Spravedlnost byla reálná. Když Birgitta Värnamo opouštěla, byla rozhodnutá nastoupit dráhu soudkyně.

Zvedla se ze židle a popošla k oknu. Dole na ulici stál nějaký muž a močil na zeď protějšího domu. V Helsingborgu přes den sněžilo, ulicí teď vířila tenká vrstvička sněhového poprašku. Birgitta nepřítomně sledovala muže, ale její mozek přitom nepřetržitě zpracovával rozsudek, který měla právě rozepsaný. Den předtím si dopřála odklad, ale teď to musí dodělat.

Muž na ulici odešel. Birgitta se vrátila k psacímu stolu a vzala do ruky pero. Několikrát se kdysi pokoušela rozsudek vypracovat na počítači. Ale nikdy se jí to nepodařilo. Jako by se písmena na klávesnici vzpírala jejím myšlenkám. Pokaždé se vrátila k obyčejné tužce. Teprve když byl rozsudek hotový včetně veškerých korektur, naťukala ho na hučící obrazovku, kde se jinak při nečinnosti kláves proháněly rybičky.

Sklonila se nad papíry plnými klopotných změn a dodatků. Byl to jednoduchý případ s přesvědčivými důkazy, a přesto jí rozsudek působil velké potíže.

Chtěla viníka odsoudit, jenže nemohla.

Muž se ženou se poznali na diskotéce v Helsingborgu. Ženě bylo těsně přes dvacet let a hodně toho ten večer vypila. Muž, čtyřicátník, jí slíbil, že ji doprovodí domů. Žena ho pustila do bytu na sklenici vody, načež na pohovce usnula. Tam ji muž znásilnil, aniž se vzbudila, a pak odešel. Ráno si žena matně vybavila, co se v noci na pohovce stalo. Zavolala do nemocnice, kde ji vyšetřili a znásilnění potvrdili. Muž byl obviněn na základě policejního vyšetřování, které nebylo ani důkladnější, ani odbytější než jiná vyšetřování podobného druhu. Rok od znásilnění se konal soud. Birgitta Roslinová seděla na svém soudcovském stolci a pozorovala mladou ženu. V materiálech z šetření se dočetla, že se živila brigádami jako pokladní v obchodech s potravinami. Znalecký posudek hovořil o tom, že žena nadmíru holduje alkoholu. Kromě toho kradla a v jednom zaměstnání, kde byla na zástup, musela skončit dřív, protože práci zanedbávala.

Obviněný byl v mnoha směrech její protiklad. Pracoval jako realitní makléř se specializací na nebytové prostory. Hýřil kladnými osvědčeními. Byl svobodný a pobíral vysoký plat. Neměl žádný záznam v rejstříku trestů. Ale jak tam tak seděl v drahém a nažehleném obleku, Birgitta měla pocit, že mu vidí až do žaludku. Nepochybovala, že ženu na pohovce ve spánku opravdu znásilnil. Testy DNA potvrdily, že s ní skutečně souložil. Popíral ale násilí a zneužití. Žena se vším souhlasila, tvrdil jak on, tak jeho advokát z Malmö, o němž Birgitta Roslinová s jistotou věděla už z dřívějška, že své klienty obhajuje veškerými cynickými argumenty, jaké je schopen vymyslet. Byli ve slepé uličce. Slovo stálo proti slovu, bezúhonný makléř proti opilé pokladní, která ho vlastně v noci pustila k sobě do bytu.

Birgittu štvalo, že ho nemůže odsoudit. Byť jinak se vší vervou hájila základní zásadu, že v případě nejasného trestního řízení je lépe člověka osvobodit než odsoudit, tady se nemohla zbavit dojmu, že trestu unikne viník, který se dopustil jednoho z nejhorších násilných činů, jaké může člověk na člověku spáchat. Nemohla použít žádný paragraf, neexistoval způsob, jak vyložit žalobu a důkazy jinak, aby muž nebyl osvobozen.

Co by asi udělal moudrý soudce Anker? Jakou radu by jí dal? Určitě by sdílel můj názor, pomyslela si Birgitta. Propouštíme viníka. Starý Anker by byl zrovna tak rozčarovaný jako já. A stejně jako já by mlčel. Taková jsou muka soudců, musíme se držet zákona, přestože navzdory zdravému rozumu pouštíme na ulici zločince, aniž bychom ho potrestali. Ta žena, byť možná nebyla nejlepším Božím dítkem, bude muset s tímhle ponižujícím příkořím žít až do smrti.

Birgitta se zvedla ze židle a lehla si v kanceláři na pohovku. Koupila si ji z vlastních peněz a vyměnila ji za nepohodlné křeslo, které obstarala správa soudů. Od soudce Ankera se naučila vzít si do ruky svazek klíčů a zavřít oči. Až klíče upustí, je čas vstát. Potřebovala si chvilku odpočinout. Pak rozsudek dopíše a půjde si domů lehnout. Zítra ho přepíše načisto. Prošla všechno, co se projít dalo, ale jiný než osvobozující rozsudek nepřicházel v úvahu.

Usnula a zdálo se jí o otci. Neměla na něj žádné vlastní vzpomínky. Pracoval jako lodní strojník. Za jedné silné bouře uprostřed ledna 1949 se u Gävleského zálivu jeho parník Runskär potopil se všemi muži na palubě. Otcovo tělo se nikdy nenašlo. Když se to stalo, nebyla Birgitta ještě na světě. Znala ho jen z fotografií u nich doma. Nejvíc se jí vryla do paměti ta, na které otec stojí u lodního zábradlí s rozcuchanými vlasy a vykasanými rukávy. Usmívá se na někoho na nábřeží, prý na důstojníka s fotoaparátem, jak jí vyprávěla matka. Ale Birgitta si vždycky představovala, že se dívá na ni, přestože ta fotografie byla pořízena ještě před jejím narozením. Ve snech se k ní otec vracel. Teď se na ni usmíval přesně jako na obrázku, ale pak zmizel, jako by se přivalila mlha a skryla ho.

S trhnutím se probrala. Okamžitě jí bylo jasné, že zaspala. Trik s klíči nezabral. Svazek upustila, aniž ji to vzbudilo. Posadila se a podívala se na hodinky. Bylo už po šesté ráno. Spala přes pět hodin. Jsem přetažená, pomyslela si. Málo spím, jako většina lidí. Mám moc starostí. Ale teď jsem rozladěná a ve špatné náladě hlavně kvůli tomu nespravedlivému rozsudku.

Zavolala svému muži, určitě si už dělá starosti, co s ní je. Nebylo vůbec neobvyklé, že občas přespala v kanceláři, když se doma pohádali. Ale k tomu včera nedošlo.

Zvedl to po prvním zazvonění.

„Kde jsi?“

„Usnula jsem v kanceláři.“

„Proč pracuješ po nocích?“

„Mám tu teď těžký rozsudek.“

„Myslel jsem, že jsi říkala, že toho muže musíš osvobodit.“

„Právě proto je to tak těžké.“

„Pojď si domů lehnout. Já teď odcházím, musím si pospíšit.“

„Kdy se vrátíš?“

„Kolem deváté. Jestli nebudeme mít zpoždění. V Hallandu má sněžit.“

Zavěsila a najednou ji myšlenka na manžela zaplavila velkou něhou. Seznámili se, když byli mladí a oba studovali práva v Lundu. Staffan Roslin chodil o ročník výš. Poprvé na sebe narazili na večírku, kam je pozvali společní přátelé. Pak už si Birgitta nedokázala představit život s jiným mužem. Učarovaly jí jeho oči a jeho výška, velké ruce a to, jak se bezmocně červenal.

Staffan vystudoval advokacii. Ale jednoho dne přišel domů a prohlásil, že už takhle dál nemůže a že chce začít jinak. Přišlo to bez varování, Birgitta zůstala jen nechápavě zírat. Staffan dřív ani náznakem nedal najevo, že do své advokátní kanceláře v Malmö, kde tehdy bydleli, vchází stále těžším krokem. Den nato se k jejímu překvapení začal rekvalifikovat na průvodčího a jednou ráno před ní v obývacím pokoji stanul v modročervené uniformě a sdělil jí, že tentýž den ve 12.19 nastupuje službu ve vlaku 212 z Malmö na Alvestu a dál do Växjö a Kalmaru.

Netrvalo dlouho a Birgitta si všimla, že se z něj stal šťastnější člověk. Když se rozhodl opustit práci advokáta, měli už čtyři děti, prvorozeného syna, dceru a nakonec dvojčata, obě holčičky. Děti přišly těsně za sebou. Vzpomínala na ty časy s úžasem. Jak jen to dokázali zvládnout? Čtyři děti během šesti let. Když pak získala soudcovské místo, odstěhovali se z Malmö do Helsingborgu.

Teď už byly děti dospělé. Dvojčata se odstěhovala před rokem, obě do Lundu, do společného bytu. Birgitta byla ráda, že aspoň nestudují stejný obor a že ani jedna nepomýšlí na právnickou kariéru. Siv, která byla o devatenáct minut starší než její sestra Louise, se po značném tápání rozhodla, že půjde studovat veterinu. Louise se od Siv lišila výbušným temperamentem. Zkoušela všechno možné, prodávala v obchodě s pánským oblečením a nakonec se pustila do studia politologie a religionistiky. Birgitta se z dcery mockrát snažila vytáhnout, kam vlastně v životě směřuje. Ale Louise byla ze všech čtyř dětí nejtajemnější, nikdy o svých myšlenkách moc nemluvila. Birgitta měla pocit, že Louise jí nejvíc připomíná sebe samu. Syn David, který pracoval pro velkou farmaceutickou společnost, byl skoro ve všem po tátovi. Třetí dcera Anna se momentálně vydala na cesty do Asie, aniž její ustaraní rodiče tak docela tušili, co tam dělá.

Moje rodina, pomyslela si Birgitta Roslinová. Velká starost a velká radost. Ale bez ní by můj život byl skoro ve všem promarněný.

Na chodbě před kanceláří viselo velké zrcadlo. Prohlédla si v něm obličej i celou postavu. Tmavé, nakrátko ostříhané vlasy jí na skráních začínaly šedivět. Zlozvyk svírat pevně rty jí dodával nepřístupný výraz. Ale hlavně ji trápilo, že v posledních letech přibrala. Tři čtyři kila, víc ne. Ale dost na to, aby to na jejím těle bylo znát.

To, co viděla, se jí nelíbilo. Věděla, že je vcelku atraktivní. Začíná ale ztrácet jiskru. A nijak se tomu nebrání.

Na stůl sekretářce položila vzkaz, že ten den přijde později. Venku se pomalu oteplovalo, sníh roztával. Vydala se k autu zaparkovanému v sousední ulici.

Ale najednou se rozmyslela. Nepotřebuje v první řadě spánek. Musí si spíš provětrat hlavu a přijít na jiné myšlenky. Otočila se a zamířila k přístavu. Bylo bezvětří. Zatažená obloha z předešlého dne se projasňovala. Šla k molu, odkud odplouvaly trajekty do Helsingöru. Plavba trvala vlastně jen nějakých patnáct minut. Ale jí se na palubě líbilo, ráda si tam vypila kávu nebo skleničku vína a pozorovala spolucestující, jak se přehrabují v igelitkách s alkoholem nakoupeným v Dánsku.

Posadila se k zapatlanému rohovému stolečku. V náhlém pohoršení k sobě naštvaně přivolala dívku, která šla okolo a sbírala nádobí.

„Musím si stěžovat,“ řekla. „Nádobí je sebrané, ale ten stolek není utřený. Deska je otřesně ulepená.“

Dívka pokrčila rameny a stůl otřela. Birgitta se s odporem podívala na špinavý hadr. Ale nic už neřekla. Dívka jí tak trochu připomněla tu mladou znásilněnou. Nevěděla proč. Možná to způsoboval ten nezájem udělat pořádně svoji práci. Nebo nějaká jiná bezmoc, kterou Birgitta nedokázala popsat.

Trajekt se začal chvět. Birgittu zaplavil pocit uspokojení, ba dokonce rozkoše. Vzpomněla si na svou první cestu přes hranice. To jí bylo devatenáct. Jely s kamarádkou na jazykový kurz do Anglie. Tenkrát také vypluly na trajektu a zamířily z Göteborgu do Londýna. Birgitta nikdy nezapomněla, jaký to byl pocit, když stála nahoře na palubě a věděla, že je na cestě za něčím neznámým a osvobozujícím.

Stejná svoboda ji zaplavila i teď, na cestě tam a zase zpátky přes úzký průliv mezi Švédskem a Dánskem. Myšlenka na nepříjemný soudní proces se jí vykouřila z hlavy.

Už jsem za polovinou života, napadlo ji. Mám za sebou ten bod, kterého si člověk není vědom, když ho míjí. Už mě nečeká moc důležitých rozhodnutí. Zůstanu soudkyní, dokud nepůjdu do důchodu. Pravděpodobně stihnu zažít vnoučata, než bude konec.

Bylo jí nicméně jasné, že ta neradost, která ji tíží nejvíc, pramení z manželství se Staffanem. Jejich svazek vysychá a chřadne. Byli dobří přátelé, dokázali jeden druhému poskytnout potřebnou jistotu. Ale láska, smyslové uspokojení z blízkosti toho druhého, ta byla pryč.

Za čtyři dny uplyne rok od chvíle, kdy se naposledy vzájemně dotýkali a před spaním se milovali. Čím víc se tohle výročí blížilo, tím bezmocnější si připadala. A teď už je to za dveřmi. Znovu a znovu se pokoušela se Staffanem promluvit o tom, jak osamělá se cítí. On ale nikdy nebyl připravený se o tom bavit, stáhl se a chtěl ten rozhovor odsunout na jindy, i když uznával, že je důležitý. Zapřísahal se, že necítí náklonnost k někomu jinému, jen se vytratil ten pocit, ale určitě se zase vrátí. Chce to jen trpělivost.

Birgitta truchlila nad ztrátou sounáležitosti se svým mužem, s tím urostlým vlakvedoucím s velkýma rukama a ruměncem na tváři. Ale nemínila se ještě vzdát, nechtěla, aby se z jejich vztahu stalo pouhé důvěrné přátelství a nic víc.

Šla si dolít kávu a přesedla si k méně zamazanému stolku. Několik mladíků, navzdory časné hodině už značně podroušených, debatovalo o tom, koho to věznili na zámku v Kronborgu, který se tyčí na helsingörských útesech, jestli to byl Hamlet, nebo Macbeth. Birgitta je pobaveně poslouchala a byla v pokušení se do hovoru zapojit.

U stolku v rohu sedělo pár kluků, nemohlo jim být víc než čtrnáct patnáct let. Pravděpodobně se ulili ze školy. A proč to neudělat, když je to stejně asi každému jedno? Soudkyni se rozhodně nestýskalo po autoritářském ústavu, kam sama chodila. Na druhé straně si vzpomněla na jednu událost z loňského roku. Pocítila tenkrát kvůli tomu čiré zoufalství nad stavem švédského soudnictví a víc než kdy jindy jí chyběl její rádce Anker, tou dobou už třicet let mrtvý.

Na sídlišti na okraji Helsingborgu postihla na cestě pro pěší téměř osmdesátiletou ženu akutní srdeční slabost a stařenka upadla. Kolem šli dva kluci, jeden třináctiletý, druhý o rok starší. Místo aby staré paní pomohli, bez zaváhání jí nejdřív sebrali z tašky peněženku a poté se ji pokusili znásilnit. Kdyby tudy nešel nějaký muž se psem, znásilnění by pravděpodobně dokonali. Policie kluky později dopadla. Jenže vzhledem k nezletilosti je pustili.

Birgitta Roslinová se o případu dozvěděla od jednoho státního zástupce, ten to zase slyšel od nějakého policisty. Rozčílilo ji to a pokusila se zjistit, proč se to nenahlásilo sociálce. Záhy zjistila, že každý rok spáchá zhruba stovka dětí nějaký zločin bez jakýchkoliv důsledků. Nikdo nepromluví s rodiči, nikdo to neoznámí sociálním úřadům. A nejednalo se jen o drobné krádeže, ale také o loupeže a ublížení na zdraví, která jen se štěstím neskončila smrtí.

Zmocnily se jí tehdy pochyby ohledně celého švédského právního systému. Komu jako soudkyně vlastně slouží? Spravedlnosti, nebo lhostejnosti? A jaké budou následky, pokud se znásobí počet dětí, kterým dovolíme páchat zločiny, aniž nějak reagujeme? Jak to mohlo dojít tak daleko, že se celý demokratický základ ocitl v ohrožení kvůli vratkému právnímu systému?

Dopila kávu a pomyslela na to, že bude pracovat ještě deset let. Dokáže to? Může být člověk dobrým a spravedlivým soudcem, když zároveň pochybuje o tom, jestli tenhle právní stát skutečně funguje?

Nevěděla to. Aby setřásla myšlenky, které si beztak nedokázala utřídit, ještě jednou si cestu přes průliv zopakovala. Když vystoupila na švédské straně, bylo devět hodin. Přešla širokou hlavní třídu vedoucí přes celý Helsingborg. Zabočila do další ulice a zrak jí padl na novinové upoutávky velkých večerníků, které tam zrovna někdo vylepoval. Zarazily ji obrovské titulky. Četla: „Masová vražda v Hälsinglandu“, „Odporný zločin. Policie beze stop“, „Počet mrtvých není znám. Masová vražda“.

Pokračovala ke svému autu. Večerníky si prakticky nikdy nekupovala. Všechny ty nepodložené útoky na švédský právní systém jí přišly nepříjemné a někdy až urážlivé. Přestože se spoustou věcí souhlasila, večerníky ráda neměla. Většinou tu důležitou kritiku pokazily, i když za tím třeba byl dobrý úmysl.

Birgitta bydlela ve vilové čtvrti Kjällstorp v severní části města. Cestou domů se zastavila v obchodě. Krámek vlastnil muž přistěhovalý z Pákistánu a vždycky ji vítal se širokým úsměvem. Věděl, že je soudkyně, a prokazoval jí velkou úctu. Birgitta si říkala, jestli vůbec v Pákistánu nějaké soudkyně mají. Ale nikdy se nezeptala.

Doma se nejdřív vykoupala a pak si šla lehnout. Vzbudila se v jednu hodinu a konečně se cítila vyspalá. Snědla obložený chléb, vypila kávu a odjela zpátky do práce. O několik hodin později vytiskla rozsudek, kterým osvobodila vinného muže, a nechala ho na stole u své sekretářky. Na soudu zjevně probíhalo nějaké školení, o němž ji buď neinformovali, nebo na ně spíš dočista zapomněla. Když dorazila domů, ohřála si k večeři kuřecí směs ze včerejška. Zbytek dala Staffanovi do ledničky.

Posadila se do křesla se šálkem kávy a zapnula teletextové zprávy. Přivolala tím novinové titulky z dopoledne. Policie neměla žádné kloudné stopy a také nechtěla zveřejnit počet mrtvých ani jejich jména, jelikož se ještě nepodařilo kontaktovat nejbližší příbuzné.

Šílenec, napadlo ji, buď je paranoidní, nebo si připadá ublížený.

Roky soudní praxe ji naučily, že existuje spousta forem šílenství, které mohou člověka donutit ke spáchání odporných zločinů. Ale také přišla na to, že soudní psychiatři ne vždycky odhalí ty, kdo se pokoušejí získat mírnější trest a nemoc pouze předstírají.

Vypnula televizi a sešla do sklepa, kde si zřídila malou zásobu červeného vína. Měla tam objednávkové katalogy různých dovozců. Teprve před pár lety jí došlo, že s odchodem dětí nastaly změny v rodinných financích. Řekla si tehdy, že si může dopřát něco navíc, a každý měsíc nakoupila několik lahví červeného. Bavilo ji pročítat nabídky dovozců a pak vína ochutnávat. Zaplatit nějakých pět set korun za láhev v sobě mělo příchuť téměř zakázané rozkoše. Dvakrát se jí povedlo vylákat Staffana na zájezd do Itálie, kde navštívili místní vinice. Nikdy v něm nevykřesala nic víc než vlažný zájem. Ale na oplátku s ním jezdila na jazzové koncerty do Kodaně, přestože tahle hudba rozhodně nebyla její nejmilejší.

Ve sklepě bylo zima. Zkontrolovala, jestli se teplota drží na čtrnácti stupních, a pak se usadila na stoličku mezi policemi. Tady mezi lahvemi cítila velký klid. Pokud by si mohla vybrat a ponořit se místo toho do bazénu s teploučkou vodou, stejně by dala přednost svému sklepu, kde si právě ten den na policích hovělo sto čtrnáct lahví.

Jenže byl tenhle klid dostavující se ve sklepě opravdový? Kdyby jí někdo v mládí řekl, že bude jednou sbírat víno, nevěřila by vlastním uším. Nejenže by tu možnost popřela, ještě by ji to urazilo. Během studií v Lundu sympatizovala s levicovými radikály, kteří na konci šedesátých let zpochybňovali jak vysokoškolské vzdělání, tak společnost, v níž měla jednou působit. Sbírat víno by jí tenkrát přišlo jako mrhání silami, jako skrz naskrz měšťácké, a tudíž zavrženíhodné zabíjení času.

Seděla pohroužená v myšlenkách, když v patře nad sebou zaslechla Staffana. Schovala katalog a vyšla po schodech. Manžel si právě vyndal z ledničky kuřecí směs. Na stole ležely několikery noviny, co přinesl z vlaku.

„Vidělas to?“

„Něco se stalo v Hälsinglandu, ne?“

„Devatenáct mrtvých.“

„Na teletextu psali, že počet mrtvých se neví.“

„Tohle je z pozdějšího vydání. Zabili prakticky všechny obyvatele jedné vesnice. Člověku se nechce věřit, že je to pravda. Jak to šlo s tím rozsudkem, co jsi psala?“

„Je hotový. Toho chlapa jsem osvobodila. Jiná možnost není.“

„V novinách to rozmáznou.“

„Jedině dobře.“

„Budou tě kritizovat.“

„Určitě. Ale novinářům můžu doporučit, ať si přečtou zákoník a pak ať řeknou, jestli chtějí, abychom v téhle zemi přešli na lynčování.“

„Ta masová vražda asi zájem o tvůj případ stáhne na sebe.“

„Jak jinak. Co je jedno usmolené znásilnění proti brutální masové vraždě?“

Ten večer si šli brzo lehnout. Staffan měl službu v ranním vlaku a Birgitta neobjevila v televizním programu nic, co by ji zaujalo. Už se rozhodla, jaké víno si koupí. Bude to bedýnka Barolo Arione, ročník 2002, dvě stě padesát dvě koruny za láhev.

O půlnoci se zničehonic probudila. Staffan vedle ní klidně spal. Občas se jí stávalo, že ji vzbudil náhlý hlad. Vzala si župan, sešla do kuchyně, uvařila si slabý čaj a namazala pár chlebíčků.

Na stole ležely noviny. Roztržitě jedny prolistovala. Nebylo snadné udělat si jasný obrázek o tom, co se v té vesnici v Hälsinglandu stalo. Ale nepochybně tam došlo k brutální vraždě spousty lidí.

Zrovna chtěla noviny odložit, když vtom se zarazila. Mezi mrtvými bylo několik lidí s příjmením Andrén. Přečetla si celý text a pak prolistovala i druhý večerník. Tam to psali taky.

Birgitta Roslinová zírala na novinovou stránku. Mohla by to skutečně být pravda? Nebo se pamatuje špatně? Šla k sobě do pracovny a ze zásuvky psacího stolu vytáhla desky svázané červenou šňůrkou. Rozsvítila lampičku a desky otevřela. Nemohla najít brýle, tak si půjčila Staffanovy. Byly slabší, ale službu udělaly.

V deskách schraňovala Birgitta všechny dokumenty o svých rodičích. Už to bylo víc než patnáct let, co její matka zemřela. Onemocněla rakovinou slinivky a konec přišel ani ne za tři měsíce.

Nakonec Birgitta v jedné hnědé obálce našla fotografii, kterou hledala. Prohlédla si ji pod lupou. Před nějakým domem tam stálo několik staromódně oblečených lidí.

Vzala si fotku do kuchyně. V jedněch novinách otiskli fotografii celé vesnice, kde se tragédie odehrála. Důkladně obrázek pod lupou prozkoumala. U třetího domku se zastavila a začala ho porovnávat s přinesenou fotkou.

Nakonec si byla jistá, že ji paměť neklame. Tím nenadálým zlem nebyla zasažena jen tak nějaká vesnice. Byla to vesnice, v níž vyrůstala její matka. Všechno souhlasilo. Matka se sice narodila jako Lööfová, ale protože její rodiče byli nemocní a navíc alkoholici, umístily ji úřady do péče k rodině Andrénových. O tomhle období mluvila málokdy. Andrénovi se o ni starali dobře, ale stejně ji trápil hluboký stesk po pravých rodičích. Ti zemřeli dřív, než dovršila patnácti let, takže ve vesnici musela zůstat, dokud nebyla dost velká na to, aby si mohla najít práci a začít se o sebe starat sama. Když se seznámila s Birgittiným otcem, příjmení Lööf a Andrén zmizela v propadlišti dějin. Jenže teď se jedno z nich vrátilo v plné síle.

Fotografie nalezená v papírech po matce byla pořízená před jedním z domů ve vesnici zasažené masovou vraždou. Přední strana domku s vyřezávanými ozdobami kolem oken byla na fotce úplně stejná jako na snímku v novinách.

Nebylo pochyb. V domě, kde její matka strávila dětství, byli před několika dny zavražděni lidé. Mohli mezi mrtvými být i matčini nevlastní rodiče? V novinách psali, že naprostá většina obětí byli staří lidé.

Pokusila se spočítat, jestli je to možné. Došla k tomu, že pěstounům by teď muselo být přes devadesát let. Takže by to odpovídalo. Ale stejně tak by mezi zavražděnými mohli být potomci z mladší generace.

Při tom pomyšlení ji zamrazilo. Na rodiče si vzpomněla jen výjimečně. Dokonce měla obtíže si vybavit matčin obličej. Ale teď se k ní minulost nečekaně přihnala zpět.

Do kuchyně vešel Staffan. Jako obvykle našlapoval potichu jako myška.

„Děsíš mě, když tě neslyším přijít,“ vyčetla mu.

„Jak to, že jsi vzhůru?“

„Dostala jsem hlad.“

Podíval se na noviny na stole. Vyložila mu, k čemu došla, a byla si čím dál jistější, že je to tak, jak si myslí.

„Stejně je to strašně vzdálené,“ řekl, když domluvila. „S tou vesnicí tě spojuje hodně tenké vlákno.“

„Tenké, ale zvláštní. To musíš uznat.“

„Měla bys jít spát. Nezapomeň, že musíš být zítra čerstvá, až budeš posílat za mříže další zločince.“

Dlouho byla vzhůru a nedařilo se jí usnout. Tenká nitka se natahovala až k prasknutí. Vtom se Birgitta vytrhla z polospánku a znovu pomyslela na matku. Byla mrtvá patnáct let. A přesto v ní Birgitta pořád nedokázala vidět samu sebe, promítnout svůj vlastní život do vzpomínky na ženu, která ji přivedla na svět.

Nakonec usnula a probudila se, až když si Staffan s vlhkými vlasy oblékal u postele uniformu. Jsem tvůj generál, říkával jí. Beze zbraně v ruce, jen s perem na odškrtávání jízdenek.

Předstírala spánek a počkala, až se zabouchnou venkovní dveře. Pak vstala a sedla si k počítači v pracovně. Pročítala různé webové stránky a hledala co nejvíc informací. Události ve vesnici kdesi v Hälsinglandu se zdály pořád zahalené značnou nejistotou. Jasné bylo jen to, že vražednou zbraní byl nějaký dlouhý nůž nebo sečná zbraň.

Chci o tom vědět víc, řekla si. Nebo aspoň to, jestli jsou mezi zmasakrovanými lidmi i nevlastní rodiče mé matky.

V osm hodin pustila myšlenky na masovou vraždu z hlavy. Ten den ji čekal proces se dvěma Iráčany obviněnými z převádění lidí.

Odbila desátá, když si posbírala všechny papíry, prolistovala zápis z vyšetřování a zasedla uprostřed soudcovské lavice. Starý Ankere, pomoz mi přečkat i tento den, pomyslela si.

Poté klepla zlehka kladívkem do stolu a požádala státního zástupce, aby zahájil přelíčení návrhem žaloby.

Za zády měla vysoká okna.

Těsně předtím, než se posadila, si stačila všimnout, že těžké mraky, které se nad Švédskem přes noc nakupily, začíná protrhávat slunce.

6

Za dva dny proces skončil a Birgitta Roslinová už věděla, jak budou vypadat rozsudky. Starší ze dvou mužů, Abdul ibn Jámed, dostane jako vůdce skupiny převaděčů tři roky a dva měsíce. Mladší Jásir al-Hábí dělal vůdci pomocníka, ten vyvázne s jedním rokem. Až si oba své tresty odsedí, budou vyhoštěni ze země.

Porovnala to rozhodnutí s dřívějšími rozsudky v podobných procesech a nedalo se to posoudit jinak než jako těžký zločin. Tvrdé tresty byly na místě. Spousta lidí, které do země nelegálně převedli, nedokázala splatit dluhy za falešné cestovní doklady a dlouhou cestu a čekaly je výhrůžky a násilí. Starší z těch dvou se jí nelíbil na první pohled. Doprošoval se jak jí, tak státního zástupce a vymýšlel sentimentální argumenty. Také tvrdil, že si nikdy peníze od uprchlíků nenechával, že je posílal na dobročinné účely ve své domovině. V přestávce mezi jednáními za Birgittou do kanceláře přišel státní zástupce na šálek kávy. Jen tak mimochodem se zmínil, že Abdul ibn Jámed jezdí v mercedesu za bezmála milion korun.

Soudní líčení byla vždy namáhavá. Dny se protahovaly a Birgitta nestíhala nic moc jiného než se najíst, vyspat a pročíst si svoje poznámky a už zase sedala na soudcovský stolec. Volala jí dvojčata, ať za nimi přijede do Lundu, ale neměla čas. Po převaděčích na ni čekal zamotaný případ rumunských podvodníků s kreditními kartami.

Už vůbec během těch dní nestíhala sledovat, jak se vyvíjí vyšetřování ve vesnici Hesjövallen. Ráno prolétla noviny, ale večer si většinou ani nezvládla pustit zprávy v televizi.

To ráno, kdy si chtěla připravit soudní líčení s podvodníky z Rumunska, zjistila z diáře, že je objednaná u lékaře na roční preventivní prohlídku. Zvažovala, jestli nemá návštěvu o několik týdnů odložit. Když si odmyslela únavu, pocit zhoršující se kondice a občasné záchvaty úzkosti, měla dojem, že je všechno v pořádku. Těšila se dobrému zdraví, žila pravidelným životem a vlastně skoro ani nebývala nastydlá. Ale nepřeobjednala se a termín si nechala.

Její lékař měl ordinaci kousek od městského divadla. Birgitta nechala auto stát a šla od budovy soudu pěšky. Venku bylo jasno a chladno, bezvětří. Sníh, který napadal před několika dny, úplně roztál. Zastavila se u výlohy a prohlížela si jeden kostým. Z cenovky se otřásla. Za tenhle tmavě modrý kostýmek by si mohla koupit spoustu lahví výtečného červeného.

V čekárně ležely na stolku noviny s přední stranou zaplněnou zprávami o vraždách v Hälsinglandu. Sotva vzala noviny do ruky, už ji volali do ordinace. Lékař byl postarší pán a hodně jí připomínal soudce Ankera. Birgitta k němu chodila už deset let. Doporučil jí ho jeden její kolega soudce. Lékař se jí zeptal, jak se cítí a jestli má nějaké potíže, a když odpověděla, poslal ji k sestře, která ji píchla do špičky prstu. Pak ji sestřička požádala, ať se posadí v čekárně. Noviny si mezitím vzal jiný pacient. Birgitta zavřela oči a čekala. V myšlenkách vyhledala svou rodinu, co teď její blízcí nejspíš dělají nebo aspoň kde se nacházejí. Staffan je ve vlaku do Hallsbergu. Domů se vrátí pozdě. David pracuje v laboratoři společnosti AstraZeneca na okraji Göteborgu. Kde je Anna, nebylo jisté, naposled se jí ozvala zhruba před měsícem z Nepálu. Dvojčata jsou v Lundu a zvou ji na návštěvu.

Birgitta vsedě usnula a probudila se, až když jí sestřička položila ruku na rameno.

„Můžete teď k panu doktorovi.“

Zase tak unavená, abych musela usnout v čekárně, snad ještě nejsem, pomyslela si Birgitta, vešla do ordinace a posadila se.

„Krevní obraz vykazuje trochu snížené hodnoty,“ začal lékař. „Mělo by to být na sto čtyřiceti, ale do toho vám kousek chybí. To se dá spravit dodáním železa.“

„Takže jinak jsem v pořádku?“

„Už jsem vás tu za ta léta viděl hodněkrát. Ta únava, o které jste mluvila, z vás vyloženě čiší, nezlobte se, že to říkám takhle na rovinu.“

„Jak to myslíte?“

„Máte příšerně vysoký tlak. Děláte dojem přepracovaného člověka. Spíte dobře?“

„Myslím, že ano. Ale často se budím.“

„Závratě?“

„Ne.“

„Neklid?“

„Ano.“

„Často?“

„Občas. Někdy mívám dokonce záchvaty paniky. Musím se podržet zdi, protože mám pocit, že upadnu. Nebo je možná na spadnutí svět okolo.“

„Napíšu vám neschopenku. Musíte si odpočinout. Chci vidět lepší krevní obraz a především potřebujete snížit tlak. Tam se musí udělat ještě nějaká vyšetření.“

„Nemůžete mě zneschopnit. Mám strašně moc práce.“

„Právě proto.“

Tázavě se na něj podívala.

„Je to vážné?“

„Jen do té míry, že vás musíme dát do pořádku.“

„Mám důvod k obavám?“

„Jestli neuděláte, co vám říkám, tak ano. Jinak ne.“

O několik minut později stála Birgitta Roslinová na ulici a s údivem si uvědomila, že následující dva týdny nebude pracovat. Lékař jí do života vnesl náhlý a nečekaný zmatek.

Došla do práce a promluvila s Hansem Mattssonem, to byl předseda soudu a její nadřízený. Společně našli řešení, jak se zhostit dvou případů, které měla právě na stole. Poté mluvila se svou sekretářkou, poslala pár e-mailů, které čekaly na vyřízení, v lékárně si vyzvedla nové léky a odjela domů. Nečinnost byla ubíjející.

Uvařila si oběd a pak se usadila na pohovku. Sáhla po novinách a pustila se do čtení. Pořád ještě nezveřejnili jména všech mrtvých z Hesjövallenu. Vyjádření poskytla policistka jménem Sundbergová. Apelovala na veřejnost, aby se přihlásili případní svědci. Ještě se nenašly žádné přímé stopy. V téhle chvíli nic nenasvědčovalo tomu, že se jedná o více než jednoho pachatele, byť bylo těžké tomu uvěřit.

Na jiném místě noviny citovaly státního zástupce Robertssona. Pátrání podle něj pojali široce a nezaujatě. Policie v Hudiksvallu dostala od státních úřadů veškerou pomoc, o niž požádala.

Robertsson působil přesvědčeně: „Dopadneme toho, kdo to udělal. Nepovolíme.“

Na další stránce se psalo o strachu šířícím se po celém zalesněném Hälsinglandu. Byla tam spousta vesniček s málo obyvateli. Lidé se prý ozbrojují, zprávy se zmiňovaly o psech, alarmech a zabarikádovaných dveřích.

Birgitta noviny odložila. Dům byl prázdný, tichý. Nechtěné volno přišlo zčistajasna. Šla do sklepa a přinesla si nahoru katalog vín. Přes počítač pak objednala bedýnku Barolo Arione, pro niž se předtím rozhodla. Vlastně to bylo moc drahé. Ale chtěla si něco dopřát. Pak se rozhodla pustit do úklidu, ten se v jejich domě téměř neustále zanedbával. Ale když měla vytáhnout vysavač, rozmyslela si to. Sedla si k jídelnímu stolu a pokusila se shrnout svoji situaci. Je na neschopence, aniž je nemocná. Na předpis si přinesla tři různé druhy prášků, které jí mají snížit tlak a zvýšit hodnoty krevního obrazu. Zároveň musela uznat, že ji doktor odhadl lépe, než by si troufla sama. Opravdu nemá daleko k vyhoření. Špatné spaní a záchvaty panické úzkosti, které by ji jednoho dne mohly přepadnout přímo v soudní síni, jí působily větší potíže, než si dosud byla ochotná přiznat.

Věnovala pohled novinám na stole a znovu si vzpomněla na matku a její dětství. Něco ji napadlo. Přitáhla si telefon, zavolala na místní policejní stanici a požádala o spojení s kriminálním komisařem Malmbergem. Znali se dlouhá léta. Jednou se pokusil naučit je se Staffanem hrát bridge, ale nijak je to nenadchlo.

Ve sluchátku se ozval jemný hlas Huga Malmberga. Jestli má někdo představu, že policisté mluví drsným chraplákem, pak tedy Hugo očekávání zrovna nesplňuje, pomyslela si. Má hlas spíš jako vlídný důchodce, který sedí na lavičce a krmí ptáčky.

Zeptala se, jak se má a jestli by si na ni neudělal chvilku.

„O jaký proces se jedná?“

„O žádný. Aspoň ne o takový, co by se nás týkal. Máš čas?“

„Policajt, který bere svou práci vážně a řekne, že má čas, lže. Kdy chceš přijít?“

„Půjdu z domova pěšky. Tak za hodinku?“

„Budu tě čekat.“

Když Birgitta vešla do Malmbergovy kanceláře s úhledným pracovním stolem, zrovna mluvil do telefonu. Mávl na ni, ať se posadí. Slyšela, že se hovor týká případu ublížení na těle z předešlého dne. Možná to skončí u mě, pomyslela si. Tedy až se nadopuju železem, snížím si tlak a budu smět zase do práce.

Hovor skončil. Malmberg se na ni přátelsky zazubil.

„Dáš si kafe?“

„Rozhodně ne.“

„Co tím chceš říct?“

„Tady na policii máte prý stejně mizernou kávu jako my tam u nás.“

Malmberg se zvedl.

„Půjdeme do konferenční místnosti,“ řekl. „Tady v jednom kuse vyzvání telefon. Ten pocit sdílím s každým pořádným policistou v téhle zemi. Že jsem jediný, kdo tady opravdu maká.“

Posadili se k oválnému stolu s rozstrkanými hrnky od kávy a lahvemi vody. Malmberg znechuceně zakroutil hlavou. „Lidi po sobě neuklidí. Jdou na schůzi, a když to skončí, všechen binec tu nechají. Cos to potřebovala? Rozmyslela sis ten bridge?“

Birgitta mu pověděla o svém objevu, že mezi ní a masovou vraždou možná je nějaká souvislost.

„Jsem zvědavá,“ uzavřela. „Z toho, co píšou v novinách nebo ukazují ve zprávách, se nedá pochopit nic víc, než že je tam spousta mrtvých a policie nemá žádné vodítko.“

„Přiznávám, že jsem rád, že v tom okrsku nesloužím. Musejí tam teď mít peklo. O ničem podobném jsem v životě neslyšel. Svým způsobem je to stejně dramatické jako Palmeho vražda.“

„Víš něco kromě toho, co psali v novinách?“

„Nenajdeš ve Švédsku policajta, který by nepřemýšlel nad tím, co se tam stalo. Probíráme to po chodbách. Každý má svoji teorii. Že jsou policisté racionální a bez fantazie, to je mýtus. Jak se něco semele, hned spekulujeme.“

„A tvoje teorie?“

Pokrčil rameny, a než odpověděl, zamyslel se.

„Nevím víc než ty. Je tam hodně mrtvých, bylo to brutální. Ale nic se neukradlo, jestli jsem to správně pochopil. Nabízí se, že to udělal nějaký chorý člověk. Můžeme jen hádat, co za tím šílenstvím vězí. Předpokládám, že místní policie pátrá mezi psychicky narušenými násilníky z dřívějších případů. Určitě už se spojili s Interpolem i Europolem, jestli by se něco nenašlo touhle cestou. Ale může to chvíli trvat, než z toho něco vyplyne. Jinak nevím.“

„Znáš policisty po celém Švédsku. Máš nějaký kontakt nahoře v Hälsinglandu? Někoho, komu bych případně mohla zavolat?“

„Znám se s jejich šéfem,“ řekl Malmberg. „Jmenuje se Ludwig. Velký dojem na mě neudělal, pokud mám být upřímný. Víš, že nedůvěřuju policajtům, co nepracovali v terénu. Ale můžu mu zavolat a poptat se.“

„Slibuju, že je nebudu zbytečně rušit. Chci jenom vědět, jestli ti mrtví byli pěstouni mojí matky. Nebo jejich děti. Nebo jestli jsem úplně vedle.“

„To je rozumný důvod tam zavolat. Uvidím, co se dá dělat. A teď mě prosím omluv. Čeká mě neradostný výslech jednoho nepříjemného násilníka.“

Večer Birgitta vyprávěla Staffanovi, co se přihodilo. Spěšně jí odkýval, že doktor rozhodl správně, a navrhl, že by si možná měla dopřát cestu někam na jih. Jeho nezájem ji popudil. Ale neřekla nic.

Den nato seděla Birgitta před obědem u počítače a proklikávala se různými nabídkami cestovních kanceláří, když vtom jí zazvonil mobil.

„Mám pro tebe jedno jméno,“ řekl Hugo Malmberg. „Je to nějaká policistka Sundbergová.“

„O té jsem četla v novinách.“

„Křestním jménem Vivian, říkají jí Vivi. Ludwig by se jí o tobě měl zmínit, aby věděla, až jí budeš volat. Mám její telefonní číslo.“

„Píšu si.“

„Ptal jsem se, jak to tam nahoře pokračuje. Pořád se nemají čeho chytit. Není prakticky pochyb o tom, že je za tím nějaký šílenec. Takhle mi to aspoň řekl.“

Slyšela v jeho hlase pochyby.

„Ale ty si to nemyslíš, co?“

„Já si nemyslím nic. Ale včera večer jsem se podíval na net a pročetl si všechno, co jsem o tom našel. Na těch událostech je něco moc zvláštního.“

„A co?“

„Je to až moc dobře naplánované.“

„I nemocný člověk si dokáže zločin připravit, ne?“

„Takhle to nemyslím. Spíš mám pocit, že je to až příliš šílené, než aby to byla pravda. Na jejich místě bych se zamyslel nad tím, jestli pachatel nechtěl zločin zamaskovat, jako by to byl čin maniaka.“

„A jak by to udělal?“

„Co já vím. Nechtělas tam náhodou zavolat ty jako příbuzná?“

„Díky za pomoc. Jinak možná odjedu na jih. Byls někdy na Tenerife?“

„Nikdy. Hodně štěstí.“

Birgitta okamžitě vyťukala číslo, které si zapsala. Ozval se jí záznamník, ať zanechá zprávu. Začínal na ni doléhat neklid. Znovu popadla vysavač, ale k úklidu se opět nedokázala přimět. Místo toho šla zpátky k počítači a asi po hodině se rozhodla pro cestu na Tenerife s odletem z Kodaně za dva dny. Pak našla svůj starý školní atlas a zasnila se nad představou teplého moře a španělského vína.

Možná to potřebuju, pomyslela si. Týden bez Staffana, bez soudních procesů, bez všedních dní. Neumím zrovna zpracovávat pocity a představy o sobě a svém životě. Ale jsem ve věku, kdy už bych měla být schopná podívat se na sebe natolik důkladně, abych objevila nedostatky, a podle toho mohla změnit směr. Když jsem byla mladá, snila jsem o tom, že jako první žena obepluju sama celou zeměkouli. Nic z toho nebylo. Ale aspoň si pamatuju některé navigační termíny a vím, jak se dostat přes úzké plavební cesty. Mohlo by se mi hodit pár dní volna na nekonečné plavby po Öresundu nebo na pláži v Tenerife, abych se v klidu sama sebe zeptala, jestli je to už blížící se stáří, nebo jestli se z toho útlumu ještě vyhrabu. Přechod jsem zvládla. Ale co se se mnou děje teď, to tak úplně netuším. Pokusím se to zjistit. Hlavně musím přijít na to, jestli můj vysoký tlak a panická úzkost souvisejí se Staffanem. Jestli už nikdy nebudeme zdraví, pokud se nedokážeme vytrhnout z té skleslosti, ve které teď vězíme.

Okamžitě se pustila do plánování cesty. V systému se něco zaseklo a nepovedlo se jí zarezervovat zájezd přes internet, a tak místo toho poslala mail se svým jménem, telefonním číslem a vybraným zájezdem. Vzápětí přišla odpověď, že jí do hodiny budou volat.

Hodina skoro uplynula, když zazvonil telefon. Ale cestovní kancelář to nebyla.

„Tady Vivi Sundbergová, sháním Birgittu Roslinovou.“

„To jsem já.“

„Řekli mi, kdo jste. Ale nevím přesně, co byste chtěla. Jistě chápete, že jsme teď pod obrovským tlakem. Pochopila jsem správně, že jste soudkyně?“

„To jsem. Nechci to nějak zdlouhavě vysvětlovat. Ale moje matka, která už je dlouho mrtvá, byla v pěstounské péči rodiny Andrénových. Prohlédla jsem si nějaké fotografie a ty svědčí o tom, že bydlela v jednom z těch domů.“

„Já nemám na starost informovat pozůstalé. Promluvte si radši s Erikem Huddénem.“

„Ale byli v té vesnici taky nějací Andrénovi?“

„Když to chcete vědět, vypadá to, že rod Andrénových byl ve vesnici největší.“

„A všichni jsou mrtví?“

„Na to vám neodpovím. Víte, jak se pěstouni jmenovali křestním jménem?“

Birgitta měla desky vedle sebe na stole, rozvázala šňůrku a hledala v papírech.

„Nemůžu čekat,“ řekla Vivi Sundbergová. „Zavolejte, až ta jména budete mít.“

„Mám je. Brita a August Andrénovi. Muselo jim být přes devadesát let, možná dokonce pětadevadesát.“

Vivi Sundbergová si s odpovědí dala na čas. Birgitta slyšela, jak šustí papíry. Pak se ke sluchátku vrátila.

„Jsou na seznamu. Bohužel jsou mrtví, tomu staršímu bylo devadesát šest let. Musím vás požádat, abyste tyto údaje neposkytovala novinám.“

„Proč bych to proboha dělala?“

„Jste soudkyně. Určitě víte, co se může stát a proč vám to říkám.“

Birgitta Roslinová to věděla přesně. S kolegy občas přišla řeč na to, že jen zřídkakdy čelí nátlaku novinářů, jestli vůbec. U soudců se nepočítá s tím, že by pustili informaci, která má zůstat tajná.

„Samozřejmě bych chtěla vědět, jak se případ vyvíjí.“

„Já ani nikdo z mých kolegů nemáme čas sdělovat informace jednotlivcům. Jsme tu v obležení médií. Mnozí ani nerespektují policejní pásku. Včera jsme dokonce našli v jednom domě člověka s foťákem. Pokud budete volat do Hudiksvallu, obraťte se na Huddéna.“

Vivi Sundbergová odpovídala netrpělivě a podrážděně. Birgitta ji chápala. Vzpomněla si, co říkal Hugo Malmberg, jak je vděčný, že není v centru vyšetřování.

„Děkuju, že jste zavolala. Už vás nebudu rušit.“

Hovor skončil. Birgitta přemýšlela o tom, co slyšela. Alespoň věděla s jistotou, že pěstouni její matky jsou mezi mrtvými. Teď se bude muset spolu se všemi ostatními obrnit trpělivostí a nechat policii pracovat.

Zvažovala, jestli má zavolat na stanici do Hudiksvallu a promluvit si s policistou jménem Huddén. Ale co by jí tak řekl nového? Rozhodla se to nechat být. Místo toho začala zevrubně pročítat papíry v deskách po rodičích. Neotevřela ten tlustý svazek už léta. A některé dokumenty si vlastně ještě nikdy nepřečetla.

Roztřídila listiny do tří hromádek. První hromádka tvořila historii jejího otce, který odpočíval na dně Gävleského zálivu. Ve smíšených vodách Baltského moře se kostra nerozloží nijak rychle. Někde na písečném dně tam leží jeho kosti a lebka. Druhá kupička vyprávěla o otcově životě s matkou. Tam patřila i Birgitta, jako narozená i nenarozená. Nakonec zbývala největší hromádka, ta se týkala Gerdy Lööfové, přejmenované na Andrénovou. Birgitta si všechna ta lejstra pomalu pročítala. Když došla k dokumentům z doby, kdy si její matku vzala do péče rodina Andrénova, postupovala hodně pozvolna. Spousta papírů byla vybledlá a těžko se četla, i když si na ně vzala lupu.

Přitáhla si poznámkový blok a zaznamenávala si jména a věk. Sama se narodila na jaře 1949. Její matce bylo tehdy osmnáct let. Matka se narodila v roce 1931. Z papírů teď Birgitta vyčetla datum narození Augusta a Brity. Ona se narodila v srpnu 1909 a on v prosinci 1910. Takže když přišla na svět Gerda, bylo jim dvaadvacet a jednadvacet let, a v době, kdy se dostala k nim do Hesjövallenu, jim nebylo ani třicet.

Birgitta neobjevila nic, co by svědčilo o tom, že v té době bydleli právě v Hesjövallenu. Ale přesvědčila ji ona fotografie, kterou ještě znovu porovnala s obrázkem z novin. Omyl byl vyloučený.

Začala si prohlížet lidi na té starodávné fotce. Stáli tam vyparádění a prkenní. Byli mezi nimi dva mladší lidé, muž a žena stojící trochu stranou od staršího páru ve středu fotografie. Mohla to být Brita s Augustem? Nebyl tam letopočet, zadní strana fotky zela prázdnotou. Pokusila se stáří fotografie odhadnout. O čem svědčí oblečení? Osoby na obrázku se vystrojily, ale všichni bydleli na venkově, kde jedny sváteční šaty vystačily člověku na celý život.

Birgitta fotografii schovala a pokračovala ve čtení lejster a dopisů. V roce 1942 postihl Britu nějaký žaludeční neduh a museli ji hospitalizovat v nemocnici v Hudiksvallu. Gerda jí píše dopis a přeje jí, ať se brzo uzdraví. V té době je Gerdě jedenáct let a píše kostrbatým rukopisem. Některá slova jsou napsaná špatně. Okraj dopisu zdobí kytička s různě velkými okvětními lístky.

Birgittu dopis dojal a udivilo ji, že si ho nikdy předtím nevšimla. Ležel zastrčený v jiném dopise. Ale proč ho neotevřela? Bylo to z bolesti nad Gerdinou smrtí, že dlouho nechtěla sáhnout na nic, co by jí matku připomnělo?

Opřela se na židli a zavřela oči. Matce vděčila za všechno. Gerda sama dokončila jen základní šestiletou školní docházku, ale svou dceru neustále poháněla do studia. Teď je řada na nás, říkávala. Teď si dcery z dělnické třídy dopřejí vzdělání. A to také Birgitta Roslinová udělala. Bylo to v šedesátých letech, kdy už na univerzity neproudily jen dětičky z buržoazních rodin. Sympatie s radikálním levicovým hnutím se rozuměly samy sebou. Život nebyl jen otázkou pochopení, ale také změny.

Birgitta otevřela oči. Dopadlo to jinak, než jsem chtěla, pomyslela si. Chodila jsem na vysokou, stala se ze mě právnička. Ale opustila jsem svoje radikální názory, aniž vlastně vím proč. Dokonce ani teď nemám odvahu dotknout se té velké otázky, kam směřuje můj život, a to už mi bude šedesát.

Metodicky se dál propracovávala papíry. Objevila další dopis. Obálka měla lehce namodralý odstín a razítko z Ameriky. Tenký dopisní papír byl zaplněný nesmírně titěrnými písmenky. Nasměrovala si na dopis světlo z lampičky a pustila se do luštění slov s pomocí lupy. Dopis byl ve švédštině, ale byl protkaný spoustou anglických slovíček. Nějaký Gustaf popisoval, jak vede prasečí farmu. Zemřela mu právě holčička, jmenovala se Emily, v domě z toho byl „velký sorrow“. Ptal se, jak to vypadá doma v Hälsinglandu, co příbuzní a úroda a zvířata. Dopis měl datum 19. června 1896. Na obálce byla adresa Augusta Andréna, Hesjövallen, Švédsko. Ale v té době ještě můj dědeček nebyl na světě, pomyslela si. Dopis byl zřejmě určený jeho otci, jelikož si ho Gerdina rodina schovávala. Ale jak to, že skončil u Brity?

Úplně dole pod podpisem byla napsaná adresa. Mr Gustaf Andrén, Minneapolis Post Office, Minnesota, United States of America.

Znovu otevřela starý atlas. Minnesota je zemědělský stát. Tam tedy odjel před více než sto lety člen rodiny Andrénových z Hesjövallenu.

Našla i dopis, z něhož vyplývalo, že další člen Andrénova rodu skončil v jiné části Spojených států. Jmenoval se Jan August a zřejmě pracoval na železnici spojující východní a západní pobřeží. V dopise se ptal na příbuzné, kdo žije a kdo je po smrti. Ale rozsáhlé úseky textu byly nečitelné. Písmo se rozmazalo.

Adresa Jana Augusta byla Reno Post Office, Nevada, United States of America.

Birgitta četla dál, ale v hromádce týkající se vztahu její matky s rodinou Andrénových už nic neobjevila.

Svazek papírů tedy uklidila, otevřela si internet a bez větších očekávání zkusila zadat adresu Gustava Andréna v Minneapolisu. Přesně jak si myslela, zavedlo ji to do slepé uličky. Pak zkusila adresu schránky v Nevadě. Vyběhl jí odkaz na noviny Reno Gazette Journal. Do toho zazvonil telefon, volali z cestovní kanceláře. Vstřícný mladík s dánským přízvukem jí vysvětlil veškeré propozice zájezdu, popsal jí hotel a Birgitta neváhala. Zájezd odsouhlasila, předběžně si cestu zarezervovala a slíbila rezervaci potvrdit nejpozději nazítří ráno.

Proklikla se na stránky Reno Gazette Journal. V pravém rohu měla na výběr z přehršle různých témat a článků. Už chtěla stránku zavřít, když si uvědomila, že do vyhledávače zadala i jméno Andrén, nejen adresu. Takže nějaký odkaz na jméno tu být musí, když ji to nasměrovalo zrovna na Reno Gazette Journal. Začala stránku pročítat, článek po článku, klikala postupně na všechny tematické okruhy.

Když narazila na onen článek, strnula. Nejprve četla, aniž jí to došlo. Pak znovu, pomalu. Říkala si, že to, co má před sebou, prostě nemůže být pravda. Zvedla se ze židle a odstoupila na pár kroků od počítače. Ale text ani fotografie nezmizely.

Stránku vytiskla a odnesla si ji do kuchyně. Zvolna si to celé přečetla ještě jednou.

Dne 4. ledna došlo ve městečku Ankersville severovýchodně od Rena k brutální vraždě. Majitel strojírenské dílny i s rodinou byli nalezeni mrtví. Nález učinil soused, který měl obavy, když dílna neotevřela jako obvykle. Policie zatím nemá žádné stopy. Ale celá rodina Andrénova, Jack, jeho žena Connie a jejich dvě děti Steven a Laura, byli zjevně zavražděni nějakou sečnou zbraní. Motiv je neznámý. Andrénovi byli mezi lidmi oblíbení a neměli žádné nepřátele. Policie nyní pátrá po duševně nemocném člověku, případně zoufalém narkomanovi, který tento příšerný čin spáchal.

Birgitta Roslinová seděla naprosto nehnutě. Oknem k ní z ulice doléhal zvuk popelářského auta.

Není to šílenec, pomyslela si. Policie v Hälsinglandu se mýlí, zrovna jako ta nevadská. Jde o jednoho nebo víc chytrých pachatelů, kteří přesně vědí, co dělají.

Poprvé ucítila, jak se jí zmocňuje strach. Jako by ji někdo pozoroval bez jejího vědomí.

Šla do předsíně a zkontrolovala, jestli jsou dveře do domu zamčené. Pak se znovu posadila k počítači a zpětně pročítala historii článků z Reno Gazette Journal.

Popeláři odjeli. Venku se smrákalo.

7

Ještě dlouho poté, kdy už vzpomínka na všechny události vybledla, si občas říkala, co by se stalo, kdyby přece jen odjela na Tenerife a pak se vrátila domů a šla zase do práce, s vyléčeným nedostatkem železa, sníženým tlakem a bez známek únavy. Ale příběh se vyvinul jinak. Brzy ráno zavolala Birgitta Roslinová do cestovky a svůj zájezd zrušila. Naštěstí měla dost rozumu a zařídila si předtím patřičné pojištění, takže ji to stálo jen pár stovek.

Staffan přišel domů až pozdě večer, jelikož jeho vlak zůstal stát na trase se závadou na lokomotivě. Dvě hodiny musel uklidňovat nevrlé cestující, navíc se tam jedné starší paní udělalo nevolno. Domů dorazil unavený a protivný. Nechala ho v klidu povečeřet. Pak mu pověděla o svém objevu, že kdesi daleko v Nevadě se stalo něco, co s největší pravděpodobností souvisí s masovou vraždou v Hälsinglandu. Viděla jeho pochyby, akorát nevěděla, jestli to je tím, jak je unavený nebo jí spíš nevěří. Když si odešel lehnout, znovu zasedla k počítači a střídavě si pročítala všechno o obou případech. Kolem půlnoci si sepsala do bloku několik poznámek, přesně jako když si formulovala rozsudek. Jakkoliv se to zdálo nesmyslné, nedokázala vyvodit jiný závěr, než že mezi oběma událostmi skutečně existuje souvislost. Taky ji napadlo, že i ona je svým způsobem Andrénová, i když se jmenuje Roslinová.

Mohlo by to pro ni představovat nebezpečí? Dlouho seděla skloněná nad poznámkovým blokem a nebyla schopná najít odpověď. Pak vyšla ven do jasné lednové noci a dívala se na hvězdy. Od matky se jednou dozvěděla, že její otec byl vášnivý pozorovatel hvězdné oblohy. Gerda od něj s dlouhými odmlkami dostávala dopisy, kde jí popisoval, jak v noci stojí na palubě kdesi na vzdálené rovnoběžce a studuje hvězdy a všemožná souhvězdí. Zastával téměř náboženské přesvědčení, že mrtví se mění v prach a z něj se rodí nové hvězdy, některé tak vzdálené, až je lidské oko není schopné spatřit. Birgitta si říkala, na co asi myslel, když se parník Runskär v Gävleském zálivu potápěl. Plně naložená loď se začala naklánět v silné bouři a potopila se během necelé minuty. Než vysílačka utichla, ozval se jediný nouzový signál. Stačil si uvědomit, že jde vstříc konci? Nebo ho smrt v ledové vodě zaskočila natolik, že nestihl vůbec přemýšlet? Jen náhlá hrůza, poté chlad a smrt.

Nebe v Helsingborgu bylo tu noc blízko, hvězdy jasně zářily. Vidím povrch, pomyslela si. Je tam spojení, tenké nitky, které ovíjejí jedna druhou. Ale co je pod povrchem? Jaký může být motiv k zabití devatenácti lidí v malé norrlandské vesničce a zkáze jedné rodiny v nevadské poušti? Sotva bude jiný než ty obvyklé: pomsta, chtivost, žárlivost. Ale jaké bezpráví by si žádalo takhle obrovskou pomstu? Kdo by se obohatil vraždou důchodců nad hrobem v nějakém zapadákově? A kdo by na ně mohl žárlit?

Když se do ní dala zima, šla dovnitř. Obvykle si chodila lehnout brzy, bývala večer utahaná a hrozně nerada chodila do práce nevyspalá, obzvlášť při probíhajícím procesu. Teď si s tím nemusela dělat starosti. Lehla si na pohovku a pustila si hudbu, potichu, aby nevzbudila Staffana. Byla to dlouhá směs moderních švédských balad. Birgitta Roslinová měla tajemství, o kterém nikdo nevěděl. Snila o tom, že jednou napíše hit tak skvělý, že ho nominují na každoroční evropskou hudební soutěž Eurovision. Občas se za ten sen styděla, ale zároveň jí dělal dobře. Před mnoha lety si koupila slovník rýmů a v psacím stole měla pod zámkem schovaných několik lehce nahozených písní. Možná se zrovna nehodilo, aby pracující soudkyně skládala písničky. Ale co věděla, neexistovalo ani pravidlo, které by jí to zakazovalo.

Jejím největším snem bylo napsat píseň o skřivanovi. Píseň o ptáčkovi, o lásce, s nezapomenutelným refrénem. Jestli byl její otec vášnivý pozorovatel hvězd, ona mohla sama sebe označit za vášnivou lovkyni refrénů. Vášeň v sobě měli oba, ale jen jeden z nich se díval k obloze.

Do postele šla ve tři hodiny v noci. Zatřásla se Staffanem, aby přestal chrápat. Když se otočil a ztichl, usnula.

Ráno si vzpomněla, co se jí v noci zdálo. Viděla matku. Maminka něco říkala, ale Birgitta tomu nerozuměla. Jako by stála za nějakou skleněnou tabulí. Měla pocit, jako by to trvalo věčně, matka byla čím dál rozčilenější, že jí dcera nerozumí, a ona sama nechápala, co je to od sebe odděluje.

Paměť je jako sklo, pomyslela si. Člověk odejde, ale pořád je patrný, docela blízko. Ale jeden k druhému už nedosáhneme. Smrt je němá, zakazuje mluvit a připouští jedině ticho.

Birgitta vstala. V hlavě se jí začal formovat nápad. Netušila, kde se vzal. Ale najednou tam byl, naprosto jasný. Vlastně se divila, že ji to nenapadlo dřív. Ale Gerda sama nechala minulost za sebou. Nechtěla, aby se její jediné dítě zajímalo o matčin předchozí život.

Birgitta si došla pro autoatlas Švédska. Když byly děti malé, jezdívali v létě autem a někde si pronajali dům, většinou na celý měsíc. Párkrát letěli letadlem, jako ta dvě léta strávená na Gotlandu. Nikdy ale nejeli vlakem a Staffana by tenkrát ani nenapadlo, že jednou vymění profesi advokáta za průvodčího.

Nalistovala celkovou mapu Švédska. Hälsingland ležel dál na sever, než si představovala. A Hesjövallen nemohla vůbec najít. Byla to tak bezvýznamná víska, že ji sem ani nezakreslili.

Odložila atlas a byla rozhodnutá. Vezme auto a pojede do Hudiksvallu. Ne proto, aby se podívala na místo činu, ale hlavně aby viděla vesnici, kde vyrostla její matka.

Když byla mladší, měla v plánu jednou objet celé Švédsko. Říkala tomu „Cesta domovem“, chtěla jet až nahoru k nejsevernějšímu bodu Treriksröset a pak zpátky na skånské pobřeží, kde by se přiblížila kontinentu a měla celé Švédsko za zády. Cestou nahoru by jela podél pobřeží a nazpátek by to vzala vnitrozemím. Ale nikdy tu výpravu neuskutečnila. Když se o tom jednou zmínila před Staffanem, nijak ho to nenadchlo. A během let s dětmi to bylo nemožné.

Teď má konečně možnost projet aspoň část té trasy.

Když Staffan dojedl snídani a chystal se na službu ve vlaku na Alvestu, poslední šichtu, než bude mít pár dní volno, vyložila mu svůj úmysl. Zřídkakdy jí oponoval a neprotestoval ani tentokrát. Jen se zeptal, jak dlouho bude pryč a jestli lékař nenamítá nic proti námaze, kterou ta dlouhá cesta za volantem přece jen představuje.

Teprve když stál v předsíni s rukou na klice, popadl ji vztek. Rozloučili se předtím v kuchyni, ale teď za ním přišla a zuřivě po něm mrskla noviny.

„Co děláš?“

„Zajímá tě vůbec, proč jedu pryč?“

„Přece jsi mi to vysvětlila.“

„Nechápeš, že se možná taky potřebuju zamyslet nad námi dvěma?“

„Nemůžeme o tom začínat teď. Přijdu pozdě na vlak.“

„Ono se to nehodí nikdy! Večer to je špatně, ráno zrovna tak. Copak nemáš ani sebemenší potřebu promluvit si o našem životě?“

„Přece víš, že mě to nevzrušuje tak jako tebe.“

„Vzrušuje? Takhle říkáš mojí reakci na to, že jsme spolu už rok nespali?“

„Teď se o tom nemůžeme bavit. Nemám čas.“

„Asi by sis ho měl brzo udělat.“

„Co tím chceš říct?“

„Že mi možná taky dojde trpělivost.“

„To má být výhrůžka?“

„Já jenom vím, že takhle už to dál nejde. A teď běž na ten svůj pitomej vlak.“

Odešla zpátky do kuchyně a slyšela, jak bouchly dveře. Ulevilo se jí, že konečně řekla nahlas, co cítí, a zároveň měla obavy, jak to Staffan přijme.

Večer jí zavolal. O ranní scéně v předsíni se ani jeden nezmínil. Ale z jeho hlasu vytušila, že to s ním otřáslo. Možná teď konečně dokážou mluvit o tom, před čím už se nedají zavírat oči.

Nazítří brzy ráno sedla do auta, aby se z Helsingborgu vydala na sever. Mluvila předtím s dětmi a pak si říkala, že jsou tak zaměstnané vlastními životy, že už nemají sílu ještě se zajímat o máminy výmysly. O poutu, které ji váže k událostem v Hesjövallenu, jim neřekla.

Staffan se z práce vrátil v noci. Teď jí vynesl k autu zavazadlo a strčil ho na zadní sedadlo.

„Kde budeš bydlet?“

„V Lindesbergu je malý hotel. Tam přenocuju. Slibuju, že zavolám. Pak předpokládám, že se ubytuju v Hudiksvallu.“

Letmo ji pohladil po tváři a zamával jí na odjezd. Dávala si s jízdou na čas, pravidelně zastavovala a do Lindesbergu přijela pozdě odpoledne. Teprve poslední hodinu jela po zasněžených silnicích. Ubytovala se v hotelu, najedla se v malé, vylidněné restauraci a šla si brzy lehnout. Ve večerníku si kromě obligátních článků o té velké a hrůzyplné tragédii přečetla, že druhý den má být chladněji, ale pořád beze srážek.

Spala tvrdě, po probuzení se jí nevybavily žádné sny. Vyrazila dál, směrem k pobřeží a k Hälsinglandu. Autorádio nechala vypnuté a užívala si ticho a lesy táhnoucí se donekonečna, kam až oko dohlédlo. Říkala si, jaké to asi je tady vyrůstat. Sama byla zvyklá jen na rozvlněná pole a otevřenou krajinu. V srdci jsem nomád, pomyslela si. A nomádi se nedrží lesů, ale širých rovin.

Začala vymýšlet rýmy na slovo nomád. Druhá slabika jí skýtala různé možnosti. Třeba to bude píseň o mně, řekla si. Soudkyně, která hledá nomáda ukrytého v sobě.

Okolo desáté zastavila u motorestu jižně od Njutångeru na kávu. V celé restauraci byla jediný host. Na stole ležel výtisk Hudiksvallských novin. Masová vražda jim dominovala, ale nenašla tam nic, co by už nevěděla. Policejní velitel Tobias Ludwig oznámil, že druhý den zveřejní zbývající jména mrtvých. Na rozmazané fotce vypadal až příliš mladý na tak obrovskou zodpovědnost.

Kolem prošla starší žena, zalévala kytky na oknech. Birgitta na ni kývla.

„Je tu prázdno,“ řekla. „Myslela jsem, že potom, co se tu stalo, se to v kraji bude hemžit novináři a policisty.“

„Držej se v Hudiku,“ odpověděla žena širokým dialektem. „Slyšela jsem, že se tam po hotelech nenajde jedinej volnej pokoj.“

„Co tomu všemu říkají místní?“

Žena se zastavila u Birgittina stolu a pátravě si ji prohlédla.

„Vy jste taky od novin?“

„Vůbec ne. Jenom tudy projíždím.“

„Nevím, co si myslej ostatní. Ale za sebe říkám, že už ani venkov není ušetřenej brutality velkoměst.“

To znělo naučeně, pomyslela si Birgitta. Někde to četla nebo to říkali v televizi a paní si to vzala za své.

Zaplatila, vrátila se k autu a rozložila si mapu. Do Hudiksvallu zbývalo už jen pár desítek kilometrů. Když odbočí směrem do vnitrozemí a ještě kousek na sever, pojede kolem Hesjövallenu. Na okamžik zaváhala, připadala si jako hyena, ale pak tu myšlenku zahnala. Má přece důvod tam jet.

Dojela do Iggesundu, kde odbočila vlevo, a pak ještě jednou na křižovatce v Ölsundu. Potkala policejní vůz a za chvíli další. Najednou se les před ní otevřel a dole uviděla jezero. Pod kopcem podél cesty bylo rozeseto několik domků, všechny obehnané dlouhými bíločervenými páskami. Po silnici se pohybovali policisté.

Na kraji lesa spatřila stanovou plachtu a na dvoře vedlejšího domu ještě jednu. Měla s sebou dalekohled. Co se asi pod tím stanem ukrývá? O tomhle v novinách nepsali. Že by se jeden nebo víc mrtvých našlo tam? Nebo tam policie zajistila nějakou stopu?

Zvolna dalekohledem přehlédla celou vesničku. Mezi domy se pohybovali lidé v kombinézách nebo uniformách, další ve skupinkách nebo jednotlivě postávali u branek a kouřili. Birgitta se občas jezdívala podívat na místo činu, několik hodin sledovat policejní práci. Věděla, že státní zástupci a jiní lidé od soudu tam nejsou právě vítáni. Policie byla neustále ve střehu vůči možné kritice. Ale Birgitta se tam naučila rozpoznat rozdíl mezi metodickým a odbytým vyšetřováním. Co viděla tady, na ni působilo jako klidná, a tudíž pravděpodobně dobře organizovaná činnost.

Zároveň věděla, že v hloubi duše mají všichni naspěch. Čas je nepřítel. Člověk se chce dostat pravdě na kloub co nejdřív, rozhodně dřív, než se v nejhorším případě přihodí něco dalšího.

Na boční okénko zaklepal uniformovaný policista a přerušil jí tok myšlenek.

„Co tu děláte?“

„Nevěděla jsem, že jsem se dostala za pásku.“

„Nedostala. Ale snažíme se mít přehled o všech lidech taky okolo. Obzvlášť když mají dalekohled. Ve městě pořádáme tiskové konference, jestli vám to uniklo.“

„Já nejsem od novin.“

Mladý policista s chmýřím na tváři se na ni nedůvěřivě podíval.

„A co jste teda zač? Provozujete turistiku po místech činu?“

„Patřím vlastně mezi příbuzné.“

Policista si vytáhl zápisník.

„Čí příbuzné?“

„Brity a Augusta Andrénových. Jedu do Hudiksvallu, ale zapomněla jsem, s kým se mám spojit.“

„To bude určitě Erik Huddén. Je v kontaktu s pozůstalými. Upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“

Policista zasalutoval. Birgitta si připadala jako idiot, otočila auto a odjela. Když dorazila do Hudiksvallu, zjistila, že pokoje v hotelech jsou beznadějně obsazené nejen kvůli náporu novinářů. Vstřícný recepční v hotelu First Hotel Statt jí vysvětlil, že tu mimoto probíhá ještě konference, na které účastníci z celé země „probírají lesy“. Nechala auto na parkovišti a vydala se po městečku jen tak na procházku. Zkusila dva další hotely a jeden penzion, ale všude bylo plno.

Chvíli hledala, kde by se naobědvala, až vešla do dveří čínské restaurace. V místnosti bylo poměrně dost hostů, ale našla si stolek u okna. Vypadalo to tam stejně jako ve všech čínských restauracích, kde kdy byla. Stejné vázy, stejní porcelánoví lvi a lampy s barevnými rudými a modrými stužkami. Občas ji to svádělo k myšlence, že všechny, možná miliony čínských restaurací po celém světě, patří do jediného řetězce, a dokonce třeba mají jednoho jediného majitele.

Přišla k ní Číňanka s jídelním lístkem. Při objednávání si Birgitta všimla, že dívka moc švédsky neumí.

Po rychlém obědě začala obtelefonovávat hotely a nakonec uspěla. Hotel Andbacken v Delsbo jí mohl nabídnout volný pokoj. I tam ovšem probíhala konference, pro změnu se jednalo o reklamní branži. Pomyslela si, že ze Švédska se stala země, v níž lidé tráví stále více času ježděním po různých hotelech a konferenčních sálech, aby si spolu popovídali. Sama se vzdělávacích kurzů pořádaných správou soudů účastnila jen zcela výjimečně.

Ukázalo se, že hotel Andbacken je velká bílá budova kousek od jakéhosi zasněženého jezera. Zatímco čekala, až na ni v recepci přijde řada, přečetla si, že lidi z reklamky to odpoledne čeká práce ve skupinkách. Večer pak bude společná slavnostní večeře spojená s udílením cen. Hlavně ať z toho v noci není plná chodba opilců a neustálé práskání dveřmi, pomyslela si. Ale vždyť o lidech kolem reklamy vlastně nic nevím. Proč by museli být přehnaně hluční, když se baví?

Dostala pokoj s okny obrácenými k zamrzlému jezeru sevřenému hřebeny lesů. Lehla si na postel a zavřela oči. Dneska jsem měla sedět u soudu, pomyslela si, a poslouchat únavný monotónní přednes nějakého prokurátora. Místo toho ležím na posteli v hotelu obklopeném sněhem, daleko od Helsingborgu.

Vstala z postele, vzala si kabát a vyjela přímou cestou do Hudiksvallu. Na vrátnici policejní stanice bylo rušno. Bylo jí jasné, že spousta těch nahloučených lidí je od novin. Dokonce poznala jednoho muže z televize, objevoval se tam hlavně v souvislosti s různými dramaty, jako byly bankovní loupeže nebo zajetí rukojmích. Se sebejistou arogancí předběhl celou frontu a nikdo zjevně neměl odvahu protestovat. Konečně se i Birgitta dostala k vyčerpané mladé recepční a řekla, za kým jde.

„Vivi Sundbergová nemá čas.“

Odmítavá odpověď ji překvapila.

„To se mě ani nezeptáte, kvůli čemu jsem přišla?“

„Přece máte hromadu otázek, jako všichni ostatní. Budete si muset počkat na příští tiskovou konferenci.“

„Já nejsem novinářka. Jsem příbuzná s jednou rodinou z Hesjövallenu.“

Žena za přepážkou okamžitě změnila tón.

„Tak to se omlouvám. Můžete si promluvit s Erikem Huddénem.“

Vytočila číslo a řekla, že je tu návštěva. Očividně nebylo potřeba nic vysvětlovat. „Návštěva“ byla šifra pro „příbuznou“.

„Přijde si vás vyzvednout. Počkejte u těch prosklených dveří.“

Zničehonic vedle ní stál nějaký mladík.

„Slyšel jsem dobře, že jste příbuzná s někým z těch zavražděných? Můžu vám položit pár otázek?“

Birgitta Roslinová měla obvykle drápky hluboko zatažené. Ale teď je vytasila.

„A proč bych vám to měla dovolit? Vůbec vás neznám.“

„Píšu články.“

„Pro koho?“

„Pro všechny, kdo mají zájem.“

Zavrtěla hlavou.

„My dva spolu nemáme o čem mluvit.“

„Samozřejmě s vámi hluboce soucítím.“

„Ne,“ řekla. „Nemáte ani trochu soucitu. Skoro šeptáte, aby nikdo okolo nás neslyšel, že jste objevil kořist, kterou ostatní ještě nevyčmuchali.“

Prosklené dveře otevřel muž s připevněnou jmenovkou, na které stálo Erik Huddén. Potřásl si s Birgittou pravicí. Skleněné stěny dveří se zase spojily a odrazil se od nich blesk fotoaparátu.

V chodbě za dveřmi bylo plno lidí. Panovalo tu dočista jiné tempo než v Hesjövallenu. Huddén uvedl návštěvu do konferenční místnosti. Na stole tam ležely haldy desek a papírů. Každý šanon měl na hřbetě jméno. Tady shromažďují mrtvé, pomyslela si Birgitta. Erik Huddén ji vybídl, ať se posadí, a sám si sedl naproti ní. Vypověděla mu celou historii od samého začátku, o matce, dvojí výměně příjmení a jak na tu rodinnou vazbu přišla. Všimla si Huddénova zklamání, když pochopil, že její přítomnost policistům nijak nepomůže.

„Je mi jasné, že potřebujete jiné údaje,“ řekla. „Jsem soudkyně a nejsou mi až tak neznámé procesy při pátrání po pachatelích komplikovaných zločinů.“

„Samozřejmě vám děkuji, že jste nás vyhledala.“

Odložil pero a podíval se na ni přimhouřenýma očima.

„Ale to jste opravdu přijela až ze Skåne jenom proto, abyste nám vyprávěla tohle? Stačilo zavolat.“

„Mám něco k samotnému vyšetřování. Chtěla bych si o tom promluvit s paní Vivi Sundbergovou.“

„A nemohla byste to říct mně? Ona toho teď má opravdu hodně.“

„Už jsem s ní mluvila a ráda bych na to navázala.“

Huddén vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře. Birgitta si přitáhla šanon, který měl na hřbetě napsáno „Brita a August Andrénovi“. To, co uviděla, ji naprosto šokovalo. Byly to fotografie, záběry z domu. Teprve teď pochopila rozsah té krvavé lázně. Zírala na obrázky rozsekaných a rozpáraných těl. Ženu bylo skoro nemožné identifikovat, protože jí jeden zásek téměř rozpůlil obličej vedví. Mužova paže zase visela jen na několika tenkých šlachách.

Birgitta zavřela desky a odstrčila je. Ale záběry měla před očima dál, ty už z hlavy nevypudí. Přestože během let soudcovské praxe bylo často nutné konfrontovat se s fotografiemi sadistického násilí, v životě neviděla nic srovnatelného s tím, co měl v deskách Erik Huddén.

Huddén se vrátil a pokynul jí, aby šla s ním.

Vivi Sundbergová seděla za stolem přetékajícím papíry. Služební pistoli a mobil měla položené na šanonu napěchovaném k prasknutí. Ukázala na židli pro hosty.

„Chtěla jste se mnou mluvit,“ začala. „Jestli jsem to správně pochopila, jela jste sem až z Helsingborgu. Musíte si myslet, že máte něco důležitého, když jste vážila takovou cestu.“

Zazvonil telefon. Vivi Sundbergová ho vypnula a pohledem návštěvnici vybídla k vyprávění.

Birgitta Roslinová mluvila, aniž by zabředala do detailů. Mockrát už seděla na soudcovském stolci a říkala si, že se státní zástupce, obhájce, obžalovaný nebo svědek měl vyjádřit jinak. Tohle umění ovládala.

„Možná už o té Nevadě víte,“ zakončila.

„Nezmínilo se to zatím na žádné z porad. A ty máme ohledně případu dvakrát denně.“

„Co si o tom mém vyprávění myslíte?“

„Nemyslím si nic.“

„Může to znamenat, že to nespáchal šílenec.“

„Vyhodnotím vaši informaci stejně jako všechny ostatní. Jsme doslova zavalení podněty. Nějaký detail z toho všeho, co se zmíní po telefonu nebo v dopisech nebo v mailech, se možná později ukáže jako důležitý dílek vyšetřování. To teď nevíme.“

Vivi Sundbergová si vzala blok a požádala Birgittu, ať jí to převypráví ještě jednou. Když si všechno zaznamenala, zvedla se, že soudkyni vyprovodí.

Před prosklenými dveřmi se zastavila.

„Chcete vidět dům, kde vaše matka vyrostla? Proto jste přijela?“

„Šlo by to?“

„Těla už jsou pryč. Jestli chcete, můžu vás tam pustit. Pojedu tam za půl hodiny. Musíte mi akorát slíbit, že z domu nic neodnesete. Jsou lidé, kteří by si s radostí vytrhli kus lina, kde ležel ubodaný člověk.“

„To není můj případ.“

„Pokud počkáte v autě, můžete pak jet za mnou.“

Vivi Sundbergová zmáčkla tlačítko a dveře se rozjely do stran. Birgitta vyšla na ulici dřív, než si jí mohl všimnout někdo ze smečky novinářů neustále okupujících recepci.

Jak seděla v autě s rukou na klíčcích od zapalování, pomyslela si, že selhala. Vivi Sundbergová jí nevěří. Za nějakou dobu se možná někdo z týmu začne událostmi v Nevadě zabývat. Ale bez sebemenšího nadšení. Sotva to může Vivi Sundbergové zazlívat. Mezi Hesjövallenem a městem kdesi v Nevadě je příliš velký skok.

Popojelo k ní černé auto bez policejního loga. Vivi Sundbergová na ni mávla.

Když dorazily do vesnice, dovedla Vivi soudkyni k domku a řekla:

„Nechám vás tu, ať máte chvíli pro sebe.“

Birgitta Roslinová se zhluboka nadechla a pak vkročila dovnitř. Všechna světla byla rozsvícená.

Připadalo jí, jako by vystoupila zpoza kulis na osvětlenou scénu. A byla v tom dramatu dočista sama.

8

Pokusila se zahnat myšlenky na mrtvé, kteří ji tu obklopovali. Místo toho si vyvolala rozmazaný obrázek své matky v tomhle domě. Mladá žena plná touhy odejít, kterou nemohla s nikým sdílet, nemohla ji pomalu přiznat ani sama sobě, aniž by ji trápilo špatné svědomí vůči vlídným pobožným pěstounům, kteří to s ní mysleli dobře.

Stála v předsíni a poslouchala. V prázdných domech se hromadí ticho, jaké se nepodobá žádnému jinému, napadlo ji. Něco odtud odešlo a vzalo to s sebou všechny zvuky. Dokonce ani hodiny tu netikají.

Šla do obývacího pokoje. Do nosu ji udeřily starodávné vůně, z nábytku, z výšivek na zdi a bledých porcelánových váziček tísnících se na policích a mezi květináči. Sáhla prstem do jednoho květináče, pak šla do kuchyně, našla konvičku a zalila všechny květiny, které viděla. Byla to služba mrtvým. Pak se posadila na židli a rozhlédla se. Kolik z toho, co je v pokoji teď, tu zažila její matka? Asi většinu, pomyslela si. Všechno je tu staré, nábytek stárne s lidmi, kteří ho používají.

Podlaha, kde ležela těla, byla ještě pokrytá igelitovou plachtou. Birgitta vyšla po schodech do patra. Ve větší ložnici byla neustlaná postel. Zpod postele čouhal pantofel. Druhý nemohla najít. Na patře byly další dva pokoje. V pokoji orientovaném na západ visela na zdi tapeta s dětskými kresbami zvířat. Měla nejasný dojem, že o té tapetě matka kdysi mluvila. Také tu byla postel, prádelník, židle a u jedné zdi se vršila kupa tkaných koberečků. Otevřela šatník polepený stránkami z novin. Přečetla si letopočet 1969. Tou dobou už byla její matka z domu pryč víc jak dvacet let.

Posadila se na židli u okna. Venku se setmělo, špice stromů na druhé straně jezera zmizely. Na kraji lesa se pohyboval policista, druhý mu k tomu svítil baterkou. Muž se občas zastavil a sehnul se k zemi, jako by něco hledal.

Birgitta měla najednou zvláštní pocit, že se ke své matce najednou hodně přiblížila. Na tomhle místě matka sedávala, když ještě o své dceři vůbec nevěděla. Tady, v pokoji z jiné doby. Do bílého okenního rámu někdo ryl. Třeba to byla máma, každá čárka možná představovala touhu odejít, nový den?

Birgitta se zvedla a sešla dolů. Vedle kuchyně byl pokoj s postelí, berle opřené o zeď a starožitné kolečkové křeslo. Na podlaze u nočního stolku stál smaltovaný nočník. Místnost působila dojmem, že ji už delší dobu nikdo nepoužíval.

Vrátila se do obývacího pokoje, pohybovala se tiše, jako by měla strach, že ruší. Šuplíky v sekretáři byly napůl vysunuté. Jeden byl plný ubrusů a ubrousků, ve druhém byly příze ve tmavých odstínech. Ve třetím, nejspodnějším šupleti ležely svazky dopisů a sešity v tvrdých hnědých deskách. Jeden zápisník vytáhla a otevřela. Nestálo tam žádné jméno. Od začátku až do konce byl popsaný drobným rukopisem. Birgitta si vzala brýle a pokusila se ta titěrná písmenka přečíst. Kniha byla stará, slova byla zapsaná podle starého pravopisu. Někdo si vedl deník. Zápisky se týkaly lokomotiv, vagonů, železničních kolejí.

Pak narazila na jedno slovo, až sebou trhla. Nevada. Stála bez hnutí a zadržela dech. Něco se najednou změnilo, prázdný a němý dům jí podával zprávu. Snažila se luštit dál, ale vtom klaply venkovní dveře. Vrátila deník zpátky a šuplík zavřela. Do pokoje vešla Vivi Sundbergová.

„Samozřejmě jste poznala, kde ležela těla,“ konstatovala. „To vám nemusím ukazovat.“

Birgitta přikývla.

„Domy na noc zamykáme. Bude lepší, když teď půjdete.“

„Vypátrali jste nějaké blízké příbuzné lidí, co v tomhle domě bydleli?“

„To jsem vám právě chtěla říct. Zdá se, že Brita s Augustem neměli vlastní děti ani jiné příbuzné kromě těch, co žili tady ve vesnici a jsou taky mrtví. Zítra přesuneme jejich jména na seznam zveřejněných obětí.“

„Co se s nimi stane potom?“

„Nad tím byste se možná měla zamyslet vy, když jste s nimi svým způsobem spřízněná.“

„Nejsem s nimi spřízněná. Ale rozhodně mi to není jedno.“

Vyšly z domu. Vivi Sundbergová zamkla a klíč pověsila na hřebíček.

„Nepočítáme, že by se sem někdo chtěl vloupat,“ vysvětlila. „Tahle vesnice je teď střežená jako švédský královský pár.“

Na cestě se rozloučily. Některé domky osvětlovaly silné reflektory. Birgitta měla znovu pocit, jako by stála na divadelních prknech.

„Jedete zítra domů?“ zeptala se Vivi Sundbergová.

„Nejspíš ano. Přemýšlela jste o tom, co jsem vám říkala?“

„Předložím vaše informace kolegům zítra na ranní poradě a pak se to zpracuje jako každá jiná informace.“

„Ale musíte se mnou souhlasit, že ta souvislost je možná, dokonce snad pravděpodobná, ne?“

„Na to je příliš brzy. Ale myslím, že to nejlepší, co teď můžete udělat, je pustit to z hlavy.“

Birgitta se dívala, jak Vivi Sundbergová nasedá do auta a odjíždí.

Nevěří mi, řekla si pro sebe ve tmě nahlas. Nevěří mi, a dá se to samozřejmě pochopit.

Ale zároveň ji to naštvalo. Kdyby ona pracovala u policie, informace naznačující spojení s podobnou událostí by pro ni byla prvořadá, i když se to stalo na jiném kontinentě.

Rozhodla se, že si promluví se státním zástupcem, který vede vyšetřování. Měl by pochopit, jak důležitou věc zjistila.

Do Delsbo se hnala zbytečně rychle a vztek ji držel ještě i v hotelu. V jídelně probíhal slavnostní banket reklamářů, takže se najedla v liduprázdném baru. K jídlu si objednala skleničku vína. Byl to australský shiraz, měl plnou chuť, ale nemohla přijít na to, jestli v něm cítí tóny čokolády, lékořice, nebo obojího.

Po jídle odešla na pokoj. Rozčilení z ní vyprchalo. Vzala si tabletku železa a přemýšlela o deníku, který zběžně prolistovala. Měla o tom objevu říct Vivi Sundbergové. Ale z nějakého důvodu to neudělala. Hrozilo riziko, že i deník by dopadl jako bezvýznamný detail v obsáhlém vyšetřovacím materiálu.

Jako soudkyně ze zkušenosti oceňovala policisty, kteří mají zvláštní schopnost objevit důležitá vodítka tam, kde ostatní vidí jen neuspořádaný a chaotický materiál.

Jaká policistka je Vivi Sundbergová? Obtloustlá žena ve středním věku, která nepůsobí zrovna bystře.

Birgitta té myšlenky okamžitě litovala. Tohle bylo nespravedlivé, nic přece o Vivi Sundbergové neví.

Lehla si na postel, zapnula televizi a slyšela basové vibrace z jídelny, kde se slavilo.

Probudilo ji zvonění telefonu. Na hodinkách viděla, že spala přes hodinu. Volal Staffan.

„Kde ti je konec? Kam volám?“

„Do Delsbo.“

„Ani pořádně nevím, kde to je.“

„Západně od Hudiksvallu. Jestli se vyloženě nepletu, mluvívalo se kdysi hodně o delsboských čeledínech a krvavých rvačkách s nožem.“

Pověděla mu o svém setkání s vesničkou Hesjövallen. V pozadí slyšela hudbu. Líbí se mu, že je sám, napadlo ji. Teď může poslouchat ten svůj jazz, který nemusím.

„Co budeš dělat?“ zeptal se, když domluvila.

„Rozhodnu se zítra. Pořád je to pro mě nezvyk, mít tolik času sama pro sebe. Teď se můžeš vrátit ke své muzice.“

„Je to Charlie Mingus.“

„Kdo?“

„Nechceš mi doufám říct, žes zapomněla, kdo je Charlie Mingus.“

„Občas mi přijde, že se všichni ti tvoji jazzoví muzikanti jmenují stejně.“

„Teď jsi mě ranila.“

„To jsem nechtěla.“

„Jsi si tím jistá?“

„Co tím chceš říct?“

„Jen poukazuju na to, že naprosto nesnášíš hudbu, kterou já tak miluju.“

„A proč bych to dělala?“

„Na to si musíš odpovědět sama.“

Rozhovor rázem skončil. Staffan praštil sluchátkem. Rozzuřilo ji to doběla. Zavolala mu zpátky, ale nebral to. Nakonec nechala telefon být. Vybavily se jí úvahy ze dne, kdy seděla na trajektu přes Öresund. Nejsem sama, kdo je tady unavený, pomyslela si. Já mu připadám určitě zrovna tak chladná a odtažitá jako on mně. Jak se z tohohle vyhrabeme, to netuší ani jeden z nás. Jenže jak máme najít východisko, když nejsme schopní spolu mluvit, aniž by z toho byly hádky plné zahořklého zveličování?

O tomhle bych mohla napsat, pomyslela si. Jak se vzájemně zraňovat.

Seřadila si v hlavě seznam rýmů na slovo rána: vrána, zrána, brána, dáma, pána, sláma, jáma, s náma. Píseň jedné soudkyně o bolesti, pomyslela si. Ale jak to udělat, aby to nevyznělo banálně?

Umyla se a nachystala do postele. Dlouho nemohla usnout. Časně ráno, ještě za tmy, ji probudilo vzdálené bouchnutí dveří. Zůstala ve tmě ležet a vzpomněla si, co se jí zdálo. Byla v domě u Brity a Augusta. Mluvili s ní, seděli na vínové pohovce a ona stála. Najednou si všimla, že je nahá. Pokusila se zakrýt a odejít z pokoje pryč, ale nedařilo se jí to. Nohy měla jako ochrnuté. Podívala se na podlahu a uviděla, že má chodidla zaklíněná mezi prkny.

V tu chvíli se probudila. Zaposlouchala se do tmy. Hlomozné opilecké hlasy se přiblížily a zase se vytratily. Podívala se na hodiny. Tři čtvrtě na pět. Do svítání daleko. Otočila se, aby ještě zabrala, ale vtom ji něco napadlo.

Klíč visí na hřebíčku. Birgitta se posadila na posteli. Je to samozřejmě zakázané a navíc nesmysl. Vzít si to, co leží v komodě. Nečekat, až se nějaký policista třeba náhodou začne o její obsah konečně zajímat.

Vstala z postele a šla k oknu. Prázdno, klid. Mohla bych to udělat, pomyslela si. Když to vyjde, přispěju k tomu, aby tohle vyšetřování neskončilo ve stejném bahně jako nejhorší policejní vyšetřování, co znám, tehdy po vraždě premiéra Palmeho. Ale zase se proviním svémocným jednáním a nějaký horlivý státní zástupce by třeba mohl přesvědčit neschopného soudce, že jsem narušila vyšetřování.

Ovšem horší bylo to víno, co vypila. Nechat se jako soudkyně zadržet za řízení v opilosti by mělo zničující následky. Počítala, kolik hodin uplynulo od večeře. Alkohol už by měl vyprchat. Ale jistá si nebyla.

Nesmím to udělat, pomyslela si. I kdyby policisté na hlídce spali. Nemůžu to udělat.

Poté se oblékla a vyšla z pokoje. Chodba byla liduprázdná. Z některých pokojů se ozývala afterparty. Zdálo se jí, že slyší i zvuky probíhajícího milostného aktu.

Recepce byla prázdná. Zahlédla záda nějaké blonďaté ženy v místnosti za přepážkou.

Venku ji uvítala třeskutá zima. Bylo bezvětří, jasná obloha a o poznání chladněji než předchozí večer.

V autě znovu zaváhala. Ale pokušení bylo zkrátka a dobře příliš velké. Chtěla si ten deník přečíst.

Po cestě nepotkala žádné auto. Jednou dupla na brzdu, měla dojem, že u sněhové závěje vedle silnice vidí losa. Ale nebylo to zvíře, jen zákeřné kořeny vyvráceného stromu.

Když dojela k poslednímu kopci před sjezdem k vesnici, zastavila a zhasla světla. V přihrádce měla baterku. Opatrně se vydala po cestě. Tu a tam se zastavila a poslouchala. V neviditelných špičkách stromů šuměl lehký větřík. Z vršku kopce uviděla, že dva reflektory pořád svítí a u domku nejblíž k lesu je zaparkovaný policejní vůz. Mohla se k Britinu a Augustovu domu přiblížit zcela nepozorovaně. Rukou zastínila baterku, prošla brankou sousedního domu a přikradla se k zápraží zezadu. Kolem policejního vozu pořád žádný pohyb. Šmátrala po zdi, až našla klíč.

Jak vstoupila do předsíně, zamrazilo ji. Vyndala z kapsy kabátu igelitový pytel a pak opatrně vytáhla šuplík ze sekretáře.

Najednou baterka zhasla. Birgittě se nepovedlo ji třesením přivést k životu, a tak začala dopisy i deníky cpát do pytle potmě. Jeden balíček dopisů jí vypadl z ruky a hodnou chvíli tápala po studené podlaze, než ho našla.

Pak domek urychleně opustila a běžela zpátky k autu. Když se vrátila do hotelu, recepční na ni vyjeveně koukala.

Byla v pokušení hned se dát do čtení, ale rozhodla se ještě pár hodin prospat. V devět hodin si na recepci vypůjčila lupu. V pokoji si přitáhla stůl k oknu. Lidé od reklamy se loučili a mizeli v autech a minibusech. Birgitta dala na dveře cedulku, že nechce být rušená, a pustila se do deníku. Šlo to ztuha, některá slova, dokonce celé věty se jí vůbec nedařilo rozluštit.

Nejprve pochopila, že pisatel se skrývá za iniciálami JA. Když psal o sobě, z nějakého důvodu ne vždy použil první osobu a pomáhal si těmi dvěma písmeny. Zpočátku nechápala, kdo to je, ale pak si vzpomněla na druhý dopis, který našla mezi matčinými dokumenty. Jan August Andrén. Musí to být jedna a táž osoba. Pracoval jako předák na stavbě dlouhé železnice, která se pomalu sunula na východ přes nevadskou poušť, a zevrubně a zdlouhavě popisoval, co má všechno na starosti. Pořád dokola omílal pražce a kolejnice a jak s radostí ohýbá hřbet před těmi, kdo v hierarchii stojí nad ním a neustále ho ohromují svou mocí. Zmiňoval veškeré neduhy, jaké ho postihly, mimo jiné úpornou horečku, která ho na dlouhou dobu vyřadila z práce.

Nemoc byla patrná i z roztřeseného rukopisu. JA píše, že má „vysokou horkost a v mučivých návalech nevolnosti dáví krev“. Birgitta skoro fyzicky pociťovala strach ze smrti, jenž ze stránek vyzařoval. Jelikož JA nedatuje své zápisky pravidelně, nelze posoudit, jak dlouho nemoc trvala. Na jedné z následujících stránek najednou sepisuje závěť. „Příteli Herbertovi dobré mé kožené holiny a ostatek oblečení, a dále panu Harrisonovi pušku a revolver, kteréhož také žádám, aby zpravil přízeň mou ve Švédsku, že odebral jsem se na pravdu Boží. Odevzdávám peníze knězi na železnici, by uspořádal řádný pohřeb, obřad ten ať má nejmíň dva žalmy. Jest bych se nenadál, že život tak rychle se mi skončí. Bůh mi pomáhej.“

Ale JA neumírá. Najednou je ze dne na den zdravý.

Vypadá to, že má zřejmě jakousi předáckou pozici u společnosti jménem Central Pacific, která staví železnici od Tichého oceánu až k bodu, kde se má setkat s dráhou, již současně buduje od východního pobřeží konkurenční železniční společnost. Občas si JA stěžuje, že „dělníci jsou very líní“ a musí na ně přísně dohlížet. Nejvíc nespokojený je s Iry, protože příšerně pijí a občas nestihnou povinný ranní nástup. JA vypočítá, že musí každého čtvrtého Ira vyhodit, což vede ke značným problémům. Indiány zaměstnávat nelze, jelikož odmítají pracovat tolik, kolik je zapotřebí. S černochy je to jednodušší, ale uprchlí nebo propuštění otroci zase nechtějí přijímat rozkazy. JA píše, že „spořádaného švédského čeledína bylo by zde třeba v zástupech namísto záludných čínských kuli a ožralých Irů“.

Birgitta musela namáhat zrak, aby písmo rozluštila. Občas se natáhla na postel a zavřela oči. Pak přešla od deníků ke zkoumání první ze tří hromádek dopisů. Autorem je opět JA. Jsou to stejná, téměř nečitelná písmenka. JA píše rodičům, jak se mu daří. Mezi jeho deníkovými zápisky a dopisy domů je nicméně zvláštní rozpor. Birgitta předpokládala, že v denících JA popisuje skutečnost. Pak ovšem v dopisech lže. Do deníku si zaznamenal měsíční výplatu jedenáct dolarů. A v jednom z prvních dopisů, které přečetla, vypráví, že jeho „bossové jsou tuze spokojení, pobírám nyní dvacet pět dollars každý měsíc, což jest rovno platu soudního písaře u Vás doma“. Vytahuje se, pomyslela si Birgitta. Ví, že je od domova daleko a nikdo si jeho údaje nemůže ověřit.

Pročítala další dopisy a objevovala jednu zarážející lež za druhou. Zčistajasna si JA našel snoubenku, kuchařku jménem Laura pocházející z „lepší rodiny z New York“. Soudě podle data dopisu je to přesně v době, kdy vyděšeně leží na smrtelné posteli a sepisuje závěť. Laura se objevila leda tak v nějakém jeho horečnatém snu.

Muž zvaný JA, jehož se Birgitta pokoušela zachytit, jí neustále unikal, vysmekával se z jejího sevření. Listovala dopisy a deníky čím dál netrpělivěji.

Seděla shrbená nad těžko čitelnými texty už několik hodin, když vtom se zarazila. V jednom deníku ležel zastrčený dokument, který jí připadal jako výplatní páska. Za srpen 1864 dostal Jan August Andrén za práci vyplaceno jedenáct dolarů. Teď věděla s jistotou, že to je stejný muž, který napsal dopis schovaný mezi písemnostmi po její matce.

Zvedla se ze židle a popošla těsně k oknu. Na ulici odhraboval nějaký osamocený člověk sníh. Z Hesjövallenu kdysi odešel do světa muž jménem Jan August Andrén, pomyslela si. Dostal se do Nevady jako drážní zaměstnanec, dotáhl to na předáka a nemá v lásce Iry a Číňany, kterým velí. Vymyšlená snoubenka nebyla možná nic jiného než jedna z těch „prostopášných ženštin, co se houfují kolem stavby“, jak je popisuje už dřív. Děvky šíří mezi dělníky pohlavní choroby. Doslova se táhnou podél kolejí a způsobují neklid a potíže. Nejenže je nutné nakažené dělníky propustit, navíc propukají kvůli ženám pravidelné krvavé bitky.

V deníku, který už měla přečtený skoro do poloviny, JA popisuje, jak jednou odsoudili Ira jménem O’Connor k smrti za vraždu skotského dělníka. Opilí muži se žárlivě pohádali o jednu ženu. Teď Ira čekala oprátka. Soudce, který kvůli případu přijel, dal souhlas, že se poprava odehraje mimo město, na kopci poblíž místa, kam dosahovala nová železnice. Jan August Andrén píše, že „jest mi vhod, že všichni spatří, kam vedou nože a opilství“.

Smrt irského dělníka popisuje JA velmi podrobně. Odsouzenec je mladý, „sotva chmýří na bradě mu raší“, jak píše Jan August Andrén.

Je časné ráno. Poprava je na řadě ještě před nástupem na ranní směnu. Ani oběšení nesmí zapříčinit, že by se jediný pražec či díl kolejnice dostal na místo se zpožděním. Předáci dostali instrukce, že popravě musí být přítomni všichni do jednoho. Fouká silný vítr. Jan August Andrén si přes nos a ústa zaváže barevný šátek a jde zkontrolovat, zda jeho muži vylezli ze stanů a došli ke kopci, kde čeká oprátka. Šibenice stojí na podstavci z čerstvě nadehtovaných pražců. Jakmile bude mladý O’Connor mrtvý, šibenice se strhne a pražce se odnesou zpátky na nově navršený železniční násep. Odsouzenec přichází v doprovodu ozbrojených biřiců. Je přítomen i kněz. Jan August Andrén situaci popisuje: „Z davu, který se byl shromáždil, ozvalo se zahučení. Na okamžik mohlo se zdát, že hučení to míněno jest vůči katovi. Když to ale uvážím, pak jeden každý, kdo tam stál, musel as cítit radost nad tím, že není na místě odsouzencově, jemuž za chvíli zlomí vaz. Pomyslel jsem si, že mnozí z těch, kdo nenávidí každodenní dřinu, zažívají nyní andělskou radost, že i tento den mohou nositi železné kolejnice, hrabati štěrk a pokládati pražce.“

Jan August Andrén popravu zaznamenává velmi obšírně. Skoro jako dávný kriminální reportér, pomyslela si Birgitta. Ale píše jen pro sebe nebo možná pro neznámou budoucí generaci. Jinak by asi nepoužíval výrazy jako „andělská radost“.

Poprava se vyvine ve velké a děsivé drama. Spoutaný O’Connor se vleče jako v mrákotách, ale u paty šibenice se najednou probere a začne křičet a bojovat o život. Hučení mezi shromážděnými sílí, Jan August to zmiňuje jako „hnusný zážitek, vidět mladíka rváti se o život u vědomí, že tento brzy přijde nazmar. Muže vyzvednou k provazu a on křičí a vřeští škubaje sebou, dokud poklop se neodevře a vaz se nezlomí“. Vtom také ustane mručení publika, rozhostí se „ticho, jako by všichni kolem oněměli a cítili křupnouti vlastní krk“, jak píše Jan August Andrén.

Vyjadřuje se vážně dobře, pomyslela si Birgitta. Muž pera, s citem pro věc.

Šibenici strhnou, tělo a pražce roznesou různými směry. Mezi několika Číňany se strhne bitka o provaz, na kterém O’Connor visel. Andrén si zapisuje, že „Číňané nejsou jako my, jsou špinaví, drží se jen pospolu a mumlají podivná zaklínadla a provozují magické čachry, jaké mezi námi se nepěstují. Nyní vaří as lektvar z provazu odsouzencova“.

To je poprvé, co se v textu sám projeví, pomyslela si Birgitta. Najednou tu z jeho pera vyjde vlastní názor. „Číňané nejsou jako my, jsou špinaví.“

Zazvonil telefon. Volala Vivi Sundbergová.

„Vzbudila jsem vás?“

„Ne.“

„Můžete přijít dolů? Jsem v recepci.“

„O co jde?“

„Přijďte sem, povím vám to tady.“

Vivi Sundbergová stála u otevřeného krbu a čekala.

„Posadíme se,“ řekla a ukázala na menší sedací soupravu v rohu.

„Jak víte, že bydlím tady?“

„Zjistila jsem si to.“

Birgitta začínala mít neblahé tušení. Vivi Sundbergová byla rezervovaná, chladná. Šla rovnou k věci.

„My nejsme zase až tak hluší a slepí,“ začala. „I když jsme jenom policajti z venkova. Jistě chápete, o čem mluvím.“

„Ne.“

„Chybí nám obsah jedné zásuvky v domě, do kterého jsem vás tak vstřícně pustila. Žádala jsem vás, abyste tam na nic nesahala. Vy jste to přesto udělala. Musela jste se tam vrátit někdy během noci. V šuplíku, který jste vybrala, byly deníky a dopisy. Počkám tu a vy pro ně dojdete. Bylo to nějakých pět, šest deníků? A kolik balíčků s dopisy? Vemte to všechno. A já budu hodná a zapomenu na to. Měla byste být ráda, že jsem si dala tu námahu a přijela sem.“

Birgitta cítila, jak rudne. Byla přistižena in flagranti, s rukou ve sklenici se zavařeninou. Nedalo se nic dělat. Soudkyně byla lapena při činu.

Zvedla se a došla na pokoj. Chviličku byla v pokušení si rozečtený deník nechat. Ale netušila, co všechno Vivi Sundbergová ví. Vypadalo to sice, že si není počtem deníků jistá, ale to nemuselo vůbec nic znamenat. Zrovna tak tím mohla zkoušet Birgittinu poctivost. Soudkyně přinesla do recepce všechno, co v domku sebrala. Vivi Sundbergová s sebou měla papírovou tašku a dopisy i deníky do ní naskládala.

„Proč jste to udělala?“

„Byla jsem zvědavá. Lituji toho.“

„Je tu snad něco, co jste mi neřekla?“

„Nemám žádný skrytý motiv.“

Vivi Sundbergová se na ni zkoumavě podívala. Birgitta cítila, že se zase červená. Policistka vstala. Navzdory nadváze se pohybovala s lehkostí.

„Nechte to už na policii,“ řekla. „Nebudu z toho dělat aféru, že jste se do toho baráku v noci vloupala. Odjedete domů a já budu pokračovat ve své práci.“

„Omlouvám se.“

„To už jste udělala.“

Vivi Sundbergová vyšla dveřmi k čekajícímu autu. Birgitta sledovala, jak vůz v oblaku sněhu odfrčel pryč. Pak šla nahoru, vzala si na sebe kabát a vydala se na procházku kolem zamrzlého jezera. Šlehaly ji studené poryvy větru. Sklonila bradu do límce. Soudkyně neběhá venku po nocích a nekrade deníky z domu, kde právě zmasakrovali dva lidi, pomyslela si a dumala, jestli to Vivi Sundbergová poví kolegům, nebo si to nechá pro sebe.

Obešla celé jezero, a když se vrátila do hotelu, byla zpocená a zadýchaná. Dala si sprchu a převlékla se. Pak si v duchu probrala všechno, co se zatím stalo.

Pokusila se své myšlenky shrnout písemně, ale poznámky pokaždé zmuchlala a zahodila do koše. Právě navštívila dům, kde vyrůstala její matka. Viděla její pokojík a měla jistotu, že mezi zavražděnými jsou matčini pěstouni. Je na čase se vrátit, pomyslela si.

Sešla do recepce a prodloužila si ubytování o další noc. Pak odjela do Hudiksvallu, našla tam knihkupectví a koupila si knížku o vínu. Váhala, jestli má zajít zase do čínské restaurace, kde byla včera, ale nakonec se rozhodla pro italskou. Po jídle v restauraci zůstala sedět a listovala novinami, bez zájmu o to, co se tam píše o Hesjövallenu.

Zazvonil jí telefon. Podle čísla poznala, že to je Siv, jedna z dvojčat.

„Kde jsi?“

„V Hälsinglandu. Přece jsem vám to říkala.“

„Co tam děláš?“

„Vlastně ani nevím.“

„Jsi nemocná?“

„Jak se to vezme. Jsem na neschopence. Ale hlavně jsem unavená.“

„A co děláš v Hälsinglandu?“

„Cestuju. Změna prostředí. Zítra pojedu domů.“

Slyšela, jak dcera oddychuje.

„Vy jste se s tátou zase pohádali?“

„Proč bysme to dělali?“

„Vždyť je to pořád horší a horší. Je to poznat, když k vám člověk přijede.“

„Co?“

„Že vám spolu není dobře. A navíc mi to řekl.“

„Táta s tebou mluvil o tom, jak se máme?“

„On má oproti tobě jednu výhodu. Když se ho na něco zeptáš, tak odpoví. Ty ne. Měla bys na to podle mě myslet, až přijedeš domů. Teď musím končit. Dochází mi kredit.“

V telefonu to píplo. Hovor skončil. Birgitta přemýšlela nad tím, co jí dcera pověděla. Bolelo ji to. Zároveň jí došlo, že je to pravda. Obviňuje Staffana, že se stahuje do sebe. A přitom se sama zrovna tak chová vůči svým dětem.

Dojela zpátky do hotelu, četla si ve své nové knize, pak snědla lehkou večeři a šla si brzy lehnout.

Ve tmě ji vzbudilo zvonění telefonu. Zvedla to, ale nikdo se neozval. Na displeji se neobjevilo žádné číslo.

Bylo jí to nepříjemné. Kdo jí to volal?

Než znovu usnula, šla se přesvědčit, jestli jsou dveře zamčené. Pak vykoukla z okna. Vjezd k hotelu byl liduprázdný. Ulehla a pomyslela si, že ráno udělá jedinou rozumnou věc.

Pojede domů.

9

V sedm hodin už seděla v jídelně. Z okna viděla, že se kolem jezera zvedl vítr. Okolo prošel nějaký muž a za sebou táhl sáňky s dvěma nabalenými dětmi. Vzpomněla si, jak se kdysi sama dřela s dětmi do kopce při sáňkování. Patřilo to k nejpodivuhodnějším zážitkům v jejím životě, hrát si na sněhu s dětmi a současně si lámat hlavu s rozsudkem v nějakém složitém případu. Dětský hlahol a smích v kontrastu k děsivým okolnostem spáchaného násilného činu.

Jednou spočítala, že během své soudcovské kariéry poslala do vězení tři lidi za vraždu a sedm za zabití. A k tomu ještě slušnou řádku násilníků a lidí odsouzených za těžké ublížení na zdraví, které neskončilo vraždou jen pouhou náhodou.

Ta myšlenka ji znepokojila. Měřit svůj život a dřinu počtem vrahů poslaných za mříže, je to opravdu veškerý výsledek jejího snažení?

Dvakrát jí kdysi vyhrožovali. V jednom případě helsingborská policie rozhodla, že je zapotřebí policejní ochrany. Šlo o drogového dealera s vazbami na motorkářský gang. Děti byly tenkrát malé. Bylo to nepříjemné období, které se negativně odrazilo na jejich rodinném životě. Štěkali na sebe tenkrát se Staffanem prakticky denně.

Při snídani si odpustila noviny, ty se pro změnu vyžívaly v hesjövallenských událostech. Místo toho si vzala nějaký ekonomický časopis a roztržitě listovala mezi burzovními zprávami a diskusemi o zastoupení žen v představenstvech švédských akciových společností. V jídelně sedělo jen několik hostů. Dolila si kávu a začala se rozmýšlet, jestli nemá nazpátek jet jinudy. Možná víc na západ, přes värmlandské lesy?

Najednou ji někdo oslovil. Osamělý muž sedící opodál v jídelně.

„To mluvíte na mě?“

„Jen jsem si říkal, co po vás chtěla Vivi Sundbergová.“

Neznala ho a navíc nechápala, na co se jí ptá. Než stačila odpovědět, zvedl se a došel k jejímu stolu. Odtáhl židli a bez dovolení se posadil.

Měl zarudlé tváře, bylo mu kolem šedesáti, byl tlustý a páchlo mu z pusy.

Birgitta se naježila a okamžitě začala hájit své teritorium.

„Chci se v klidu nasnídat.“

„Už jste jedla. Rád bych vám jen položil pár otázek.“

„Ani nevím, co jste zač.“

„Lars Emanuelsson. Reportér. Ne novinář. Jsem lepší než oni. Žádný pisálek. Mám styl a píšu propracovaně.“

„To vás sotva opravňuje narušit moje právo na klidnou snídani.“

Lars Emanuelsson vstal a posadil se na židli u vedlejšího stolu.

„Lepší?“

„Lepší. Pro koho píšete?“

„Ještě jsem se nerozhodl. První je samotný příběh, pak teprve se rozhodnu, kdo ho dostane. Jen tak někomu bych to neprodal.“

Jeho nafoukanost ji vytáčela. Navíc cítila, že páchne, jako by se už dlouho nemyl. Působil jako karikatura vlezlého novináře.

„Pochopil jsem, že jste včera mluvila s Vivi Sundbergovou. Nebyl to zrovna srdečný rozhovor, dvě tygřice, co se vzájemně hlídají. Nemám pravdu?“

„Ne. Nemám vám co říct.“

„Ale že jste s ní mluvila, to nepopřete.“

„To samozřejmě nepopírám.“

„Říkám si, co tady asi tak dělá soudkyně z Helsingborgu. Máte s tím vyšetřováním něco společného. V zapadlé norrlandské vesničce dojde k ošklivým událostem a bác, přijede Birgitta Roslinová až z Helsingborgu.“

Birgitta zpozorněla.

„Co vlastně chcete? Jak víte, kdo jsem?“

„Záleží na tom, jaké má člověk metody. Celý život je nepřetržité hledání té nejlepší cesty, jak dosáhnout cíle. Hádám, že to platí i pro soudce. Máte pravidla a předpisy, zákony a ustanovení. Ale metody, které používáte, jsou vaše vlastní. Už bych nespočítal, o kolika vyšetřováních jsem dělal reportáž. Jeden celý rok, přesněji tři sta šedesát šest dní, jsem sledoval vyšetřování Palmeho vraždy. Brzo mi došlo, že pachatele nikdy nedopadnou, protože to vyšetřování ztroskotalo ještě dřív, než se vůbec rozjelo. Bylo nabíledni, že vraha se nepovede zažalovat, jelikož policajti i státní zástupci nehledali řešení případu, ale slávu na pohovkách televizních kanálů. Spousta lidí si tenkrát myslela, že to musí být Christer Pettersson. Až na pár chytrých vyšetřovatelů, kterým došlo, že ten je mimo, naprosto ze hry. Ale nikdo je neposlouchal. Já se každopádně držím na okraji, jen tak kroužím kolem. Pak člověk vidí věci, kterých si ostatní nevšímají. Jako třeba že za jednou soudkyní přijde policistka, která jinak nemá čas na nic kromě vyšetřování, na kterém dělá dnem i nocí. Copak jste jí to dala?“

„Na tu otázku nebudu odpovídat.“

„Pak si to vyložím tak, že jste do těch událostí vtažená pořádně hluboko. To můžu napsat: ,Soudkyně ze Skåne zapletená do hesjövallenského dramatu‘.“

Birgitta dopila šálek kávy a zvedla se. Muž šel za ní až do recepce.

„Když mi něco dáte, mám to čím oplatit.“

„Nemám vám absolutně co říct. Ne proto, že by to bylo nějaké tajemství, ale zkrátka nevím nic, co by novináře mohlo zajímat.“

Lars Emanuelsson se zatvářil smutně.

„Reportér. Ne novinář. Já vám taky neříkám rozhodčí.“

Něco ji napadlo.

„To vy jste mi v noci volal?“

„Ne.“

„Tak teď vím aspoň to.“

„Takže vám zvonil telefon? Uprostřed noci? Když jste spala? Mělo by mě to zajímat?“

Neodpověděla a stiskla tlačítko pro přivolání výtahu.

„Něco vám přece prozradím,“ řekl Lars Emanuelsson. „Policie tají jeden důležitý detail. Jestli se tedy o člověku dá mluvit jako o detailu.“

Dveře výtahu se rozjely. Vstoupila dovnitř.

„Neumřeli tam jen staří lidé. V jednom domě našli chlapce.“

Výtah se zavřel. Když Birgitta dojela do svého patra, navolila zase přízemí. Čekal tam na ni, ani se nepohnul. Posadili se. Lars Emanuelsson si zapálil cigaretu.

„Tady vevnitř se nesmí kouřit.“

„Řekněte mi ještě něco, co mě vůbec nezajímá.“

Na stole byl květináč. Udělal si z něj popelník.

„Vždycky musíte pátrat po tom, co policie nesdělila. V tom, co skrývá, se dá najít odpověď na to, jak přemýšlejí, kterým směrem pátrají po pachateli. Mezi mrtvými je dvanáctiletý chlapec. Ví se, kdo jsou jeho příbuzní a co ve vesnici dělal. Ale před veřejností se to tají.“

„Jak jste se to dozvěděl vy?“

„To je moje tajemství. Každé vyšetřování má nějakou škvíru, kudy unikají informace. Je potřeba ji najít a pevně k ní přitisknout ucho.“

„Co je zač, ten chlapec?“

„Prozatím neznámý společný jmenovatel. Vím, jak se jmenuje, ale to vám neprozradím. Byl na návštěvě u příbuzných. Vlastně měl být ve škole, ale zotavoval se po operaci oka. Kluk chudák šilhal. Teď už měl oko na svém místě, srovnal se mu blinkr, dalo by se možná říct. A pak ho zapíchnou. Stejně jako ty staré, u kterých bydlel. Ale vlastně jinak.“

„Jaký tam byl rozdíl?“

Lars Emanuelsson se opřel na židli. Pupek se mu vyvalil přes lem kalhot. Birgittě připadal skrz naskrz odporný. Emanuelsson to věděl a bylo mu to jedno.

„Teď je řada na vás. Vivi Sundbergová, knížky a dopisy.“

„Jsem vzdálená příbuzná jedněch obětí. Dala jsem Sundbergové materiály, které si vyžádala.“

Podíval se na ni přimhouřenýma očima.

„A tomu mám věřit?“

„Věřte si, čemu chcete.“

„Co to bylo za knihy? A dopisy?“

„Šlo o objasnění rodinných vztahů.“

„Která rodina?“

„Brita a August Andrénovi.“

Zamyšleně pokýval hlavou, načež nečekaně energicky típl cigaretu.

„Dům číslo dva nebo sedm. Policie dala každému domu kódové číslo. Dům číslo dva se jmenuje 2/3. Což samozřejmě znamená, že se tam našla tři těla.“

Neustále ji sledoval a přitom ze zmačkané krabičky vytáhl napůl vykouřenou cigaretu.

„To ale nevysvětluje, proč jste se k sobě chovaly tak odtažitě.“

„Pospíchala. Co bylo s tím chlapcem jinak?“

„Ještě jsem to tak úplně nevypátral. Musím přiznat, že policajti z Hudiksvallu i posily ze stockholmské státní kriminálky kupodivu nepropustí skoro nic. Ale mám za to, že ten chlapec nebyl vystavený nepřiměřenému násilí.“

„Co tím myslíte?“

„Co bych tím tak asi myslel, zkrátka byl zabitý, aniž předtím prožil zbytečné utrpení, bolest nebo strach. Z toho se dá samozřejmě vyvodit několik závěrů, jeden lákavější než druhý, a taky nejspíš chybný. Ale to už nechám na vás. Pokud vás to zajímá.“

Novinář típl v květináči další nedopalek a zvedl se.

„Teď jdu zase kroužit,“ řekl. „Možná na sebe znovu narazíme. Kdo ví?“

Viděla, jak zmizel ve dveřích. Prošla kolem ní recepční a zastavila se, aby vyvětrala kouř.

„To jsem nebyla já,“ řekla Birgitta. „Poslední cigaretu jsem vykouřila ve dvaatřiceti. To jste se asi zrovna narodila.“

Šla si na pokoj sbalit věci. Ale zůstala stát u okna a pozorovala houževnatého otce se sáňkami a s dětmi. Co jí to ten odporný chlap vlastně řekl? A byl opravdu tak nepříjemný, jak si ho malovala? Koneckonců dělal jen svou práci. Nebyla vůči němu zrovna vstřícná. Kdyby se chovala jinak, třeba by jí pověděl víc.

Sedla si za psací stolek a začala si dělat poznámky. Jako obvykle jí to nejvíc myslelo s perem v ruce. Že zabili i chlapce, to se nikde nedočetla. Byl mezi mrtvými jediný mladý, pokud tedy neexistují ještě další veřejnosti neznámé oběti. To, co Lars Emanuelsson řekl o násilí, nemohlo znamenat nic jiného, než že ostatní oběti byly před smrtí týrány nebo mučeny. Z jakého důvodu vrah chlapce mučení ušetřil? Mohlo to být prostě tak, že byl mladý a pachatel na to vzal jakýsi ohled? Nebo v tom vězí něco jiného?

Žádná zjevná odpověď se nenabízela. Taky to nebyl její problém. Pořád ještě se styděla za ten včerejšek. Její jednání bylo neomluvitelné. Co by se stalo, kdyby ji odhalil nějaký novinář, to si nechtěla ani představit. To by ji čekal mírně řečeno ponižující návrat do Skåne.

Sbalila si věci a připravila se k odchodu. Ale ještě předtím zapnula televizi, aby se podívala na předpověď počasí a podle toho se rozhodla, kudy pojede. Zrovna běžela tisková konference z policejní stanice v Hudiksvallu. Na malém pódiu seděli tři lidé, jediná žena mezi nimi byla Vivi Sundbergová. V Birgittě hrklo. Co když tam teď hodlá vykládat, jak přistihli soudkyni z Helsingborgu při sprosté zlodějině? Posadila se na kraj postele a zesílila zvuk. Právě mluvil muž sedící uprostřed, Tobias Ludwig.

Pochopila, že jde o přímý přenos. Když Ludwig domluvil, přitáhl si k sobě mikrofon třetí muž, státní zástupce Robertsson, a řekl, že policie uvítá veškeré informace a poznatky ze strany veřejnosti. Může se jednat o auto, cizí osoby, které se v oblasti pohybovaly, prostě cokoliv, co se nějakým způsobem odchylovalo od normálu.

Robertsson skončil a na řadu přišla Vivi Sundbergová. Policistka zvedla plastový sáček a podržela ho před sebou. Kamera najela na detailní záběr. V sáčku byla červená stužka. Vivi Sundbergová řekla, že by policie potřebovala vědět, jestli někdo stuhu nepoznává.

Birgitta se naklonila k obrazovce. Neviděla už někde podobnou červenou stužku? Klekla si před obrazovku na kolena, aby viděla co nejlíp. Pátrala v paměti, ale nevzpomněla si.

Došlo na dotazy novinářů. Záběr z tiskové konference zmizel. Místnost na policejní stanici vystřídala meteorologická mapa. Od Finského zálivu má podél východního pobřeží přicházet nárazový vítr se sněhem.

Birgitta se rozhodla pro cestu vnitrozemím. V recepci zaplatila za pokoj a rozloučila se. Po cestě k autu ji štípal studený vítr. Cestovní tašku položila na zadní sedadlo, prostudovala si mapu a vybrala si trasu přes lesy směrem na Järvsö a pak dál na jih.

Vyjela na silnici, ale najednou znovu zajela ke kraji. Nemohla z hlavy pustit tu červenou stužku, kterou viděla v televizi. V paměti jí uvízl obrázek, a nedokázala ho vydolovat. Od té vzpomínky ji dělila jen tenká blanka. Ale zachytit ji nešlo. Když už jsem jela takový kus cesty, tak můžu ještě zjistit, co mi to v té hlavě vězí, pomyslela si a zavolala na policejní stanici. Kolem občas projel nákladní vůz s kulatinami a zvedl za sebou hustý oblak sněhu, který jí na chvíli zakryl výhled. Trvalo dlouho, než se dočkala odezvy. Recepční, která přijímala její hovor i minule, se ohlásila vystresovaným hlasem. Birgitta požádala o spojení s Erikem Huddénem.

„Týká se to vyšetřování,“ upřesnila. „Hesjövallen.“

„Myslím, že je zaneprázdněný. Zkusím to.“

Když se Huddén ozval ve sluchátku, skoro se vzdala veškeré naděje. I on byl podle hlasu netrpělivý a pod tlakem.

„Huddén.“

„Nevím, jestli si mě pamatujete,“ začala. „Jsem ta soudkyně, jak přijela a chtěla mermomocí mluvit s Vivi Sundbergovou.“

„Vzpomínám si.“

Napadlo ji, jestli se mu Vivi Sundbergová zmínila o nočních událostech. Ale nabyla celkem jasného dojmu, že Huddén nic neví. Možná si to policistka přece jen nechala pro sebe, jak slíbila. Možná mi pomohlo to, že mě do domu pustila ne úplně v souladu s pravidly.

„Jde o tu červenou stužku, co jste ukazovali v televizi,“ pokračovala.

„Bohužel to byla chyba,“ řekl Erik Huddén.

„Proč?“

„Naše ústředna teď praská pod náporem lidí, co tvrdí, že ji viděli. Mimo jiné omotanou kolem vánočních dárků.“

„Moje paměť říká něco jiného. Myslím, že jsem ji opravdu viděla.“

„Kde?“

„To nevím. Ale pod stromečkem to nebylo.“

Huddén do telefonu těžce oddychoval, zdálo se, že neví, jak se rozhodnout.

„Můžu vám tu stužku ukázat. Pokud přijdete teď.“

„Tak za půl hodiny?“

„Dostanete dvě minuty, víc ne.“

Sešli se v recepci, Huddén popotahoval a kašlal. Igelitový pytlík s rudou stužkou ležel na stole u něj v kanceláři. Vytáhl ji a položil na bílý papír.

„Měří přesně devatenáct centimetrů,“ řekl. „Skoro jeden centimetr široká. Na jednom konci je v ní dírka, která svědčí o tom, že ta stužka byla k něčemu připevněná. Je z bavlny a polyesteru, ale vypadá jako hedvábná. Našli jsme ji ve sněhu. Vystopoval ji pes.“

Birgitta si lámala hlavu, seč mohla. Byla si jistá, že stužku poznává. Ale pořád ji nedokázala zařadit.

„Viděla jsem ji,“ potvrdila. „Na to můžu přísahat. Možná to nebyla přímo tahle, ale byla jí hodně podobná.“

„Kde?“

„Nevzpomenu si.“

„Jestli jste nějakou takovou viděla ve Skåne, tak nám to asi nepomůže.“

„Ne,“ řekla se vší vážností. „Viděla jsem ji tady.“

Dál se dívala na stužku a Erik Huddén čekal opřený o zeď.

„Přišla jste na to?“

„Ne, bohužel ne.“

Policista strčil stuhu zpátky do pytlíku a doprovodil Birgittu do recepce.

„Jestli se vám paměť vrátí, můžete zavolat,“ řekl. „Ale pokud se ukáže, že to přece jenom byla mašle na dárku, tak to nám volat nemusíte.“

Na ulici stál Lars Emanuelsson a čekal na ni. Hluboko do čela měl naraženou ošoupanou beranici. Jak ho Birgitta spatřila, popadl ji vztek.

„Proč mě pronásledujete?“

„To není můj styl. Jen tak kroužím, jak jsem vám říkal. Čirou náhodou jsem viděl, jak jste zašla na stanici, a tak jsem si řekl, že počkám. Teď dumám nad tím, co ta krátká návštěva asi znamenala.“

„To se nikdy nedozvíte. A už mě nechte na pokoji, nebo se rozčílím.“

Sebrala se a šla, ale slyšela za sebou jeho hlas.

„Nezapomeňte, že o tom můžu napsat.“

Prudce se otočila.

„Vy mi vyhrožujete?“

„Vůbec ne.“

„Vysvětlila jsem vám, proč tu jsem. Není naprosto žádný důvod mě zatahovat do toho, co tu probíhá.“

„Široká veřejnost čte to, co se napíše. Bez ohledu na to, jestli to je pravda, nebo není.“

Tentokrát se otočil Lars Emanuelsson a šel. Dívala se za ním s odporem a doufala, že už se s ním nikdy nebude muset setkat.

Vrátila se k autu. Sedla si za volant a vtom si uvědomila, kdeže tu červenou stužku viděla.

Paměť najednou odhalila svůj obsah, přišlo to zničehonic. Neplete se? Kdepak, měla to přímo před očima.

Čekala dvě hodiny, protože místo, které chtěla navštívit, bylo zavřené. Během té doby se bezcílně toulala městem a byla jak na jehlách z toho, že si nemůže svou domněnku okamžitě potvrdit.

V jedenáct hodin čínská restaurace otevřela. Birgitta Roslinová vešla dovnitř a posadila se ke stejnému stolu jako minule. Prohlížela si lampy, které visely nad každým stolkem. Byly z průsvitného materiálu, tenká umělá hmota měla působit dojmem, že jsou to papírové lampiony. Byly podlouhlé, ve tvaru válce. Zespodu jim visely čtyři červené stužky.

Po návštěvě na stanici věděla, že stužka měří devatenáct centimetrů. Ke stínidlu byly stuhy těsně na konci připíchnuté drobným háčkem.

Mladá žena, která mluvila špatně švédsky, jí přinesla jídelní lístek. Když Birgittu poznala, usmála se na ni. Birgitta si objednala bufetové menu, ačkoliv vůbec neměla hlad. Vybírala si z talířů u pultu, a měla tak možnost se rozhlédnout po celé restauraci. To, co hledala, našla u stolku pro dva v nejvzdálenějším rohu. Na lampě zavěšené nad stolem jedna červená stužka chyběla.

Birgitta zůstala jako přimražená a zatajila dech.

Někdo tu seděl, pomyslela si. Až vzadu v nejtemnějším koutě. Pak vstal, odešel odtud a vydal se do Hesjövallenu.

Rozhlédla se po místnosti. Mladá žena se na ni usmála. Z kuchyně se ozývala čínština.

Pomyslela si, že ona ani policisté nepochopili nic z toho, co se to stalo. Bylo to větší, hlubší a záhadnější, než si vůbec dokázali představit.

Vlastně netušili vůbec nic.

2. díl / negři a žluťáci (1863)

Průsmyk mnoha hor

Divoký vítr je od západu hnán,

divoká husa vysoko na nebi vzývá čas chladných rán,

čas ojíněných rán,

tříští se zvuky koňských kopyt,

hlas polnice je rozerván.

Mao Ce-tung, 1935

cesta do kantonu

10

Stalo se to během nejžhavějšího období v roce, psal se rok 1863. San a jeho dva bratři byli druhý den na dlouhé pouti podél pobřeží do města Kanton. Brzy dopoledne došli na rozcestí, kde na bambusových kůlech zatlučených do země trčely tři useknuté lidské hlavy. Bratři nedokázali poznat, jak dlouho tam hlavy jsou. Nejmladší Wu hádal nejméně týden, protože oči a velké kusy obličeje už vyklovali havrani. Nejstarší z bratrů, Kuo S’, to odhadoval jen na několik dní. Připadalo mu, že kolem rozšklebených úst zůstalo ještě něco hrůzy z toho, co majitele hlav čeká.

San neříkal nic. Každopádně nevyjádřil nahlas to, co si myslel. Uťaté hlavy mu připadaly jako znamení toho, co se může stát i jemu a jeho bratrům. Byli na útěku z odlehlé vesnice v provincii Kuan-si, aby si zachránili život. A první, na co narazili, byla upomínka, že jejich životy budou v ohrožení i nadále.

Šli dál a místo, které si San pro sebe pojmenoval „křižovatka u tří hlav“, nechali za sebou. Zatímco se Kuo S’ a Wu dohadovali, jestli ti na kůlech byli popravení bandité, anebo rolníci, kteří se znelíbili mocnému majiteli půdy, přemítal San nad tím, co se událo v jejich rodné vesnici a co je vyhnalo na cestu. S každým krokem se o kousek vzdalovali svému dřívějšímu životu. Jeho bratři asi v hloubi duše doufali, že se jednoho dne do vesnice Wej Chej vrátí. On sám si svými pocity nebyl jistý. Chudí rolníci a jejich děti se možná nikdy nemohou vysvobodit ze své mizérie. Co na ně asi čeká v Kantonu, kam míří? Říkalo se, že člověk může tajně vklouznout na námořní loď a doplout přes moře na východ. Tak se dostane do země, kudy protékají řeky plné třpytících se zlatých valounů o velikosti slepičího vejce. Dokonce až do zapadlé vesničky Wej Chej doputovaly zvěsti vyprávějící o zemi obydlené neznámými bílými ďábly. Ta země je prý tak bohatá, že i prostí lidé z Číny se tam mohou vypracovat a z bídy to dotáhnout k nesmírné moci a bohatství.

San nevěděl, co si o tom má myslet. Chudáci odjakživa sní o životě bez útisku vlastníků půdy. On sám na to také myslel už od útlého dětství, kdy stával u cesty s hlavou skloněnou, když tudy v zakrytých nosítkách projížděl nějaký pán. Vždycky si lámal hlavu nad tím, jak to přijde, že lidé můžou žít tak rozdílné životy.

Jednou se na to zeptal svého otce Pcheje, ale jako odpověď dostal jen políček. Člověk se nemá ptát na zbytečnosti. Svět, v němž lidé žijí, stvořili bohové přítomní ve stromech, potocích a horách. Aby onen tajuplný vesmír mohl dosáhnout božské rovnováhy, musejí existovat bohatí i chudí, rolníci, kteří vláčejí svůj pluh zapřažený za vodního buvola, a páni, kteří na zem, jež je zrodila, sotva položí chodidlo.

San už se víckrát nezeptal, o čem jeho rodiče sní před svými svatými obrázky. Žili své životy uzavřené v nepřetržitém otročení. Byl vůbec na světě někdo, kdo by pracoval tvrději a za svou námahu dostával tak málo? Nenašel člověka, kterého by se zeptal, protože ve vesnici byli všichni stejně chudí a měli stejný strach z neviditelného majitele půdy, jehož správci je bičem popoháněli k práci. Viděl, jak lidé kráčejí od kolébky ke hrobu a nesou svůj dlouhý denní díl práce jako rostoucí břemeno. Jako by dokonce už malé děti křivily záda, ještě dřív, než se naučí chodit. Lidé z vesnice spali na rohožích, které se večer rozložily na studenou zem. Pod hlavou měli tvrdé polštáře z bambusu. Dny následovaly jednotvárný rytmus určovaný ročními obdobími. Rolníci se plahočili za pomalými buvoly, sázeli rýži a doufali, že nový rok a očekávaná sklizeň jim budou stačit k obživě. V letech neúrody nebylo skoro z čeho žít. Když rýže došla, museli jíst listí.

Nebo si lehnout a zemřít. Jiná možnost nebyla.

San se probral ze zamyšlení. Začínalo se stmívat, nastal čas poohlédnout se po nějakém vhodném místě k přenocování. U cesty rostla skupinka stromů a vedle se povalovalo několik balvanů, které jako by se utrhly z pohoří vypínajícího se na západním obzoru. Rozložili si slaměné rohože a podělili se o rýži, která jim musí vystačit až do Kantonu. San se po očku podíval na své bratry. Vydrží až do cíle? Co by dělal, kdyby některý z nich onemocněl? Sám se cítil pořád silný. Ale kdyby měl ještě nést jednoho z bratrů, nezvládl by to.

Moc toho mezi sebou nenamluvili. San hned na začátku prohlásil, že nemají plýtvat zbytky sil na debaty a dohadování.

„Každé slovo, které na druhého vykřiknete, vás okrade o jeden krok. Teď nejsou důležitá slova, ale kroky, co musíme ujít, abychom se dostali do Kantonu.“

Žádný z bratrů neodmlouval. San věděl, že na něj spoléhají. Když už jejich rodiče nejsou naživu a oni jsou na útěku, musejí Sanovi důvěřovat, že se rozhoduje správně. Schoulili se na rohožích, narovnali si cop podél zad a zavřeli oči. San slyšel, jak usnul nejdřív Kuo S’ a po něm i Wu. Jsou pořád jako malé děti, pomyslel si. Přestože jim je oběma přes dvacet let. Teď nemají nikoho jiného než mě. Já jsem starý muž, který ví, co je pro ně nejlepší. A přitom jsem taky mladý.

Zamyslel se nad tím, jak jsou jeho dva bratři rozdílní. Wu byl tvrdohlavý a dělalo mu potíže poslechnout, když dostal nějaký pokyn. Rodiče se obávali o jeho budoucnost a varovali ho, že jestli bude druhým pořád odmlouvat, zle se mu v životě povede. Oproti němu byl Kuo S’ pomalý a rodičům nikdy nedělal starosti. Byl to poslušný syn, kterého věčně dávali Wuovi za vzor.

A já mám od každého trošku, pomyslel si San. Ale kdo vlastně jsem? Prostřední bratr, který musí převzít odpovědnost, když už tu nikdo jiný není?

Kolem to vonělo vlhkem a hlínou. San ležel na zádech a díval se na hvězdy.

Matka ho často večer brávala ven a ukazovala mu oblohu. V těch chvílích se její unavená tvář rozpukla úsměvem. Hvězdy vnášely do jejího těžkého života útěchu. Za normálních okolností žila s obličejem obráceným k zemi, která přijímala sazeničky rýže, jako by čekala, až v ní matka sama jednoho dne zmizí. Když vzhlédla ke hvězdám, na kratičký okamžik tu hnědou zemi pod sebou neviděla.

San pátral očima po noční obloze. Některé hvězdy matka pojmenovala. Jedné jasně zářící hvězdě v uskupení připomínajícím draka dala jméno San.

„To jsi ty,“ řekla mu. „Odtamtud pocházíš a tam se jednou vrátíš.“

Představa, že by pocházel z nějaké hvězdy, ho tehdy vyděsila. Ale nic neřekl, protože se zdálo, že matka z toho má velkou radost.

Pak se zamyslel nad krutými událostmi, které je donutily k náhlému útěku. Nový správce majitele půdy si přišel stěžovat, že rodiče odbývají svou práci. Správce se jmenoval Fang a mezi předními zuby měl širokou mezeru. San věděl, že otec má velké bolesti zad a těžká dřina mu působí obtíže. Matka mu pomáhala, ale stejně zaostávali. Teď stál Fang před jejich hliněnou chatrčí a jazyk se mu mezi zuby míhal jako hrozivý had. Fang byl mladý, skoro stejného věku jako San. Ale byli každý z jiného světa. Fang se podíval na rodiče, jak se před ním uklánějí se slamáky v rukou a svěšenými hlavami, a zatvářil se, jako by byli hmyz, který může kdykoliv rozmáčknout. Pokud nezvládnou denní příděl práce, z vesnice je vystěhují a budou muset jít o žebrácké holi.

V noci pak San slyšel, jak si rodiče něco špitají. Jen zřídkakdy se stalo, že okamžitě neusnuli, a tak je San poslouchal. Ale nerozuměl jim.

Ráno byla jejich pletená rohož prázdná. San dostal strach. V těsné chatrči vstávali obvykle všichni společně. Rodiče se museli vykrást ven, a nechtěli přitom syny vzbudit. San potichu vstal a oblékl si roztrhané kalhoty a jedinou halenu, kterou měl.

Slunce ještě nevyšlo. Obzor zářil narůžovělým světlem. Odněkud se ozývalo kokrhání. Lidé ve vesnici se právě probouzeli. Všichni až na jeho rodiče. Ti viseli na stromě, který za nejteplejších dní skýtal stín. Jejich těla se zvolna pohupovala v ranním vánku.

Na to, co následovalo, si vzpomínal jen matně. Nechtěl, aby jeho bratři viděli rodiče viset na provaze s rozšklebenými ústy. Srpem, který otec používal na poli, je odřízl. Ztěžka na něj dopadli, jako by ho ve smrti chtěli vzít s sebou.

Sousedé přivolali vesnického stařešinu. Poloslepý Pao se třásl tak, že se sotva držel na nohou. Vzal si Sana stranou a řekl mu, že bude nejlepší, když bratři odejdou. Fang se na nich určitě bude chtít pomstít a uvrhne je do vězeňských kobek na svém statku. Nebo je popraví. Ve vesnici nebyl soudce, neexistoval tam žádný zákon kromě toho, který představoval majitel půdy, a jeho jménem Fang mluvil a konal.

Ještě než těla rodičů dohořela, vydali se bratři na cestu. Teď ležel San pod hvězdami a vedle něj oddychovali Kuo S’ a Wu. Nevěděli, co je čeká. Starý Pao jim řekl, že mají zamířit k pobřeží, do města Kanton, kde si najdou práci. San se stařešiny zeptal, jaká práce se tam dá sehnat. Ale na to Pao odpověď neměl. Jen ukázal roztřesenou rukou směrem na východ.

Šli, dokud neměli nohy rozedřené a plné strupů a ústa vyschlá žízní. Kuo S’ a Wu plakali nad mrtvými rodiči a také strachem z neznáma. San se je pokoušel utěšit a zároveň je popoháněl, ať přidají do kroku. Fang byl nebezpečný. Měl koně i muže s kopími a ostře broušenými meči, kteří je pořád ještě mohli dostihnout.

San dál pozoroval hvězdy. Myslel na majitele půdy a život ve světě, kam chudí nikdy nevkročí. Ve vesnici se majitel neukazoval, existoval jen jako hrozivý stín, který nebylo možné odlišit od temnoty.

Nakonec San usnul. Ve snu se k němu přihnaly tři useknuté hlavy. Cítil chladné ostří meče na vlastním krku. Bratři už byli mrtví, jejich hlavy se odkutálely do písku a z otevřených hrdel chlístala krev. Znovu a znovu se budil, aby se z té noční můry osvobodil, ale sen se stejně opakovaně vracel, jakmile San zase usnul.

Vyrazili časně zrána a před cestou vypili zbytek vody ze džbánku, který Kuo S’ nesl na řemínku kolem krku. Během dne musejí najít vodu. Pospíchali po kamenité stezce. Čas od času potkali lidi jdoucí na pole nebo s těžkými břemeny na hlavách a ramenou. San začal uvažovat, jestli má ta cesta nějaký konec. Žádné moře možná neexistuje. A možná není žádné město jménem Kanton. Ale svým bratrům nic neřekl. Příliš by to zatížilo jejich kroky.

Po cestě se k poutníkům přidal malý černý pes s bílým flíčkem na hrudi. San si nevšiml, odkud se pes vzal. Prostě tam najednou byl. San ho chtěl odehnat, ale zvíře se pořád vracelo. Začali po něm tedy házet kamení. Ale pes je zase brzy doběhl.

„Ten pes se bude jmenovat Tung Fej, ,Velké město na druhé straně moře‘,“ rozhodl San.

Uprostřed dne, kdy je vedro sužovalo nejvíc, si odpočinuli pod stromem v jedné vesničce. Od obyvatel dostali vodu a směli si naplnit džbánek. Pes ležel u Sanových nohou a oddychoval.

San si psa důkladně prohlédl. Bylo na něm něco zvláštního. Mohla ho snad z říše mrtvých poslat jeho matka? Má to být posel, který se dokáže pohybovat mezi světem mrtvých a živých? San odpověď neznal. Vždycky mu bylo zatěžko věřit ve všechny ty bohy, co jich lidé z vesnice včetně jejich rodičů uctívali. Jak může někdo vzývat strom, který nemůže odpovědět, strom bez uší a úst? Nebo psa bez pána? Ale jestli bohové existují, on a jeho bratři právě teď potřebují jejich pomoc.

Odpoledne pokračovali dál. Cesta se před nimi vinula do nedohledna.

Šli další tři dny a potkávali čím dál víc lidí. Projížděly kolem nich káry s velkými náklady rákosí a pytlů kukuřice a opačným směrem putovaly zase prázdné povozy. San si dodal odvahy a zavolal na jednoho muže sedícího na prázdné káře.

„Jak je daleko k moři?“

„Dva dny. Víc ne. Zítra už ucítíte zápach Kantonu, nemůžete se splést.“

Jel dál a přitom se zasmál. San se za ním ohlédl. Co myslel tím, že město páchne?

To odpoledne znenadání míjeli vířící hejno motýlů. Motýli byli průsvitní a žlutí a třepot jejich křídel zněl jako šustění papíru. San se uprostřed mračna ohromeně zastavil. Jako by vstoupil do domu se zdmi postavenými z křídel. Tady bych chtěl zůstat, pomyslel si. Přál bych si, aby tenhle dům neměl dveře. Zůstal bych tu a poslouchal motýlí křídla, dokud bych jednoho dne nepadl mrtvý k zemi.

Ale venku čekají bratři. Nemůže je tam nechat. Rukama si mezi motýly proklestil cestu ven a usmál se na bratry. Neopustí je.

Další noc zase spali pod stromem. Snědli trochu rýže, ale když se schoulili ke spánku, všichni tři měli hlad.

Následující den dorazili do Kantonu. Pes šel pořád s nimi. San byl čím dál víc přesvědčený, že zvíře z říše mrtvých vyslala jeho matka, aby je chránil. Na nic takového dřív nevěřil. Ale když teď stál u bran města, začínal si říkat, jestli to přece jen není pravda.

Vmísili se do rozhemženého davu a město je opravdu přivítalo nevybíravým zápachem. San dostal strach, aby v tom mumraji mezi cizími lidmi tísnícími se v ulicích neztratil bratry z dohledu. Uvázal si proto kolem pasu dlouhý provaz a bratry k němu připoutal. Teď se nemohli ztratit, jedině kdyby se pouto přetrhlo. Pomalu si klestili cestu tím lidstvem a žasli nad ohromnými domy, chrámy a všemi věcmi, které se tu nabízely ke koupi.

Najednou se provaz napnul. Wu na něco ukazoval. San spatřil, kvůli čemu se bratr zastavil.

V nosítkách seděl muž. Závěsy, které obvykle halily toho, kdo se v nosítkách vezl, byly roztažené. Nebylo pochyb o tom, že muž umírá. Byl bílý, jako kdyby mu někdo namaloval tváře bílým pudrem. Anebo byl zlý. Ďábel na zem posílá démony s bílým obličejem. Muži navíc scházel cop a měl protáhlý ohyzdný obličej se zahnutým nosem.

Wu a Kuo S’ se přitiskli blíž k Sanovi a ptali se ho, jestli je to člověk, nebo ďábel. San nevěděl. Nikoho takového ještě nespatřil, ani v těch nejhrůznějších nočních můrách.

Vtom se závěsy zatáhly a nosítka zmizela v davu. Nějaký muž vedle Sana si odplivl.

„Kdo to byl?“ zeptal se San.

Muž se na něj pohrdlivě podíval a požádal ho, aby svá slova zopakoval. San slyšel, že mluví hodně odlišným nářečím.

„Ten muž v nosítkách, co byl zač?“

„Bílý muž, který vlastní spoustu lodí v našem přístavu.“

„Je nemocný?“

Muž se zasmál.

„Oni takhle vypadají. Bílí jako mrtvoly, co se měly už dávno spálit.“

Bratři pokračovali skrz zaprášené a páchnoucí město. San si prohlížel lidi. Mnozí byli dobře oblečení. Neměli roztrhané šaty jako on. Začínal tušit, že svět asi nebude takový, jak si ho představoval.

Po hodinách bloudění zahlédli mezi uličkami probleskovat vodu. Wu se utrhl z provazu a utíkal k ní. Vrhl se do vln a pil, ale pak se zarazil a začal vodu plivat, když si uvědomil, že je slaná. Kolem proplula nafouklá kočičí mrtvolka. San se díval na všechnu tu špínu, neplavala tu jen mršina, ale i lidské a zvířecí výkaly. Zvedal se mu z toho žaludek. Doma ve vesnici využívali stolici k hnojení políček, kde si pěstovali zeleninu. Tady to vypadalo, že lidé kálejí rovnou do vody, aniž v ní něco roste.

Díval se přes vodu, ale její konec neviděl. To, čemu se říká moře, musí být hodně široká řeka, pomyslel si.

Sedli si na houpavé dřevěné molo obklopené loďkami, kterých se vedle sebe táhlo tolik, že je nešlo spočítat. Odevšad sem doléhal lidský křik a hlomoz. To byla další z věcí, jimiž se lišil život ve vesnici od toho ve městě. Tady lidé bez přestání hulákali, věčně měli dojem, že mají co říct nebo na co si stěžovat. Nikde tu San nezaslechl ticho, na jaké byl tak zvyklý.

Snědli poslední zbytky rýže a rozdělili se o vodu ze džbánku. Wu a Kuo S’ bratra plaše pozorovali. Teď musí dokázat, že si zaslouží jejich důvěru. Ale jak jim má v tomhle halasivém lidském zmatku najít nějakou práci? Kde dostanou najíst? A kde budou spát? Podíval se na psa, který ležel s packou přes čumák. Co mám teď dělat? pomyslel si.

Cítil, že potřebuje být o samotě, aby zvážil situaci. Zvedl se a požádal bratry, ať na něj i se psem počkají. Dostali strach, jestli je nechce opustit. Aby je uklidnil, že nehodlá v té husté lidské mase zmizet bez návratu, řekl jim:

„Představte si neviditelné pouto, které nás spojuje. Brzo se vrátím. Kdyby vás někdo oslovil, zdvořile odpovězte, ale nikam nechoďte. Pak už bych vás nikdy nenašel.“

Vydal se do uliček, ale pořád se otáčel, aby si zapamatoval cestu zpátky. Najednou se úzká ulice otevřela a vyústila na náměstí s chrámem. Před oltářem, kde ležely obětní dary a dýmalo kadidlo, byli lidé, někteří klečeli, jiní se houpavě ukláněli.

Moje matka by sem hned spěchala, pomyslel si. Otec by šel taky, i když váhavými kroky. Nevzpomínám si, že by někdy položil jedno chodidlo před druhé bez zaváhání.

Teď to byl San, kdo nevěděl, co dělat.

Na zemi leželo několik kamenů vypadlých z chrámové zdi. Posadil se, motala se mu hlava z horka, všech těch lidí a z hladu, který se ze všech sil snažil potlačit.

Když si odpočinul, vrátil se k řece a šel kolem přístavišť lemujících Perlovou řeku. Po chatrných můstcích chodili lidé sehnutí pod těžkými náklady. O kus výš viděl velké námořní lodě s odmontovanými stěžni, které muži odtahovali pod mosty proti proudu řeky.

Zastavil se a dlouho pozoroval všechny nosiče s břemeny, jedno větší než druhé. Další lidé stáli u můstků a počítali, co se odnáší na palubu nebo na pevninu. Pak dali nosičům pár drobných a ti zmizeli v některé z uliček.

Rázem měl San jasno. Aby přežili, budou nosit náklad. Tohle umíme, pomyslel si. Bratři a já jsme nosiči. Tady nejsou ani louky, ani rýžová pole. Ale můžeme nosit, jsme silní.

Vrátil se k bratrům, kteří se krčili na molu. Dlouho stál a díval se, jak se k sobě choulí.

Jsme jako psi, pomyslel si. Všichni do nás kopou, žijeme z toho, co jiní odhodí.

Pes si ho všiml a rozběhl se k němu.

San ho neodkopl.

11

Noc strávili na molu, jelikož San nevymyslel lepší místo, kde přespat. Pes je hlídal a vrčel na všechny tiché, pokradmé nohy, které se přiblížily. Ale když se ráno probudili, stejně byl jejich džbánek na vodu pryč. San se vztekle rozhlížel kolem sebe. Chudý okrádá chudého, pomyslel si. Dokonce i prázdný starý džbánek je cenný pro toho, kdo nic nemá.

„Pes je hodný, ale není to zrovna nejlepší hlídač,“ řekl.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Wu.

„Pokusíme se najít práci,“ odpověděl mu San.

„Mám hlad,“ postěžoval si Kuo S’.

San zavrtěl hlavou. Kuo S’ věděl stejně dobře jako San, že jim nic k jídlu nezbylo.

„Krást nemůžeme,“ řekl San. „Mohli bychom dopadnout jako ti, co jsme viděli jejich hlavy na kůlech u rozcestí. Nejprve musíme pracovat a pak si seženeme něco k snědku.“

Vzal bratry na místo, kde viděl nosiče, jak pobíhají tam a zpátky s nákladem. Pes je pořád následoval. San dlouho pozoroval lidi, kteří rozdíleli příkazy u můstků k lodím. Nakonec se rozhodl jít za malým tlustým mužem, ten nosiče nemlátil, i když šli pomaleji.

„Jsme tři bratři,“ řekl mu San. „Můžeme pomáhat s nošením.“

Muž po něm hodil vzteklý pohled a dál kontroloval nosiče vylézající z lodi s nákladem na ramenou.

„Co tady v Kantonu dělaj všichni tihle rolníci,“ zahulákal. „Proč jste sem přišli? Je tu tisíc žebravých bezzemků, co chtěj pracovat. Mám jich víc než dost. Neotravuj mě.“

Bratři šli dál po nákladních můstcích, ale všude dostávali stejnou odpověď. Nikdo je nechtěl. Tady v Kantonu neměli žádnou hodnotu.

Ten den nejedli nic jiného než špinavé zbytky zeleniny, které našli rozšlapané po zemi na jednom tržišti. Napili se z pumpy obklopené vyhladovělými žebráky. Strávili další noc schoulení na molu. San nemohl spát. Silou si tiskl pěsti do břicha, aby zahnal hryzavý pocit hladu. Myslel na roj hmyzu, do kterého tehdy vešel. Jako by všichni motýli vlétli do jeho těla a škrábali ostře nabroušenými křídly o jeho střeva.

Uplynuly další dva dny, aniž bratři v přístavu našli někoho, kdo by přikývl a řekl, že jejich hřbety potřebuje. Ke konci druhého dne San věděl, že bratři už dlouho nevydrží. Nejedli nic od doby, kdy našli rozšlapanou zeleninu. Teď žili jen o vodě. Wu dostal horečku a ležel celý roztřesený na zemi ve stínu hromady sudů.

Když se slunce začalo sklánět k obzoru, San učinil rozhodnutí. Musejí se najíst, jinak zahynou. Vzal bratry a psa na velké prostranství, kde kolem ohňů seděli chudáci a jedli, co se jim povedlo uchvátit.

Teď San pochopil, proč jim matka psa poslala. Kamenem zvířeti roztříštil hlavu. Lidé opodál u ohně se k nim přiblížili. Kůže se jim napínala přes vyzáblé obličeje. San si od jednoho muže půjčil nůž, psa zařízl a naporcoval a kusy masa dal do kotlíku. Byli tak hladoví, že ani nedokázali čekat, až se maso uvaří. San jídlo rozdělil, aby každý u ohně dostal stejný díl.

Po jídle si lehli na zem a zavřeli oči. Jen San zůstal u ohně a díval se do plamenů. Zítra už nebudou mít k snědku ani psa.

Viděl před sebou rodiče, jak tehdy ráno viseli na stromě. Jak daleko je teď větev a provaz od jeho vlastního hrdla? Nevěděl.

Najednou měl pocit, že ho někdo pozoruje. Zamžoural do tmy. K ohni přistoupil muž. Byl starší než San, ale ne starý. Usmál se. San si pomyslel, že to musí být jeden z těch šťastlivců, které hlad netrápí.

„Jmenuju se C’. Viděl jsem, jak jste snědli psa.“

San neodpověděl. Obezřetně vyčkával. Něco na neznámém muži ho znepokojovalo.

„Jsem C’ Čchien-čao. Kdo jsi ty?“

San se neklidně ohlédl.

„Vstoupil jsem na vaši půdu?“

C’ se rozesmál.

„Vůbec ne. Jen mě zajímalo, kdo jsi. Zvědavost je lidská ctnost. Toho, kdo není zvídavý, zřídkakdy čeká dobrý život.“

„Jmenuju se Wang San.“

„Odkud jsi?“

San nebyl zvyklý, aby se ho někdo na něco ptal. Přišlo mu to podezřelé. Možná že tenhle muž, který si říká C’, patří k vyvoleným a má právo vyslýchat a trestat. Možná se San s bratry provinili vůči nějakému z neviditelných pravidel a zákonů, které obklopují chudého člověka.

San váhavě kývl směrem do tmy.

„Odtamtud. S bratry jsme šli mnoho dní. Minuli jsme dvě velké řeky.“

„Je skvělé mít bratry. Co tu děláte?“

„Sháníme práci. Ale nic jsme nenašli.“

„To je těžká věc. Hodně těžká. Spoustu lidí město přitahuje jako mouchu rozlitý med. Najít si obživu není snadné.“

San měl na jazyku otázku, ale raději ji spolkl. C’ jako by ho prohlédl.

„Říkáš si, z čeho jsem živ, že nemám roztrhané šaty?“

„Nechci vypadat zvědavý vůči lidem, kteří stojí nade mnou.“

„Mně to nevadí,“ řekl C’ a posadil se. „Můj otec vlastnil sampany, jezdil s loďkami po řece tam a zpátky a obchodoval. Když zemřel, spolu s jedním z bratrů jsem živnost převzal. Třetí a čtvrtý bratr odjeli do země za mořem, do Ameriky. Tam udělali štěstí s praním špinavého oblečení pro bělochy. Amerika je prapodivná země. Kde jinde může člověk zbohatnout na něčí špíně?“

„Myslel jsem na to,“ řekl San. „Odjet do té země.“

C’ si ho zkoumavě prohlédl.

„K tomu jsou potřeba peníze. Přes velké moře se nikdo nepřeplaví zadarmo. Teď ti popřeju dobrou noc. Doufám, že se vám podaří najít práci.“

C’ se zvedl, zlehka se uklonil a odkráčel do tmy. Záhy byl pryč. San si lehl a přemítal, jestli se mu ten krátký rozhovor nezdál. Třeba mluvil se svým vlastním stínem? Snad měl sen o tom, jak je někým docela jiným?

Bratři pokračovali v dlouhých výpravách po kantonském mraveništi a v bezútěšném shánění práce a potravy. San si přestal k sobě bratry přivazovat a napadlo ho, že je jako zvíře s dvěma mláďaty, která se k němu ve velké smečce neustále tisknou. Hledali práci v přístavištích i v přelidněných uličkách. San bratry upomínal, ať se narovnají, když stojí před nějakým důstojným pánem, který by jim mohl dát práci.

„Musíme vypadat silní,“ řekl jim. „Nikdo nedá práci člověku se slabýma rukama a nohama. I když jste unavení a hladoví, musíte působit dojmem velké síly.“

K jídlu se jim dařilo sehnat jen zbytky, co jiní zahodili. Když se rvali se psy o odhozenou kost, pomyslel si San, že se pomalu přeměňují ve zvěř. Matka mu vyprávěla pověst o muži, který se proměnil ve zvíře, měl ocas a čtyři pracky a žádné ruce, protože byl líný a nechtělo se mu pracovat. Oni ale nebyli bez práce kvůli lenosti.

Dál přespávali ve vlhku a horku na molu. Občas se v noci přihnala od moře silná průtrž mračen. Pak se schovali pod molo, škrábali se na mokré trámy, ale stejně byli promočení na kost. San si všiml, že Kuo S’ a Wu začínají ztrácet naději. Jejich chuť do života slábla s každým uplynulým dnem, s každým dnem plným hladu, lijáků a vědomí, že je nikdo nevidí a nikdo je nepotřebuje.

Jednou večer San zaslechl, že si schoulený Wu mumlá zmatené modlitby k bohům, které uctívali jejich rodiče. Na okamžik ho to popudilo. Matčini a otcovi bozi jim nikdy nepomohli. Nic však neřekl. Jestli Wu nalézá ve svých modlitbách útěchu, nemá San právo ho o ten pocit připravit.

Kanton připadal Sanovi čím dál víc jako město hrůzy. Každé ráno se vydávali na nekonečnou pouť za prací a ve strouhách podél cest viděli nové a nové mrtvoly. Obličej mrtvého občas rozhryzali psi a krysy. Každé ráno se San děsil toho, že i jeho život skončí v některé z mnoha místních uliček.

Po dalším dni ve vlhkém horku začala naděje opouštět i jeho. Byl tak hladový, až blouznil a nedokázal jasně myslet. Jak ležel na molu vedle spících bratrů, poprvé ho napadlo, že by možná bylo lepší usnout a už se nikdy neprobudit.

Nebylo kvůli čemu se budit.

V noci se mu zase zdálo o třech useknutých hlavách. Najednou k němu promluvily, ale nerozuměl jim.

V brzkém ranním šeru otevřel oči a vedle na železném pacholeti na uvazování lan seděl C’ a kouřil dýmku. Když viděl, že se San probudil, usmál se.

„Spals neklidně,“ řekl. „Viděl jsem, že se ti zdá o něčem, čemu chceš uniknout.“

„Zdálo se mi o useknutých hlavách,“ přiznal San. „Jedna byla možná moje vlastní.“

C’ se na něj zamyšleně podíval a teprve potom promluvil.

„Kdo si může vybírat, vybírá si. Ty ani tví bratři nevypadáte obzvlášť silní. Očividně hladovíte. Kdo potřebuje lidi na nošení nebo tahání, nevybere si hladového. Každopádně ne, dokud sem proudí noví chlapi plní sil a s jídlem v ranci.“

Než pokračoval, vyklepal si C’ dýmku.

„Každé ráno plují v řece mrtví. Ti, co už nemohli dál. Ti, kdo už neviděli smysl života. Napěchují si halenu kamením nebo si přivážou k nohám závaží. Kanton je plný neklidných duší po lidech, kteří si vzali život.“

„Proč mi tohle vyprávíte? Moje utrpení je už tak dost velké.“

C’ odmítavě mávl rukou.

„Neříkám to, abych tě strašil. Nepromluvil bych, kdybych k tomu neměl co nabídnout. Můj bratranec má továrnu, kde je teď spousta dělníků nemocných. Možná bych tobě a tvým bratrům mohl pomoct.“

San nemohl uvěřit svým uším. Ale C’ svou nabídku zopakoval. Nechce nic slibovat, ale možná by jim mohl sehnat práci.

„Proč chcete pomoct právě nám?“

C’ pokrčil rameny.

„Co vězí za tím, co člověk dělá? Nebo co nedělá? Možná mám jen dojem, že si pomoc zasloužíš.“

C’ se zvedl.

„Vrátím se, až budu něco vědět,“ řekl. „Nejsem z těch, kdo kolem sebe trousí plané sliby. Nesplněný slib může člověka zničit.“

Položil před Sana nějaké ovoce a vzdálil se. San ho viděl, jak jde po molu a posléze mizí v tlačenici.

Wu se opět vzbudil s horečkou. San cítil, jak má horké čelo.

Posadil se k němu, z druhé strany si sedl Kuo S’ a San jim pověděl o ranním návštěvníkovi.

„Dal mi tohle ovoce,“ řekl. „Je to první člověk v Kantonu, který nám něco dal. Možná je ten C’ nějaký bůh, kterého nám poslala matka z jiného světa. Jestli se nevrátí, budeme vědět, že je to jen falešný člověk. Do té doby tu počkáme.“

„Než se objeví, hlady tu pomřeme,“ namítl Kuo S’.

Sana to rozčílilo.

„Nebudu už to tvoje hloupé fňukání poslouchat.“

Kuo S’ víc neřekl. San doufal, že nebudou muset čekat příliš dlouho.

Ten den bylo úmorné vedro. San a Kuo S’ se střídali a nosili od pumpy Wuovi vodu, San k tomu ještě našel na tržišti nějaké kořínky, které syrové zhltli.

Ani když přišel večer a snesla se tma, C’ se neukázal. San už pomalu ztrácel naději. Možná je C’ přece jen člověk, který s pomocí falešných slibů zabíjí.

Brzy zůstal vzhůru jen San. Seděl u ohýnku a naslouchal všem zvukům, co k němu ze tmy doléhaly. Vůbec si nevšiml, že po molu někdo přichází. Najednou mu C’ prostě stál za zády. San sebou trhl.

„Vzbuď bratry,“ nakázal C’. „Musíme jít. Mám pro vás práci.“

„Wu je nemocný. Nemůže to počkat do zítřka?“

„Pak už tam na práci budou jiní. Buď půjdeme teď, nebo nikdy.“

San si pospíšil vzbudit oba bratry.

„Musíme jít,“ vysvětlil jim. „Zítra konečně budeme mít práci.“

C’ je vedl temnými uličkami. San si uvědomil, že šlape po lidech spících na ulici. Za ruku držel nejstaršího bratra, ten zase držel kolem pasu nejmladšího.

San brzy podle pachu poznal, že jsou blízko vody. Najednou se mu ulevilo.

Pak se všechno semlelo strašně rychle. Ze tmy se vynořili neznámí muži, chytili je za ruce a začali jim přes hlavy cpát pytle. San dostal ránu a upadl, ale rval se dál. Když ho znovu přitlačili k zemi, kousl do čísi ruky, jak nejsilněji dovedl, a podařilo se mu vyprostit. Okamžitě ho drapli nanovo.

Někde blízko uslyšel Wuův hrůzyplný výkřik. Ve svitu rozhoupané lucerny zahlédl, že bratr leží na zádech. Nějaký muž mu vytrhl z prsou nůž a svalil tělo do vody. Wu zvolna odplouval s vlnami.

V jediném závratném okamžiku San pochopil, že Wu je mrtvý. Nepodařilo se mu ho ochránit.

Pak ho někdo tvrdě udeřil do temene hlavy. V bezvědomí ho spolu se starším bratrem odtáhli na pramici a ta je odvezla k lodi kotvící v přístavišti na volné vodě.

Tohle se událo v létě roku 1863. V roce, kdy byly uneseny tisíce chudých čínských rolníků a přes moře odvezeny do Ameriky, která je spolkla nenasytnou tlamou. Čekalo je tam stejné otročení, jakému ve svých snech toužili uniknout.

Pluli přes širé moře. Ale chudoba je následovala.

12

Když se San probral k životu, byla kolem něj tma. Nemohl se hýbat. Jednou rukou šmátral podél bambusových tyčí, které kolem jeho skrčeného těla tvořily klec. Možná je Fang přece jen dostihl a polapil. A teď je v těsné kleci vezou zpátky do vesnice, odkud uprchli.

Ale něco tu nesedělo. Klec se pohupovala, ale ne tak, jako by visela na tlustých tyčích. San naslouchal temnotě a zdálo se mu, že slyší šumění vody. Došlo mu, že je na palubě nějaké velké lodi. Ale kde je Kuo S’? Nedokázal v temnotě nic rozeznat. Pokusil se do tmy zavolat, ale nevyšlo z něj víc než slabé zamručení. Něco měl pevně zavázaného přes ústa. Pokoušela se o něj panika. Dřepěl ve stísněné kleci a nemohl natáhnout ruce ani nohy. Aby se nějak osvobodil, začal do bambusové mříže narážet zády.

Vtom ho zalilo světlo. Někdo odhrnul plachtu, která zakrývala jeho klec. San natočil hlavu a uviděl nad sebou otevřený poklop, kus modré oblohy a sem tam mráček. Muž sklánějící se nad klecí měl dlouhou jizvu přes celý obličej. Mastné vlasy měl sepnuté v týle. Odplivl si, strčil do klece ruku a rozvázal pruh látky, který měl San přes pusu.

„Teď můžeš řvát,“ ušklíbl se. „Tady na moři tě stejně nikdo neuslyší.“

Námořník mluvil nářečím, jemuž San rozuměl jen s velkými obtížemi.

„Kde to jsem?“ zeptal se. „Kde je Kuo S’?“

Námořník pokrčil rameny.

„Brzo budeme dost daleko od pevniny, abysme tě mohli pustit. Pak můžeš pozdravit svoje šťastný kámoše na palubě. Jak jste se jmenovali dřív, je fuk. Tam, kam jedete, dostanete nový jména.“

„Kam to plujeme?“

„Do ráje.“

Námořník se zasmál, vylezl nahoru k poklopu a zmizel. San otáčel hlavou a rozhlížel se. Všude kolem stály stejné klece, jako byla ta jeho. Všechny byly překryté pevnou plachtovinou. Zaplavil ho pocit příšerné samoty. Wu a Kuo S’ byli pryč. Tady není víc než zvíře zavřené v kleci, na cestě k cíli, kde nikoho nebude zajímat ani jeho jméno.

Na následující hodiny San později vzpomínal jako na čas, kdy balancoval nad propastí, která tvoří úzkou hranici mezi životem a smrtí. Neměl už proč žít, ale neměl ani možnost vzít si život.

Nedokázal říct, jak dlouho to trvalo. Konečně se otevřeným nákladním poklopem spustili po laně námořníci, strhali ze všech klecí plachty, otevřeli dvířka a zařvali na zajatce, ať vylezou. San měl ztuhlá stehna, ale nakonec se mu podařilo se zvednout.

Pak spatřil svého bratra, jeden z námořníků ho násilím tahal z klece. San k nim na ztuhlých nohou doklopýtal, a než se mu podařilo vysvětlit, že chce jen bratrovi pomoct, dostal několik ran bičem.

Vyhnali je na palubu a spoutali dohromady řetězem. Námořníci, kteří do jednoho mluvili nářečími, jaká San neznal, je hlídali s noži a meči v ruce. Kuo S’ se pod tíhou masivních pout skoro nedokázal udržet na nohou. San viděl, že má na čele velkou ránu. Jeden z námořníků šel až k němu a ukázal na něj špičkou meče.

„Mého bratra bolí hlava,“ řekl San. „Ale brzo bude zase v pořádku.“

„Doufej, že máš pravdu. Udrž ho při životě. Jinak vás oba hodíme přes palubu, i když ty budeš třeba ještě naživu.“

San se hluboce uklonil. Pak pomohl bratrovi do stínu vedle velké špule namotaného lana.

„Jsem tady,“ řekl bratrovi. „Neboj se.“

Kuo S’ se na něj podíval očima podlitýma krví.

„Kde je Wu?“

„Spí. Bude zase dobře.“

Kuo S’ upadl do mrákot. San se pokradmu rozhlédl. Loď měla spoustu plachet vykasaných na třech vysokých stěžních. Pevninu neviděl. Podle polohy slunce na obloze určil, že loď míří na východ.

Muži připoutaní k dlouhému řetězu byli polonazí a stejně vychrtlí jako on. Zbytečně očima pátral po Wuovi. Pochopil, že jeho mladší bratr je opravdu mrtvý a zůstal v Kantonu. S každou vlnou, kterou příď lodi rozrazila, se jim Wu víc a víc vzdaloval.

San se podíval na muže vedle sebe. Měl napuchlé oko a hluboký vryp v hlavě po ráně sekerou nebo mečem. San nevěděl, jestli mají povoleno mluvit, nebo jestli ho za to ztlučou. Ale několik mužů v řadě u řetězu si spolu mumlavě povídalo.

„Jsem San,“ řekl tlumeně. „Mě a moje bratry v noci přepadli. Pak už si nepamatuju nic, než jsem se probral tady.“

„Já jsem Liou.“

„Co se stalo tobě, Liou?“

„Prohrál jsem půdu, šaty i svoje nářadí. Jsem řezbář. Nemohl jsem splatit dluhy, tak přišli a sebrali mě. Snažil jsem se utéct. Zbili mě. Když jsem otevřel oči, byl jsem na lodi.“

„Kam plujeme?“

Liou si odplivl a opatrně si spoutanou rukou osahal bolavé oko.

„Když se rozhlídnu, znám odpověď. Jsme na cestě do Ameriky, nebo spíš do říše smrti. Jestli se vyprostím, skočím přes palubu.“

„To doplaveš zpátky?“

„Hlupáku. Utopím se.“

„Nikdo nenajde tvoje údy, aby je pohřbil.“

„Useknu si prst a poprosím někoho, aby ho vzal zpátky do Číny a pohřbil. Mám ještě trošku peněz. Dám, co mám, jen ať celé moje tělo nepohltí moře.“

Rozhovor přerušil námořník, který udeřil do gongu. Přikázali jim, ať si sednou, a každý dostal misku rýže. San probudil bratra a nakrmil ho, teprve pak vyjedl svou misku. Rýže byla stará a chutnala shnile.

„Ta rýže sice není dobrá, ale udrží nás při životě,“ řekl Liou. „Jestli umřeme, nebudeme jim k ničemu. Jsme jako prasata, která vykrmují, než je čas umřít.“

San se na něj s hrůzou podíval.

„Oni nás zaříznou? Jak tohle všechno víš?“

„Co žiju, slýchám vyprávět všemožné historky, takže vím, co nás čeká. V přístavu bude stát někdo, kdo si nás koupil. Buď skončíme v dolech, nebo někde daleko v pustině, kde budeme na zem pokládat železa, co po nich jezdí stroje s vařící vodou v břiše a tahají za sebou vagony na velkých kolech. A už se na nic neptej. Stejně jsi moc hloupý, než abys tomu rozuměl.“

Liou se otočil a uložil se k spánku. Sana se to dotklo. Kdyby byl volný, Liou by si nikdy netroufl tohle říct.

Večer přestal dout vítr. Plachty zplihle visely. Dostali další misku stuchlé rýže, každý jednu sběračku vody a kus chleba tak tvrdého, že šel sotva ukousnout. Potom se jeden po druhém vykláněli přes palubu, aby vyprázdnili útroby. San musel bratra držet, aby Kuo S’ s těžkými okovy nepřepadl a nestáhl s sebou i ostatní.

Jeden z námořníků v tmavé uniformě, který byl stejně bílý jako muž na nosítkách, jehož viděli v Kantonu, rozhodl, že Kuo S’ smí spolu se Sanem spát na palubě. Připoutali je ke stěžni. Ostatní nahnali do podpalubí, zavřeli za nimi poklop a zajistili ho řetězem.

San seděl opřený o stěžeň a díval se, jak se námořníci krčí u ohýnků v železných kotlících a kouří dýmky. Loď se pohupovala na mírných vlnách a praskalo jí v trupu. Čas od času přišel muž z posádky a zkontroloval, jestli se San s bratrem nepokoušejí vyprostit.

„Jak dlouho poplujeme?“ zeptal se muže San.

Námořník si dřepl na bobek a potáhl z dýmky. Voněla nasládle.

„To se nikdy neví,“ odpověděl. „V nejlepším případě sedm tejdnů, v nejhorším tři měsíce. Pokud bude vítr proti nám. Pokud máme na palubě zlý démony.“

San si nebyl jistý, jak dlouhý je týden. A měsíc? Takhle se nikdy počítat nenaučil. Ve vesnici člověk následoval hodiny každého dne a koloběh ročních období. Ale z námořníkovy odpovědi nabyl dojmu, že cesta bude dlouhá.

Loď se několik dní nepohnula, plachty bezvládně visely. Námořníci byl nevrlí a často zajatce v okovech bezdůvodně bili. Kuo S’ se pomalu uzdravoval a dokonce se tu a tam ptal na to, co se stalo.

Každé ráno a každý večer San očima pátral po pevnině. Ale viděl jen nekonečný oceán a osamělé ptáky, kteří zakroužili kolem lodi a pak zmizeli a už se nevrátili.

Za každý uplynulý den vyryl San čárku do stěžně, ke kterému byli s bratrem připoutaní. Když bylo čárek devatenáct, počasí se obrátilo a loď se dostala do silné bouře. Celý ten nečas se bratři krčili u stěžně a valily se přes ně ohromné vlny. Moře bylo tak rozběsněné, až měl San pocit, že to loď rozláme na kusy. Během dní, kdy řádila bouře, nedostali San a Kuo S’ k jídlu nic jiného než pár tvrdých lodních sucharů, které jim s námahou podal námořník přivázaný na laně kolem pasu. Slyšeli, jak muži spoutaní v podpalubí křičí a naříkají.

Bouře trvala tři dny. Pak se vichr uklidnil a nakonec zeslábl a odumřel. Celý den a noc se nepohnuli z místa, než konečně zadul vítr, který námořníky rozjařil. Plachty se napjaly a zajatci mohli vylézt poklopem zase nahoru.

San pochopil, že mají větší možnost přežít, když budou moct zůstat na palubě. Řekl bratrovi, aby předstíral horečku, pokud se na něj přijde podívat někdo z námořníků nebo bílý kapitán. Sám jim odpovídal, že bratrova rána na čele se hojí, ale ještě to není úplně v pořádku.

Několik dní po bouři námořníci objevili černého pasažéra. Za vzteklého řevu ho vytáhli z koutku v podpalubí, kde se schovával. Na palubě se vztek změnil v nadšení, když se ukázalo, že se tu v přestrojení za muže ukrývala mladá žena. Kdyby kapitán nezasáhl a nenamířil proti námořníkům zbraň, všichni by se na ni vrhli. Přikázal, ať ji přivážou ke stěžni k bratrům. Námořníka, který se ženy pokusil zmocnit, nakázal denně až do konce plavby bičovat.

Žena byla velmi mladá, mohlo jí být nejvýš osmnáct nebo devatenáct let. Teprve když večer loď utichla a na palubě zůstal jen kormidelník, strážní námořník a několik málo mužů na hlídce, zeptal se jí San, jak se jmenuje. Věnovala mu zbitý pohled a odpověděla téměř neslyšným hláskem. Jmenuje se Sun Na. Když předtím Kuo S’ stonal, ležel pod starou přikrývkou. Teď San přikrývku beze slova podal dívce. Lehla si a zakryla si dekou celé tělo i hlavu.

Nazítří přišel kapitán s tlumočníkem a vyptával se jí. Mluvila nářečím hodně podobným tomu Sanovu. Měla tak tichý hlas, že se dalo stěží rozeznat, co říká. Z toho mála, co San zachytil, vyšlo najevo, že jí zemřeli rodiče a její příbuzný jí vyhrožoval tím, že ji dá jednomu obávanému majiteli půdy, který své mladé ženy týral. Tehdy Sun Na utekla do Kantonu. Tam proklouzla na loď do Ameriky, kde má sestru. Až dosud se jí dařilo se skrývat.

„Udržíme tě naživu,“ řekl jí kapitán. „Jestli máš nějakou sestru, to je mi ukradený. Ale Číňanek je v Americe nedostatek.“

Vytáhl z kapsy stříbrnou minci a přehodil si ji v rukou.

„Budeš můj bonus za tuhle plavbu. Určitě nemáš ponětí, co to znamená, a to je jedině dobře.“

Večer s ní San opět rozmlouval. Občas šel kolem nějaký námořník a vrhal po jejím těle chtivé pohledy, i když se je neustále snažila zakrývat. Seděla s hlavou pod dekou a moc toho nenamluvila. Pocházela z vesnice, o níž San nikdy neslyšel. Ale když popsala okolní krajinu a zvláštní barvu vody v řece, která kolem vesnice protékala, pochopil, že to nemůže být daleko od Wej Chej.

Jejich rozhovory byly krátké, jako by měla sílu vyslovit vždy jen pár slov. Navíc si špitali jen večer. Přes den zůstávala pod dekou a skrývala se před všemi pohledy.

Loď pokračovala v plavbě směrem na východ. San dál ryl čárky do stěžně. Viděl, že muži nocující v podpalubí jsou na tom kvůli zatuchlému vzduchu a nedostatku místa hůř a hůř. Dva zajatce už vytáhli, zabalili do potrhaných pytlů z plachtoviny a hodili přes palubu, aniž by kdokoliv něco řekl nebo se alespoň poklonil moři, které mrtvé přijalo. Skutečným vůdcem tu byla smrt, ta měla na palubě hlavní slovo. Ona a nikdo jiný neporoučel ani větru, ani proudům, ani vlnám, nikdo jiný neurčoval, koho dalšího vynesou z páchnoucího podpalubí.

San si dal za úkol plachou Sun Na chránit a večer jí s ústy těsně u jejího ucha šeptal konejšivá slova.

Za několik dní z nákladového prostoru vynesli další tělo. Bratři neviděli, kdo to je. Ale když mrtvola zmizela přes palubu, přišel za nimi ke stěžni jeden námořník. V ruce měl složený kousek látky.

„Chtěl, abych ti tohle dal.“

„Kdo?“

„Co já vím, jak se jmenoval.“

San si smotek látky vzal. Když ho rozbalil, ležel v něm useknutý palec. Takže ten mrtvý byl Liou. Cítil, že jeho dny jsou sečteny, a tak si uřízl palec a zaplatil námořníkovi, aby ho Sanovi předal.

San se cítil poctěn. Dostalo se mu obrovské důvěry, sotva se člověku může dostat větší. Liou věřil, že se San jednoho dne vrátí do Číny.

San si prst prohlédl a pak z něj začal odírat kůži a maso za pomoci řetězu, který měl kolem nohy. Snažil se, aby Kuo S’ neviděl, čím se to zabývá.

Oškrabat prst na kost mu trvalo dva dny. Pak ostatky umyl v dešťové vodě a strčil si je do lemu v haleně. Tu důvěru nezradí, i když si námořník přivlastnil i peníze určené pro Sana.

O dva dny později zemřel na lodi další muž. Jenže tentokrát tělo nevynášeli z útrob lodi. Mrtvým nebyl nikdo jiný než kapitán. San předtím hodně přemýšlel o tom, že země, kam míří, je asi celá osídlená těmihle podivnými bělochy. Najednou viděl, jak sebou muž trhl, jako by ho zasáhla neviditelná pěst. Svalil se a už se ani nepohnul. Ze všech stran se seběhli námořníci, hulákali a kleli, ale nebylo to k ničemu. Následující den tak i kapitán zmizel v moři. Jeho tělo ovšem zabalili do vlajky s pruhy a hvězdami.

Když došlo k tomuhle poslednímu úmrtí, opět stáli už delší dobu v bezvětří. Postupně jako by se netrpělivost posádky proměnila v neklid a strach. Někteří námořníci byli přesvědčení, že za to může zlý démon, ten zabil kapitána a zarazil všechen vítr. Hrozilo, že dojde jídlo i voda. Občas se rozhořel nějaký spor nebo vypukla rvačka. Za časů starého kapitána by se každá taková událost neprodleně trestala. Důstojník, který ho nahradil, zřejmě jeho vyzrálou rozhodnost postrádal. San cítil plíživou nechuť kvůli té neklidné náladě, jaká na lodi zavládla. Dál vyřezával čárky do stěžně. Kolik času už uplynulo? Jak ohromné je vlastně to moře, které se pracně pokoušejí překonat?

Jednoho bezvětrného večera San podřimoval u stěžně, když tu se z temnoty vylouplo pár námořníků a jali se rozvazovat provaz, kterým byla připoutaná Sun Na. Aby nekřičela a nekladla odpor, jeden z mužů jí přes ústa držel kus látky. Ke svému zděšení San viděl, jak ji odvlekli k zábradlí, strhali z ní šaty a jeden po druhém ji znásilňovali. Ze tmy se nořili další a další námořníci a čekali, až na ně přijde řada. San se musel dívat, aniž mohl jakkoli zasáhnout.

Najednou si všiml, že se vzbudil Kuo S’. Když bratr pochopil, co muži dělají, zasténal hrůzou.

„Nejlíp bude, když zavřeš oči,“ řekl mu San. „Nechci, aby se ti zase přitížilo. To, co se tu děje, může člověku přivodit smrtící horečku.“

Když byli námořníci se Sun Na hotovi, už se nehýbala. Přesto jí jeden z nich hodil kolem krku smyčku z provazu a vytáhl nahé tělo na ráhno. Dívka třepala nohama, snažila se vytáhnout za provaz rukama, ale neměla sílu. Nakonec zůstala nehybně viset. Pak ji hodili přes palubu. Ani ji nezavinuli do plachtoviny, jen nahé tělo shodili do vody. San se neudržel a z úst mu unikl zoufalý skřek. Jeden námořník zvuk zachytil.

„Chybí ti snoubenka?“ zeptal se.

San měl strach, že i jeho hodí do moře.

„Nemám žádnou snoubenku,“ odpověděl.

„To ona na nás poslala bezvětří. A ona taky zřejmě začarovala kapitána a ten umřel. Teď je pryč. Vítr zase začne vát.“

„Pak bylo jedině správné hodit ji do moře.“

Námořník se naklonil těsně k Sanovu obličeji.

„Ty máš strach,“ řekl. „Máš strach a lžeš. Ale nemusíš se bát, tebe přes palubu nehodíme. Nevím, co si myslíš. Ale hádám, že kdybys moh, nejradši bys mě vykastroval. A nejenom mě, všechny tady na lodi. Chlap, co sedí připoutanej ke stěžni, má sotva stejný myšlenky jako já.“

Námořník se ušklíbl a odešel. Bílé zbytky toho, co kdysi byly šaty patřící Sun Na, pohodil k Sanovi.

„Ještě jsou cejtit,“ křikl. „Jsou cejtit ženskou a smrtí.“

San látku složil a strčil si ji za halenu. Teď měl kost z palce mrtvého muže a zašpiněný kus látky, který zažil poslední zlé chvíle života mladé dívky. Těžší břímě nikdy nenesl.

Kuo S’ o tom, co viděl, s bratrem nemluvil. San se čím dál víc připravoval na to, že se možná nikdy nedostanou k místu, kde moře končí a něco jiného, neznámého, začíná. Někdy se mu ve spánku zdálo, že z něj postava bez obličeje odírá kůži a maso a hází cáry jeho těla velkým ptákům. Když se probudil, seděl pořád připoutaný ke stěžni. Oproti snu mu to připadalo jako úžasné osvobození.

Dlouhou dobu teď pluli s dobrým větrem v plachtách. Jednou ráno těsně po rozbřesku uslyšel hlasité volání strážního námořníka, který stál na malé plošině na přídi. Kuo S’ se tím výkřikem taky probudil.

„Proč křičí?“ zeptal se Kuo S’.

„Myslím, že se stalo nemožné,“ odpověděl San a vzal bratra za ruku. „Asi spatřil pevninu.“

Jako by se na vrcholcích vln pohupoval proužek temnoty. Pak pozorovali, jak se z vody zvedá a roste země.

O dva dny později dopluli do širokého zálivu, kde se na volné vodě a podél dlouhých nábřeží tísnily parníky s čoudícími komíny a lodě s plachtami, jaké poháněly i je. Všichni zajatci museli na palubu. Ve velkých kádích se nahoru vytahala voda, muži dostali kousek mýdla a pod dohledem námořníků se umyli. Teď už je nikdo nebil. Pokud se někdo nemyl dost pečlivě, námořníci vzpouzejícího se umouněnce sami vydrhli. Každého také oholili a dali jim víc jídla než kdy jindy. Když bylo po přípravách, vyměnili jim pouta kolem nohou za želízka.

Loď dál kotvila na volné vodě. San a Kuo S’ stáli v řadě s ostatními a dívali se na rozlehlý přístav. Ale město na kůlech nebylo velké. San si vzpomněl na Kanton. Tohle nové město bylo v porovnání s přístavem, který opustili, docela nicotné. Vážně je pravda, že dna řek v téhle zemi jsou pokrytá zlatým pískem?

Večer připluly dvě menší lodě a zakotvily na závětrné straně jejich lodi. Posádka spustila provazový žebřík. San a Kuo S’ byli mezi posledními, kdo loď opustili. Muži, kteří na ně čekali, byli do jednoho bílí, zarostlí a páchli potem. Někteří byli opilí. Kuo S’ lezl pomaleji, tak do něj netrpělivě strkali. Lodě měly komíny a valil se z nich černý kouř. San viděl, jak loď se všemi jeho čárkami vyrytými do stěžně pomalu mizí ve tmě. Teď se přetrhlo poslední spojení se starou zemí.

San vzhlédl k hvězdné obloze. Nebe nad ním se nepodobalo tomu nebi, jak ho znával. Hvězdy tvořily stejné obrazce, ale souhvězdí se přesunula.

Jako by teprve teď pochopil, co znamená samota, když člověka opustí i hvězdy nad hlavou.

„Kam to jedeme?“ zašeptal vedle něj Kuo S’.

„Nevím.“

Když vystoupili na pevninu, museli jeden druhého podepřít, aby neupadli. Byli na moři tak dlouho, že na nehybné zemi najednou neudrželi rovnováhu.

Šťouchanci je nahnali do temné místnosti páchnoucí po kočičí moči a strachu. Za nimi vešel Číňan oblečený stejně jako běloši. Vedle něj stáli další dva Číňani a drželi velké petrolejové lampy.

„Přes noc zůstanete tady,“ řekl bílý Číňan. „Zítra cesta pokračuje. Nepokoušejte se odtud dostat ven. Jestli budete dělat kravál, zacpeme vám huby. A pokud nebude ticho ani potom, vyříznu vám jazyk.“

Zvedl nůž, který se ve světle lamp jasně zableskl.

„Když budete dělat, co říkám, všechno bude dobrý. Když to dělat nebudete, bude to zlý. Mám tu psy a ti rádi lidské jazyky.“

Zastrčil nůž zpátky za opasek.

„Zítra dostanete najíst,“ pokračoval. „Všechno bude dobrý. Brzo začnete pracovat. Kdo se bude snažit, ten se jednoho dne bude moct vrátit přes moře jako boháč.“

Pak spolu se světlonoši místnost opustil. Nikdo z mužů tísnících se ve tmě se neodvážil cokoliv říct. San pošeptal bratrovi, že bude nejlepší, když zkusí usnout. Ať se zítra stane cokoliv, budou potřebovat veškeré síly.

Kuo S’ usnul okamžitě, San vedle něj dlouho ležel vzhůru. Kolem se ze tmy ozývalo neklidné oddychování spících i těch, kdo ještě bděli. San přitiskl ucho ke studené zdi a pokoušel se zachytit zvuky zvenčí. Jenže zeď byla silná a němá a nic skrz ni neproniklo.

„Musíš pro nás přijít,“ řekl přímo do tmy Wuovi. „I když jsi mrtvý, jsi jediný z nás, kdo zůstal v Číně.“

Nazítří je v krytých povozech tažených koňmi odvezli pryč. Opustili město, aniž z něj cokoliv spatřili. Teprve když dorazili do písčité a vyschlé krajiny porostlé nízkými křovinami, odtáhli ozbrojení muži látku, která povozy kryla.

Svítilo slunce, ale bylo chladno. San viděl, že vozy tvoří dlouhou kroutící se karavanu. V dálce zahlédl táhlé pohoří.

„Kam to jedeme?“ zeptal se Kuo S’.

„Nevím. Řekl jsem ti, ať se tolik nevyptáváš. Povím ti to, až budu moct.“

Směrem k horám pokračovali ještě mnoho dní. V noci spali pod povozy postavenými do kruhu.

S každým dnem byla stále větší zima. San si často říkal, jestli spolu s bratrem neumrznou.

Chlad už v sobě měl. Těžké a vyděšené srdce z ledu.

13

Přesně 9. března 1864 začali Kuo S’ a San odsekávat horu, která stála v cestě železnici, jež se měla táhnout přes celý severoamerický kontinent.

Byla to jedna z nejhorších zim, jakou v Nevadě pamatovali. Dny byly tak studené, až člověku připadalo, že místo vzduchu vdechuje krystalky ledu.

Do té doby San a Kuo S’ pracovali dál na západě, tam bylo snazší připravit půdu a pokládat koleje. Dorazili tam na konci října, rovnou z lodi. Spolu s mnoha dalšími, které taky v okovech přivezli z Kantonu, si je převzali Číňané s ustřiženými copy. Oblečení byli stejně jako běloši a na prsou měli řetízky od hodinek. Bratry si odvedl muž se stejným příjmením, jaké měli oni, Wang. K Sanovu šílenému zděšení jindy mlčenlivý Kuo S’ otevřel ústa k protestu:

„Přepadli nás, svázali a odtáhli na palubu. Nechtěli jsme sem jet.“

San si pomyslel, že teď je té dlouhé cestě konec. Muž před nimi určitě nestrpí, aby ho oslovili tak smělými slovy. Vytáhne zbraň, kterou má v opasku kolem boků, a zastřelí je.

Ale San se mýlil. Wang vyprskl smíchy, jako by Kuo S’ řekl nějaký vtip.

„Nejste nic jinýho než psi,“ řekl pak. „C’ mi poslal pár mluvících psů. Patříte mně, dokud mi nezaplatíte za plavbu a jídlo a cestu ze San Franciska sem. Splácet mi budete prací. Za tři roky si můžete dělat, co chcete. Ale do tý doby jste mí. Tady v pustině nikam neutečete. Jsou tady vlci, medvědi a indiáni a ti vám podříznou krk, rozmlátí lebku a vysajou mozek, jako by to bylo vejce. Pokud se přece pokusíte upláchnout, mám tady rafany, co vás vystopujou. Pak si zatancuje karabáč a vy pro mě budete makat ještě rok navíc. Teď teda víte, co vás tu čeká.“

San viděl muže stojící za Wangem. Měli na vodítkách psy a v rukou pušky. Užasl nad tím, že běloši s plnovousem jsou připraveni na slovo poslechnout Číňana. Bratři doputovali do země, která se Číně nepodobala ani v nejmenším.

Ubytovali je ve stanovém táboře hluboko ve strži, kudy tekl potok. Na jedné straně vodního předělu bydleli dělníci z Číny, dělníci na druhé straně pocházeli z Irska, Německa a jiných zemí v Evropě. Mezi oběma tábory panovalo ostré napětí. Brázda vody tvořila hranici, kterou žádný Číňan nepřekročil, pokud nemusel. Irové byli často opilí, pořvávali přes potok nadávky a házeli kameny. San a Kuo S’ jejich výkřikům nerozuměli. Ale kameny přilétající vzduchem byly tvrdé. Nebyl důvod si myslet, že jsou snad jejich slova jiná.

Bratři bydleli ve stanu s dalšími dvanácti Číňany. Nikdo z nich nepřijel stejnou lodí jako oni. San měl za to, že Wang raději míchá nově příchozí s těmi, co už na stavbě železnice nějakou dobu pracují, aby nováčkům vysvětlili, jaká tam platí pravidla a rutina. Ve stanu bylo těsno. Když si všichni polehali, byli na sebe doslova namačkaní. Pomáhalo to udržet teplo, ale zároveň to vzbuzovalo ochromující pocit, že se člověk nemůže pohnout, jako by byl svázaný.

Ve stanu velel muž jménem Sü. Byl vychrtlý a měl zkažené zuby, ale těšil se hlubokému respektu. Právě Sü určil bratrům, kde budou spát. Zeptal se, odkud jsou a na které lodi se plavili, ale o sobě jim nic neřekl. Vedle Sana ležel jakýsi Chao a ten mu prozradil, že Sü je na stavbě železnice od samého začátku před mnoha lety. Do Ameriky se dostal už na počátku padesátých let a nejprve pracoval ve zlatých dolech. Povídalo se, že se bezúspěšně pokoušel rýžovat zlato. Místo toho pak koupil starou dřevěnou barabiznu, kde předtím bydleli dva šťastnější hledači zlata. Nikdo nechápal, proč je Sü takový hlupák a zaplatil pětadvacet dolarů za dům, ve kterém se ani nedá bydlet. Ale Sü pečlivě vysmýčil všechen prach z podlahy, pak odstranil rozeschlá prkna a prosil i zeminu pod barákem. Nakonec nashromáždil tolik spadaného zlatého prachu, že se do San Franciska mohl vrátit s menším jměním. Rozhodl se jet zpátky do Kantonu a dokonce si koupil lístek na parník. Jenže jak čekal na odjezd, šel se podívat do jedné z heren, kde Číňané trávili tolik času. Hrál a prohrával, až nakonec prohrál i svůj lístek. Tehdy se dostal ke společnosti Central Pacific a byl mezi prvními zaměstnanými Číňany.

Tohle všechno Chao věděl. Jak se to dozvěděl, když Sü nikomu nic nevykládal, na to San nepřišel. Ale Chao trval na tom, že je to pravda do posledního písmenka.

Sü uměl anglicky. Díky němu se bratři dozvěděli, co na ně pokřikují z druhého břehu a co tak znesvářilo oba tábory. Sü o mužích z druhé strany mluvil s opovržením.

„Říkají nám ,žluťáci‘,“ vysvětlil. „Je to hrozně ponižující označení. A když se ti Irové opijí, taky nám říkají ,pigs‘, což znamená, že jsme ,ču‘.“

„Proč jim tak vadíme?“ zeptal se San.

„Líp pracujeme,“ odpověděl Sü. „Pracujeme usilovněji, nepijeme, nepokoušíme se utéct. Kromě toho máme žluté tváře a šikmé oči. Oni nemají rádi lidi, co vypadají jinak.“

Každé ráno se San a Kuo S’ s lucernami v ruce drápali po kluzké stezce vinoucí se z rokle. Stávalo se, že někdo na zledovatělém povrchu uklouzl a zřítil se až na dno strže. Dva takoví muži se zle pošramocenýma nohama pomáhali vařit pro dělníky jídlo po návratu z dlouhé směny. Číňané a muži z druhé strany vody pracovali daleko od sebe. Obě skupiny měly svou vlastní cestu z rokle, každá svoje pracoviště. Předáci celou dobu hlídali, aby se skupiny k sobě moc nepřiblížily. Občas ale vypukla pranice přímo ve vodě. Číňani byli vyzbrojení klacky, Irové zase vytahovali nože. Pak se na koních přiřítili zarostlí hlídači a odtrhli je od sebe. Docházelo i ke smrtelným zraněním. Jednoho Číňana, který rozrazil Irovi lebku, zastřelili, nějaký Ir zase podřízl Číňanovi hrdlo a odvlekli ho pak v poutech. Sü nabádal všechny ve stanu, aby se do bitek a házení kamenů nepletli. Pořád jim připomínal, že jsou v téhle zemi pouhými hosty.

„Musíme čekat,“ řekl. „Jednou pochopí, že bez nás Číňanů se železnice nikdy nedostaví. Jednoho dne se všechno změní.“

Když pak později večer leželi ve stanu, Kuo S’ se šeptem bratra ptal, co tím vlastně Sü myslel. Ale San na to žádnou rozumnou odpověď neměl.

Od přístavu je tehdy na podzim odvezli do vyschlé vnitrozemské krajiny, kde slunce jako by vychládalo. Jakmile je vzbudilo Süovo hlasité volání, museli rychle vstát, aby se mocní předáci nerozlítili a nedonutili je pracovat víc než obvyklých dvanáct hodin. Mráz štípal do tváří. Skoro každý den sněžilo.

Čas od času se na stavbě mihnul obávaný Wang, který jim tenkrát řekl, že jsou jeho majetkem. Zčistajasna se objevil a stejně rychle zase zmizel.

Bratři připravovali násep, kam se měly upevnit pražce a kolejnice. Všude plápolaly ohně, aby dělníci viděli na práci a taky aby se prohřála zmrzlá půda. Neustále nad nimi se zbraní v ruce dozorovali bílí předáci na koních, zachumlaní ve vlčích kožešinách a se šálami omotanými kolem klobouků na obranu proti mrazu. Sü své lidi naučil odpovídat na všechno „Yes Boss“, i když nebudou rozumět, co se jim říká.

Ohně svítily na kilometry daleko. O kus dál pokládali Irové pražce a kolejnice. Občas Číňané zaslechli zahoukání lokomotivy, jak vypouští páru. San a Kuo S’ považovali tahle obrovská černá tažná zvířata za draky. Příšery chrlící oheň, o kterých jim vyprávěla matka, byly sice pestrobarevné, ale stejně tím určitě myslela tyhle černé, lesklé stvůry.

Dřeli se do úmoru. Když byl dlouhý den u konce, sotva mívali sílu doploužit se zpátky do strže, něco pojíst a svalit do stanu. Dokud jen trochu mohl, nutil San bratra, aby se ještě umyl ve studené vodě. San cítil k vlastnímu špinavému tělu odpor. Překvapovalo ho, že bývá dole u ledové vody skoro vždycky sám, polonahý a roztřesený. Myli se tam s ním jen noví dělníci. Těžká dřina všechny po čase připravila o vůli udržet se v čistotě. Nakonec přišel den, kdy i San padl na lůžko bez koupele. Ležel ve stanu a cítil páchnoucí těla. Jako by se postupně proměňoval v bytost bez důstojnosti, beze snů a tužeb. V polospánku vídal otce s matkou a přemýšlel, že vlastně jen vyměnil peklo domova za peklo v cizině. Teď museli dřít jako otroci, mnohem víc než kdysi jejich rodiče. Toho snad chtěli dosáhnout, když se vydali do Kantonu? Copak pro chudáka neexistuje žádné východisko?

Toho večera se San těsně před usnutím rozhodl, že jediná možnost, jak přežít, je útěk. Denně vídal, jak někdo z podvyživených dělníků padl a odnesli ho pryč.

Druhý večer o svých plánech promluvil s Chaem. Ten ležel vedle něj a zamyšleně ho poslouchal.

„Amerika je velká země,“ řekl pak. „Ale ne dost velká na to, aby se v ní ztratil Číňan, jako jsi ty nebo tvůj bratr. Jestli to myslíš vážně, musíš uprchnout až domů do Číny. Jinak vás dřív nebo později chytnou. A co se pak s váma stane, to ti snad nemusím vykládat.“

San dlouho přemýšlel nad tím, co mu Chao pověděl. Ale ještě nedozrál čas ani na útěk, ani na to, aby vůbec vyložil svůj plán bratrovi.

Na konci února zasáhla nevadskou poušť silná sněhová bouře. Během dvanácti hodin napadlo přes metr sněhu. Když se slota uklidnila, ještě se ochladilo. Ráno 1. března 1864 se museli zpod sněhu vyhrabat. Iry na druhé straně zamrzlého potoka bouře tolik nezasáhla, protože jejich stany byly na závětrné straně. Teď se smáli, jak Číňané zápasí s lopatami, aby odházeli sníh ze svých příbytků i ze stezky vedoucí ven ke kraji strže.

Nic nemáme zadarmo, pomyslel si San. Dokonce ani sníh nepadá spravedlivě. Viděl, že Kuo S’ je hodně unavený, chvílemi lopatu sotva uzvedl. Ale San byl rozhodnutý. Než znovu přijde nový rok bílého muže, musejí se vzájemně udržet naživu.

V březnu přišli do osady ve strži první černoši. Rozbili si tábor na čínské straně vody. Bratři ještě v životě černocha nespatřili. Tihle přišli v rozedraných šatech a mrzli hůř, než kdy San viděl. Spousta jich během prvních dní v rokli a na náspu pomřela. Byli tak slabí, že ve tmě prostě padli a našli je až dlouho poté, když na jaře začalo tát. K černochům se všichni chovali ještě hůř než k Číňanům a slovo „negři“ vyslovovali takovým tónem, že to znělo dokonce o něco odporněji než „žluťáci“. Kupodivu i Sü, který jinak hlásal zdrženlivost, když se mluví o ostatních dělnících na železnici, dával otevřeně najevo, jak těmi černými pohrdá.

„Bílí jim říkají padlí andělé,“ vykládal. „Negři jsou zvířata bez duše, a když chcípnou, nikdo po nich nevzdechne. Místo mozku mají hroudu masa a ta pomalu hnije.“

Když se jednou náhodou jejich pracovní směny potkaly, Kuo S’ po černoších plival. Sana naopak hluboce zasáhlo, že se s někým zachází ještě hůř než s nimi, a tak bratrovi ostře nakázal, ať s pliváním přestane.

Nezvykle tvrdý mráz si přes strž a násep lehl jako železná deka. Jednoho večera seděli Číňané s miskami jídla u ohně, aby tak tak zahnali nejhorší zimu, když jim Sü sdělil, že se druhý den přesunou do nového tábora a na nové pracoviště k hoře, kterou začnou hloubit a odstřelovat. Až budou ráno opouštět stan, mají si s sebou vzít přikrývku, misku na jídlo a tyčinky.

Vypravili se časně zrána. San si nevzpomínal, že by kdy v životě zažil větší mráz. Řekl bratrovi, ať jde před ním, aby ohlídal, že Kuo S’ po cestě nepadne do sněhu a nezůstane ležet. Šli podél náspu, až dorazili k místu, kde koleje končily, a o nějakých pár set metrů dál končil i železniční násep. Ale Sü je popoháněl dál. Poblikávající světlo luceren rozráželo tmu. San věděl, že jsou teď blízko pohoří, které běloši nazývají Sierra Nevada. Právě tam měli začít hloubit úvozy a tunely, aby stavba železnice mohla pokračovat dál.

Sü je zarazil těsně u nejnižšího hřebene pohoří. Tam byly postavené stany a hořely tam ohně. Muži schvácení pochodem od strže se svalili na zem co nejblíž hřejivým plamenům. San si klekl na kolena a nastavil ohni zmrzlé ruce ovázané v cárech látky. V tom okamžiku za sebou uslyšel nějaký hlas. Otočil se a uviděl bělocha s vlasy po ramena. Přes obličej měl uvázaný šátek a připomínal maskovaného banditu. V ruce třímal pušku. Na sobě měl kožešinu a z klobouku potaženého kůží mu visel liščí ocas. Jeho oči Sanovi připomněly pohled, jaký na něj kdysi upřel C’.

Znenadání běloch pušku zvedl a vystřelil přímo do tmy. Dělníci u ohně se přikrčili.

„Vstaňte,“ zakřičel Sü. „A sundejte si, co máte na hlavě.“

San se na něj nechápavě podíval. Vážně si mají sundat čepice, které si před cestou napěchovali senem a hadry?

„Sundat!“ ječel Sü a bylo znát, že má z muže s puškou strach. „Čepice dolů.“

San si strhl čapku a kývl na bratra, ať udělá totéž. Běloch si stáhl šátek. Pod nosem měl hustý knír. Přestože stál o několik metrů dál, ucítil z něj San kořalku. Okamžitě byl ve střehu. Běloši páchnoucí kořalkou jsou vždycky nevypočitatelnější než ti střízliví.

Muž promluvil ječivým hlasem. Znělo to, skoro jako kdyby před nimi stála vzteklá ženská. Sü napínal sluch, aby mohl přeložit, co muž říká.

„Sundali jste si čepice, abyste líp slyšeli,“ řekl Sü.

Mluvil skoro stejně vysokým hlasem jako běloch s puškou.

„Máte uši tak zalepené hnojem, že byste mě jinak neslyšeli,“ pokračoval Sü. „Jmenuju se JA. Ale vy mi budete říkat jedině ,Boss‘. Když na vás promluvím, sundáte si čepici. Když se na něco zeptám, odpovíte mi, ale sami se mě na nic ptát nebudete. Je to jasný?“

Skupinou to zašumělo. Bylo nabíledni, že muž Číňany nesnáší.

Běloch jménem JA hulákal dál.

„Máte před sebou zeď z kamene. Vy tuhle skálu rozštípnete na dvě půlky, aby se mezi ně vešla železnice. Vybrali jsme vás, protože jste dokázali, že umíte tvrdě pracovat. Na to nestačí ani ta banda podělaných negrů, ani ožralí Irové. Tohle je skála jak dělaná pro Číňany. Proto jste tady. A já jsem tady od toho, abych na vás dohlídnul, že budete makat. Kdo nebude pracovat ze všech sil a ukáže se, že je línej, bude litovat, že se kdy narodil. Rozuměli jste tomu? Chci, aby mi každej z vás odpověděl. Pak si zase můžete nasadit čepice. Krumpáče si vyzvednete u Browna. Úplněk ho dohání k šílenství. To pak žere Číňany za syrova. Ale jinak je krotkej jako beránek.“

Každý z nich mumlavě odpověděl.

Za rozbřesku stáli s nářadím v rukou před skalní stěnou, která se před nimi zvedala skoro kolmo vzhůru. Od úst jim šla pára. JA na moment předal svoji pušku Brownovi, vytrhl někomu krumpáč a vysekl dolů do skály dvě značky. San odhadl, že šířka díry, kterou mají vyhloubit, je téměř osm metrů.

Kolem neviděl ani popadané kusy skály, ani haldy štěrku. Skála se bude houževnatě bránit. Každý odštěpek, který odlomí, je bude stát úsilí nesrovnatelné s čímkoliv, co dosud zažili.

Jako by kdysi něčím ponoukli samotné bohy a ti na ně seslali zkoušku, která se právě tyčí před nimi. Musejí se probít skrz skalní stěnu, aby získali svobodu a nezůstali opovrhovanými „žluťáky“ v americké poušti.

Sana zaplavilo ohromné zoufalství a beznaděj. Nad vodou ho teď držela jen myšlenka na to, že s bratrem jednou uprchnou.

Představoval si, že hora je stěna dělící je od Číny. Jen se zavrtat pár metrů a mráz zmizí. Tam dál kvetou třešně.

To ráno se do tvrdé skály pustili. Jejich nový předák je hlídal ostřížím zrakem. Dokonce i když se k nim otočil zády, jako by viděl, jakmile něčí krumpáč na moment spočinul. Pěsti měl omotané řemínky a ty uměly roztrhnout kůži v provinilcově obličeji jako nic. Neuplynulo ani pár dní a všichni toho muže s puškou, který nikdy neutrousil přátelské slovo, svorně nenáviděli. Snili o tom, jak ho zabijí. San dumal nad tím, v jakém vztahu je JA k Wangovi. Vlastní Wang předáka, nebo to je naopak?

Zdálo se, jako by JA měl s horou nějakou tajnou dohodu. Skála ze sebe každý odštěpek, každou slzu či vlas žuly vydala jen s největším sebezapřením. Vysekat ústí vyznačených rozměrů jim trvalo skoro měsíc. Tou dobou už byl jeden z nich mrtvý. V noci dělník neslyšně vstal a vyplížil se otvorem ve stanu. Svlékl se donaha a lehl si do sněhu vstříc smrti. Když mrtvého Číňana objevil JA, rozzuřil se.

„Nemáte co truchlit nad sebevrahem,“ povykoval ječivým hlasem. „Truchlete nad tím, že teď musíte odlámat kámen i za něj.“

Když se večer vrátili od hory, tělo bylo pryč.

O několik dní později zaútočili na skalní stěnu nitroglycerinem. To už nejhorší zima povolila. V pracovním táboře byli dva muži, Ťien a Ping, a ti s vrtkavou a nebezpečnou výbušninou už pracovali. Za pomoci lana je v koších vytáhli nahoru, kde tihle dva opatrně nitroglycerin nalili do rozsedliny. Pak nálož zapálili, koše se rychle spustily dolů a všichni se běželi schovat. Mockrát to vypadalo, že se Ťien s Pingem nestihnou ukrýt včas. Jednou se koš při spouštění zasekl. Ping z něj vyskočil, a jak dopadl na tvrdou zem, pochroumal si nohu. Druhý den už byl v koši znovu.

Říkalo se, že Ťien a Ping dostávají víc zaplaceno. Ne že by jim někdo dával peníze, a už vůbec ne JA. Ale zkracoval se jim čas, který museli odpracovat jako náhradu za palubní jízdenky. Místa v koši si s nimi přesto nikdo vyměnit nechtěl.

Jednoho rána v polovině května došlo k tomu, čeho se všichni báli. Poté co Ťien odpálil nálož, výbuch nepřišel. Obvykle se pak hodinu čekalo, jestli nedojde k opožděné explozi. Pak se mohla k výbušné kapalině přiložit nová zápalná šňůra a pokus se opakoval. Jenže to ráno přicválal na koni JA a rozhodně nehodlal čekat. Rozkázal Pingovi a Ťienovi, ať se okamžitě nechají vytáhnout k náložím a znovu je zapálí. Ťien se pokoušel vysvětlit, že musejí počkat déle. Místo aby Číňana vyslechl, slezl JA z koně a jeho i Pinga uhodil do tváře. San slyšel, jak křupla čelist a nosní kost. Pak je předák vlastníma rukama vysadil do košů a zařval na Süa, ať se dají do práce, nebo je všechny zažene do závějí na smrt. Jali se tedy vytahovat polobezvědomé odpalovače nahoru. Jakmile měl JA dojem, že to jde moc pomalu, vystřelil do vzduchu.

Nikdo netušil, co se zvrtlo. Nitroglycerin vybuchl a oba koše i muže v nich to roztrhalo k nepoznání. Po detonaci se nenašla žádná část jejich těl. JA ale okamžitě nechal přitáhnout nové koše a lana. Vybral dva nové odpalovače a jedním z nich byl San. Sü mu ukázal, jak se s nitroglycerinem zachází, i když sám nikdy nálož neodpaloval.

San se třásl strachy, když ho vytahovali podél skalní stěny. Byl přesvědčený, že zemře. Ale když byl koš zpátky na zemi, dokázal utéct do bezpečí a výbuch proběhl, jak měl.

Tu noc pověděl bratrovi o svém plánu. Ať už je v divočině čeká cokoliv, nemůže to být horší než to, co zažívají teď. Vydají se na cestu a nezastaví se, dokud nebudou zpátky v Číně.

Utekli o čtyři týdny později. Nehlučně v noci vylezli ze stanu, šli zpátky podél železničního náspu, v táboře, odkud se posílaly kolejnice, ukradli dva koně a vyrazili směrem na západ. Teprve když se jim pohoří Sierra Nevada zdálo být dostatečně daleko, několik hodin si odpočinuli u rozdělaného ohně, brzy však pokračovali dál. Dostali se ke korytu řeky a cválali vodou, aby zakryli stopy.

Často zastavovali a otáčeli se. Ale krajina byla pustá a liduprázdná. Nikdo je nepronásledoval.

Postupně začínal San věřit, že se jim možná podaří vrátit se domů. Ale jeho naděje byla křehká. Stále se neodvažoval se jí poddat.

14

San spal a ve snu se mu před očima všechny pražce na náspu pod černou kolejnicí proměnily v lidská žebra, snad i ta jeho. Cítil, jak má stlačený hrudník, a nedokázal nabrat do plic vzduch. Bez úspěchu se pokoušel skopat ze sebe tíhu, která ho drtila.

Otevřel oči. To jeho bratr si přes něj ve spánku lehl, aby se zahřál. San ho opatrně odstrčil a přikryl ho dekou. Posadil se, promnul si ztuhlá stehna a přiložil dříví na oheň rozdělaný mezi několika nanošenými kameny.

Napřáhl ruce k plameni. Na útěku byli třetí noc a provázela je hrůza z předáka i z Wanga. San nezapomněl na Wangova slova o tom, co se stane smělci, který se odváží utéct. Odsoudí ho k pracím v horách na tak dlouho, že bude nemožné vyváznout živý.

Přesto se pronásledovatelé zatím neobjevili. San si říkal, že předák bude mít dojem, že jsou příliš hloupí na to, aby k útěku použili koně. Stávalo se, že koně v táboře ukradly loupeživé bandy z okolí, a pokud by bratrům přálo štěstí, po zmizelých zvířatech pátrají předákovi muži právě s myšlenkou na lupiče.

Bratři teď ale řešili velkou potíž. O jednoho koně den předtím přišli. Jel na něm San, byl to drobný indiánský pony a vypadal stejně houževnatý jako strakatý kůň, na kterého se vydrápal Kuo S’. Jenže znenadání poník klopýtl a svalil se na zem. Byl mrtvý ještě dřív, než dopadl. San o koních nic nevěděl a napadlo ho leda to, že se zvířeti nečekaně zastavilo srdce, stejně jako se to může přihodit člověku.

Uřízli si z koně velký kus plece a pak ho nechali tam, kde padl. Aby případné pronásledovatele zmátli, změnili směr putování víc na jih. Několik stovek metrů šel San za bratrem a táhl za sebou otep větví, aby zahladil stopy.

Za soumraku si rozbili tábor, upekli maso a snědli, co se do nich vešlo. San počítal, že zbylé maso jim vydrží na další tři dny.

Neměl ponětí, kde jsou, ani jak daleko je to k moři a městu s mnoha loděmi. Dokud mohli oba jet na koni, dokázali se horám vůčihledě vzdalovat. Jenže jeden kůň je naráz neuvezl, a tak se trasa, kterou zvládli urazit, dramaticky zkrátila.

Přitiskl se k bratrovi, aby neuteklo teplo. Nocí se tu a tam ozvalo zaštěkání, snad to byly lišky nebo divocí psi.

Sana probudila drtivá rána v hlavě. Levé ucho zalila příšerná bolest. Když otevřel oči, díval se do tváře, které se na útěku tolik bál a nechtěl ji už nikdy znovu spatřit. Byla pořád ještě tma, i když nad vzdálenými vrcholky pohoří Sierra Nevada se slabě rýsovaly ranní červánky. JA nad ním stál s kouřící puškou v ruce. Vystřelil těsně u Sanova ucha.

JA nebyl sám. Vedle něj stál Brown a několik indiánů s bloodhoundy na vodítku. JA podal pušku Brownovi a vytáhl revolver. Namířil na Sanovu hlavu. Pak hlaveň posunul a vystřelil vedle Sanova pravého ucha. Když se San zvedl, viděl, že JA něco křičí, ale předákova slova neslyšel. V hlavě mu divoce dunělo. Nato JA namířil revolver na hlavu druhého uprchlíka. San postřehl hrůzu v bratrově tváři, ale nemohl nic dělat. Vedle bratrových uší třeskly dva výstřely. San viděl, jak se mu oči zalily bolestí.

Tak skončil jejich útěk. Brown jim spoutal ruce za zády a kolem krku jim přehodil smyčku. Pak se pustili zpátky na východ. Sanovi bylo jasné, že je teď s bratrem čekají ty nejnebezpečnější práce, pokud je na Wangův rozkaz rovnou nepověsí. Nedočkají se žádného milosrdenství. Polapení uprchlíci se mezi dělníky na železnici řadili na samé dno. Přišli o poslední zbytky lidské důstojnosti. Nezbývalo jim než se dřít až do smrti.

Než večer skupinka rozbila tábor, ani jednomu z bratrů se sluch nevrátil. V hlavě jim dunělo. San se snažil zachytit bratrův pohled a povzbudit ho. Ale jeho oči byly mrtvé. San pochopil, že pokud ho chce udržet naživu, bude potřebovat všechny síly. Kdyby dopustil jeho smrt, nikdy by si to neodpustil. Pořád ho tížila vina za mrtvého Wua.

Den po návratu k horám postavil JA polapené uprchlíky před ostatní dělníky. Ruce měli stále svázané za zády a kolem krku smyčku. San pátral pohledem po Wangovi, ale neviděl ho. Ani jednomu z bratrů se sluch neobnovil, takže mohli jen hádat, co JA tyčící se v sedle říká. Když domluvil, seskočil z koně a přede všemi shromážděnými bratrům uštědřil ránu pěstí do obličeje. San se neudržel na nohou a upadl. Na kratičký okamžik měl pocit, že už se nikdy nedokáže postavit.

Nakonec se ale zvedl. Jako už tolikrát.

Po neúspěšném útěku došlo na to, co San předvídal. Nepověsili je. Ale při odpalování vzdorné hory vytahovali v Koších smrti, jak je čínští dělníci nazývali, právě bratry. Ani po měsíci se jim sluch zcela nevrátil. San už si začínal myslet, že stráví celý zbytek života s tlumeným šumem v hlavě. Kdo po něm něco chtěl, musel mluvit hodně hlasitě.

Do hor přišlo léto, dlouhé, suché a horké. Dělníci každé ráno nastoupili s krumpáči nebo připravovali koše, které měly nahoru dopravit smrtící výbušninu. S nekonečným úsilím razili cestu horou, řezali do kamenného těla, které ze sebe nevydalo ani milimetr zadarmo. San si pokaždé říkal, že neví, jak dokáže přežít další den.

Předáka nenáviděl. A jeho nenávist každým dnem rostla. Nejhorší nebyla bělochova fyzická brutalita, ani to, že na jeho rozkaz neustále museli do životu nebezpečných košů. Sanova nenávist se zrodila v den, kdy s bratrem stáli před ostatními dělníky se smyčkami kolem krku, kdy je JA předváděl jako zvířata.

„Toho člověka zabiju,“ řekl bratrovi. „Neopustím horu, dokud ho nezabiju. Zabiju jeho a všechny, co jsou jako on.“

„To znamená, že zemřeme i my,“ řekl Kuo S’. „Pověsí nás. Zabít bílého předáka je totéž jako hodit si oprátku kolem vlastního krku.“

San trval na svém.

„Až uzraje čas, tak toho muže zabiju. Ne dřív. Ale udělám to.“

Letní žár jako by neustále sílil. Od časného rána až do pozvolného soumraku teď pracovali ve sluneční výhni. Jak se dny prodloužily, protáhla se i pracovní doba. Spousta dělníků trpěla úžehem, někteří zemřeli vyčerpáním. Ale zdálo se, že se pokaždé najdou noví Číňané, kteří zaujmou místa po mrtvých.

Přijížděli v nekonečných kolonách povozů. Pokaždé, když se noví dělníci nakupili před jejich stanem, zasypali je otázkami. Odkud jsou, kterou lodí se plavili přes moře? Hlad po novinkách z Číny nikdy nepolevil. Jednou Sana vzbudil náhlý výkřik následovaný rachotivým přívalem slov. Vylezl ze stanu a uviděl nějakého muže, jak poplácává nově příchozího po rukou, hlavě, na prsou. Byl to jeho bratranec, objevil se v táboře a způsobil svým příchodem velkou radost.

Takže je to možné, pomyslel si San. Rodina se může znovu shledat.

Se smutkem si vzpomněl na Wua. Ten už nikdy z povozu nevystoupí, aby k nim napřáhl ruce.

Sluch se bratrům nakonec postupně vrátil. Po večerech si povídali, jako by jim zbýval už jen zlomek času, než jeden z nich zemře.

Během toho léta postihlo jejich předáka jakési horečnaté onemocnění a přestal se ukazovat. Jednoho rána přišel Brown a řekl, že dokud bude JA pryč, nebudou bratři muset pořád nahoru v Koších smrti. Nevysvětlil, proč je chce té nebezpečné práce ušetřit. Snad to bylo tím, že JA často s Brownem zacházel stejně pohrdavě jako s Číňany. San se s Brownem opatrně pokoušel sblížit. Dával si pozor, aby to nevypadalo, že usiluje o nějaké výhody. To by jen popíchlo ostatní dělníky. San se naučil, že chudí a utiskovaní lidé k sobě nejsou navzájem štědří. Každý musel myslet sám na sebe. Pod horou neexistovala spravedlnost, jen utrpení, které se každý snažil zmírnit, jak nejlépe dovedl.

San se podivoval nad tím, že ti rudohnědí lidé s dlouhými černými vlasy, často zdobenými pery, mu svými rysy tváře připomínají jeho samého. Přestože se mezi nimi rozkládal oceán, mohli by být bratry. Měli stejný tvar obličeje, stejné šikmé oči. Ale co se jim honí hlavou, to netušil.

Jednou večer se na to zeptal Browna.

„Indiáni nás nenávidí,“ odpověděl Brown špatnou čínštinou. „Stejně jako vy. To je jediná shoda, kterou mezi váma vidím.“

„Přitom ale hlídají oni nás.“

„Krmíme je. Dáváme jim zbraně. Necháváme je o stupínek nad váma. A ještě výš nad negry. Myslí si, že mají moc. Ale vlastně jsou to zrovna takoví otroci jako všichni ostatní.“

„Všichni?“

Brown zatřásl hlavou. Na poslední otázku San odpověď nedostal.

Seděli ve tmě. Tu a tam se rozžhavily jejich dýmky a zář jim osvítila tváře. Brown věnoval Sanovi jednu ze svých starých dýmek a taky mu dal tabák. San byl obezřetný, nevěděl, co za to Brown bude chtít na oplátku. Ale možná jen potřeboval společnost, chtěl prolomit ohromnou osamělost pouště, když teď nemohl mluvit ani se svým velitelem.

Nakonec se San na předáka zeptal.

Kdo je ten člověk, který si nedal pokoj, dokud je na útěku nevystopoval a nepošramotil jim sluch? Kdo je ten člověk, kterému dělá radost mučit lidi?

„Co jsem slyšel, to jsem slyšel,“ řekl Brown a kousl do náustku. „Jestli je to pravda nebo ne, to nevím. Ale jednoho dne se objevil u těch boháčů v San Francisku, co investovali peníze do týhle železnice. Zaměstnali ho jako hlídače. Honil uprchlíky a měl natolik za ušima, že k tomu používal psy i indiány. Proto se z něj stal předák. Ale občas, jako s váma, se k tomu lovení uprchlíků vrátí. Povídá se, že mu nikdy nikdo neutek, leda ti, co v poušti umřeli. Těm usekal ruce a odřezal skalp, jako to dělají indiáni, aby dokázal, že je taky vystopoval. Spousta lidí si myslí, že má nadpřirozený schopnosti. Indiáni maj za to, že vidí ve tmě. Proto mu říkají ,Dlouhý vous, který vidí v noci‘.“

San dlouho přemýšlel o tom, co mu Brown prozradil.

„Nemluví stejně jako ty. Jeho jazyk zní jinak. Odkud pochází?“

„Nejsem si jistej. Odněkud z Evropy. Snad nějaká země daleko na severu, říkal někdo. Mohlo by to bejt Švédsko, ale nejsem si jistej.“

„To sám nic neřekne?“

„Kdepak. S tou zemí daleko na severu to může bejt mejlka.“

„Je to Angličan?“

Brown zavrtěl hlavou.

„Ten chlap přišel z pekla. A tam se prej jednou taky vrátí.“

San se chtěl vyptávat dál. Ale Brown nespokojeně zavrčel.

„O něm už ani slovo. Brzo bude zpátky. Horečka mu postupně klesá a voda mu přestala protejkat skrz střeva. Až přijde, nebudu moct udělat nic, co by vás ušetřilo košů a tance se smrtí.“

O několik dní později se JA vrátil. Byl bledší a hubenější než předtím, ale zároveň brutálnější. Hned první den zbil do bezvědomí dva Číňany, kteří pracovali ve skupině s bratry, a to jen kvůli tomu, že ho podle jeho názoru při příjezdu nepozdravili dostatečně uctivě. Také nebyl spokojený s tím, jak během jeho nemoci pokročila práce. Brown dostal vynadáno a JA hulákal, že odteď bude od všech dělníků u hory vyžadovat vyšší nasazení. Kdo neuposlechne jeho nařízení, toho bez jídla a vody vyženou do pouště.

Den po svém návratu poslal JA bratry znovu do košů. S Brownovou podporou už počítat nemohli. Po předákově příchodu se celý přikrčil, jako pes vyděšený z výprasku.

Lámali se hlouběji do hory, odpalovali a kopali, vláčeli kamení a na vznikající cestě vrstvili upěchovaný písek jako podklad pro kolejnice. S nezměrným úsilím nad horou vítězili, metr za metrem. V dálce za sebou viděli kouř z lokomotivy, která přivážela kolejnice, pražce a muže. Brzy se přiblíží až k hoře. San se bratrovi svěřil, že je to jako mít za krkem funící šelmu. Ale o tom, jak dlouho dokážou ovládat Koše smrti, spolu bratři nemluvili nikdy. Smrt přijde, když o ní člověk mluví. Drželi si ji od těla tím, že se obklopili tichem.

Nastal podzim. Lokomotiva se blížila a JA se pořád častěji opíjel. Pak mlátil všechny, kdo mu přišli do cesty. Stávalo se, že se zpil tak, až usnul v sedle, ohnutý přes hřívu. Ale báli se ho tak jako tak, i když spal.

Někdy v noci se Sanovi zdávalo, že hora znovu dorůstá. Když se pak dělníci probudili, zjistili, že zase stojí před netknutou skalní stěnou, kde kdysi začali. Ale ve skutečnosti horu postupně přemáhali. Kutali a explozemi se probíjeli na východní stranu, se zuřivým předákem za zády.

Jednou ráno byli bratři svědky toho, jak se jeden starý Číňan s naprostým klidem vyšplhal vysoko na skalní výčnělek a vrhl se k tvrdé zemi. San věděl, že nikdy nezapomene na důstojnost, s jakou ten muž ukončil svůj život.

Smrt jim byla neustále v patách. Jeden člověk si sám rozsekl hlavu krumpáčem, jiný se vydal do pouště a slehla se po něm zem. JA za ním poslal svoje indiány a psy, ale nenašli ho. Dokázali vystopovat jen uprchlíky. Ne ty, kdo do pouště odešli zemřít.

Jednoho dne je Brown všechny shromáždil a postavil do řad. Když přicválal JA, byl střízlivý a převlečený. Obvykle páchl potem a močí, ale tentokrát se umyl. Seděl na koni a k dělníkům z úseku pojmenovaného Pekelná brána promluvil bez křiku.

„Dneska čekáme návštěvu,“ začal. „Přijde pár džentlmenů, co tuhle železnici financujou, aby se podívali, jestli práce probíhá, jak má. Očekávám, že budete dřít s větší vervou než kdy dřív. Radostný pokřiky a zpěv jsou vítaný. Pokud ti pánové někoho osloví, uctivě odpovíte, že všechno je dobrý. Práce je dobrá, jídlo, stany, dokonce i já, všechno v pořádku. Kdo neudělá, co jsem teď řek, bude mít peklo, hned jak ti uhlazení pánové odjedou, to vám slibuju.“

O několik hodin později návštěva dorazila. Přijela v krytém voze doprovázená eskortou ozbrojených mužů v uniformách. Byli to tři pánové oblečení v černém, na hlavách vysoké klobouky. Opatrně vystoupili na kamenitou zem a za každého se postavil černoch se slunečníkem na ochranu před paprsky. Černí sluhové měli také uniformy. San a Kuo S’ v tu chvíli právě připravovali nálože. Muži odešli do ústraní, dokud bratři nezapálili šňůry a nekřikli, že se koše můžou spustit.

Po odpalu došel jeden muž v černém k Sanovi a chtěl s ním mluvit. S sebou měl čínského tlumočníka. San hleděl do modrých očí v přátelském obličeji. Otázky přicházely jedna za druhou, aniž muž zvyšoval hlas.

„Jak se jmenujete? Jak dlouho tu pracujete?“

„San. Rok.“

„Máte nebezpečnou práci.“

„Dělám, co se mi řekne.“

Muž pokýval hlavou. Pak vytáhl z kapsy několik mincí a Sanovi je dal.

„Rozdělte se s tím druhým mužem v koši.“

„To je můj bratr Kuo S’.“

Muž se zatvářil ustaraně.

„Váš bratr?“

„Ano.“

„Ta samá nebezpečná práce?“

„Ano.“

Muž zamyšleně pokyvoval a dal Sanovi ještě další mince. Pak se otočil a odešel. San si pomyslel, že na ten krátký okamžik, kdy se ho černě oděný muž vyptával, se z něj stal skutečný člověk. Teď už je zase jen bezejmenný Číňan s krumpáčem.

Když vůz se třemi muži odjel, seskočil JA z koně a vyžádal si mince, které San dostal.

„Zlatý dolary,“ řekl. „K čemu by ti tak asi byly?“

Strčil si peníze do kapsy a znovu nasedl na koně.

„Hora,“ pokračoval a ukázal na koše. „Kdybys neutek, třeba bych ti ty peníze nechal.“

San hořel takřka neovladatelnou nenávistí. Nakonec bude možná muset sám sebe a nenáviděného předáka vyhodit do vzduchu.

Práce na hoře pokračovaly. Podzim se prohloubil a po nocích se ochlazovalo. Tehdy došlo k tomu, čeho se San obával. Kuo S’ onemocněl. Jednoho rána se probudil s těžkými bolestmi břicha. Vyběhl ze stanu a tak tak si stačil stáhnout kalhoty, než to z něj začalo stříkat.

Jeho spolubydlící měli strach, aby je střevní neduh nepostihl také, a tak ho nechali ve stanu samotného. San mu chodil dát napít a starý černoch jménem Hoss mu otíral čelo vlhkým hadrem a odklízel vodnatou břečku, která vytékala z jeho útrob. Hoss se mezi nemocnými pohyboval tak dlouho, až se zdálo, že je vůči veškerým chorobám imunní. Kdysi ho málem rozdrtil kus skály a od té doby měl jen jednu ruku. Touhle rukou vlhčil nemocnému čelo a čekal, až Kuo S’ zemře.

Znenadání stál u vchodu do stanu obávaný předák. S odporem se podíval na muže, který uvnitř ležel ve vlastních výkalech.

„Tak umřeš, nebo ne?“ zeptal se.

Kuo S’ se pokusil vstát, ale nedokázal to.

„Potřebuju ten stan,“ pokračoval JA. „Proč vy Číňani s tím vždycky tak naděláte, než zdechnete?“

Ten večer pověděl Hoss Sanovi, co předák řekl. Stáli před stanem a uvnitř ležel Kuo S’ a blouznil. Najednou úzkostně vykřikl, že vidí, jak k němu přichází někdo z pouště. Hoss se ho pokoušel uklidnit. Seděl už u spousty smrtelných lůžek a věděl, že tohle je obvyklé vidění těch, kdo brzy zemřou. Poutník z pouště přichází pro umírajícího. Může to být nějaký bůh, přítel či manželka.

Hoss dál seděl u Číňana, ani nevěděl, jak se jmenuje. Vlastně ho to nezajímalo. Ten, kdo umře, žádné jméno nepotřebuje.

Kuo S’ pomalu opouštěl tento svět. San čekal a zoufal si.

Dny se zkracovaly. Podzim se vytrácel. Brzy bude zase zima.

Ale jako zázrakem se Kuo S’ uzdravil. Šlo to hodně pomalu, Hoss ani San se neodvažovali tomu uvěřit, ale jednou ráno Kuo S’ vstal. Smrt odtáhla z jeho těla s nepořízenou.

Tehdy se San rozhodl, že se jednou s bratrem vrátí do Číny. Navzdory všemu je to jejich domov, sem do pouště nepatří.

Splní svoji lhůtu u hory, než přijde den, kdy jim vyprší smlouva o otročení, a pak se budou moci svobodně vydat, kam budou chtít. Budou trpělivě snášet veškeré utrpení, které jim působí JA nebo ostatní předáci. To rozhodnutí nezmaří nic, ani Wangovo tvrzení, že jsou jeho majetkem.

Vůči nemocem a pracovním úrazům byl San bezmocný. Přesto bratra během plynoucích let střežil. Jestliže ho smrt jednou propustila, sotva to udělá podruhé.

Dál pracovali, odpalovali horu, hloubili úžlabiny a tunely. Viděli své kamarády roztrhané na kusy vrtošivým nitroglycerinem, jiní si vzali život sami nebo podlehli nemocem plížícím se ve stopě kolejnic. Předákův stín se nad nimi neustále vznášel jako obrovská hrozící ruka. Jednou JA zastřelil dělníka, který ho popudil, jindy zase nutil zesláblé a nemocné muže do nejtěžších prací jen proto, aby zahynuli.

Jakmile se JA přiblížil, San se stahoval do ústraní. Nenávist vůči předákovi mu dávala sílu všechno vydržet. Nikdy mu neodpustí, jak pohrdavě se vyjádřil, když Kuo S’ bojoval se smrtí.

Bylo to horší, než kdyby Sana zbičoval. Překračovalo to veškeré nejstrašnější představy.

Zhruba za dva roky ustaly Wangovy pravidelné návštěvy. San zachytil zvěsti o tom, že ho snad při kartách nějaký muž obvinil z podvádění a zastřelil ho. Nikdy se nedozvěděli, co se přesně stalo. Ale Wang už se neukázal. Za dalšího půl roku San uvěřil, že byly zvěsti pravdivé.

Wang byl mrtvý.

Konečně nadešel den, kdy lhůta vypršela a bratři směli opustit železnici jako svobodní muži. San už předtím využil každou chvíli, kdy nepracoval nebo nespal, k tomu, aby zjistil, jak se dostanou zpátky do Kantonu. Nabízelo se jít zpátky na západ, do města a k přístavům, kde kdysi vystoupili na pevninu. Ale několik měsíců před propuštěním na svobodu se San dozvěděl, že jakýsi běloch jménem Samuel Acheson bude vypravovat směrem na východ povoz s několika vagony a hledá někoho, kdo mu bude vařit a prát. Sliboval za práci i zaplatit. Vydělal si jmění rýžováním zlata na řece Yukon. Teď chtěl přejet kontinent a navštívit v New Yorku svou sestru, která byla jeho jedinou příbuznou.

Acheson souhlasil, že s sebou bratry vezme. Nebudou prý litovat, že s ním jedou. Samuel Acheson se k lidem chová slušně nehledě na barvu pleti.

Překonat celý kontinent s jeho nekonečnými rovinami a horami trvalo déle, než si San myslel. Acheson dvakrát onemocněl a několik měsíců zůstali trčet na místě. Zdálo se, že Acheson netrpí tělesnými neduhy, to jeho mysl se zatemnila natolik, že si zalezl do stanu a ukázal se teprve, když ho tahle těžká trudnomyslnost přešla. Dvakrát denně mu San do stanu nosil jídlo a viděl ho, jak leží na pryčně s obličejem odvráceným od světa.

Ale pokaždé se uzdravil, skleslost ho opustila a dlouhá cesta mohla pokračovat. Přestože měli možnost jet po železnici, Acheson upřednostňoval pomalé voly a nepohodlné vagony.

Po večerech v širé prérii lehával San venku a pozoroval nekonečné hvězdné nebe. Hledal tam otce a matku a Wua, ale najít je nedokázal.

Dojeli do New Yorku, byli svědky toho, jak se Acheson shledal se sestrou, dostali zaplaceno a začali se ohlížet po lodi, která by je dopravila do Anglie. San věděl, že to je jediný způsob, jak se vrátit, protože z New Yorku neodplouvaly do Kantonu ani do Šanghaje žádné přímé spoje. Nakonec získali místo na lodi do Liverpoolu.

Psal se březen roku 1867. Když to ráno New York opouštěli, přístav byl zahalený hustou mlhou. Do běloby se ozývalo osamělé troubení mlhových sirén. San a Kuo S’ stáli u lodního zábradlí.

„Jedeme domů,“ řekl Kuo S’.

„Ano,“ přitakal San. „Teď jedeme domů.“

V uzlíčku, kde schraňoval svůj skrovný majetek, ležel Liouův palec zabalený do bavlněného hadříku. Tenhle jediný úkol si San z Ameriky odváží a ten také splní.

Často se mu zdálo o jejich předákovi. I když s bratrem horu opustili, JA v jejich životě zůstal.

San věděl, že ať se stane cokoliv, JA je nikdy neopustí. Nikdy.

pírko a kámen

15

Dne 5. července 1867 opustili bratři Liverpool na lodi pojmenované Nellie.

San brzy zjistil, že jsou s bratrem jediní Číňané na palubě. Místo ke spaní jim přidělili nejdál na přídi stařičké lodi, kde to bylo cítit hnilobou. Na Nellie fungovala stejná ohraničená území jako v Kantonu. Nestály tu zdi, a přesto všichni pasažéři věděli, kde je jejich místo. Pluli do téhož cíle, ale nenarušovali vzájemně svá území.

Ještě když loď kotvila v přístavu, všiml si San dvou tichých pasažérů se světlými vlasy, kteří pravidelně u zábradlí klekali na kolena a modlili se. Zdálo se, že se jich okolní ruch naprosto nedotýká, ani námořníci tahající náklad, ani důstojníci, kteří posádku popoháněli a vyřvávali rozkazy. Tihle dva muži zůstávali ponoření do svých modliteb, dokud znovu poklidně nevstali.

Znenadání se ti dva otočili Sanovým směrem a uklonili se. San se lekl a trhl sebou, jako by byl v ohrožení. Ještě nikdy se mu běloch nepoklonil. Bílí se Číňanům neklanějí. Kopají do nich. Chvatně se vrátil na příď, kde měli s bratrem ležení, a přemýšlel, co jsou ti muži asi zač.

Odpověď nenašel. Chování těch dvou mu bylo zcela nepochopitelné.

Jednoho pozdního odpoledne posádka uvolnila lana, vytlačila loď z přístavu a napnula plachty. Foukala čerstvá severní bríza. Loď vyrazila dobrou rychlostí a nabrala východní kurz.

San se držel zábradlí a nechal si obličej ovívat chladivým větrem. Bratři teď konečně po cestě kolem světa mířili domů. Jen aby během plavby neonemocněli. Co se bude dít po návratu do Číny, San netušil. Věděl jen, že se nechce znovu propadnout do těžké bídy.

Jak stál na přídi s větrem ve tváři, pomyslel na Sun Na. Věděl, že je mrtvá. Přesto měl téměř pocit, jako by stála vedle něj. Ale když natáhl ruku, nikdo tam nebyl, jen vítr proplétající se jeho prsty.

Několik dní poté, co opustili přístav a dostali se na otevřené moře, přišli za Sanem ti dva světlovlasí muži. S sebou měli staršího muže z posádky, který uměl čínsky. San se vyděsil, že s bratrem provedli něco špatného. Ale námořník zvaný mistr Mott jim vysvětlil, že muži vedle něj jsou švédští misionáři a cestují do Číny. Představil je jako mistra Elgstranda a mistra Lodina.

Výslovnost pana Motta byla špatně srozumitelná. Ale z toho mála San a Kuo S’ pochopili, že ti dva mladí muži jsou kněží a svůj život zasvětili činnosti v čínské křesťanské misii. Teď míří do města Fu-čou, kde chtějí vybudovat farnost a začít obracet Číňany na pravou víru. Budou bojovat proti pohanství a ukazovat cestu k Božímu království, které je pro člověka tím pravým cílem.

Byli by San a Kuo S’ ochotní pánům pomoci zdokonalit se v obtížném čínském jazyce? Pánové mají jisté kusé znalosti, ale chtějí na sobě během plavby tvrdě pracovat, aby byli dobře připravení, až v Číně vystoupí na pevninu.

San se zamyslel. Neviděl jediný důvod, proč nepřijmout obnos, který jim světlovlasí muži nabízeli. Bratrům by to usnadnilo návrat.

Uklonil se.

„Pro mě a mého bratra bude velkým potěšením pomoct pánům proniknout do čínštiny.“

Hned druhý den se dali do práce. Elgstrand s Lodinem chtěli bratry pozvat do části lodi, kde přebývali. Ale San odmítl. Radši chtěl zůstat u sebe na přídi.

Učitelem misionářů se stal San. Kuo S’ většinou seděl stranou a poslouchal.

Švédští misionáři se k bratrům chovali jako k sobě rovným. Trvalo dlouho, než San polevil v obezřetnosti a nakonec jejich přátelskému chování skutečně uvěřil. Podivoval se nad tím, že cestu nepodnikají ani kvůli práci, ani z donucení. Tyhle dva mladé muže poháněl čistý cit a vůle zachraňovat duše z věčného zatracení. Elgstrand a Lodin byli připravení obětovat kvůli víře i život. Elgstrand pocházel z prosté zemědělské rodiny a Lodinův otec byl zase knězem kdesi na vzdáleném venkově. Ukázali Sanovi na mapě, odkud jsou. Mluvili otevřeně, svůj prostý původ neskrývali.

Když San spatřil mapu světa, pochopil, že trasa, již s bratrem urazili, je nejdelší možná cesta, jakou může člověk ujet, aniž by zkřížil vlastní stopu.

Elgstrand s Lodinem byli pilní. Usilovně studovali a učili se rychle. Když loď míjela Biskajský záliv, už měli zaběhnutý učební postup, jedna lekce ráno a druhá pozdě odpoledne. San se Švédů začal ptát na jejich víru a jejich Boha. Chtěl přijít na kloub tomu, co nedokázal pochopit u své matky. Ona o křesťanském Bohu nic nevěděla. Vzývala ale jiné neviditelné vyšší mocnosti. Jak může člověk být připraven obětovat vlastní život, aby jiní uvěřili v Boha, kterého vyznává?

Většinou odpovídal Elgstrand. Nejdůležitější část jeho poselství říkala, že všichni lidé jsou hříšní, ale mohou dojít spásy a po smrti se dostanou do ráje.

San pomyslel na nenávist, kterou cítil vůči třem mužům. Byli to C’, Wang, naštěstí už mrtvý, a JA, toho nenáviděl víc než kohokoli jiného. Elgstrand tvrdil, že podle křesťanského Boha je největším hříchem zabít svého bližního.

Sana se to nepříjemně dotklo. Rozum mu říkal, že misionáři nemůžou mít pravdu. Pořád mluvili o tom, co bude po smrti, a vůbec se nezmínili o tom, jak by se lidský život dal změnit ještě před ní.

Elgstrand se často vracel k myšlence, že všichni lidé mají stejnou hodnotu. Před Bohem je každý člověk chudý hříšník. San ale nedokázal pochopit, že se jednou o soudném dni on, C’ a JA setkají za stejných podmínek.

Měl o té nauce značné pochyby. Zároveň se podivoval, jakou vlídnost a zdánlivě nekonečnou trpělivost vůči nim tihle mladí muži ze Švédska projevují. Také viděl, že Kuo S’ často o samotě rozmlouvá s Lodinem, a všiml si, že bratr vyslechnutá slova přijímá s velkou radostí. Proto se mu San o svých pochybách ohledně bělošského Boha nikdy nezmínil.

Elgstrand a Lodin se s bratry dělili o stravu. San nevěděl, co je pravdy na jejich Bohu. Ale rozhodně nebylo pochyb o tom, že misionáři opravdu žijí podle toho, co káží.

Po dvaatřiceti dnech plavby Nellie zakotvila v přístavu pod Stolovou horou v Kapském městě, kde nabrala zásoby, a pak pokračovala dál na jih. V den, kdy měli obeplout mys Dobré naděje, je od jihu postihla těžká bouře. Po čtyři dny Nellie se skasanými plachtami vzdorovala vlnám. Sana k smrti děsila představa, že zahynou, a viděl strach i na členech posádky. Jediní naprosto klidní lidé na palubě byli Elgstrand s Lodinem. Nebo alespoň své obavy dovedně skrývali.

Jestliže měl San strach, jeho bratra zachvátila hotová panika. Zatímco se přes loď valily masy vody a hrozilo, že to rozlomí její trup vejpůl, Lodin ho konejšil. Seděl u něj celou dobu, kdy živly běsnily. Když bouře opadla, Kuo S’ poklekl a řekl, že se vyznává z víry v Boha, jehož bílí misionáři hodlají zvěstovat jeho bratrům v Číně.

Sanův obdiv k misionářům, kteří překonali bouři s bohorovným klidem, neustále rostl. Ale nedokázal následovat bratra a padnout na kolena. Pro něj byl tenhle Bůh pořád až příliš záhadný, jako by mu prokluzoval mezi prsty.

Obepluli mys Dobré naděje a s příznivým větrem v plachtách přepluli Indický oceán. Oteplilo se, počasí bylo snáze snesitelné. San pokračoval ve vyučování a Kuo S’ se denně stahoval s Lodinem do ústraní, kde polohlasem vedli důvěrné rozhovory.

Jenže co přinese zítřek, San stejně netušil. Jednoho dne Kuo S’ zčistajasna onemocněl. V noci bratra vzbudil a šeptem mu pověděl, že zvrací krev. Byl bledý jako smrt a lomcovala s ním zimnice. San požádal námořníka na hlídce, aby došel pro misionáře. Námořník, který pocházel z Ameriky a byl z černé matky a bílého otce, si ležícího Číňana prohlédl.

„To mám budit pána proto, že tady krvácí čínská cháska?“

„Jestli to neuděláš, ráno tě potrestají.“

Námořník se zamračil. Jak se nějaký chudý čínský kuli opovažuje takhle mluvit se členem posádky? Ale zároveň věděl, že misionáři s bratry tráví spoustu času.

Došel tedy pro Elgstranda s Lodinem. Ti odnesli nemocného do své kajuty a uložili ho na lůžko. Lodin se zdál v léčení zběhlejší. Dal nemocnému několik různých léků. San dřepěl v těsné kajutě na bobku u zdi. Blikavé světlo lampy vrhalo stíny po stěnách. Loď se pohupovala v rytmu vln.

Konec nastal velmi rychle. Za svítání Kuo S’ zemřel. Než vydechl naposledy, slíbili mu Elgstrand s Lodinem, že pokud bude litovat svých hříchů a vyzná víru, dostane se k Bohu. Drželi ho za ruce a společně se modlili. San seděl v rohu místnosti. Nemohl nic udělat. Teď ho opouští i druhý bratr. Ale nemohl si nevšimnout, že misionáři dodali bratrovi klid a naději, jaké za svého života dosud nepocítil.

Poslední slova umírajícího zachytil San jen s obtížemi. Ale tušil, že mu Kuo S’ chce říct, že nemá ze smrti strach.

„Teď odcházím,“ hlesl Kuo S’. „Kráčím po vodě jako muž jménem Ježíš. Jdu vstříc jinému a lepšímu světu. Čeká tam Wu. A jednou tam přijdeš i ty.“

Když Kuo S’ skonal, San si sedl, sklonil hlavu ke kolenům a zakryl si rukama uši. Elgstrand se pokusil na něj promluvit, ale San zavrtěl hlavou. Nikdo mu nemůže pomoct uniknout ze samoty a bezmoci.

Vrátil se na své místo na přídi. Dva muži z posádky zašili mrtvého do staré plachty a dovnitř přidali pár rezavých železných hřebů jako zátěž.

Elgstrand Sanovi pověděl, že za dvě hodiny vypraví kapitán lodní pohřeb.

„Chci být s bratrem o samotě,“ řekl San. „Nechci, aby ležel venku na palubě, než se potopí do moře.“

Elgstrand s Lodinem odnesli zašité tělo do kajuty a zanechali tam Sana samotného. San vzal ze stolku nůž a opatrně sešitou plachtu rozpáral. Pak uřízl bratrovi levé chodidlo. Dal si velký pozor, aby na zem neukápla ani kapka krve, pahýl omotal kusem hadru a chodidlo zabalené do odstřižku látky schoval pod halenu. Poté otvor v plachtě zalátal. Nikdo nesmí poznat, že plachtu otevřel.

Měl jsem dva bratry, pomyslel si. Měl jsem se o ně postarat. Teď mi zbylo jen chodidlo.

Kapitán s posádkou se shromáždili u zábradlí. Plachtu s tělem donesli na prkno podložené dřevěnými stojany. Kapitán si sundal čepici. Nejprve četl z bible a pak vybral žalm. Elgstrand s Lodinem zpívali jasnými hlasy. Ve chvíli, kdy se kapitán chystal dát námořníkům znamení, aby převalili prkno přes zábradlí, Elgstrand zvedl ruku.

„Tento prostý muž z Číny jménem Wang Kuo S’ došel před smrtí spasení. Jeho tělo brzy poputuje k mořskému dnu, ale jeho duše je volná a vznáší se už nad našimi hlavami. Obraťme se k Bohu, který vidí mrtvé a přináší jejich duším svobodu. Amen.“

Když dal kapitán znamení, zavřel San oči. Uslyšel tlumené plesknutí, jak tělo narazilo na hladinu.

Vrátil se na příď, kde s bratrem během plavby trávili čas. Pořád nedokázal pochopit, že je Kuo S’ mrtvý. Zrovna když to vypadalo, že se jeho životní síly i díky setkání s misionáři obnovují, zčistajasna podlehne nějaké neznámé chorobě.

Smutek, pomyslel si San. Smutek a úděs nad tím, co mu život přinesl, to ho nakonec zabilo. Ani kašel, ani horečka nebo zimnice.

Elgstrand s Lodinem se ho pokoušeli utěšit. Ale San jim řekl, že teď potřebuje být sám.

Noc po pohřbu se dal do krvavé práce s odstraněním kůže, šlach a svalů z chodidla. Neměl jiný nástroj než zrezivělý lodní šroubek, který našel na palubě. Pracoval jen za tmy, aby ho nikdo neviděl. Kousky masa házel přes palubu. Když byly kosti oškrábané do čista, vysušil je hadrem a schoval do ranečku s oblečením.

Následující týden trávil čas o samotě. Chvílemi si říkal, že by udělal nejlíp, kdyby pod pláštíkem noci přelezl zábradlí a nehlučně se utopil v moři. Ale musí dovézt domů kosti svého zemřelého bratra.

Když se vrátil k jazykovým lekcím s misionáři, nedokázal nemyslet na to, co muži pro jeho bratra znamenali. Kuo S’ tváří v tvář k smrti nekřičel. Naplňoval ho klid. Elgstrand s Lodinem mu poskytli to nejtěžší ze všeho, odvahu zemřít.

Loď doplula k Jávě, kde opět doplnila zásoby, a pak už mířila přímo do Kantonu. Během té cesty položil San misionářům mnoho otázek o Bohu, který dokáže utěšit umírajícího a slibuje ráj všem bez ohledu na to, zda jsou chudí nebo bohatí.

Ale rozhodující otázka zůstávala. Proč Bůh dopustil, aby tu Kuo S’ bratra nechal samotného, když překonali všechny strasti a konečně byli na cestě domů? Elgstrand ani Lodin nebyli schopni dát mu přesvědčivou odpověď. Cesty křesťanského Boha jsou nevyzpytatelné, říkal Elgstrand. Co to znamená? Že život není nic jiného než čekání na to, co přijde po něm? Že víra je vlastně záhada?

San se ke Kantonu blížil jako stále zadumanější člověk. Nikdy nezapomene nic z toho, čím si prošel. Měl v úmyslu naučit se psát, aby mohl zaznamenat události, které s mrtvými bratry zažil od toho rána, kdy objevil rodiče oběšené na stromě.

Několik dní před očekávaným vyloděním u čínského pobřeží se k němu misionáři přišli posadit na palubu.

„Říkali jsme si, co budeš dělat, až se dostaneš do Kantonu?“ řekl Lodin.

San zavrtěl hlavou. Nevěděl.

„Neradi bychom o tebe přišli,“ pokračoval Elgstrand. „Během plavby jsme se hodně sblížili. Bez tebe by naše znalosti čínštiny byly mnohem menší. Nabízíme ti, abys šel s námi. Budeš dostávat plat a budeš nám pomáhat při budování velkého křesťanského společenství, o kterém sníme.“

Než odpověděl, seděl San dlouho beze slova. Když se rozhodl, postavil se a dvakrát se misionářům hluboce poklonil.

Pojede s nimi. Třeba jednoho dne dosáhne poznání, které jeho bratrovi ulehčilo poslední dny života.

Dne 12. září 1867 San opět vstoupil na pevninu v Kantonu. V ranečku nesl chodidlo svého zemřelého bratra a palec muže jménem Liou. To jediné mu z jeho dlouhé cesty zbylo.

V přístavišti se rozhlédl. Čekal snad, že se objeví C’ nebo Wu? Nedokázal si odpovědět.

Dva dny nato nastoupil se švédskými misionáři na menší loď mířící do města Fu-čou. Sledoval pomalu uplouvající krajinu. Pátral po místě, kde by mohl pohřbít bratrovy ostatky.

Chtěl to udělat o samotě. Tohle bylo jen mezi ním, jeho rodiči a duchy předků. Elgstrand s Lodinem by pravděpodobně neměli radost z toho, že stále dodržuje staré tradice.

Loď zvolna plula na sever. U břehů zpívaly žáby.

San byl doma.

16

Jednoho večera na podzim 1868 zasedl San ke stolku s hořící svíčkou. S námahou začal zapisovat znaky, které se měly stát vyprávěním o životě tří bratrů, z nichž dva už zemřeli. Uplynulo pět let od chvíle, kdy C’ unesl Sana a jeho bratra, a rok od Sanova návratu do Kantonu s bratrovým chodidlem v ranečku. Během toho roku San následoval Elgstranda s Lodinem do Fu-čou, byl jim neustále nablízku jako služebník a díky učiteli, kterého Lodin sehnal, se naučil psát.

Ten večer, kdy se San pustil do psaní svého příběhu, fučel před domem, kde měl pokoj, silný vichr. San naslouchal zvuku větru s perem v ruce a přišlo mu, jako by se zase vrátil na jednu z lodí, s nimiž se plavil.

Teprve teď také nabýval dojmu, že mu dochází rozsah toho všeho, co prožili. Rozhodl se zaznamenat každý detail, nevynechá žádnou událost. Pokud by se mu nedostávalo znaku nebo slova, může se obrátit na svého učitele Pcheje, ten mu slíbil pomoct. Naléhal ale na Sana, aby s psaním neotálel. Cítil, že ho k sobě volá země a že už tu dlouho nebude.

Během uplynulého roku ve Fu-čou Elgstrand s Lodinem koupili dům, kde se všichni tři usadili. Celou tu dobu si San kladl jednu otázku. Komu bude svůj příběh vyprávět? Do rodné vesnice se už nikdy nevrátí a nikdo jiný ho neznal.

Neměl pro koho psát. A přesto to chtěl udělat. Jestli je pravda, že existuje stvořitel, který panuje nad živými i mrtvými, postará se o to, aby se Sanův spis dostal do ruky někomu, kdo si jej bude chtít přečíst.

San se dal do psaní, pomalu a s námahou, a zvenčí se zatím do zdí opíral vítr. San seděl na dřevěné stoličce a zvolna se kolébal dopředu a dozadu. Pokoj se rázem proměnil v loď a podlaha pod jeho nohama se rozhoupala.

Na stolku měl rozložené hromádky papíru. Stejně jako korýš po říčním dně se chtěl pozpátku pohybovat až k momentu, kdy uviděl rodiče viset na provaze a kývat se ve vánku. Ale měl v úmyslu začít popisem putování do místa, kde se nachází teď. Tahle cesta byla v čase nejblíž a měl ji v čerstvé paměti.

Když Elgstrand s Lodinem vystoupili v Kantonu na pevninu, zmocnilo se jich současně nadšení i zděšení. Z chaotického hemžení lidí, cizokrajných pachů a neschopnosti porozumět zvláštnímu dialektu hakkštiny byli celí nervózní. Byli očekáváni, přivítal je švédský misionář Tomas Hamberg, který pracoval pro německou traktátovou společnost šířící čínské překlady bible. Hamberg je vlídně přijal a nechal je bydlet v domě vlastněném Němci, kde měl kancelář a byt. San Švédy následoval jako tichý služebník, tak se rozhodl. Velel nosičům, které najali pro odnos zavazadel, pral misionářům šaty, obsloužil je v kteroukoliv denní i noční hodinu. Tiše se držel v ústraní, a zároveň poslouchal všechno, co se řeklo. Hamberg ovládal čínštinu lépe než Elgstrand s Lodinem, a aby se procvičili, často s nimi tím cizím jazykem mluvil. Jednou San za přivřenými dveřmi vyslechl, jak se Hamberg vyptává Lodina, kde k čínskému sluhovi přišli. Překvapilo ho a roztrpčilo, když Hamberg Lodina varoval, aby Sanovi příliš bezmezně nedůvěřoval.

Bylo to poprvé, kdy San slyšel někoho z misionářů říct o Číňanech něco ošklivého. Řekl si však, že Lodin ani Elgstrand Hambergův názor nepřijmou. Jsou jiní.

Po několikatýdenních pečlivých přípravách Kanton opustili a jeli podél pobřeží a nakonec po řece Min-ťiang až k Fu-čou, městu Bílé pagody. Díky Hambergově péči s sebou měli průvodní dopis pro nejvyššího mandarína, který už dříve projevil vůči křesťanským misionářům dobrou vůli. San s údivem sledoval, jak se Elgstrand s Lodinem bez zaváhání vrhli před mandarínem na kolena a klaněli se čelem k zemi. Mandarín jim dovolil ve městě působit a po kratším hledání objevili nemovitost, která odpovídala jejich záměrům. Šlo o čtvercovou usedlost se spoustou domků.

V den, kdy se nastěhovali, poklekli Elgstrand s Lodinem, aby požehnali místu, které se má stát jejich budoucností. San také poklekl. Ale žádné požehnání nevyřkl. Myslel na to, že ještě nenašel vhodný kousek země, kde by pohřbil bratrovy ostatky.

Trvalo několik měsíců, než objevil poblíž řeky místo, kam přes stromy pálilo podvečerní slunce a pomalu měnilo zemi ve stín. Několikrát sem zašel, a když se usadil a opřel se o kámen, cítil nesmírný klid. Pod svahem zvolna protékala řeka. Ještě teď na podzim tu podél nízkých břehů kvetly květiny.

Tady bude moct sedat a rozmlouvat s bratry. Tady se k nim přiblíží. Tady budou spolu. Hranice mezi mrtvými a živými se smaže.

Jednou časně zrána, aby ho nikdo neviděl, došel k řece a vykopal hlubokou jámu, kam uložil chodidlo a Liouův palec. Zem pak pečlivě zakryl, zahladil všechny stopy a nakonec položil na místo pohřbených kostí kámen, který si přivezl z dlouhého putování americkou pouští.

Napadlo ho, že by se měl pomodlit některou z modliteb, co se naučil od misionářů. Ale svým způsobem tu byl přítomný i Wu, a ten nepoznal Boha, k němuž by modlitby směřovaly, a tak San vyslovil jen jejich jména. Dal jejich duším křídla a nechal je odlétnout.

Elgstrand s Lodinem vyvinuli ohromující energii. San si jich čím dál víc vážil za tvrdohlavost, s jakou bořili veškeré překážky. Přemluvili obyvatele, aby jim pomohli vystavět misijní stanici. Samozřejmě měli i peníze, to byl předpoklad celého díla. Elgstrand měl dohodu s jedním anglickým rejdařstvím, jehož lodě k Fu-čou pravidelně připlouvaly a vozily jim ze Švédska peníze. Sana udivovalo, že se misionáři nejspíš vůbec neobávají zlodějů. Ti by se nerozpakovali je kvůli jejich majetku zabít. Elgstrand schovával peníze a směnky pod polštářem, kde spal. Pokud nebyl poblíž on ani Lodin, zodpovídal za cenný balíček San.

Jednou San peníze v drobném koženém pouzdře tajně přepočítal. Výsledná suma ho ohromila. Na kratičký okamžik byl v pokušení obnos sebrat a zmizet. S tímhle by mohl odjet do Pekingu a žít si z úroků jako boháč.

Pokušení se ale rozplynulo, když pomyslel na bratra a péči, jakou mu misionáři prokázali v posledních dnech.

Jinak žil San životem, o jakém se mu dřív ani nesnilo. Měl vlastní pokoj a postel, čisté šaty, neustálý přístup k jídlu. Od bytí na nejnižším schůdku se vyšvihl až k pozici majordoma odpovědného za všechno služebnictvo v misii. Byl přísný a rozhodný, ale nikdy nikoho za chybu netrestal násilím.

Už několik týdnů po příjezdu otevřeli Elgstrand s Lodinem dveře své usedlosti a sezvali všechny, kdo si chtějí poslechnout, co tihle bílí cizinci zvěstují. Dvůr se zaplnil, až se lidé tlačili. San se držel stranou a poslouchal, jak Elgstrand kostrbatou čínštinou vypráví o podivuhodném Bohu, který poslal svého syna na kříž. Lodin procházel davem a rozdával barevné obrázky, které si shromáždění lidé posílali mezi sebou.

Když Elgstrand domluvil, návštěvníci dvůr chvatně opustili. Ale další den se to celé opakovalo a lidé se vraceli a přicházeli i noví, které přilákali ti, co tam byli předtím. Celé město si začalo povídat o zvláštních běloších, kteří se tu usadili. Pro Číňany bylo nejtěžší pochopit, že se Elgstrand s Lodinem nezabývají žádným obchodem. Neprodávali zboží, ani nechtěli nic nakupovat. Jen tak stáli a vykládali bídnou čínštinou o Bohu, který se ke všem lidem chová, jako by si byli rovni.

V počátcích práce na stanici neznalo úsilí misionářů mezí. Nad vchod do usedlosti přibili několik čínských znaků. V překladu znamenaly Chrám pravého Boha. A švédští misionáři jako by ani nespali a bez ustání se činili. San je občas slyšel použít čínský výraz „ponižující modlářství“, které je podle nich třeba potírat. Přemítal, kde se v nich bere přesvědčení, že se jim podaří přimět prosté Číňany opustit myšlenky a víru, s níž žili po generace. Jak by mohl dát chudému Číňanovi duchovní útěchu nebo sílu žít Bůh, který dopustil, aby jeho syna přibili na kříž?

Hned od příjezdu do města měl San plné ruce práce. Když Elgstrand s Lodinem našli vhodnou usedlost a zaplatili jejímu majiteli, co si řekl, San dostal za úkol obstarat služebnictvo. Našla se spousta lidí, kteří se z vlastního popudu přišli ptát na práci, a Sanovi tedy stačilo jen dotyčného žadatele posoudit, zjistit jeho kvalifikaci a s rozumem pak zvážit, kdo z nich se nejlépe hodí.

Každé ráno bylo prvním Sanovým úkolem odsunout zástrčku a otevřít těžkou dřevěnou bránu do dvora. Několik týdnů po jejich příchodu čekala za branou mladá žena. Stanula před Sanem se sklopenou hlavou a řekla, že se jmenuje Luo Čchi. Pocházela z vesničky nahoře proti proudu řeky Min poblíž Šuej-kchou. Měla chudé rodiče a z vesnice utekla poté, co se ji otec rozhodl prodat sedmdesátiletému muži z Nan-čchangu jako konkubínu. Naléhala na otce, aby ji ušetřil, protože se proslýchalo, že spousta jeho konkubín zemřela násilnou smrtí poté, co se jich muž nabažil. Otec ale odmítl a dívka raději uprchla. Jeden německý misionář, který putoval podél řeky do Kou S’-chanu, jí tehdy vyprávěl, že ve Fu-čou je misijní stanice, kde je křesťanské milosrdenství poskytnuto všem, kdo je hledají.

Když umlkla, San si ji dlouze prohlížel. Poptal se jí, co umí, a pak ji vpustil dál. Pomůže na zkoušku ženám a kuchaři, co se v misii starají o stravování. Pokud to půjde dobře, možná ji zaměstná.

Štěstí v jejím obličeji ho dojalo. O takové moci se mu ani nesnilo, způsobit druhému člověku radost tím, že mu nabídne práci a východisko z bezedné mizérie.

Čchi se ukázala v dobrém světle a San jí dovolil zůstat. Ubytovala se s ostatními ženami a všichni si ji brzy oblíbili pro její mírnou povahu a také proto, že se nikdy nesnažila vyvléct z žádné práce. San měl ve zvyku ji pozorovat, jak pracuje v kuchyni nebo když chvátala s nějakým úkolem přes dvůr. Tu a tam se jejich pohledy setkaly. Ale San ji nikdy neoslovil jinak než ostatní služebnictvo.

Těsně před Vánoci ho Elgstrand požádal, ať obstará veslaře a najme člun. Poplují dolů po proudu navštívit anglickou loď, která právě dorazila z Londýna. Elgstrand obdržel od britského konzula ve Fu-čou zprávu, že loď přiváží pro misijní stanici zásilku.

„Nejlepší bude, když pojedeš se mnou,“ řekl Elgstrand Sanovi s úsměvem. „Jedu vyzvednout tašku plnou peněz a budu potřebovat svého nejlepšího muže.“

San sehnal v přístavu veslařskou posádku, která se toho úkolu ujala. Den nato Elgstrand se Sanem vkročili do člunu. Těsně předtím San misionáři pošeptal, že možná bude lepší nemluvit o tom, co se chystají na anglické lodi vyzvednout.

Elgstrand se usmál.

„Jsem důvěřivý, to ano,“ řekl. „Ale zase tak špatné to se mnou není.“

Veslařům trvalo tři hodiny, než dopluli k lodi a zakotvili. Elgstrand se Sanem vyšplhali po provazovém žebříku na palubu. Přijal je holohlavý kapitán jménem John Dunn. Veslaře si prohlížel s krajní nedůvěrou. Pak se s touž nelibostí podíval na Sana a poznamenal něco, čemu San nerozuměl. Elgstrand zavrtěl hlavou a vysvětlil Sanovi, že kapitán Dunn nemá pro Číňany příliš pochopení.

„Myslí si, že jste všichni zloději a podvodníci,“ řekl Elgstrand a zasmál se. „Jednou pochopí, jak moc se mýlí.“

Dunn s Elgstrandem zmizeli v kapitánově kajutě. Po chvilce se Elgstrand vrátil s koženou brašnou v ruce a demonstrativně ji podal Sanovi.

„Kapitán Dunn má za to, že jsem blázen, když se ti svěřuji. Je smutné si přiznat, že je to nanejvýš ubohý člověk. Nejspíš ví hodně o lodích, větru a moři, ale o lidech neví nic.“

Sešplhali zpátky do člunu a vrátili se. Dorazili po setmění. San zaplatil veliteli posádky. Jak šli temnými uličkami, San najednou neměl dobrý pocit. Nedokázal vyhnat z hlavy myšlenku na večer v Kantonu, kdy ho C’ podvedl a vlákal tři bratry do pasti. Ale tentokrát se nestalo nic. Elgstrand s brašnou zmizel u sebe v kanceláři, San zajistil bránu a vzbudil nočního hlídače, který usnul u venkovní zdi.

„Dostáváš zaplaceno za hlídání,“ připomněl mu San. „Ne za spaní.“

Řekl to vlídně, přestože věděl, že hlídač je líný a brzy usne znovu. Ale ten muž měl kupu dětí a doma mu už spoustu let ležela a sténala bolestí manželka, která se kdysi opařila vroucí vodou.

Jsem předák, ale stojím na zemi, pomyslel si San. Nevyvyšuju se v koňském sedle jako JA. Navíc spím jako hlídací pes, s jedním okem otevřeným.

Opustil bránu a šel k sobě do pokoje. Cestou si všiml, že v pokoji služebných se svítí. Zamračil se. V noci panoval zákaz mít uvnitř zapálenou svíčku, hrozilo velké nebezpečí požáru. San došel k oknu a pokradmu nahlédl dovnitř skulinou mezi tenkými závěsy. V místnosti byly tři ženy. Jedna už spala, ta byla ze služebných v domě nejstarší. Čchi a dívka jménem Na seděly na společné posteli a povídaly si. Na stolku měly lucernu. Byl teplý večer, a tak si Čchi na prsou rozepnula košilku. San pozoroval její tělo jako očarovaný. Jejich hlasy neslyšel, tušil, že šeptají, aby neprobudily starší ženu.

Znenadání otočila Čchi obličej k oknu. San ucouvl. Schoval se ve tmě a vyčkával. Ale Čchi závěs neupravila. San se k oknu vrátil a stál tam, dokud Na nesfoukla světlo a pokoj se neponořil do tmy.

San se nehýbal. Přiběhl k němu jeden ze psů, co v noci volně pobíhali po dvoře a střežili usedlost proti zlodějům, a očichal mu ruce.

„Já nejsem lupič,“ zašeptal San. „Jsem obyčejný muž, který touží po jedné ženě a jednoho dne ji možná získá.“

Od toho okamžiku se San začal Čchi dvořit. Šel na to opatrně, aby ji nevyděsil. Také nechtěl, aby byl jeho zájem o ni až příliš očividný. Mezi služebnictvem se snadno a rychle vznítila závist.

Trvalo dlouho, než Čchi pochopila Sanovy opatrné náznaky. Začali se scházet za tmy před jejím pokojem. Na slíbila, že bude držet jazyk za zuby. Dostala za to pár bot. Konečně po téměř půl roce Čchi občas u Sana strávila noc. Když byli spolu na jednom lůžku, Sana naplňovala radost, která dovedla zahnat veškeré mučivé stíny a vzpomínky, jež ho jinak obklopovaly.

Oba měli jasno v tom, že spolu chtějí žít.

San se rozhodl promluvit s Elgstrandem a Lodinem a vyžádat si povolení k sňatku. Vyhledal je ráno, když posnídali a chystali se vrhnout do vší práce, co je dennodenně čekala. Předložil jim svou záležitost. Lodin mlčel, slova se chopil Elgstrand.

„Proč si ji chceš vzít?“

„Je hodná a pozorná. Tvrdě pracuje.“

„Je to velmi prostá žena a zdaleka nedosahuje tvých nabytých znalostí. Neprojevuje žádný zájem o naši křesťanskou víru.“

„Ještě je velmi mladá.“

„Najdou se tací, kdo tvrdí, že krade.“

„Mezi služebnictvem se šíří klepy. Těm neunikne nikdo. Všichni obviňují všechny. Vím, co je pravda a co ne. Čchi nekrade.“

Elgstrand se obrátil na Lodina. Řekli si cosi svým jazykem, jemuž San nerozuměl.

„Myslíme si, že bys měl počkat,“ promluvil pak Elgstrand. „Pokud se vezmete, chceme, aby to byl křesťanský sňatek. První na tomto místě. Ale ani jeden na to ještě nejste zralí. Chceme, abyste počkali.“

San se uklonil a opustil místnost. Cítil ohromné zklamání. Ale Elgstrand myšlenku sňatku nezavrhl úplně. Jednou bude ze Sana a Čchi manželský pár.

Za několik měsíců Čchi Sanovi pověděla, že čeká dítě. San v nitru zajásal a okamžitě se rozhodl, že pokud to bude syn, dostane jméno Kuo S’. Zároveň si uvědomoval, že nová situace přinese velké potíže. V denních kázáních pro shromážděné na dvoře Elgstrand s Lodinem některé věci zmiňovali dost často. Mimo jiné San pochopil, že křesťanské náboženství velmi zdůrazňuje nutnost, aby lidé byli sezdaní, než spolu mají děti. Spát s někým před svatbou se považuje za těžký hřích. San dlouho dumal, co má dělat, ale na nic nepřišel. Nějakou dobu se rostoucí břicho dá skrývat. Ale stejně bude muset promluvit dřív, než vyjde pravda najevo.

Jednoho dne San dostal pokyn, že Lodin potřebuje veslařskou posádku, aby několik desítek kilometrů proti proudu řeky navštívil misijní stanici vedenou německými misionáři. San jel také, jako vždy, když využívali veslaře. Počítali, že cesta a pobyt na stanici zaberou čtyři dny. San se večer před odjezdem rozloučil s Čchi a slíbil jí, že ten čas využije k tomu, aby vymyslel, jak jejich velký problém vyřešit.

Za čtyři dny se San vrátil. Okamžitě ho zavolali k Elgstrandovi, že s ním pán chce mluvit. Misionář seděl v kanceláři za psacím stolem. Obvykle Sana vyzval, aby se posadil. Tentokrát to neudělal. San tušil, že se něco stalo.

Když Elgstrand Sana oslovil, jeho hlas zněl jemněji než jindy.

„Jaká byla cesta?“

„Všechno šlo podle očekávání.“

Elgstrand zamyšleně pokýval hlavou a zkoumavě se na Sana podíval.

„Jsem zklamaný,“ řekl pak. „Z celého srdce jsem chtěl věřit, že řeči, které se ke mně dostaly, nejsou pravdivé. Nakonec jsem ale musel jednat. Víš, o čem mluvím?“

San to věděl. Přesto řekl, že ne.

„O to je moje zklamání větší,“ pokračoval Elgstrand. „Když člověk lže, znamená to, že do jeho mysli vnikl ďábel. Mluvím samozřejmě o tom, že žena, kterou sis chtěl vzít, otěhotněla. Dávám ti teď ještě jednu možnost mi o tom povědět.“

San svěsil hlavu a neodpověděl. Cítil, jak mu srdce tluče jako o závod.

„Poprvé od chvíle, kdy jsme se setkali na lodi, která nás odvezla do Číny, mě tvé chování zarmoutilo,“ pravil Elgstrand. „Byls jedním z těch, díky nimž jsme s Lodinem cítili, že i Číňané se mohou pozvednout na vyšší duchovní úroveň. Prožíval jsem teď krušné dny. Modlil jsem se za tebe a rozhodl jsem se, že tu smíš zůstat. Ale musíš se s ještě větším úsilím a pílí přibližovat k okamžiku, kdy budeš schopen říci, že vyznáváš našeho společného Boha.“

San stál s hlavou skloněnou a čekal na pokračování. To ale nepřišlo.

„To je vše,“ zakončil Elgstrand. „Teď se vrať ke svým povinnostem.“

Ve dveřích San uslyšel za zády misionářův hlas.

„Jistě chápeš, že tu Čchi nemohla zůstat. Odešla od nás.“

San vyšel na dvůr naprosto ochromený. Cítil se stejně, jako když mu zemřeli bratři. Znovu byl sražený k zemi. Šel najít Na a z kuchyně ji odvlekl za vlasy. Bylo to poprvé, kdy vůči služebnictvu použil násilí. Na se s kvílením vrhla na zem. Záhy San pochopil, že ona tajemství nevyzradila. To stará služka zaslechla, jak se Čchi své spolubydlící svěřuje. San se ovládl a stařenu neztrestal. Takový čin by znamenal, že by musel misijní stanici opustit. Vzal Na k sobě do pokoje a posadil ji na stoličku.

„Kde je Čchi?“

„Odešla před dvěma dny.“

„Kam šla?“

„Nevím. Byla moc smutná. Utíkala.“

„Musela se přece zmínit, kam se chystá.“

„Myslím, že to sama nevěděla. Říkala jsem si, že třeba půjde k řece a tam na vás bude čekat.“

San se kvapně zvedl, vyběhl z pokoje a běžel branou ven směrem k přístavu. Ale nemohl dívku najít. Hledal ji skoro celý den, vyptával se, ale nikdo Čchi neviděl. Mluvil také s muži z veslařské posádky a ti mu slíbili dát vědět, kdyby se objevila.

Když se vrátil do stanice a setkal se s Elgstrandem, misionář jako by už zapomněl, co se stalo. Zrovna se připravoval na zítřejší bohoslužbu.

„Nemyslíš, že by se měl zamést dvůr?“ zeptal se Sana přátelsky.

„Postarám se, aby se to udělalo zítra časně zrána, než přijdou návštěvníci.“

Elgstrand přikývl a San se uklonil. Elgstrand se očividně domníval, že Čchi zhřešila tak těžce, že pro ni není záchrany.

San to nedokázal pochopit. Existují tedy lidé, kteří nikdy nedosáhnou oné velké milosti, přestože jejich jediným hříchem je láska k druhému člověku.

Pozoroval Elgstranda s Lodinem, jak spolu mluví před misijní kanceláří.

Jako by je teprve teď spatřil doopravdy.

O dva dny později dostal San zprávu od jednoho přítele v přístavu. Pospíšil si tam. Musel se protlačit velkým srocením lidí. Čchi ležela na prkně. Přestože měla kolem pasu těžký železný řetěz, vrátila se z hlubin zpátky. Řetěz se zachytil za kormidlo, které vytáhlo tělo na hladinu. Její pleť byla modrobílá, oči zavřené. Jen San věděl, že se v jejím břiše skrývá dítě.

Opět zůstal sám.

Muži, který pro něj poslal, dal San nějaké peníze. Stačilo to na spálení těla. Dva dny nato pohřbil San její popel na místě, kde už odpočíval Kuo S’.

Tohohle jsem v životě dosáhl, pomyslel si. Buduji a plním svůj vlastní hřbitov. Už tu spočívají ostatky čtyř lidí, a jeden z nich se ani nestačil narodit.

Klesl na kolena a několikrát udeřil čelem o zem. Smutek se z něj dral ven. Nedokázal mu vzdorovat. Vyl jako zvíře ze vzteku nad tím, co se stalo. Ještě nikdy se necítil tak bezmocný. Kdysi si myslel, že se dokáže postarat o své bratry, a teď je z něj pouhý stín člověka, který se rozpadá na kusy.

Když se pozdě večer vrátil na stanici, hlídač mu sdělil, že ho Elgstrand hledal. San zaklepal na dveře kanceláře, kde misionář něco sepisoval ve světle lampy.

„Postrádal jsem tě,“ řekl Elgstrand. „Byls pryč celý den. Modlil jsem se k Bohu, aby se ti nic nestalo.“

„Nic se nestalo,“ odpověděl San a poklonil se. „Jen mě trochu bolel zub. Vyléčil jsem ho nějakými bylinkami.“

„To je dobře. Bez tebe bychom se neobešli. Teď si běž lehnout.“

San se uzavřel do sebe a po mnoho měsíců dál pro misionáře pracoval jako nenahraditelný služebník. Nikdy nemluvil o svých myšlenkách ani o tom, že teď kázání poslouchá jinak než dřív.

Právě touhle dobou nabyl dojmu, že už ovládá dostatek znaků, aby mohl začít sepisovat historii tří bratrů. Pořád nevěděl, komu ji bude vyprávět. Možná jen větru. Ale jestli to tak má být, donutí vítr poslouchat.

Psával za pozdních večerů a spal míň a míň, ale své povinnosti nezanedbával. Neustále byl přátelský, ochotný pomoci nebo najít řešení, řídil služebnictvo a všemožně ulehčoval misionářům práci s obracením lidí na víru.

Od příchodu do Fu-čou uplynul rok. San mohl konstatovat, že Boží království, o němž misionáři snili, se bude budovat velmi dlouho. Za dvanáct měsíců přijalo křesťanskou milost devatenáct lidí.

A San pořád psal a postupně se přibližoval k počátkům jejich útěku z rodné vesnice.

Mezi jeho úkoly patřil i úklid Elgstrandovy kanceláře. Nikdo jiný dovnitř nesměl, jedině San mohl místnost uklidit a utřít prach. Když jednou opatrně utíral psací stůl a bral do ruky papíry ležící na něm, padl mu zrak na dopis, který Elgstrand napsal čínskými znaky jednomu příteli misionáři v Kantonu, s nímž si procvičoval jazyk.

Elgstrand se svému příteli důvěrně svěřil a napsal, že „Číňani jsou, jak víš, neuvěřitelně pracovití a dokáží snášet bídu, jako osli a muly snášejí kopance a rány bičem. Ale nesmíme zapomínat, že jsou to také prostoduší a zároveň prohnaní lháři a podvodníci, jsou pyšní a chtiví a mají v sobě zvířecí smyslnost, která se mi občas až hnusí. Většinou jsou to ubožáci. Můžeme jen doufat, že Boží láska jednou dokáže tou jejich příšernou zatvrzelostí a krutostí proniknout“.

San si dopis přečetl ještě jednou. Pak setřel zbytek stolu a místnost opustil.

Pokračoval v práci, jako by se nic nestalo, po večerech psal a přes den naslouchal kázáním.

Jednoho večera na podzim roku 1868 misijní stanici zcela nepozorovaně opustil. V prostém látkovém ranci měl všechen svůj majetek. Když se vypravil na cestu, pršelo a foukal vítr. Hlídač u brány spal a neslyšel, jak po ní kdosi leze. Nahoře se San obkročmo posadil a strhl znaky, které říkaly, že toto je brána do Chrámu pravého Boha. Hodil je do bláta před vchodem.

Ulice byla liduprázdná. Lilo jako z konve.

Sana pohltila tma. Byl pryč.

17

Elgstrand otevřel oči. Skrz dřevěné žaluzie na okně do jeho pokoje pronikalo ranní světlo. Zvenčí slyšel, jak se na dvoře zametá. Naučil se mít ten zvuk rád, pevný moment v řádu světa, který se jinak často zatřásl. Ale koště patřilo ke stálicím.

Jako obvykle zůstal po probuzení chvíli ležet a nechal myšlenky plout zpátky v čase. Jeho vědomí naplnila změť obrázků z jeho prostého dětství v malém smålandském městečku. Nikdy by ho tenkrát nenapadlo, že si jednou uvědomí své poslání a vypraví se do světa jako misionář, aby pomáhal lidem poznat jedinou pravou víru.

Bylo to už dávno, a přesto se to těsně po probuzení zdálo jako před chvílí. Obzvlášť dnes, kdy ho čekala další cesta po řece k anglické lodi, která snad přivezla pro stanici peníze a poštu. Tu cestu podnikal počtvrté. Byli s Lodinem ve Fu-čou už víc než rok a půl. Navzdory jejich vytrvalé práci se stanice stále potýkala s mnoha problémy. Elgstrand byl nejvíc zklamaný z nízkého počtu lidí skutečně obrácených na víru. Spousta návštěvníků prohlašovala, že jsou křesťané. Ale na rozdíl od Lodina, který byl poněkud nekritický, Elgstrand mnoho spasených prohlédl. Jejich víra byla prázdná a nejspíš představovala jen naději, že se jim od misionářů dostane nějakého daru, šatstva nebo jídla.

Byly okamžiky, kdy hluboce pochyboval. Tehdy ve svých denících psal o tom, jak jsou Číňané falešní, jako by nic nedokázalo napravit jejich modlářství. Ti, co přišli na kázání, mu připadali jako zvířata, na daleko nižším stupínku než nejnuznější sedláci, jaké znal ze Švédska. Slova bible nabádající, aby člověk neházel perly sviním, tu získala nový a nečekaný obsah. Ale trudné chvíle zase odplynuly. Modlil se a promlouval s Lodinem. V dopisech misijní organizaci, která je v práci podporovala a sháněla potřebné peníze, těžkosti nezastíral. Ale neustále vyzdvihoval, že je zapotřebí trpělivosti. Křesťanská církev potřebovala na svém počátku stovky let, aby se rozšířila. Takovou trpělivost je nutné žádat i od těch, kdo byli posláni k lidem v ohromné a zaostalé zemi zvané Čína.

Elgstrand vstal, umyl se v umyvadle a rozvážně se oblékl. Dopoledne chtěl napsat několik dopisů, které odevzdá při návštěvě anglické lodi. Mimo jiné cítil potřebu napsat své matce, hodně zestárla a už jí nesloužila paměť. Znovu jí chtěl připomenout, že má syna, který vykonává tu nejdůležitější možnou křesťanskou službu.

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře. Otevřel a před ním stála mladá služebná s podnosem. Položila tác se snídaní na stůl a nehlučně zmizela ve dveřích. Elgstrand si oblékal sako a přitom stál mezi veřejemi a díval se na zametený dvůr. Venku bylo vlhko a teplo a mraky naznačovaly, že zřejmě bude pršet. Cesta po řece se neobejde bez oblečení do deště a deštníků. Elgstrand zamával na Lodina, který stál přede dveřmi do svého pokoje a čistil si brýle.

Bez něj by to bylo těžké, pomyslel si Elgstrand. Je sice naivní a nevyniká zvláštním nadáním, ale je hodný a pracovitý. Je tak trochu ten chudý duchem, o němž mluví bible.

Elgstrand se spěšně pomodlil modlitbu před jídlem a zasedl k snídani. Zároveň myslel na to, jestli je připravená veslařská posádka, aby je odvezla k lodi a zpět.

V té chvíli postrádal Sana. Za dobu svého pobytu na misijní stanici měl San tyhle úkoly na starosti a všechno šlo jako na drátkách. Od toho podzimního večera, kdy zčistajasna zmizel, Elgstrand nenašel nikoho, kdo by ho plně nahradil.

Nalil si čaj a znovu se zamyslel nad tím, co vlastně Sana přimělo k náhlému odchodu. Jediné rozumné vysvětlení bylo, že uprchl spolu s dívkou Čchi, do které se zamiloval. Elgstranda zabolelo při pomyšlení, jak Sana přeceňoval. Dokázal překousnout věčné zklamání nebo podfuky obyčejných Číňanů. Faleš pro ně byla přirozená. Ale že bude takto jednat muž, o němž si myslel tolik dobrého, to pro něj bylo největší zklamání, jaké za celou dobu ve Fu-čou zažil. Vyptával se tehdy všech, co Sana znali. Ale nikdo netušil, co se oné bouřné noci, kdy vítr strhl několik znaků Chrámu pravého Boha, stalo. Znaky byly dávno zpátky na svém místě. Ale San zmizel.

Následující hodiny věnoval Elgstrand psaní dopisů a sestavil také zprávu pro členy misie doma ve Švédsku. Bylo to pro něj pokaždé utrpení, když musel shrnout, jak práce v misijní stanici pokračuje. Kolem jedné hodiny zalepil poslední obálku a znovu obhlédl, jaké je venku počasí. Déšť byl pořád na spadnutí.

Elgstrand nastoupil do veslice. Zdálo se mu, že některé členy posádky poznává z dřívějších plaveb. Ale jistý si nebyl. Usadili se s Lodinem uprostřed člunu. Uklonil se jim jakýsi Sin a řekl, že mohou vyplout. Cestou měli misionáři čas probrat různé těžkosti na stanici. Také mluvili o tom, že jich bude potřeba víc. Elgstrandovým snem bylo vybudovat síť křesťanských misií podél celé řeky Min. Kdyby ukázali, že jsou schopní růstu, přitáhlo by to k nim ony pochybovačné Číňany, kteří byli současně zvědaví na podivuhodného Boha, jenž obětoval svého syna na kříži.

Ale kde na to vezmou peníze? Na tohle neměl odpověď ani Lodin, ani Elgstrand.

Když dojeli k anglické lodi, Elgstrand ke svému údivu zjistil, že ji poznává. Misionáři vylezli po provazovém žebříku. Na palubě stál kapitán Dunn, s nímž se Elgstrand už setkal. Představil mu Lodina a společně se odebrali do kapitánské kajuty. Dunn postavil na stůl pálenku a skleničky a nedal jinak, než že si misionáři musejí dvakrát zavdat.

„Tak jste zůstali,“ řekl pak. „Překvapuje mě to. Jak to tady můžete vydržet?“

„Máme své poslání,“ odpověděl Elgstrand.

„A jak to jde?“

„Co myslíte?“

„To obracení na víru. Daří se vám Číňany přesvědčit, nebo pořád pálí kadidlo u těch svých bůžků?“

„Obrátit člověka na víru trvá dlouho.“

„A jak dlouho trvá obrátit na víru celý národ?“

„Takhle my to nepočítáme. Můžeme tu zůstat celý život. Po nás přijdou dílo převzít další.“

Kapitán Dunn si je prohlédl zkoumavým pohledem. Elgstrand se upamatoval, že mu Dunn při minulém setkání pověděl o čínském národě spoustu ohavností.

„Čas je jedna věc,“ navázal Dunn. „Protéká nám mezi prsty, byť se ho snažíme všemožně zachytit. Ale co vzdálenost? Než jsme vynalezli nástroje, se kterými můžeme měřit cestu na námořní míle, měli jsme jen jednu míru, říkali jsme jí tušení. Byla to vzdálenost, na jakou dokázal námořník s ostrým zrakem zahlédnout pevninu nebo jinou loď. Jak vy měříte vzdálenost, páni misionáři? Jak měříte vzdálenost mezi Bohem a lidmi, které chcete obrátit na víru?“

„Trpělivost a čas jsou také vzdálenost.“

„Obdivuju vás,“ řekl Dunn. „Nerad, ale obdivuju. Víra ještě nikdy nepomohla kapitánovi najít cestu mezi skalisky nad hladinou ani pod ní. Na moři se počítají schopnosti, nic jiného. Řekněme, že vy a já máme každý v plachtách jiný vítr.“

„Hezké přirovnání,“ řekl Lodin, který do té chvíle vyčkávavě mlčel.

Kapitán Dunn se sehnul a odemkl dřevěnou truhlu stojící vedle jeho závěsného lůžka. Z truhly vyndal balík dopisů, několik objemnějších balíčků a konečně svazek peněz a směnek, které mohli misionáři proměnit u obchodníků ve Fu-čou.

Kapitán podal Elgstrandovi papír s napsanou částkou.

„Prosím, abyste si peníze přepočítali a částku potvrdili.“

„Je to nutné? Nemyslím, že by kapitán lodi kradl peníze, které se vybraly mezi chudými lidmi, aby pomohly pohanům k lepšímu životu.“

„Co si myslíte, to je vaše věc. Pro mě je důležité jen to, abyste se na vlastní oči přesvědčili, že jste obdrželi správný obnos.“

Elgstrand zašustil bankovkami a směnkami. Když byl s počítáním hotov, podepsal stvrzenku, a tu kapitán Dunn zamkl zpátky do truhly.

„Obětujete na ty svoje Číňany hromadu peněz,“ řekl. „Musejí pro vás hodně znamenat.“

„To je pravda.“

Když misionáři konečně opouštěli loď, začínalo se smrákat. Kapitán Dunn stál u zábradlí a díval se, jak nasedají do člunu na cestu domů.

„Sbohem,“ zavolal kapitán. „Kdo ví, třeba se tady na řece znovu shledáme.“

Veslice odrazila. Vesla se zvedala a klesala v pravidelných záběrech. Elgstrand se podíval na Lodina a rozesmál se.

„Kapitán Dunn je zvláštní člověk. Myslím, že má v jádru dobré srdce, přestože působí drze a rouhavě.“

„Není se svými názory zdaleka jediný,“ poznamenal Lodin.

Dál pokračovali mlčky. Veslice obvykle plula blízko břehu, tentokrát ale veslaři drželi loď uprostřed říčního koryta. Lodin spal, Elgstrand podřimoval. Probral se, když se ze tmy najednou vynořilo několik člunů a narazily příděmi do boku veslice. Semlelo se to tak rychle, že Elgstrand sotva stihl pochopit, o co jde. Nehoda, pomyslel si. Proč se jen veslaři nemohli držet u břehu jako jindy?

Vzápětí mu došlo, že o nehodu nejde. Ze člunů k nim na palubu přeskočili muži s maskami přes obličej. Lodin se probudil a pokusil se vstát, ale dostal tvrdou ránu do hlavy a padl k zemi. Veslaři nejevili nejmenší snahu misionáře bránit nebo loď dostat pryč. Elgstrand pochopil, že přepadení bylo pečlivě naplánované.

„Ve jménu Kristově,“ zvolal. „Jsme misionáři, nechceme vám ublížit.“

Najednou před ním stál maskovaný muž. V ruce měl cosi podobného sekeře nebo kladivu. Jejich pohledy se střetly.

„Ušetřete naše životy,“ zaprosil Elgstrand.

Muž si masku stáhl. Navzdory tmě misionář okamžitě poznal, že před ním stojí San. Jeho obličej byl naprosto bez výrazu. Pozvedl sekeru a zasekl ji Elgstrandovi přímo do hlavy. Pak jeho tělo převalil přes palubu a díval se, jak mizí ve vodě. Jeden z jeho mužů se chystal podřezat Lodinovi hrdlo, ale San zvedl odmítavě ruku.

„Nech ho žít. Chci, aby to měl kdo vypovědět.“

Vzal brašnu s penězi a přelezl do člunu. Totéž udělali veslaři, kteří přijeli s misionáři. Brzy zbyl ve veslici jen Lodin v bezvědomí.

Řeka poklidně proudila. Po banditech nebylo ani stopy.

Nazítří se loď se stále bezvědomým Lodinem našla. Misionáře se ujal britský konzul ve Fu-čou a nechal ho u sebe bydlet, dokud nenabere síly. Jakmile se Lodin dostal z nejhoršího šoku, ptal se ho konzul, jestli poznal někoho z těch, kdo je přepadli. Lodin odpověděl záporně. Všechno šlo ráz na ráz, muži měli masky, Lodin neměl ani ponětí, co se Elgstrandovi stalo.

Konzul dlouho dumal nad tím, proč bandité Lodina ušetřili. Čínští piráti zřídkakdy nechali někoho naživu. Tentokrát ale udělali záhadnou výjimku.

Bezprostředně po útoku konzul kontaktoval úřady ve městě a vznesl proti událostem protest. Mandarín se rozhodl zasáhnout. Lupiče se podařilo vystopovat až k jedné vesnici severozápadně od řeky. Bandité už byli tou dobou pryč, a tak nechal mandarín potrestat jejich příbuzné. Neprodleně a bez soudu jim do jednoho podřezali hrdla a vesnici vypálili.

Události měly dramatický dopad na pokračující evangelizaci. Lodin propadl těžké depresi a neodvažoval se opustit konzulát. Trvalo dlouho, než se uzdravil natolik, aby se mohl vrátit do Švédska. Odpovědní činovníci pro misijní činnost ve Švédsku učinili obtížné rozhodnutí a pozastavili vysílání misionářů. Všichni věděli, že to, co se stalo bratru Elgstrandovi, je součástí utrpení, které je zřejmým rizikem pro misionáře činné v problematických oblastech. Pokud by se Lodin opět vzchopil k práci, bylo by to něco jiného. Ale muž, který jen pláče a sotva se odváží vyjít na ulici, nemůže být základním kamenem, na jakém by se dalo při misijní práci stavět.

Misijní stanice byla zrušena. Devatenáct Číňanů obrácených na víru dostalo pokyn, ať vyhledají německou nebo americkou misii, ty také působily u řeky Min.

Elgstrandovy zprávy o práci v misii byly uloženy do archivu. Nikdo už se o ně nezajímal.

Několik let poté, co Lodin zamířil domů do Švédska, přijel do Kantonu za doprovodu služebnictva Číňan v krásných šatech. Byl to San a vracel se do města poté, co žil v ústraní ve Wu-chanu.

Cestou do Kantonu se zastavil ve Fu-čou. Jeho sloužící čekali v hostinci a San došel až na místo u řeky, kde byl pohřbený jeho bratr a Čchi. Zapálil kadidlo a dlouho seděl na líbezném pahorku. Tlumeně rozmlouval s mrtvými a vyprávěl jim o svém současném životě. Nedostalo se mu odezvy, ale byl přesvědčen o tom, že ho slyší.

V Kantonu si pronajal menší domek na kraji města, daleko od cizineckých kolonií i čtvrtí, kde bydleli obyčejní chudí Číňané. Žil prostým a nenápadným životem. Kdo se zeptal jeho sloužících, co je San zač, dozvěděl se, že žije z úroků a věnuje se studiu. Všechny zdvořile zdravil, ale většímu kontaktu s lidmi se vyhýbal.

V domě plály lucerny vždy až do pozdních nočních hodin. San pokračoval v psaní o událostech svého života ode dne, kdy si jeho rodiče vzali život. Nic nevynechal. Svůj čas už nemusel věnovat práci, obsah Elgstrandovy brašny mu na živobytí bohatě stačil.

Vědomí, že jsou to misijní peníze, mu přinášelo velké uspokojení. Byla to pomsta za všechny ty dlouhé měsíce, kdy ho křesťané podváděli a chtěli mu namluvit, že snad existuje spravedlivý Bůh, který se chová ke všem lidem stejně.

Uplynulo mnoho let, než si San našel novou ženu. Jednoho dne si na pravidelné procházce po městě všiml mladé dívky, jak jde po ulici v doprovodu svého otce. Vydal se za nimi, a když zjistil, ve kterém domě bydlí, pověřil svého nejspolehlivějšího služebníka, aby sehnal o dívčině otci nějaké informace. Ukázalo se, že jde o nižšího úředníka jednoho z mandarínů, a San se dozvěděl, že ho muž považuje za vhodného nápadníka. San ho diskrétně vyhledal, nechal se představit a pozval ho do vybrané kantonské čajovny. Po nějaké době ho úředník přivedl k sobě domů a San se poprvé s dívkou jménem Tchie setkal osobně. Zdála se mu milá, a když se trochu osmělila, prokázala i chytrost.

Za rok, v květnu 1881, si San vzal Tchie za ženu. V březnu 1882 se jim narodil syn, kterému dal San jméno Kuo S’. Nedokázal se pohledu na dítě nabažit a poprvé za mnoho let cítil radost ze života.

Jeho zlobu to ale neumenšilo. Stále více času věnoval jedné z tajných organizací, které pracovaly na vyhnání bělochů z Číny. Chudoba a utrpení jeho rodné země se nikdy nezmírní, dokud budou bílí cizáci pokračovat v uzurpování většiny příjmů z obchodu a vnucovat Číňanům ten nenáviděný omamný prostředek zvaný opium.

Čas plynul. San stárl a jeho rodina se rozrůstala. Po večerech se často stahoval do ústraní a čítal si v objemném deníku, který dál psal. Čekal už jen na to, až jeho děti povyrostou, aby porozuměly a jednou si možná samy přečetly knihu, na níž tak dlouho pracoval.

Mimo domov viděl, jak kantonské ulice dál obchází přízrak chudoby. Čas ještě nedozrál, pomyslel si. Ale jednoho dne určitě přijde velká voda a tohle všechno smete.

Žil dál prostým životem. Většinu času věnoval svým dětem.

Nikdy ale nepřestal hledat muže, jenž ho kdysi s bratrem unesl. Chodíval městem neustále ozbrojený ostře nabroušeným nožem, který skrýval pod šaty.

18

Ja Žu rád zůstával večer v kanceláři sám. Vysoká budova v centru Pekingu, kde měl pro sebe celé nejvyšší patro s obrovským panoramatickým oknem a výhledem na město, bývala tou dobou prakticky prázdná, až na hlídače v přízemí a úklidovou četu. V předpokoji seděla jeho sekretářka, paní Šen. Byla mu k dispozici, jak dlouho si řekl, a pokud to bylo zapotřebí, tak klidně až do svítání.

Právě onoho prosincového dne roku 2005 měl Ja Žu osmatřicáté narozeniny. Souhlasil se slovy jednoho západního myslitele, že to je věk, kdy se muž dostává do poloviny života. Ja Žu měl spoustu přátel na prahu čtyřicítky, kteří se hrozili stáří a cítili ho jako lehký, leč studený závan v zátylku. Ja Žu takové obavy neměl. Už jako mladý student na univerzitě v Šanghaji se rozhodl, že nebude plýtvat časem a silami kvůli strachu z věcí, jež beztak neovlivní. Běh času je nezměrná a záhadná síla a člověk s ní nakonec vždycky prohraje. Můžeme se bránit jedině tak, že se pokusíme čas natáhnout do šířky, využijeme ho. Nemá cenu pokoušet se jeho pustošení zastavit.

Dotkl se nosem studené okenní tabule. Ve svém ohromném kancelářském budoáru, vybaveném vkusným nábytkem v černé a krvavě rudé, nechával udržovat nízkou teplotu. Neustále tu měl sedmnáct stupňů, ať bylo venku zima nebo Peking čelil vedru a písečným bouřím. Takhle mu to vyhovovalo. Vždy byl zastáncem chladnokrevného uvažování. Obchodovat nebo dělat politická rozhodnutí je jakýsi druh válečného stavu, kde mají význam jedině racionální a chladné počty. Však mu také pro nic za nic neříkali Tchie Čchien-lien, „Chladný muž“.

Našli se ale i tací, kteří ho považovali za nebezpečného. Je pravda, že se dřív několikrát nechal vyvést z míry a přivodil lidem újmu na zdraví. Ale teď už se to nestávalo. Bylo mu jedno, jestli na své okolí působí děsivě. Důležité bylo, že už neztrácí kontrolu nad vztekem, jenž ho někdy naplňoval.

Čas od času se Ja Žu brzy ráno vytratil ze svého domu tajným zadním vchodem a zamířil do nedalekého parku. Vmísil se mezi lidi, povětšinou starší než on, a cvičil se v koncentrované gymnastice taj či. V tu chvíli se cítil jako bezvýznamná částečka velké anonymní čínské masy. Nikdo nevěděl, co je zač nebo jak se jmenuje. Říkal si, že je to jako očista. Když se pak vrátil do svého domu a ke své identitě, cítil se silnější.

Blížila se půlnoc. Čekal dvě návštěvy. Bavilo ho zvát si lidi v noci nebo časně za svítání, jestliže mu něco chtěli a on spatřoval k setkání vůbec nějaký důvod. Ovládáním času získával převahu. Ve studené místnosti za šerých ranních hodin snáze dostal, co chtěl.

Díval se na město se zářícími světly. Někde tam dole mezi nimi se v jedné nemocnici v roce 1967 narodil, za toho nejbouřlivějšího období kulturní revoluce. Jeho otec tehdy s rodinou nebyl, jelikož ho jako univerzitního profesora postihly zuřivé čistky rudých gard a čekalo ho vyhnanství na venkově, kde se sedlákům staral o prasata. Ja Žu se s ním nikdy nesetkal. Otec zmizel a slehla se po něm zem. V dospělosti Ja Žu vyslal několik svých nejbližších spolupracovníků na místo, kam jeho otec podle všeho musel odejít. Ale pátrali marně, na otce už si nikdo nepamatoval. Ani v chaotických archivech z oné doby neobjevili žádnou stopu. Ja Žuův otec se utopil ve velké politické povodni, kterou v Číně spustil předseda Mao.

Pro jeho matku to byly těžké časy, zůstala sama se synem a starší dcerou Chung. Jeho vůbec první vzpomínka byla plačící matka. Ten obrázek byl zakalený, ale nikdy mu z paměti nezmizel. Později, na začátku osmdesátých let, se situace zklidnila a matka získala zpátky svou práci na katedře teoretické fyziky na jedné pekingské univerzitě. To už měl Ja Žu jasněji v tom, jaký zmatek řádil v době jeho narození. Mao se pokusil stvořit nový vesmír. Jako se zrodil vesmír, tak měla vystoupit nová Čína z převratné vzpoury, kterou rozpoutal.

Ja Žu brzy pochopil, že úspěchu lze dosáhnout jen tehdy, když člověk umí vyčíst, kde se právě nachází moc. Kdo nerozumí všemožným tendencím v politickém a ekonomickém životě, nemůže nikdy vyšplhat tak vysoko, kam se dostal on.

Přesně na téhle úrovni teď jsem, pomyslel si Ja Žu. Jak se začal v Číně uvolňovat trh, byl jsem připravený. Byl jsem jednou z koček, o kterých mluvil Teng. Nezáleží na tom, jestli jsou černé nebo šedé, hlavně že loví myši. Teď je ze mě jeden z nejbohatších lidí mé generace. Zajistil jsem se díky dobrým kontaktům hluboko v novodobém zakázaném městě, kde vládne nejužší jádro komunistické strany. Platím jim cesty do zahraničí a přivážím jejich ženám módní návrháře až do domu. Zařizuji pro jejich děti výtečná místa na univerzitách ve Spojených státech a jejich rodičům stavím domy. Na oplátku získávám volnost.

Ja Žu přerušil tok svých myšlenek a podíval se na hodiny. Za chvíli bude půlnoc. Brzy se objeví první návštěvník. Došel k pracovnímu stolu a stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. Paní Šen to okamžitě zvedla.

„Čekám návštěvu,“ řekl. „Zhruba za deset minut. Nechte ji půl hodiny čekat. Pak vám zavolám, že může vejít.“

Posadil se za stůl. Vždy když večer odcházel, byl stůl naprosto prázdný. Do nového dne je třeba vykročit s čistým stolem, kam lze rozprostřít nové výzvy.

Teď na desce ležela potrhaná stará kniha se spravovanými a slepovanými deskami. Několikrát si říkal, že svěří rozpadající se spis nějakému šikovnému knihaři, aby mu udělal nové desky. Ale nakonec se rozhodl knihu nechat, jak je. Desky byly sice rozbité a stránky vetché a tenké, ale obsah se celá ta léta od svého sepsání nepoškodil.

Ja Žu knihu opatrně odsunul stranou a sáhl po tlačítku pod masivní deskou. Ze stolu se s tichým zavrněním vynořil monitor počítače. Ja Žu naťukal několik symbolů a na svítící obrazovce se objevil jeho rodokmen. Trvalo mu to dlouho a stálo ho to spoustu peněz, než tenhle obrázek kmene a větvoví své rodiny sestavil, alespoň tedy ty jeho části, kde si byl jistý. V krvavé a násilné historii Číny nepřišly vniveč jen vzácné poklady kultury. Zkáza postihla také mnoho archivů, a to bylo děsivější. Na Ja Žuově stromě zely mezery, jež nebude nikdy moct zaplnit.

Nejdůležitější jména tu ale byla. A především jméno muže, který napsal deník ležící na jeho stole.

Ja Žu pátral po domě, kde jeho předek seděl a psal za svitu svíčky. Ale z obydlí už nic nezbylo. Místo, kde kdysi Wang San žil, teď pokrývala síť dálnic.

V deníku San napsal, že jeho slova jsou určena větru a jeho dětem. Ja Žu nepochopil, co San myslel tím, že by knihu měl číst vítr. Zřejmě to byl v hloubi duše romantik, navzdory krutému životu, k němuž ho donutily okolnosti, a puzení k pomstě, které ho nikdy neopustilo. Ale byly tu děti, především syn jménem Kuo S’. Kuo S’ se narodil v roce 1882. Patřil k prvním vůdcům komunistické strany a zabili ho Japonci ve válce proti Číně.

Ja Žua nezřídka napadlo, že Sanův deník je určený právě jemu. Přestože mezi vznikem deníku a dnešním večerem, kdy si v něm Ja Žu četl, uplynulo více než sto let, jako by San hovořil přímo k němu. Nenávist, kterou cítil jeho předek, v něm žila dál. Nejprve San, pak Kuo S’ a nakonec Ja Žu.

Kuo S’ figuruje na jedné fotografii z počátku třicátých let. Stojí tam se skupinou mužů v jakési skalnaté krajině. Ja Žu si fotku naskenoval do počítače. Když se na ni díval, měl pocit, že má svého předka na dosah ruky. Kuo S’ stál těsně za usmívajícím se mužem s bradavicí na tváři. Takhle blízko byl absolutní moci, pomyslel si Ja Žu. A já, jeho potomek, jsem se dostal taky takhle blízko.

V reproduktoru na stole to slabě zašumělo. Paní Šen mu tak dávala diskrétní znamení, že dorazila první návštěva. Ale Ja Žu ji chtěl nechat čekat. Kdysi dávno si přečetl o jednom politickém vůdci, který důsledně třídil své přátele i nepřátele podle toho, jak dlouho si museli na schůzku s ním počkat. Všichni pak mohli vzájemně porovnat čekací lhůty a posoudit, jaká vzdálenost je dělí od vladařovy přízně.

Ja Žu vypnul počítač a nechal monitor s tichým zavrněním opět zmizet v desce stolu. Z karafy na stole si nalil sklenici vody. Sklo bylo z Itálie a vyrobili ho speciálně pro něj v podniku, kde byl prostřednictvím jednoho z mnoha svých bílých koní podílníkem.

Voda a ropa, napadlo ho. Obklopuji se tekutinami. Dnes ropa, zítra třeba práva na vodu v řekách a jezerech.

Šel znovu k oknu. Právě nastala část noci, kdy lidé zhasínají většinu světel. Zanedlouho budou město osvětlovat jen pouliční lampy a veřejné budovy.

Zahleděl se směrem k oblasti, kde leželo Zakázané město. Rád tam chodil a navštěvoval přátele, jejichž finance spravoval a rozmnožoval. Dnes je císařův trůn prázdný. Ale mezi zdmi prastarého císařského města se moc nachází dál. Teng kdysi prohlásil, že staré císařské dynastie by záviděly čínské komunistické straně její moc. Neexistuje ve světě jiná země s obdobnou mocenskou základnou. Každý pátý žijící člověk je závislý na rozhodnutí těchto novodobých císařských vůdců.

Ja Žu věděl, že má štěstí. Nikdy na to nezapomínal. V okamžiku, kdy by to přijal jako samozřejmost, rázem by mohl ztratit jak vliv, tak své blahobytné postavení. Mezi nejvyšší mocenskou elitu se řadil jako šedá eminence. Byl členem komunistické strany a měl kontakty hluboko v nejužších kruzích, kde se činila ta nejdůležitější rozhodnutí. Byl jejich poradcem a neustále si tykadly hledal cestu, aby věděl, kde jsou nastražené léčky a kudy vedou bezpečné trasy.

Dnes mu bylo osmatřicet a věděl, že se nachází uprostřed velké a převratné doby, jakou Čína od kulturní revoluce nezažila. Země dříve uzavřená do sebe teď začíná upírat pozornost ven. Přestože uvnitř politbyra probíhaly dramatické spory o to, jakou cestu zvolit, Ja Žu si byl výsledkem poměrně jistý. Směr, jímž se Čína vydala, není možné změnit. Každým dnem si víc a víc jeho krajanů polepší. Navzdory rozšiřující se propasti mezi lidmi z města a z venkova prosakuje část blahobytu až k těm nejchudším. Bylo by bláznovství pokoušet se tenhle vývoj zvrátit směrem, který připomíná minulost. Proto musí lov na zahraniční trhy a suroviny neustále zesilovat.

Ja Žu pozoroval odraz vlastního obličeje ve velké okenní tabuli. Možná právě takhle vypadal kdysi Wang San.

Uplynulo víc než sto třicet pět let, pomyslel si. San by si nedokázal představit, jaký život dnes vedu. Zato já mám před sebou jeho život a rozumím zášti, která ho formovala. Psal svůj deník proto, aby jeho potomci nikdy nezapomněli na příkoří způsobená jemu, jeho rodičům a jeho bratrům. Na bezpráví, které dusí celou Čínu.

Ja Žu se znovu podíval na hodiny a vytrhl se ze zamyšlení. Půlhodina ještě neuplynula, přesto došel ke stolu a stiskl tlačítko, jímž dal znamení, že jeho první návštěvník může vejít.

Neviditelné dveře ve zdi se vysunuly. Vstoupila jeho sestra Chung. Byla velmi půvabná. Mohl opravdu říct, že vyniká velkou krásou.

Setkali se uprostřed místnosti a políbili se na tváře.

„Bratříčku,“ oslovila ho. „Teď jsi o něco starší než včera. Jednoho dne mě dostihneš.“

„Ne,“ řekl Ja Žu. „To se nestane. Ale nevíme, kdo nakonec toho druhého pohřbí.“

„Proč o tom mluvíš dnes, když slavíš narozeniny?“

„Kdo je moudrý, ví, že smrt je neustále nablízku.“

Dovedl ji k pohovce na druhém konci velké kanceláře. Nepila alkohol, tak jí naservíroval čaj z pozlacené konvice. Sám zůstal u vody.

Chung se na něj s úsměvem podívala. Pak ale zvážněla.

„Mám pro tebe dárek. Ale nejdřív chci vědět, jestli je pravda, co se povídá.“

Ja Žu rozhodil rukama.

„Jsem obklopený řečmi. Jako všichni přední muži a dokonce i ženy. Jako ty, drahá sestro.“

„Chci jen vědět, jestli je pravda, žes dával úplatky, abys získal svoje největší stavební smlouvy.“

Chung prudce postavila šálek na stůl.

„Chápeš, co to znamená? Úplatky?“

Ja Žu měl rázem své sestry po krk. Jejich rozhovory ho nezřídka bavily, protože byla inteligentní a dovedla se kousavě vyjadřovat. Také ho bavilo vybrušovat v jejich debatách vlastní argumenty. Představovala staromódní pojetí, které zastává dnes už bezvýznamné ideály. Solidarita je obchodní artikl stejně jako cokoliv jiného. Klasický komunismus nedokázal odolat pokušením reality, již staří teoretikové vlastně nikdy nepochopili. Karl Marx měl pravdu v mnoha věcech týkajících se fundamentálního významu ekonomiky pro politiku, Mao zase dokázal, že se i chudí rolníci mohou dostat z bídy. Ale to ještě neznamená, že velké výzvy, které teď před Čínou stojí, lze zvládnout s nekritickým využitím klasických metod.

Chung na svém koni vstříc budoucnosti seděla obráceně. Ja Žu věděl, že neuspěje.

„Z nás nikdy nebudou nepřátelé,“ řekl. „Když se náš lid vydal na cestu z úpadku, naše rodina odvedla pionýrskou práci. Jen máme odlišný názor na to, jaké metody k tomu používat. Ale samozřejmě jsem nikoho nepodplatil, zrovna jako sám úplatky neberu.“

„Myslíš jen na sebe. Na nikoho jiného. Nechce se mi věřit, že mluvíš pravdu.“

Ja Žu se na chvíli přestal ovládat.

„A co sis říkala, když jsi před šestnácti lety tleskala páprdům ve vedení strany za to, že poslali tanky proti lidem na Náměstí nebeského klidu? Co sis tehdy myslela? Nedocházelo ti, že jsem tam mohl stát i já? Bylo mi tenkrát dvaadvacet.“

„Náš zásah byl nutný. Byla ohrožená stabilita celé země.“

„Kvůli pár tisícům studentů? Teď nemluvíš pravdu, Chung. Báli jste se někoho úplně jiného.“

„A koho tedy?“

Ja Žu se k sestře naklonil a ztlumil hlas.

„Rolníků. Báli jste se, aby nevyšlo najevo, že se studenty souhlasí. Místo abyste kvůli budoucnosti téhle země začali přemýšlet v jiných drahách, chopili jste se zbraní. Místo abyste problém vyřešili, snažili jste se ho skrýt.“

Chung na to nic neřekla. Podívala se na bratra, aniž uhnula pohledem. Ja Žu si pomyslel, že oba pocházejí z rodiny, která se ještě několik generací nazpátek neodvažovala pohlédnout mandarínovi přímo do očí.

„Na vlka se člověk nemá smát,“ řekla. „Vlk má pak za to, že se chceš rvát.“

Zvedla se a současně na stolek položila krabičku převázanou červenou stužkou.

„Mám strach, kam ses to vydal, bratříčku. Udělám, co bude v mých silách, aby takoví jako ty neproměnili naši zemi v něco, čeho bychom litovali nebo se za to styděli. Velké třídní boje se vracejí. Na které straně stojíš ty? Na své vlastní, ne na straně lidu.“

„Zajímalo by mě, kdo je teď vlk,“ řekl na to Ja Žu.

Pokusil se ji políbit na tvář. Ale jeho sestra se odvrátila. Otočila se a zamířila ke zdi, kde se zastavila. Ja Žu došel ke stolu a tlačítkem otevřel dveře.

Když se vchod zase uzavřel, naklonil se k reproduktoru.

„Čekám ještě jednu návštěvu.“

„Mám si poznamenat jméno?“ zeptala se paní Šen.

„Žádné nemá,“ řekl Ja Žu.

Vrátil se ke konferenčnímu stolku a rozvázal balíček, který tam Chung nechala. Uvnitř byla krabička z jadeitu. V ní leželo bílé pírko a kamínek.

Nebylo neobvyklé, že si s Chung vyměňovali dárky s tajemstvím nebo nějakou skrytou zprávou. Okamžitě pochopil, co měla tímhle na mysli. Poukazovala tím na jednu báseň od předsedy Maa. Pírko symbolizovalo zbytečný život, kámen život a smrt, které měly význam.

Moje sestra mi posílá varování, pomyslel si Ja Žu. Nebo možná výzvu. Kterou cestu si v životě zvolím?

Nad darem se pousmál a rozhodl se, že jí k dalším narozeninám nechá vyrobit krásného vlka ze slonové kosti.

Vůči její tvrdohlavosti pociťoval respekt. Když přišlo na charakter a vůli, nezapřela v sobě jeho sestru. Bude dál bojovat proti němu a lidem z vedení, kteří se vydají pro ni nepřijatelným směrem. Ale mýlí se, ona a všichni, kdo popírají to, co Čínu promění v nejmocnější zemi světa.

Ja Žu se posadil za stůl a rozsvítil stolní lampu. Opatrně si navlékl pár bílých tenkých rukavic. Poté se vrátil k listování Wang Sanovou knihou, jež se v rodině předávala z generace na generaci. Chung ji také četla, ale nezasáhla ji tolik jako jejího bratra.

Nalistoval poslední stránku. Wang Sanovi je osmdesát tři let. Je těžce nemocný a brzy zemře. Jeho poslední slova v deníku popisují starost nad tím, že musí jít vstříc smrti, aniž splnil to, co slíbil svým bratrům.

„Umírám předčasně,“ píše. „I kdybych žil až do tisíce let, umírám předčasně, protože jsem nepomstil čest své rodiny. Dělal jsem, co bylo v mých silách, ale nestačilo to.“

Ja Žu deník zavřel, uložil do zásuvky a zamkl ji. Sundal si rukavice. Z jiné zásuvky ve stole vytáhl tlustou obálku. Pak stiskl tlačítko reproduktoru. Paní Šen reagovala okamžitě.

„Přišel už můj host?“

„Je tu.“

„Řekněte mu, že může dál.“

Dveře ve zdi vylétly nahoru. Do místnosti vstoupil vysoký, vychrtlý muž. Plavně a měkce přešel hustý koberec a uklonil se.

„Je čas, aby ses vydal na cestu,“ oznámil mu Ja Žu. „Všechno, co potřebuješ, najdeš v téhle obálce. Chci, aby ses vrátil v únoru, kdy vítáme nový rok. Nejlepší bude, když svůj úkol vykonáš na začátku západního nového roku.“

Ja Žu podal muži obálku a ten ji s úklonou přijal.

„Liou Sine,“ pokračoval Ja Žu. „Úkol, který jsem ti svěřil, je důležitější než cokoliv, cos pro mě kdy udělal. Jde o můj vlastní život, o mou rodinu.“

„To přání splním.“

„Já vím. Ale jestli neuspěješ, žádám tě, aby ses už nikdy nevracel. Jinak bych tě musel zabít.“

„Já uspěju.“

Ja Žu přikývl. Rozhovor byl u konce. Liou Sin zmizel a dveře se za ním tiše zasunuly. Naposledy ten večer zavolal Ja Žu své asistence.

„Mou kancelář právě opustil jeden člověk,“ řekl jí.

„Byl velmi tichý a milý.“

„Ale vůbec tu nebyl.“

„Samozřejmě že ne.“

„Byla tu jen moje sestra Chung.“

„Nikoho jiného jsem dovnitř nepouštěla. Také jsem nezaznamenala kromě Chung žádné další jméno do knihy návštěv.“

„Teď můžete jít domů. Já tu ještě několik hodin zůstanu.“

Rozhovor skončil. Ja Žu věděl, že paní Šen zůstane, dokud on neodejde. Neměla žádnou rodinu, žádný život, jen práci, kterou vykonávala pro něj. Byla jeho démonem na stráži přede dveřmi.

Ja Žu se vrátil k oknu a díval se na spící město. Bylo dlouho po půlnoci. Cítil se rozjařený. Tohle byly dobré narozeniny. Přestože rozhovor se sestrou nedopadl tak, jak si představoval. Nechápe už, co se ve světě děje. Odmítá pohlédnout do tváře nové doby. Cítil smutek nad tím, že se od sebe budou víc a víc vzdalovat. Ale je to nutné. Kvůli jejich zemi. Jednou možná Chung pochopí.

Nejdůležitější pro tento večer byl ale fakt, že všechny přípravy a veškeré náročné hledání a mapování bylo u konce. Ja Žuovi trvalo deset let, než rozklíčoval historii a připravil plán. Mnohokrát už to chtěl téměř vzdát. Ale jakmile se začetl do Sanova deníku, znovu nabral potřebnou hnací sílu. Sanova zloba se na něj přenesla a byla stejně živá jako v době, kdy se vše odehrálo. A Ja Žu měl moc vykonat, co San nedokázal.

Na konci deníku zbývalo několik prázdných stránek. Až bude po všem, napíše tam Ja Žu poslední kapitolu. Zvolil den svých narozenin a vyslal Liou Sina do světa, aby udělal, co je třeba udělat. Pocítil úlevu.

Dlouho stál nehnutě u okna. Pak zhasl a vyšel zadní chodbou vedoucí k jeho soukromému výtahu.

Nastoupil do auta, které čekalo v podzemní garáži, a řidiče požádal, ať zastaví u náměstí Tchien-an-men. Přes zabarvené sklo viděl liduprázdnou plochu, kde stály jen trvale přítomné vojenské stráže v zelených uniformách.

Tady kdysi Mao vyhlásil zrození nové lidové republiky. Ja Žu tehdy ještě nebyl na světě.

Pomyslel si, že velké události, které je čekají nyní, se na tomhle náměstí v Říši středu veřejně vyhlašovat nebudou.

Nový svět vyroste za nejhlubšího ticha. A pak už nebude nikdo schopen tomu zabránit.

3. díl / rudá stužka (2006)

V boji bývají vždy oběti, smrt člověka je běžným jevem. Avšak máme-li na srdci zájmy lidu, myslíme-li na utrpení ohromné většiny lidu a umíráme-li pro lid, umíráme čestně a důstojně. Musíme ovšem usilovat o to, aby zbytečných obětí bylo co nejméně.

Mao Ce-tung, 1944

rebelové

19

To, co hledala, našla Birgitta Roslinová v nejzastrčenějším rohu čínské restaurace. Na lampě nad stolem chyběla jedna červená stužka.

Soudkyně zůstala jako přimražená a zadržela dech.

Někdo tu seděl, pomyslela si. Až vzadu v nejtemnějším koutě. Pak vstal, odešel odtud a vydal se do Hesjövallenu.

Musel to být muž. Naprosto jistě to byl muž.

Rozhlédla se po místnosti. Servírka se na ni usmála. Z kuchyně se ozýval hlučný hovor v čínštině.

Pomyslela si, že ona ani policisté nepochopili nic z toho, co se tu přihodilo. Bylo to větší, hlubší a záhadnější, než si vůbec dokázali představit.

Vlastně netušili vůbec nic.

Posadila se ke stolu a nepřítomně se nimrala v jídle, které si přinesla od pultu. Byla v restauraci stále jediný host. Přivolala k sobě gestem servírku a ukázala na lampu.

„Chybí tu stužka,“ řekla.

Servírka nejdřív jako by nechápala, o co jde. Birgitta ukázala znovu. Servírka překvapeně přikývla. O zmizelé stužce nevěděla. Sehnula se k zemi a podívala se pod stůl, jestli tam stuha nezapadla.

„Pryč,“ řekla pak. „Já neviděla.“

„Jak dlouho už je pryč?“ zajímala se Birgitta.

Servírka se na ni tázavě podívala. Birgitta otázku zopakovala, jelikož měla za to, že jí dívka nerozumí. Ta netrpělivě zavrtěla hlavou.

„Nevím. Jestli je tenhle stůl špatný, můžete přesedat jinam.“

Než Birgitta stačila zareagovat, servírka odběhla, aby se ujala větší skupiny lidí, která právě vešla dovnitř na oběd. Birgitta hádala, že jsou to zaměstnanci místní správy. Když se zaposlouchala do jejich rozhovoru, ukázalo se, že jsou to účastníci nějaké konference a baví se o vysoké nezaměstnanosti v hälsinglandském kraji. Birgitta se vrtala v jídle a restaurace se zaplňovala. Mladá servírka měla s hosty plné ruce práce. Nakonec jí přišel na pomoc jeden z kuchařů a společně sklízeli špinavé nádobí a utírali stolky.

Za dvě hodiny se polední ruch utišil. Soudkyně dál posouvala jídlo po talíři, objednala si k tomu zelený čaj a probírala se v myšlenkách vším, co se přihodilo od jejího příjezdu sem na sever. Pochopitelně si nedokázala vysvětlit, jak se rudá stužka z restaurace dostala do sněhu v Hesjövallenu.

Znovu k ní přišla servírka a zeptala se, jestli má ještě nějaké přání. Birgitta zavrtěla hlavou.

„Ráda bych se vás zeptala na pár věcí.“

V restauraci seděli ještě nějací hosté. Servírka promluvila s kuchařem, který jí pomáhal, a vrátila se k Birgittinu stolu.

„Jestli chcete koupit lampu, já zařídím,“ řekla a usmála se.

Birgitta jí úsměv oplatila.

„Lampu nechci,“ odpověděla. „Máte otevřeno na začátku roku?“

„Máme pořád otevřeno,“ řekla servírka. „Čínská obchodní myšlenka. Je otevřeno, když ostatní mají zavřeno.“

Birgitta si pomyslela, že na otázku, kterou chce položit, v podstatě není možné odpovědět. Přesto se zeptala.

„Pamatujete si svoje hosty?“

„Vy jste tu už byla,“ přitakala servírka. „Já si pamatuju hosty.“

„Nevzpomínáte si, jestli po Novém roce neseděl někdo právě u tohohle stolku?“

Servírka zavrtěla hlavou.

„Tady je dobrý stůl. Tady vždycky sedí někdo. Teď sedíte vy. Zítra někdo jiný.“

Soudkyně viděla, jak vágní a nejasné otázky pokládá, bez naděje na odpověď. Po krátkém zaváhání ji napadlo, jak to zformulovat jinak.

„Zkraje roku,“ zopakovala. „Byl tu někdo, koho jste nikdy dřív neviděla?“

„Nikdy?“

„Nikdy. Ani předtím, ani potom.“

Servírka si očividně lámala hlavu.

Zatím odcházeli poslední strávníci. U pokladny zazvonil telefon. Servírka ho šla zvednout a přijala objednávku jídla s sebou. Pak se vrátila ke stolku. Během té doby někdo v kuchyni pustil čínskou hudbu.

„Krásná hudba,“ řekla servírka a usmála se. „Čínská hudba. Líbí se?“

„Krásná,“ přisvědčila Birgitta. „Moc pěkná.“

Servírka váhala. Nakonec přikývla, nejprve nejistě, pak rozhodněji.

„Číňan,“ řekla.

„A seděl tady?“

„Stejná židle jako vy. Jedl večeři.“

„Kdy to bylo?“

Zamyslela se.

„V lednu. Ale ne Nový rok. Později.“

„O kolik dní později?“

„Asi devět, deset dní?“

Birgitta Roslinová se kousla do rtu. To by mohlo sedět, pomyslela si. Krvavá noc v Hesjövallenu nastala z dvanáctého na třináctého ledna.

„Mohlo to být ještě o pár dní později?“

Servírka došla pro knihu, kam se zapisovaly rezervace.

„Dvanáctého ledna,“ řekla. „To tu seděl. Neobjednal stůl. Ale já si pamatuju ostatní hosty, co tu byli.“

„Jak vypadal?“

„Číňan. Hubený.“

„Co říkal?“

Servírčina pohotová odpověď Birgittu překvapila.

„Nic. Jen ukázal prstem, co chce jíst.“

„Ale byl to přece Číňan?“

„Zkusila jsem čínsky. Ale řekl jenom ,ticho‘. A ukázal. Myslela jsem, že chce nechat na pokoji. Jedl. Polévka, jarní závitky, nasi goreng a zákusek. Měl hodně hlad.“

„Pil něco?“

„Voda a čaj.“

„A za celou dobu nic neřekl?“

„Chtěl nechat na pokoji.“

„Co bylo dál?“

„Zaplatil. Švédské peníze. Pak šel.“

„A už znovu nepřišel?“

„Ne.“

„To on sebral tu červenou stužku?“

Servírka se zasmála.

„Proč by to dělal?“

„Má ta stužka nějaký zvláštní význam?“

„Je to červená stužka. Co má znamenat?“

„Stalo se ještě něco?“

„A co by to bylo?“

„Myslím potom, co odešel.“

„Vy říkáte hodně zvláštních otázek. Jste z finančního úřadu? On u nás nepracuje. Platíme daně. Všichni, co tu pracují, mají papíry.“

„Jen mě to zajímá. Už jste ho pak nikdy neviděla?“

Servírka ukázala k oknu.

„Šel doprava. Sněžilo. Pak zmizel. Už nevrátil. Proč to chcete vědět?“

„Možná ho znám,“ řekla Birgitta.

Zaplatila a vyšla na ulici. Muž, který seděl u rohového stolku, se vydal směrem doprava. Udělala totéž. Na křižovatce se rozhlédla. Jednu stranu lemovaly obchody a parkoviště. Ulice vedoucí opačným směrem byla slepá. Na jejím konci stál malý hotel s naprasklou skleněnou cedulí. Birgitta se dál rozhlížela, až jí zrak znovu padl na puklou ceduli. Něco ji napadlo.

Vrátila se do restaurace. Servírka seděla a kouřila, a když se otevřely dveře, trhla sebou. Okamžitě cigaretu típla.

„Mám ještě jednu otázku,“ nadechla se Birgitta. „Měl ten muž u stolu nějakou bundu?“

Servírka se zamyslela.

„Vlastně ne. Jak jste to věděla?“

„Nevěděla. Klidně kuřte dál. Díky za pomoc.“

Vstupní dveře do hotelu byly rozbité. Někdo se je pokusil vylomit. Zámek byl opravený jen napůl. Birgitta vyšla několik schodů k recepci, tvořil ji holý pult, za kterým byly dveře. Recepce byla prázdná. Birgitta zavolala. Nikdo se neukázal. Cinkla na zvonek. Najednou jí někdo stál za zády. Trhla sebou. Spatřila na kost vyzáblého muže, vypadal, že je těžce nemocný. Měl silné brýle a byl cítit alkoholem.

„Je libo pokoj?“

Birgitta v jeho hlase slyšela slabé stopy dialektu, snad jako by pocházel z Göteborgu.

„Chci se jen zeptat na pár věcí. Jde o jednoho přítele, myslím, že tu bydlel.“

Muž se odšoural v rozkřapaných pantoflích a za chvilku se objevil z druhé strany pultu. Roztřesenýma rukama vytáhl knihu hostů. Nikdy by si nepomyslela, že ještě existují hotely, jako je tenhle. Měla pocit, jako by se posunula zpátky v čase do nějakého filmu ze čtyřicátých let.

„Jak se ten host jmenoval?“

„Vím jen, že je Číňan.“

Muž pomalu knihu odložil. Podíval se na ni a hlava se mu třásla. Birgittu napadlo, že trpí Parkinsonovou chorobou.

„Člověk většinou ví, jak se jmenují jeho přátelé. I když jsou z Číny.“

„Je to přítel mého přítele. Číňan.“

„To jsem pochopil. Kdy tu měl být ubytovaný?“

Kolik čínských hostů jsi tady asi tak měl? pomyslela si. Jestli tu bydlel Číňan, musíš to přece vědět.

„Na začátku ledna.“

„To jsem ležel v nemocnici. O hotel se tehdy staral synovec.“

„Nemohl byste mu zavolat?“

„Bohužel ne. Zrovna teď je na výletní lodi někde v Arktidě.“

Muž začal zblízka studovat stránky knihy. Zjevně trpěl krátkozrakostí.

„Jeden Číňan tu skutečně byl,“ řekl najednou. „Nějaký pan Wang Min-chao z Pekingu. Přespal jednu noc, z dvanáctého na třináctého ledna. Je to ten pán, kterého hledáte?“

„Ano,“ vydechla Birgitta a nedokázala skrýt vzrušení. „Je to on.“

Muž k ní knihu natočil. Birgitta vytáhla z kabelky papír a opsala si údaje zaznamenané v knize. Jméno, rodné číslo a něco, co zřejmě měla být adresa v Pekingu.

„Děkuju,“ řekla. „Moc jste mi pomohl. Nenechal po sobě v hotelu něco?“

„Jmenuju se Sture Hermansson,“ řekl na to muž. „S manželkou jsme hotel vedli od roku 1946. Teď je mrtvá. Brzo budu mrtvý i já. Tohle je poslední sezona. Dům se bude bourat.“

„Je to smutné, když to skončí takhle.“

Sture Hermansson nesouhlasně zamručel.

„Co je na tom smutného? Dům je troska. Já zrovna tak. Na tom není nic divného, že staří lidé umírají. Ale vlastně mám dojem, že tady ten muž vážně něco nechal.“

Stařík zmizel v místnosti za pultem. Birgitta čekala.

Když už si říkala, že tam snad umřel, konečně se vrátil. V ruce měl časopis.

„Tohle leželo v koši, když jsem se vrátil z nemocnice. Uklízí mi tady jedna Ruska. Mám jenom osm pokojů, tak na to stačí sama. Ale není moc pečlivá. Jak jsem se vrátil z nemocnice, celý hotel jsem prošel. Tohle bylo v Číňanově pokoji.“

Sture Hermansson jí časopis podal. Byl popsaný čínskými znaky a fotografie zobrazovaly zalidněné čínské exteriéry. Říkala si, že to spíš vypadá na prezentační brožuru nějaké firmy než časopis. Na zadní straně byly inkoustovým perem naškrábané další znaky.

„Klidně si to vemte,“ řekl Sture Hermansson. „Já čínsky neumím.“

Strčila papír do kabelky a chystala se k odchodu.

„Díky za pomoc.“

Sture Hermansson se usmál.

„Není zač. Jste spokojená?“

„Víc než spokojená.“

Birgitta zamířila k východu. Vtom za zády uslyšela hoteliérův hlas.

„Možná bych pro vás měl ještě něco. Ale zdá se, že dost pospícháte a asi už nemáte čas, nebo ano?“

Birgitta se vrátila k pultu. Sture Hermansson se usmíval a ukázal kamsi za svou hlavu. Birgitta zprvu nechápala, co má vidět. Na zdi visely hodiny a kalendář nějaké autoopravny, která slibovala rychlý a efektivní servis pro váš vůz značky Ford.

„Nevím, co myslíte.“

„Tak to máte horší oči než já,“ řekl Sture Hermansson.

Zpod pultu vytáhl ukazovátko.

„Zpožďujou se mi hodiny,“ vysvětlil. „S tímhle můžu posouvat ručičky. Lézt s těma roztřesenýma nohama na schůdky není nejvhodnější.“

Ukázal na zeď těsně vedle hodin. Viděla akorát nějaký ventil. Pořád nechápala, co se jí hoteliér snaží ukázat. Pak jí došlo, že to nebude ventil, ale otvor ve zdi, a za ním se skrývá objektiv kamery.

„Můžeme zjistit, jak ten člověk vypadal,“ prohlásil Sture Hermansson spokojeně.

„To je bezpečnostní kamera?“

„Přesně tak. Vyrobil jsem si ji sám. Nechat si do takhle malého hotelu namontovat zařízení od nějaké firmy by vyšlo zbytečně draho. Koho by ostatně napadl takový nesmysl, že mě vykrade? Byla by to stejná blbost jako obrat jednoho z těch nešťastníků, co tady ve městě okupujou lavičky a nasávají.“

„Takže vy si všechny hosty fotíte?“

„Točím si je na video. Vlastně ani nevím, jestli to není nezákonné. Ale mám tady pod pultem čudlík a ten zmáčknu. Pak to nahraje toho, kdo stojí u pultu.“

Pobaveně se na ni podíval.

„Právě jsem vás natočil,“ oznámil jí. „Stojíte přesně tak, aby z toho byl dobrý záběr.“

Birgitta ho následovala za pult. Měl tam pokoj, kde zjevně spal i úřadoval. V otevřených dveřích zahlédla staromódní kuchyň a ženu, která myla nádobí.

„To je Nataša,“ řekl Sture Hermansson. „Vlastně se jmenuje jinak. Ale podle mě se všechny Rusky mají jmenovat Nataša.“

Najednou se na ni podíval ustaraně.

„Doufám, že nejste od policie.“

„Vůbec ne.“

„Řekl bych, že nemá v pořádku papíry. Ale ono to platí pro většinu přistěhovalců, jestli se nepletu.“

„Tak to myslím není,“ prohodila Birgitta. „Ale od policie nejsem.“

Sture se začal přehrabovat mezi videokazetami označenými daty.

„Jen doufejme, že synovec na tlačítko nezapomněl. Od začátku ledna jsem ty filmy nekontroloval. Neměli jsme tehdy skoro žádné hosty.“

Po nekonečném nemotorném hledání, které v soudkyni vzbuzovalo úpornou chuť vyrvat starci kazety z rukou, se ta správná kazeta našla a Sture Hermansson zapnul televizi. Žena, jíž říkal Nataša, zmizela z kuchyňky jako neslyšný stín.

Sture spustil přehrávání. Birgitta se naklonila dopředu. Obraz byl překvapivě ostrý. U pultu stál muž s velkou chlupatou čepicí.

„Lundgren z Järvsö,“ informoval ji hoteliér. „Jezdí sem jednou za měsíc, aby měl chvíli pokoj a mohl v klidu nasávat. Když se opije, zpívá žalmy. Pak jede zase domů. Hodnej chlapík. Dělá do šrotu. Jezdí sem už skoro třicet let. Má slevu.“

Obrazovka zašuměla. Když se obraz vrátil, stály v záběru dvě ženy středního věku.

„Natašiny kamarádky,“ řekl Sture Hermansson zasmušile. „Občas sem přijdou. Co tady ve městě dělají za práci, to radši nechci vědět. U mě v hotelu mají teda návštěvy zakázané. Ale stejně mám podezření, že se to děje, když spím.“

„Ty mají taky slevu?“

„Všichni mají slevu. Nemám pevné ceny. Hotel už od konce šedesátých let prodělává. Žiju hlavně z menšího akciového portfolia. Sázím na lesy a těžký průmysl. Pro důvěrné přátele mám jedinou radu.“

„Jakou?“

„Švédské akcie ve strojírenství. Jsou zatím nepřekonatelné.“

Obraz zase přeskočil. Birgitta sebou trhla. Muž byl vidět naprosto jasně. Číňan v tmavém plášti. Na kratičký okamžik vrhl pohled do kamery. Jako by se střetl s jejíma očima. Mladý, pomyslela si. Pokud obrazovka nelže, nebude mu víc než třicet. Dostal klíč a odešel ze záběru.

Obrazovka potemněla.

„Špatně na to vidím,“ postěžoval si Sture Hermansson. „Je to ten, koho hledáte?“

„Bylo to dvanáctého ledna?“

„Myslím, že ano. Ale můžu se podívat do knihy návštěv, jestli se zapisoval po našich dámách z Ruska.“

Vstal a odštrachal se do recepce. Birgitta si během jeho nepřítomnosti stihla záběry s Číňanem několikrát přehrát. Zastavila obraz v momentě, kdy se muž podíval do kamery. Všiml si jí, pomyslela si. Teď se podívá dolů a odvrátí obličej. Dokonce změní držení těla, aby tvář zakryl. Změna se odehrála velmi rychle. Birgitta pásku přetočila a podívala se znovu. Teď jí navíc přišlo, že muž je celou dobu ve střehu a po kameře vyloženě pátrá. Znovu obraz zastavila. Krátce sestřižené vlasy, pronikavé oči, pevně stisknuté rty. Rychlé pohyby, bdělý. Možná je starší, než si původně myslela.

Sture Hermansson se vrátil.

„Vypadá to, že jsme se trefili,“ řekl. „Naše dvě dámy z Ruska se zapsaly pod falešnými jmény, jako obvykle. Po nich je tam tenhle muž, pan Wang Min-chao z Pekingu.“

„Mohla bych si ten film nějak zkopírovat?“

Hoteliér pokrčil rameny.

„Můžete si ho vzít. K čemu by mi byl? Tu kameru s videem jsem tam nainstaloval jen pro vlastní potřebu. Jednou za půl roku ty kazety přemažu. Vemte si ji.“

Vložil kazetu do obalu a dal ji soudkyni. Došli ke schodům. Nataša oprašovala stínidla lamp, které osvětlovaly vchod do hotelu.

Sture Hermansson Birgittu přátelsky štípl do ruky.

„Možná byste mi teď mohla říct, proč vás ten Číňan tak zajímá. Dluží vám peníze?“

„Proč by mi měl dlužit?“

„Každý někomu něco dluží. Když se jeden vyptává na druhého, obvykle jsou ve hře peníze.“

„Myslím, že ten člověk může zodpovědět pár otázek,“ řekla Birgitta. „Víc vám bohužel nepovím.“

„A nejste od policie?“

„Ne.“

„Ale místní taky nejste.“

„To je pravda. Jmenuju se Birgitta Roslinová a jsem z Helsingborgu. Budu ráda, když se ozvete, kdyby se tu znovu ukázal.“

Napsala mu svoji adresu a telefonní číslo.

Když vyšla na ulici, uvědomila si, že je zpocená. Číňanovy oči ji pronásledovaly. Schovala videokazetu do kabelky a bezradně se rozhlédla. Co teď? Touhle dobou měla být na cestě do Helsingborgu. Už bylo pozdní odpoledne. Zašla do blízkého kostela. Ve studené kostelní lodi se posadila do přední lavice. U mohutné zdi klečel nějaký muž a opravoval spáru. Chtěla si ujasnit fakta. V Hesjövallenu se našla rudá stužka. Ležela ve sněhu. Jí se čirou náhodou podařilo vystopovat stužku k čínské restauraci. Večer dvanáctého ledna tam jedl jakýsi Číňan. Později té noci nebo brzy ráno v Hesjövallenu zemřel vysoký počet osob.

Vzpomněla si na záběr z hoteliérovy videokazety. Opravdu bylo myslitelné, že by ten čin spáchal jediný člověk? Nebo v tom figuruje víc pachatelů, o nichž zatím neví? Anebo se červená stužka dostala do sněhu z nějakého úplně jiného důvodu?

Nenapadla ji žádná odpověď. Vytáhla z kabelky leták vyhozený do koše. To byl jeden z důvodů, proč pochybovala, že mezi Wang Min-chaem a událostmi v Hesjövallenu existuje nějaká souvislost. Vážně by po sobě mazaný pachatel nechal tak zjevnou stopu?

V kostele bylo bídné světlo. Nasadila si brýle a tenký časopis prolistovala. Na jedné stránce byl vyobrazený mrakodrap v Pekingu a pod ním byl nápis čínskými znaky. Na dalších stránkách viděla sloupce čísel a fotografie usmívajících se Číňanů.

Nejvíc ji zaujaly znaky napsané perem na zadní straně. Tady se k Wang Min-chaovi dostala hodně blízko. Znaky psal pravděpodobně on sám. Proč? Aby si něco poznamenal? Nebo z nějakého jiného důvodu?

Kdo by jí pomohl znaky rozluštit? Jakmile si tu otázku položila, znala odpověď. Najednou se jí z paměti vynořilo její vzdálené rudé mládí. Vyšla z kostela a zastavila se na hřbitově s mobilem v ruce. Karin Wimanová, její kamarádka ze studií v Lundu, byla sinoložka a pracovala na univerzitě v Kodani. Ale nezvedala to. Birgitta nechala aspoň zprávu na záznamníku, ať jí Karin zavolá. Pak se vrátila k autu a dojela k hotelu v centru města, kde se ubytovala. Dostala velký pokoj v nejvyšším patře. Zapnula televizi a na teletextu si přečetla, že má v noci sněžit.

Lehla si na postel a čekala. Z vedlejšího pokoje se ozýval mužský smích.

Vzbudilo ji zvonění telefonu. Volala poněkud překvapená Karin Wimanová. Birgitta jí vysvětlila, co potřebuje, a Karin řekla, ať jí stránku odfaxuje.

Birgitta to zařídila v recepci a pak se vrátila na pokoj. Venku se setmělo. Co nevidět by měla zavolat domů a vysvětlit, že si to rozmyslela, že je moc špatné počasí, a tak tu zůstane ještě další noc.

V půl osmé Karin zavolala.

„Ty znaky jsou dost naškrábané. Ale myslím, že jsem je rozluštila.“

Birgitta ani nedutala.

„Je to jméno jedné nemocnice. Našla jsem ji. Je v Pekingu a jmenuje se Lung-fu. Leží přímo v centru města, na ulici Mej-šu-kuan chou ťie. Blízko je taky čínské národní muzeum umění. Jestli chceš, můžu ti poslat mapu.“

„To budeš hodná.“

„A teď mi musíš říct, na co to potřebuješ vědět. Jsem strašně zvědavá. Oprášila jsi snad svůj dávný zájem o Čínu?“

„Dost možná to tak bude. Povím ti to později. Pošleš mi tu mapu na tenhle fax?“

„Máš ji tam za pár minut. Ale na můj vkus jsi trochu tajnůstkářská.“

„Měj strpení. Všechno ti povím.“

„Měly bysme se vidět.“

„Já vím. Nějak nám to nevychází.“

Birgitta sešla do recepce a čekala. Za několik minut přišel papír s mapou centra Pekingu. Karin Wimanová tam vyznačila šipku.

Birgitta si uvědomila, že má hlad. V hotelu restaurace nebyla, tak si vzala kabát a šla ven. Mapu si prostuduje, až se vrátí.

Město bylo tmavé, jen pár aut a sem tam osamělý chodec. Recepční jí poradil nedalekou italskou restauraci. Zašla tam a v nejmíň obsazené místnosti se navečeřela.

Když vyšla ven, už sněžilo. Zamířila k hotelu.

Najednou se zastavila a otočila se. Zničehonic ji přepadl pocit, jako by ji někdo pozoroval. Ale nikoho neviděla.

Pospíšila si zpátky a dveře pokoje zamkla na řetízek. Pak si stoupla za závěs a sledovala ulici.

Všechno bylo jako předtím. Nikde nikdo. Jen sníh se pomalu snášel a houstl.

20

V noci spala neklidně. Několikrát se vzbudila a šla se podívat k oknu. Pořád sněžilo. Vítr nafoukal k domovním zdem vysoké závěje. Ulice zely prázdnotou. Kolem sedmé hodiny ji definitivně probudilo hučení sněžných pluhů.

Než šla večer předtím spát, zavolala domů, aby Staffan věděl, ve kterém hotelu se ubytovala. Její muž ji vyslechl, ale moc toho nenamluvil. Asi je mu to divné, pomyslela si. Je si jistý akorát tím, že mu nejsem nevěrná. Ale kde tu jistotu bere? Neměl by mít aspoň někdy podezření, že jsem si našla někoho jiného, kdo mi zajistí sexuální život? Nebo je tak přesvědčený, že budu čekat donekonečna?

Během uplynulého roku občas přemýšlela nad tím, jestli by se dokázala sblížit s jiným mužem. Zatím to nevěděla. Možná hlavně proto, že jí ještě nezkřížil cestu nikdo, kdo by ji přitahoval.

Staffan se v telefonu vůbec nepozastavil nad tím, že se ještě nevydala na cestu domů. Zklamalo ji to a zároveň roztrpčilo. Kdysi jsme se naučili nevrtat do duše toho druhého příliš hluboko. Každý člověk potřebuje místo sám pro sebe, kam ostatní nemůžou. Ale nesmí to přerůst ve lhostejnost a naprostý nezájem o to, co ten druhý dělá. K tomuhle směřujeme? pomyslela si. Nebo už tam jsme?

Nevěděla. Ale cítila, že se ten nezbytný rozhovor se Staffanem neúprosně blíží.

Na pokoji měla varnou konvici. Udělala si hrnek čaje a posadila se ke stolu s mapou od Karin. Pokoj byl ponořený do večerního šera, osvětlovala ho jen stolní lampička a světlo z televize se staženým zvukem. V mapě se četlo špatně, kopie byla nekvalitní. Našla Zakázané město a náměstí Nebeského klidu. Mapa v ní vyvolala mnoho vzpomínek.

Birgitta mapku odložila a pomyslela na své dcery a kolik jim je let. Rozhovor s Karin Wimanovou jí připomněl, jaká kdysi bývala. Je to blízko a zároveň tak daleko. Některé vzpomínky jsou ostré, jiné blednou s každou příležitostí, kdy je vyvolám. Jsou lidé, kteří pro mě hodně znamenali, a už si ani nevybavím jejich tvář. Jiné, třeba míň důležité, před sebou vidím jako dnes. Pořád se něco posouvá, vzpomínky přicházejí a odcházejí, rostou a zmenšují se, ztrácejí nebo nabývají na významu.

Ale není sporu o tom, že ta doba byla pro můj život rozhodující. Navzdory veškerým osobním zmatkům a naivitě jsem věřila, že cesta do lepšího světa vede přes solidaritu a osvobození. Nikdy nezapomenu na ten pocit, že jsem byla ve středu světa, v centru doby, kdy je možné cokoliv změnit.

Ale svému tehdejšímu přesvědčení jsem nedostála. V nejslabších chvilkách jsem si připadala dokonce jako zrádce. Mimo jiné vůči matce, která mě k revolucionářství povzbuzovala. Na druhou stranu nebyla moje politická víra upřímně vzato nic jiného než jakási fermež na povrchu. Naleštěná Birgitta Roslinová! Jediné, co vyvěrá skutečně ze mě, je snaha být slušnou soudkyní. To mi nikdo nevezme.

Dopila čaj a rozplánovala si zítřejší den. Znovu zaklepe na dveře policejní stanice a sdělí vyšetřovatelům, co zjistila. Tentokrát ji budou muset vyslechnout, ne že se na její vyprávění vykašlou. Stěží zatím došli k nějakému průlomu. Když se přihlašovala v hotelu, slyšela, jak se o událostech z Hesjövallenu v recepci baví pár Němců. Takže je z toho novina i za hranicemi. Ostudná skvrna na nevinném Švédsku, pomyslela si. Masové vraždy sem nepatří. To se děje leda v Americe nebo možná v Rusku. Bývá za tím nějaký sadistický šílenec nebo terorista. Ale tady, v pokojné a odlehlé švédské vesničce v lesích, se to jakživo nestalo.

Zkusila nějak vycítit, jestli jí klesl tlak. Přišlo jí, že ano. To by bylo, aby ji doktor nepustil do práce.

Zamyslela se nad procesy, co ji čekají, a zároveň si říkala, jak to asi jde s případy, které museli převzít její kolegové.

Najednou cítila, že má naspěch. Chtěla domů, vrátit se ke svému normálnímu životu. Přestože je v mnoha směrech prázdný a dokonce nudný. Sotva může po někom chtít, aby to změnil, pokud s tím něco neudělá ona sama.

V pološeru hotelového pokoje se ten večer rozhodla, že až bude mít Staffan narozeniny, uspořádá mu velkou oslavu. Obvykle si s životním výročím toho druhého moc starostí nedělali. Třeba je na čase to změnit.

Druhý den po cestě na policejní stanici pořád sněžilo. Teplota klesla. Z teploměru před hotelem Birgitta zjistila, že je sedm stupňů pod nulou. Silnici ráno sněžné pluhy projely, ale chodníky ještě odklizené nebyly. Šla opatrně, aby neuklouzla.

Na policejní recepci byl klid. Jeden policista si četl něco na nástěnce. Žena z ústředny nehybně zírala do prázdna před sebou.

Birgittě přišlo, jako by celý Hesjövallen se všemi mrtvými byla jen špatná pohádka, kterou si někdo vymyslel. Žádná masová vražda se nestala, byla to vymyšlená chiméra, která se záhy pomalu rozplyne do ztracena.

Zazvonil telefon. Birgitta popošla k přepážce a čekala, než žena hovor přepojí.

„Jdu za Vivi Sundbergovou.“

„Má poradu.“

„A Erik Huddén?“

„Ten má taky poradu.“

„To jsou všichni na schůzi?“

„Všichni. Kromě mě. Jestli je to hodně důležité, můžu jim poslat zprávu. Ale stejně asi budete dlouho čekat.“

Birgitta se zamyslela. Samozřejmě že jsou její informace důležité, možná dokonce rozhodující.

„Jak dlouho bude ta schůze trvat?“

„To se nikdy neví. Vzhledem k těm událostem to může trvat i celý den.“

Žena pustila dovnitř policistu, který si četl nástěnku.

„Myslím, že v případu je něco nového,“ dodala tlumeně. „Vyšetřovatelé tu byli už v pět hodin ráno. Státní zástupce taky.“

„A co se stalo?“

„To nevím. Každopádně hádám, že budete čekat dlouho. Ale nic jsem vám neřekla.“

„Jistěže ne.“

Birgitta se posadila a listovala novinami. Tu a tam prošel dovnitř nebo ven prosklenými dveřmi policista. Dorazili novináři a televizní štáb. Už jen čekala, kdy se objeví i Lars Emanuelsson.

Bylo půl deváté. Zavřela oči a opřela se o zeď. Probral ji známý hlas. Stála před ní Vivi Sundbergová. Vypadala silně unavená, pod očima měla černé kruhy.

„Chtěla jste se mnou mluvit?“

„Pokud neruším.“

„Rušíte. Ale předpokládám, že je to důležité. V téhle fázi už víte, jaké jsou naše nároky, pokud si vás máme vyslechnout.“

Birgitta ji následovala skleněnými dveřmi do liduprázdné místnosti.

„Tohle není moje kancelář,“ vysvětlila Vivi Sundbergová. „Ale můžeme tu mluvit.“

Birgitta se posadila do nepohodlného křesla. Vivi Sundbergová se opřela o polici plnou šanonů s červenými hřbety.

Birgitta se nadechla a zároveň ji napadlo, že to nemá smysl. Vivi Sundbergová se už rozhodla, že cokoliv soudkyně řekne, nebude mít na vyšetřování žádný vliv.

„Myslím, že jsem na něco přišla,“ začala. „Je to stopa, abych se vyjádřila přesně.“

Vivi Sundbergová ji sledovala a její obličej byl bez výrazu. Birgitta to cítila jako provokaci. Přece jen je soudkyně a snad ví, jak vypadá relevantní podnět, který by měl policii při vyšetřování zločinu zajímat.

„Je možné, že to, co vám chci říct, je natolik důležité, že byste měla přivolat ještě někoho dalšího.“

„Proč?“

„Jsem o tom přesvědčená.“

Nekompromisní tón jejího hlasu rozhodl. Vivi Sundbergová odešla na chodbu. Za pár minut se vrátila s kašlajícím mužem, který se představil jako státní zástupce Robertsson.

„Vedu vyšetřování. Vivi mi řekla, že máte něco důležitého. Jste soudkyní v Helsingborgu, jestli jsem to správně pochopil?“

„Přesně tak.“

„Pracuje ještě státní zástupce Halmberg?“

„Už odešel do důchodu.“

„Ale bydlí ve městě, ne?“

„Mám dojem, že se odstěhoval do Francie. Antibes.“

„Ten se má. Miloval dobré doutníky jako děcko bonbony. Když byla při líčení přestávka, soudci ve stejné místnosti s ním omdlívali. Byli přiotrávení kouřem. Když se pak zavedl zákaz kouření, přestal procesy vyhrávat. Tvrdil, že to je ze zármutku a stesku po doutnících.“

„O tom jsem slyšela.“

Robertsson se posadil ke stolu. Sundbergová si stoupla zpátky k polici. Birgitta jim podrobně popsala své objevy. Jak poznala rudou stužku, vypátrala její původ a pak vystopovala Číňana, který byl tehdy ve městě. Pak položila na stůl videokazetu spolu s čínskou brožurou a vysvětlila, co znamenají naškrábané znaky.

Když domluvila, zavládlo ticho. Robertsson ji sledoval pátravýma očima, Vivi Sundbergová si prohlížela ruce. Pak Robertsson hmátl po kazetě a vstal.

„Podíváme se na to. Hned teď. Zní to šíleně. Ale šílené vraždění si možná žádá šílené vysvětlení.“

Šli do zasedací místnosti, kde právě snědá uklízečka sbírala šálky od kávy a papírové pytlíky. Birgitta zaprotestovala proti tomu, jak příkře Vivi Sundbergová uklízečku z místnosti vykázala. Robertssonovi se s určitými obtížemi a klením podařilo zprovoznit videopřehrávač a televizi.

Někdo zabouchal na dveře. Robertsson hlasitě houkl, že nechtějí být rušeni. Na obrazovce se objevily dvě Rusky a po chvilce zase zmizely. V záběru stál Wang Min-chao, podíval se do kamery a byl pryč. Robertsson pásku převinul a zastavil přehrávání v momentě, kdy se Wang dívá přímo do objektivu. Teď to zaujalo i Vivi Sundbergovou. Zatáhla závěsy u nejbližšího okna. Obraz byl hned zřetelnější.

„Wang Min-chao,“ řekla Birgitta. „Pokud je to jeho skutečné jméno. Zničehonic se dvanáctého ledna zjeví tady v Hudiksvallu. Přenocuje v malém hotelu a předtím sebere v restauraci stužku z papírové lucerny. Stužka se později najde na místě činu v Hesjövallenu. Odkud se ten člověk vzal a kam se pak poděl, to nevím.“

Robertsson do té doby stál nakloněný k televizi. Teď se posadil. Vivi Sundbergová otevřela láhev minerálky.

„Neuvěřitelné,“ řekl. „Předpokládám, že jste se ujistila, že červená stužka opravdu pochází z té restaurace.“

„Porovnala jsem je.“

„Co se to tu vlastně děje?“ prudce zasáhla Vivi Sundbergová. „Vedete snad paralelní soukromé pátrání?“

„Nechci narušit vyšetřování,“ odpověděla Birgitta. „Vím, že máte spoustu práce. Je to téměř nadlidský úkol. Větší průšvih než ten šílenec, co někdy na začátku dvacátého století postřílel lidi na parníku Mälaren.“

„John Filip Nordlund,“ vyhrkl Robertsson jako žáček. „Tehdejší grázl číslo jedna. Vypadal jako dnešní mladí chuligáni s vyholenou hlavou. Sedmnáctého května 1900 zabil pět lidí na lodi mezi Arbogou a Stockholmem. Usekli mu hlavu. To už se našim zločincům nestane. Ani tomu, kdo spáchal ty hrůzy v Hesjövallenu.“

Vivi Sundbergovou kolegovy znalosti z historie zjevně neohromily. Vyšla na chodbu.

„Zařídila jsem, aby naši přinesli tu lampu z té hospody,“ vysvětlila, když se vrátila.

„Otevírají až v jedenáct,“ řekla Birgitta.

„Město je malé,“ opáčila policistka. „Dojdeme pro majitele a ten nám otevře.“

„Hlavně ohlídej, ať se o tom nedozví ta horda novinářů,“ nabádal ji Robertsson. „Už vidím ty jejich titulky. ,Číňan za masakrem v Hesjövallenu? Hledá se šikmooký šílenec.‘“

„Po odpolední tiskovce to myslím nehrozí,“ řekla Vivi Sundbergová.

Takže dívka na ústředně měla pravdu, blesklo Birgittě hlavou. Něco se stalo a dnes to policie zveřejní. Proto mají o její informace tak vlažný zájem.

Robertsson se rozkašlal. Z těžkého záchvatu mu zrudl obličej.

„Cigarety,“ objasnil pak. „Vykouřil jsem jich tolik, že kdyby se vyskládaly do řady za sebou, dosáhly by z centra Stockholmu až na jih od Södertälje. Zhruba od Botkyrky by byly s filtrem. Což mi asi stejně nepřidalo.“

„Pojďme si to probrat,“ řekla Vivi Sundbergová a posadila se. „Způsobila jste nám tu docela starosti a pozdvižení.“

Teď přijdou deníky, pomyslela si Birgitta. Dneska to skončí žalobou, Robertsson na mě něco vyhrabe. Maření vyšetřování to být nemůže. Ale jsou i jiné paragrafy, které se dají vytáhnout.

Vivi Sundbergová se ale o denících nezmínila a Birgitta z její strany i navzdory odmítavému přístupu vytušila jakési porozumění. O ukradených denících její pokašlávající kolega zřejmě vědět nemusí.

„Samozřejmě se na to podíváme,“ řekl Robertsson. „Pracujeme s každou relevantní informací. Na druhou stranu nemáme žádné další stopy, které by ukazovaly, že je do případu zapletený někdo z Číny.“

„Co vražedná zbraň,“ zeptala se Birgitta. „Našla se?“

Sundbergová ani Robertsson neodpověděli. Našli ji, pomyslela si soudkyně. Tohle odhalí dnes odpoledne. Určitě je to tak.

„To v téhle chvíli nemůžeme komentovat,“ řekl nakonec Robertsson. „Počkáme na tu lampu a porovnáme stužky. Pokud to bude souhlasit, zahrneme vaši informaci naplno do vyšetřování. Videokazetu si samozřejmě necháme.“

Přitáhl si poznámkový blok a začal psát.

„Kdo toho Číňana viděl?“

„Servírka z restaurace.“

„Chodím tam na jídlo. Ta mladá, nebo ta starší? A co ten nevrlý chlápek z kuchyně, ten s bradavicí na čele?“

„Ta mladá.“

„Holčina osciluje mezi cudnou plachostí a těžkým flirtováním. Řekl bych, že se nudí. Někdo další?“

„Co někdo další?“

Robertsson si povzdechl.

„Drahá kolegyně, všechny jste nás tady ohromila Číňanem, kterého jste jen tak vysypala z rukávu. Kdo další ho viděl? Otázka nemůže být jednodušší.“

„Synovec majitele hotelu. Nevím, jak se jmenuje. Ale Sture Hermansson říkal, že je teď v Arktidě.“

„Jinými slovy tohle vyšetřování nabírá neslýchaných geografických rozměrů. Nejdřív se přiženete s Číňanem. Teď máme svědka v Arktidě. Psali o tom v Time a Newsweeku, volali mi z londýnského Guardianu, zajímali se o to z Los Angeles Times. Viděl toho Číňana ještě někdo? A mohl by to být svědek, který teď zrovna není někde v široširé australské poušti.“

„V hotelu je uklízečka. Ruska.“

Robertssonova reakce zněla téměř vítězoslavně.

„Co jsem říkal? Teď se nám přidalo Rusko. Její jméno?“

„Říkají jí Nataša. Podle Stureho Hermanssona se jmenuje jinak.“

„Možná je tu nelegálně,“ vložila se do toho Vivi Sundbergová. „Občas ve městě narazíme na Rusy nebo na Poláky.“

„To nás teď celkem nezajímá,“ namítl Robertsson. „Ještě někdo další toho Číňana viděl?“

„O nikom už nevím,“ odpověděla Birgitta. „Ale něčím sem musel přijet a zase odjet. Autobusem? Taxíkem? Někdo si ho musel všimnout.“

„To zjistíme,“ konstatoval Robertsson a položil pero. „Pokud se ukáže, že je to důležité.“

Což si nemyslíš, doplnila si v duchu Birgitta. Ať už je ta vaše nová stopa jakákoliv, tak ti připadá důležitější.

Vivi Sundbergová a Robertsson odešli. Birgitta si uvědomila, jak je unavená. Pravděpodobnost, že by její zjištění mělo s případem něco společného, je samozřejmě mizivá. Z vlastní zkušenosti věděla, že podivná fakta ukazující určitým směrem bývají většinou jen falešné vodítko.

Čekala a narůstala v ní netrpělivost. Přecházela po zasedací místnosti sem a tam. Při práci neustále narážela na státní zástupce, jako byl Robertsson, a v její soudní síni sedávaly v roli svědkyň mimo jiné i policistky, i když možná ne s tak intenzivně zrzavými vlasy, jako má Vivi Sundbergová. Ale všechny mluví stejně pomalu a mají nadváhu. Cynický žargon se používá taky všude. Dokonce i soudci se o pachatelích dovedou bavit překvapivě drsně a povýšenecky.

Vivi Sundbergová se vrátila. Následoval ji Robertsson v doprovodu Tobiase Ludwiga. Ludwig měl v ruce sáček s červenou stužkou a Sundbergová nesla papírovou lampu z restaurace.

Stužku vytáhli a porovnali. Nebylo pochyb, že patří k lampě.

Posadili se ke stolu. Robertsson spěšně shrnul Birgittino vyprávění. Bylo vidět, že umí informace efektivně uspořádat.

Nikdo neměl k jeho výkladu žádné další otázky. Ozval se jen Tobias Ludwig.

„Mění to něco ve vztahu k dnešní tiskové konferenci?“

„Ne,“ odpověděl Robertsson. „Tohle musíme zpracovat. Až bude čas.“

Poté Robertsson schůzku rozpustil. Potřásl si se soudkyní rukou a odešel. Když se Birgitta zvedla, zachytila pohled Vivi Sundbergové a vyložila si ho tak, že má ještě zůstat.

Když osaměly, policistka zavřela dveře a šla přímo k věci.

„Překvapuje mě, že se tak vytrvale vměšujete do vyšetřování. S tou červenou stužkou jste udělala rozhodně zvláštní objev. Prošetříme to. Ale snad už jste pochopila, že teď máme jiné priority.“

„Máte nějakou jinou stopu?“

„Promluvíme o tom dneska na tiskovce.“

„Mně byste možná mohla něco říct už teď…“

Vivi Sundbergová zavrtěla hlavou.

„Neprozradíte nic?“

„Nic.“

„Máte podezřelého?“

„Opakuju, že to oznámíme na tiskovce. Chtěla jsem, abyste zůstala kvůli něčemu jinému.“

Sundbergová odešla a vrátila se s deníky, které jí Birgitta před několika dny musela odevzdat.

„Prošli jsme si je,“ řekla policistka. „Došla jsem k závěru, že pro vyšetřování nemají význam. Chci tudíž prokázat dobrou vůli a ty deníky vám půjčit. Proti podpisu. Pod podmínkou, že je vrátíte, jakmile vás o to požádáme.“

Birgitta horečně přemýšlela, jestli to není nějaká past. Tohle gesto Vivi Sundbergové bylo sotva povolené, byť nebylo přímo trestné. Birgitta nemá s vyšetřováním nic do činění. Co se může stát, když si deníky vezme?

Vivi Sundbergová její váhání pochopila.

„Mluvila jsem s Robertssonem,“ řekla. „Trval akorát na tom, abyste nám podepsala papír.“

„Podle toho, co jsem stihla přečíst, jsou tam údaje o nějakých Číňanech, kteří v Americe pracovali na stavbě železnice.“

„Po roce 1860? To bylo skoro před sto padesáti lety.“

Vivi Sundbergová položila deníky na stůl spolu s igelitovou taškou. Z kapsy vytáhla stvrzenku a Birgitta ji podepsala.

Došly spolu do recepce. U skleněných dveří se rozloučily. Birgitta se zeptala, v kolik hodin se koná tisková konference.

„Ve dvě. Za čtyři hodiny. Jestli máte novinářský průkaz, můžete přijít. Chce tam spousta lidí a my nemáme na takový dav dostatečně velké prostory. Příliš velký zločin na tak malé městečko.“

„Doufám, že jste pokročili.“

Vivi Sundbergová se nejprve zamyslela.

„Ano,“ odpověděla pak. „Myslím, že řešení té příšerné řezničiny se blíží.“

Zvolna přikyvovala, jako by svá slova chtěla potvrdit.

„Taky už víme, že všichni z vesnice byli příbuzní,“ pokračovala. „Všichni ti mrtví. Bylo mezi nimi rodinné propojení.“

„Všichni až na chlapce?“

„Chlapec taky patřil k příbuzným. Ale byl tam jen na návštěvě.“

Birgitta Roslinová vyšla z policejní stanice. Soustředěně dumala nad tím, co asi policie za několik hodin zveřejní.

Na zasněženém chodníku, který stále ještě nikdo neodhrabal, se k ní přidal nějaký muž.

Lars Emanuelsson se usmál. Soudkyně pocítila náhlý popud ho praštit. Zároveň jí jeho umíněnost svým způsobem imponovala.

„Tak se zase setkáváme,“ řekl. „Pořád chodíte na stanici. Soudkyně z Helsingborgu se neúnavně pohybuje na okraji vyšetřování. Musí vám být jasné, že jsem zvědavý.“

„Zeptejte se policie. Ne mě.“

Lars Emanuelsson zvážněl.

„Můžu vás ujistit, že už jsem to udělal. Ale zatím jsem nedostal odpověď. V určité chvíli to člověka začne štvát. Pak musím spekulovat. Co dělá soudkyně z Helsingborgu v Hudiksvallu? Jak je zapletená do těch příšerných událostí?“

„Nemám vám co říct.“

„Vysvětlete mi aspoň, proč jste tak nepříjemná a odmítavá.“

„Protože mě nenecháte na pokoji.“

Emanuelsson pokynul k igelitové tašce.

„Viděl jsem, že jste šla dovnitř s prázdnýma rukama. A teď jdete ven s těžkou igelitkou. Co v ní máte? Papíry? Desky? Něco jiného?“

„To se vás vůbec netýká.“

„Tohle novinářům neříkejte. Mě se týká všechno. Co je v té tašce, co v ní není, i proč mi nechcete odpovědět.“

Birgitta přidala do kroku, ve sněhu ale uklouzla a spadla. Jeden deník z tašky vyklouzl. Emanuelsson byl skokem u ní, ale soudkyně jeho ruku odstrčila a deník schovala zpátky. Pospíchala odtamtud, vzteky celá rudá.

„Takže staré knihy,“ hulákal za ní Lars Emanuelsson. „Dřív nebo později přijdu na to, co jsou zač.“

Sníh ze sebe oprášila teprve u auta. Nastartovala a zapnula vyhřívání. Když dojela na hlavní silnici, trochu se uklidnila. Pustila z hlavy Emanuelssona i Vivi Sundbergovou, vzala to vnitrozemím, dojela k Borlänge, kde se zastavila na oběd, a když se přiblížila druhá hodina, zajela u Ludviky na parkoviště.

Zprávy v rádiu byly stručné. Tisková konference právě začala. V případu masové vraždy v Hesjövallenu se podle všeho objevil podezřelý. Víc informací se slibovalo v příští relaci.

Birgitta pokračovala v cestě a o hodinu později znovu zastavila. Opatrně odbočila na dřevařskou cestu, měla obavy, aby auto nezabředlo do měkkého sněhu. Zapnula autorádio. Nejprve uslyšela Robertssonův hlas. Mají podezřelého a je zadržený kvůli výslechu. Robertsson počítal, že muž zůstane v cele předběžného zadržení celé odpoledne nebo až do večera. Víc sdělit nechtěl.

Když domluvil, zaplnila rádio divoká změť hlasů přítomných novinářů. Ale Robertsson ke svému prohlášení nic dalšího nedodal.

Po skončení zpráv Birgitta rádio vypnula. Ze smrku vedle auta spadlo několik těžkých kusů sněhu. Rozepnula si bezpečnostní pás a vystoupila. Teplota venku pořád klesala. Soudkyně se zachvěla. Co to Robertsson řekl? Podezřelý muž. Nic dalšího. Ale jeho hlas zněl vítězoslavně, stejně jako Vivi Sundbergová vypadala přesvědčená o průlomu v případu.

Žádný Číňan neexistuje, napadlo ji zničehonic. Vynořil se ze tmy a vzal s sebou červenou stužku, ale s tímhle nemá nic společného. Dříve nebo později se pro to najde přirozené vysvětlení.

Nebo taky ne. Věděla, že zkušení policisté mluví v souvislosti s komplikovanými případy o stopách, které se nikdy nevysvětlí. Zřídkakdy se podaří najít rozumné vysvětlení pro všechno, co se stalo.

Rozhodla se na Číňana zapomenout. Byl to jen stín, který jí chvíli nedal spát.

Nastartovala a vydala se dál. Další zprávy propásla.

Večer zastavila v Örebro a přespala tam. Tašku s deníky nechala v autě.

Než usnula, chvíli cítila téměř nesnesitelnou touhu po něčím těle. Po Staffanově těle. Ale nebyl tu. Nedokázala si vybavit ani jeho ruce.

Nazítří kolem třetí hodiny odpoledne dorazila do Helsingborgu. Igelitku s deníky položila doma v pracovně.

Tou dobou už věděla, že státní zástupce Robertsson nechal zadržet zhruba čtyřicetiletého muže, stále bezejmenného. Ale policie byla skoupá na slovo, média zuřila nad kusými informacemi.

Nikdo nevěděl, kdo ten zadržený je. Všichni čekali.

21

Večer se Birgitta s manželem dívala na zprávy. Robertsson hovořil o průlomu ve vyšetřování. V pozadí byla vidět Vivi Sundbergová. Tisková konference probíhala chaoticky. Tobiasi Ludwigovi se nepodařilo novináře udržet a ti se vyhrnuli téměř až na pódium, kde Robertsson seděl. Ten jediný zachovával klid. Před jednou z kamer nakonec poskytl rozhovor, kde čerstvé události popsal. Pětačtyřicetiletý muž byl zadržen ve svém domě u Hudiksvallu. Akce proběhla bez nějakých dramatických situací. Pro jistotu nicméně policie povolala zásahovou jednotku. Muž byl zatčen na základě důvodného podezření z účasti na masové vraždě v Hesjövallenu. Z technických důvodů nechtěl Robertsson odhalit mužovu identitu.

„Proč to neřekne?“ zeptal se Staffan.

„Mohlo by to varovat případné spolupachatele a nebo by se zničily důkazy,“ vypočítala Birgitta a zároveň na něj sykla, ať je potichu. „Může pro to mít spoustu důvodů.“

Robertsson neprozradil žádné detaily. Ale posun ve vyšetřování nastal díky podnětům ze strany veřejnosti. Teď probíhá zajišťování stop. Také se uskutečnil první výslech.

Reportér dorážel na Robertssona otázkami.

„Přiznal se?“

„Ne.“

„Přiznal aspoň něco?“

„To vám nemohu říct.“

„Proč ne?“

„Jsme v rozhodující fázi vyšetřování.“

„Byl překvapený, když jste ho zatkli?“

„Bez komentáře.“

„Má nějakou rodinu?“

„Bez komentáře.“

„Ale bydlí u Hudiksvallu.“

„Ano.“

„Kde pracuje?“

„Bez komentáře.“

„Co ho spojuje se zavražděnými?“

„Musíte pochopit, že vám na to neodpovím.“

„Ale vy zase musíte pochopit, že naše diváky ty události zajímají. Tohle je druhý nejhorší zločin, jaký se kdy ve Švédsku udál.“

Robertsson tázavě zvedl obočí.

„A který je ten první?“

„Stockholmská krvavá lázeň v šestnáctém století.“

Robertsson propukl v přehnaně hlasitý smích. Birgitta zaúpěla nad reportérovou snaživostí.

„To se dá sotva srovnávat,“ řekl pak Robertsson. „Ale přít se s vámi nebudu.“

„Co se bude dít teď?“

„Bude následovat další výslech zadrženého.“

„Má svého obhájce?“

„Požádal o Tomase Bodströma. Ale ten ho zřejmě hájit nebude.“

„Jste si jistí, že jste dopadli toho pravého?“

„Na to je příliš brzy. Ale zatím jsem spokojený s tím, že jsme ho zadrželi.“

Rozhovor byl u konce. Birgitta zeslabila zvuk. Staffan se na ni podíval.

„Co na to říká paní soudkyně?“

„Určitě se mají o co opřít. Jinak by k tomu nedostali povolení. Ale zatím jde jen o zadržení podezřelého. Buď je Robertsson opatrný, nebo toho víc nemá.“

„Že by to udělal jediný člověk?“

„Zadrželi zatím jen jeho, ale to neznamená, že jich není víc.“

„Může to být něco jiného než útok šílence?“

Birgitta chvilku mlčela, než se odhodlala k odpovědi.

„Může být útok šílence dobře naplánovaný? Nemám na to žádnou lepší odpověď než ty.“

„Tak si holt budeme muset počkat.“

Dopili čaj a šli si brzy lehnout. V posteli natáhl Staffan ruku a dotkl se její tváře.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

„Že je ve Švédsku strašně moc lesů.“

„Říkal jsem si, jestli to nebylo fajn si od všeho odpočinout.“

„Od čeho? Od tebe?“

„Ode mě. A od procesů. Taková malá pauza ve středním věku.“

Lehla si k němu blíž.

„Někdy mě napadá taková otázka. A tohle bylo všechno? Vím, že je to nespravedlivé. Ty, děti, moje práce, co víc můžu chtít? Ale jde o to další. O to, co jsme si mysleli, když jsme byli mladí. Nejen porozumět, ale taky změnit. Když se podíváš kolem sebe, vidíš, že svět není lepší než dřív.“

„Ne tak docela. Míň kouříme, máme počítače a mobily.“

„Jako by se celá zeměkoule rozpadala. A když tady dojde na zápas o nějakou morální slušnost, naše soudy jsou už předem skoro na lopatkách.“

„Na tohle jsi myslela tam nahoře na severu?“

„Možná. Jsem trochu pesimistka. Jenže někdy je trocha pesimismu asi potřeba.“

Leželi mlčky. Čekala, jestli se k ní Staffan otočí. Ale nic se nedělo.

Ještě tam nejsme, pomyslela si zklamaně. Zároveň nedokázala pochopit, proč sama není schopná udělat to, co čeká od něj.

„Měli bysme někam odjet,“ řekl po chvíli. „Navíc je lepší o některých věcech mluvit za denního světla než těsně před usnutím.“

„Možná bysme mohli vykonat pouť,“ navrhla. „Jít pěšky do Santiaga de Compostela, jak káže tradice. Dát si do batohu kamení, kámen za každý problém, se kterým se potýkáme. Až pak najdeme řešení, kameny během cesty odhodíme.“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě. Jenom nevím, jestli mi vydrží kolena.“

„Když taháš moc těžké věci, může se ti prý udělat ostruha na patní kosti.“

„Co to je?“

„Něco s patou. Jeden můj kamarád to měl. Ture, ten veterinář. Pěkně si s tím vytrpěl.“

„Měli by z nás být poutníci,“ zamumlala. „Ale ne teď. Nejdřív se na to vyspím. A ty taky.“

Druhý den Birgitta zavolala svému lékaři, aby se ujistila, že je objednaná za pět dní na kontrolu. Pak poklidila dům a po igelitové tašce s deníky jen loupla okem. Mluvila s dětmi o oslavě narozenin, kterou chce Staffana překvapit. Všichni se shodli, že je to dobrý nápad, a Birgitta obvolala a sezvala rodinné přátele. Během dne si párkrát poslechla zprávy z Hudiksvallu. Z obležené policejní stanice pronikaly jen strohé informace.

Teprve pozdě odpoledne si sedla k psacímu stolu a s nechutí vzala do ruky deníky. Když teď zatkli za vraždy toho muže, připadalo jí, že její provizorní teorie ztratily na významu. Nalistovala stránku, kde předtím skončila.

Zazvonil telefon. Volala Karin Wimanová.

„Jen jsem chtěla vědět, že jsi v pořádku dojela domů.“

„Švédské lesy jsou nekonečné. Divím se, že místní obyvatelé v tom šeru neobrůstají kůrou. A smrky mě vyloženě děsí. Mám z nich depresi.“

„Co listnáče?“

„Ty jsou lepší. Ale ze všeho nejvíc teď toužím po rozlehlých pláních, moři a širém obzoru.“

„Přijeď sem. Vem to přes most. Jak jsi zatelefonovala, přivolalo mi to spoustu vzpomínek. Člověk stárne. Najednou jsou staří přátelé jako cenné šperky. Zdědila jsem po matce pár nádherných váz. Vzácné sklo z Orreforsu. Ale co je to proti přátelům?“

Birgittu ten nápad nadchl. I jí ležel telefonát s Karin v hlavě.

„Kdy máš čas? Já jsem momentálně na nemocenské, špatný krevní obraz a vysoký tlak.“

„Dnes ne. Ale třeba zítra.“

„Ty neučíš?“

„Spíš víc bádám. Svoje studenty zbožňuju, ale vyčerpávají mě. Zajímá je jedině Čína, jelikož mají dojem, že tam zbohatnou. Čína je náš novodobý Klondike. Málokdo už dneska jde po hlubších znalostech o ohromné Říši středu a její neuvěřitelně pohnuté minulosti.“

Birgitta pomyslela na deník, který měla před sebou. Tam se Klondike také mezi řádky zmiňoval.

„Můžeš přespat u mě,“ pokračovala Karin. „Synové prakticky nebývají doma.“

„A co tvůj muž?“

„Ten je přece mrtvý.“

Birgitta by si nejradši ukousla jazyk. Na tohle zapomněla. Karin Wimanová byla vdova už skoro deset let. Vzala si krásného mladého muže z Aarhusu, pracoval jako lékař. Zemřel na leukémii s rychlým průběhem. Bylo mu jen něco přes čtyřicet.

„Stydím se, promiň.“

„To nic. Tak přijedeš?“

„Zítra. A chci mluvit o Číně. O té staré i nové.“

Napsala si adresu, domluvily se na čase a Birgitta cítila, jak se na setkání s Karin těší. Kdysi byly velmi důvěrné přítelkyně. Později se každá vydala jiným směrem, kontakt zeslábl, ubylo telefonátů. Birgitta přijela, když měla Karin doktorskou promoci, a dokonce byla na její zahajovací přednášce na univerzitě v Kodani. Ale Karin v Birgittině soudní síni neseděla nikdy.

Vlastní zapomnětlivost Birgittu vyděsila. Kde se ta roztržitost vzala? Za roky soudničení si díky soustředění na obhajoby a svědecké výpovědi vytrénovala pozornost. A teď si ani nevzpomene, že Karinin manžel před deseti lety zemřel?

Mrzutost ze sebe ale záhy setřásla a začetla se do otevřeného deníku. Pozvolna opouštěla zimu v Helsingborgu a vstupovala do nevadské pouště, kde muži v černých kloboucích nebo s šátky kolem hlavy vynakládali nesmírné úsilí a posouvali železnici metr po metru směrem na východ.

JA ve svých zápiscích dál očerňoval téměř všechny dělníky, s nimiž pracoval a za něž zodpovídal. Irové jsou líní a nezřízeně pijí, ta hrstka černochů, které železniční společnost zaměstnala, je sice silná, ale zase se jim nechce do práce. Nejradši by tu viděl otroky z karibských ostrovů nebo z jihu Ameriky, o nichž slyšel. Na ty silné chlapy platí jedině karabáč, pak teprve ukážou, co v nich je. JA by si přál zmrskat je jako voly nebo osly. Birgitta nedokázala určit, kterou národnost JA nesnáší nejvíc. Možná indiány, původní obyvatele Ameriky, těmi hluboce pohrdá. Jejich nechuť k práci a zákeřná vychytralost nemají prakticky obdoby mezi vší tou verbeží, kterou musí kopanci a bitím popohánět, aby železnice rostla dál. Pravidelně také zmiňuje Číňany, ty by nejraději zahnal do Tichého oceánu, kde by si mohli vybrat mezi utonutím a čubičkou zpátky do Číny. Ale neupíral jim pracovitost. Nepijí, myjí se a dodržují pravidla. Jejich jedinou slabostí je záliba v hazardních hrách a podivné náboženské obřady. JA se v zápiscích neustále pokouší vysvětlit, proč nemá všechny ty muže rád, když mu přece ulehčují práci. Z několika těžko čitelných řádků Birgitta vyrozuměla něco v tom smyslu, že ti udření a vyčerpaní Číňané jsou k tomuhle předurčení, k ničemu jinému. Dostali se na úroveň, odkud už se žádným vývojem nemůžou posunout dál.

Nejsmířlivěji JA pohlíží na Skandinávce. Při stavbě železnice působí malá severská kolonie, několik Dánů, hrstka Norů a větší skupina Švédů a Finů. Na tyto mužské spoléhám. Dokud je budu mít pod dohledem, nepodvedou mě. Co víc, dovedou přiložiti ruku k dílu. Ale obrátím-li se k nim zády, promění se ve stejnou pakáž co ostatní.

Birgitta deník odstrčila a vstala. Ať už byl tenhle předák kdokoliv, připadal jí čím dál odpornější. Člověk z prostých poměrů se dostal do Ameriky a tam najednou získal velkou moc nad lidmi. Z krutého muže se stal tyran. Birgitta si vzala kabát a vydala se na dlouhou procházku městem, aby se té pachuti na chvíli zbavila.

V šest hodin zapnula v kuchyni rádio. Zprávy zahájil Robertssonův hlas. Birgitta nehnutě stála a poslouchala. V pozadí za Robertssonem cvakaly fotoaparáty a vrzaly židle.

Jako vždy, i teď mluvil Robertsson jasně a zřetelně. Muž, jehož včera zadrželi, doznal, že vlastní rukou spáchal všechny vraždy v Hesjövallenu. V jedenáct hodin dopoledne prostřednictvím svého obhájce požádal o rozhovor s policistkou, která vedla první výslech. Dále si vyžádal přítomnost státního zástupce. Poté bez dalších průtahů přiznal faktické okolnosti, jež vedly k jeho zadržení. Jako motiv činu udal pomstu. Bude třeba několika dalších výslechů, než bude zcela jasné, za co se muž mstil.

Robertsson zakončil svůj proslov tím, na co všichni čekali.

„Zadrženým je Lars-Erik Valfridsson. Je svobodný a pracuje ve firmě zajišťující odstřelové a výkopové práce. Již dříve byl několikrát trestán za ublížení na zdraví.“

Blesky fotoaparátů třaskaly. Robertsson začal odpovídat na otázky. V té spršce, která se na něj snesla, měl co dělat, aby dotazy zachytil. Rozhlasová zprávařka jeho hlas ztlumila a pokračovala v reportáži. Shrnula události předcházející zadržení. Birgitta nechala rádio puštěné a mezitím se podívala na zprávy na teletextu. Nic dalšího kromě Robertssonova prohlášení tam nepsali. Rádio i televizi vypnula a sedla si na pohovku. Něco v Robertssonově hlase ji přesvědčilo, že si je pachatelem jistý. Měla za to, že už v životě slyšela dost prokurátorů na to, aby mohla posoudit sílu jeho názoru. Robertsson věřil, že má pravdu. A slušní státní zástupci nikdy nestavějí obžalobu na vidinách nebo nepodložených dohadech.

Na nějaké závěry bylo vlastně brzy. Birgitta je přesto udělala. Dopadený a zadržený muž zjevně není Číňan. Její zjištění pomalu ztrácejí význam. Šla do pracovny a vrátila deníky do tašky. Není žádný další důvod pro to, aby musela studovat víc než stoleté deníky a číst si rasistické a vůči lidem obecně nepřátelské zápisky nějakého nepříjemného chlápka.

Pozdě večer se s manželem najedli. Aktuálních událostí se dotkli jen letmo. V novinách, které Staffan přinesl z vlaku, nepsali nic víc, než co už slyšela. Na jedné fotce z tiskové konference si všimla Larse Emanuelssona s rukou zvednutou k otázce. Při pomyšlení na jejich setkání se otřásla. Oznámila Staffanovi, že druhý den pojede za Karin Wimanovou a nejspíš tam zůstane přes noc. Staffan znal jak Karin, tak muže, za něhož byla kdysi provdaná.

„Jen jeď,“ řekl. „Udělá ti to dobře. Kdy máš jít na kontrolu?“

„Za pár dní. Doktor mi určitě řekne, že už jsem zdravá.“

Když nazítří Staffan odešel na směnu a Birgitta se dala do balení, zazvonil telefon. Byl to Lars Emanuelsson. Okamžitě byla ve střehu.

„Co chcete? Odkud máte moje telefonní číslo? Je tajné.“

Emanuelsson se zahihňal.

„Novinář, který si nedokáže obstarat telefonní číslo, ať je třeba supertajné, by měl jít dělat jinou profesi.“

„Co chcete?“

„Chci váš komentář. V Hudiksvallu se dějí velké a převratné události. Máme tu státního zástupce, který se nezdá být nijak sebejistý, ale přesto se dívá národu zpříma do očí. Co mi k tomu řeknete?“

„Nic.“

Emanuelssonova přátelskost, ať už hraná nebo opravdová, v tu ránu zmizela. Jeho tón zostřel a čišela z něj netrpělivost.

„Nerad bych skončil zase u těch starých řečí. Odpovězte mi. Nebo o vás začnu psát.“

„Já nemám naprosto žádné informace o tom, co státní zástupce řekl. Jsem zrovna tak překvapená jako zbytek národa.“

„Překvapená?“

„Dejte si tam, jaké slovo chcete. Překvapení, úleva, lhostejnost, cokoliv.“

„Teď několik jednoduchých dotazů.“

„Pokládám sluchátko.“

„Jestli to uděláte, napíšu, že jedna soudkyně z Helsingborgu právě nakvap odjela z Hudiksvallu a odmítá odpovídat na otázky. Už jste někdy zažila, že byl váš dům v obležení novinářů? To se zařídí strašně jednoduše. Dřív byste v téhle zemi s pomocí dobře šířené pomluvy dokázala za chvilku shromáždit dav připravený někoho zlynčovat. Horda dychtivých novinářů vyjde skoro nastejno.“

„Co teda chcete?“

„Odpovědi. Proč jste byla v Hudiksvallu?“

„Jsem příbuzná s některými mrtvými. Neřeknu vám, o koho konkrétně se jedná.“

Slyšela, jak Emanuelsson těžce oddychuje do sluchátka, zřejmě zvažoval nebo sepisoval její odpověď.

„To by mohlo sedět. Proč jste odjela?“

„Abych se vrátila domů.“

„Co jste měla v tašce, kterou jste si odnesla z policejní stanice?“

Než odpověděla, zamyslela se.

„Nějaké deníky, co patřily mým příbuzným.“

„Opravdu?“

„Je to tak. Přijeďte sem do Helsingborgu a já vám ty knížky ukážu mezi dveřmi. Ale buďte tak laskav a dejte mi předem vědět.“

„Věřím vám. Musíte pochopit, že jen dělám svou práci.“

„Skončili jsme?“

„Jsme hotovi.“

Birgitta Roslinová práskla sluchátkem do vidlice. Z rozhovoru se úplně zpotila. Ale její odpovědi byly pravdivé a úplné. Lars Emanuelsson by neměl mít o čem psát. Jeho umíněnost na ni nicméně opravdu dělala dojem. V duchu uznala, že je to schopný reportér.

Přestože bylo jednodušší sednout na trajekt do Helsingöru, vzala to Birgitta autem do Malmö a přejela dlouhý most, po kterém dosud jezdila jen autobusem. Karin Wimanová bydlela v Gentofte, severně od Kodaně. Birgitta dvakrát zabloudila, než se dostala na správný okruh, a potom podél pobřeží vyrazila na sever. Foukalo a bylo zima, ale obloha byla jasná. V jedenáct hodin konečně dojela ke krásnému domu Karin Wimanové. Tady Karin bydlela, dokud byla vdaná, a tady zemřel její manžel. Dům byl natřený na bílo, měl dvě patra a okolo se rozprostírala velká, zatravněná zahrada. Birgitta si pamatovala, že z horního patra je v dálce nad střechami vidět voda.

Karin Wimanová jí vyšla brankou naproti. Birgitta si všimla, že její kamarádka hodně zhubla. Také byla bledší, než jak si ji Birgitta vybavovala. Okamžitě ji napadlo, jestli není nemocná. Objaly se, šly dovnitř, zavazadlo daly do pokoje, kde měla Birgitta spát, a prošly spolu dům. Od Birgittiny poslední návštěvy se tam toho moc nezměnilo. Karin to chce mít stejné jako za života svého muže, napadlo Birgittu. Jak bych to udělala já? Nevěděla. Byly každá jiná. Odolnost jejich přátelství stála na tom, jak se vzájemně lišily. Vytvořily si nárazníky, které tlumily šťouchance, co si vzájemně uštědřily.

Karin už měla uvařený oběd. Posadily se v prosklené zimní zahradě plné květin a vůní. Prohodily pár nejistých vět a téměř okamžitě přešly na vyprávění o létech strávených v Lundu. Karin tam přišla v roce 1966, Birgitta o rok později. Potkaly se na večeru poezie v rámci Akademického spolku a brzy se spřátelily, přestože byly tak rozdílné. Karin, jejíž rodiče vlastnili ve Skåne hřebčín, byla hodně sebevědomá, Birgitta oproti ní působila nejistě a plaše.

Nechaly se naverbovat do hnutí podporujícího Vietkong. Seděly tam tiše jako myšky a poslouchaly, jak zejména mladí muži, kteří si osobovali hluboké znalosti, dlouze a obšírně vykládají o nutnosti vzpoury. Ale zároveň je pohltil ten fantastický pocit, že lze stvořit novou realitu, že jsou u toho a formují budoucnost. A hnutí na podporu Vietkongu nebylo jediné. Všude fungovaly jakési kurzy v organizaci politické práce, existoval nespočet skupin, které vyjadřovaly solidaritu s osvobozeneckými hnutími chudého koloniálního světa. A to samé platilo i pro domov. Mezi mladými to vřelo vzbouřeneckou náladou vůči všemu starému a nemodernímu. Stručně řečeno, byla to úžasná doba.

Obě kamarádky pak jeden čas patřily ke švédské radikálně levicové skupině nazvané Rebelové. Několik hektických měsíců žily v prostředí připomínajícím sektu. K jejím základním pilířům patřily tvrdá sebekritika a dogmatická důvěra v Mao Ce-tungovy výklady revolučních teorií. Dívky se odstřihly od všech ostatních levicových alternativ a shlížely na ně s pohrdáním. Rozbily svoje gramofonové desky s klasickou hudbou, vyházely knížky z knihovny a zasvětily se životu, který napodoboval rudé gardy, jak je Mao Ce-tung zmobilizoval v Číně.

Karin se zeptala, jestli si Birgitta pamatuje tu famózní cestu k moři do lázní Tylösand. Birgitta si vzpomínala. Nejdřív měla jejich rebelská buňka schůzi. Soudruh Moses Holm, který se později stal lékařem, ale přišel o licenci kvůli nedbalosti ohledně předpisů na narkotika a jejich zneužívání, přednesl návrh, aby „infiltrovali buržoazní hnízdo neřesti, které se v létě opaluje a koupe v Tylösandu“. Po dlouhé diskusi se dohodli a připravili plán. Následující sobotu na začátku července se devatenáct soudruhů a soudružek vydalo v pronajatém autobuse do Halmstadu a Tylösandu. S Mao Ce-tungovým portrétem v čele a vyzbrojen rudými vlajkami pochodoval průvod až k vodě, následován užaslými pohledy. Skandovali hesla, mávali rudou knížkou citátů a pak se i s Maovým portrétem vrhli do vody. Nakonec se znovu shromáždili na břehu, zazpívali „Rudý Východ“, v krátkém projevu odsoudili fašistické Švédsko a vyzvali opalující se dělníky, aby se vyzbrojili a připravili se na revoltu, která už je na obzoru. Pak jeli domů a během následujících dní „útok“ na pláž v Tylösandu vyhodnocovali.

„Co si z toho pamatuješ?“ zeptala se Karin.

„Mosese. Jak tvrdil, že náš pochod na Tylösand se zapíše do budoucích revolucionářských dějin.“

„Já si pamatuju tu strašně studenou vodu.“

„Ale vůbec si nevzpomínám, o čem jsem tehdy přemýšlela.“

„Taky jsme nepřemýšleli. O to přece šlo. Měli jsme poslouchat myšlenky druhých. Nechápali jsme, že máme lidstvo osvobodit jako roboti.“

Karin potřásla hlavou a rozesmála se.

„Byli jsme jako malé děti. Ale brali jsme to děsně vážně. Tvrdili jsme, že marxismus je věda, stejně pravdivá jako teorie sestavené Newtonem, Koperníkem nebo Einsteinem. A přitom jsme byli věřící. Maova Rudá knížka byla náš katechismus. Nechápali jsme, že nemáváme biblí, ale sbírkou citátů velkého revolucionáře.“

„Vzpomínám si, že jsem pochybovala,“ řekla Birgitta. „V hloubi duše. Stejně jako když jsem jednou byla ve východním Německu. Říkala jsem si, že je to nesmysl, že to nemůže dlouhodobě fungovat. Ale nic jsem neřekla. Vždycky jsem měla strach, že by na mně ty pochyby mohly být poznat. Tak jsem vyřvávala hesla ještě hlasitěji než ostatní.“

„Neviděli jsme to, co jsme měli před očima. Žili jsme v nehorázném sebeklamu, přestože jsme to mysleli dobře. Jak jsme jenom mohli věřit tomu, že by švédští dělníci nechali opalování a šli se připravit do zbraně, aby svrhli stávající systém a mohlo se vybudovat něco nového a neznámého?“

Karin Wimanová si zapálila cigaretu. Birgitta si pomyslela, že Karin kouří odjakživa, neustále nervózně šátrá po krabičce a sirkách.

„Moses je mrtvý,“ pokračovala Karin. „Dopravní nehoda. Řídil pod vlivem drog. A vzpomínáš na Larse Westera? Jak vykřikoval, že pravý revolucionář nikdy nepije alkohol? Tak toho jsme pak našli v Lundagårdu, upil se k smrti. A Lillan Alfredssonová? Co ztratila všechny iluze a odjela do Indie žít jako žebraví mniši? Kdepak té je konec?“

„Já ti nevím. Možná je taky mrtvá, co?“

„Ale my jsme naživu.“

„Jo, my žijeme.“

Povídaly si až do večera. Pak se šly projít po malé obci, kde Karin bydlela. Birgitta viděla, že její kamarádka má stejně jako ona potřebu ponořit se do minulosti, aby lépe pochopila svoji současnost.

„Ale nebyla to jenom naivita a bláznovství,“ navázala Birgitta. „Pro mě je myšlenka na svět, kde má solidarita svůj význam, živá dodnes. Snažím se věřit, že jsme se přece jen postavili na odpor, zpochybňovali jsme konvence a tradice, které by jinak náš svět postrkovaly ještě víc doprava.“

„Přestala jsem chodit k volbám,“ řekla na to Karin. „Nejsem z toho nadšená, ale nenašla jsem žádnou politickou stranu, pod jejíž program bych se podepsala. Ale zase se snažím podporovat hnutí, kterým věřím. Pořád se drží, stejně silná a nezdolná. Co myslíš, kolik lidí se dneska zajímá o feudalismus v tak malé zemi, jako je Nepál? Já ano. Podepisuju petice a posílám peníze.“

„Já ani pořádně nevím, kde ta země leží,“ řekla Birgitta. „Přiznávám, že jsem zlenivěla. Ale občas se mi stýská po té dobré vůli, která tehdy existovala. Nebyli jsme jenom rozdivočelí studenti, co mají dojem, že stojí ve středu světa, kde se dá uskutečnit cokoliv. Ta solidarita byla opravdová.“

Karin se zasmála.

„Vzpomínáš na Hannu Stojkovičovou? Ta šílená servírka z Grandu, podle které jsme byli zbytečně zdrženliví. Hlásala takovou taktiku, říkala tomu ,vraždičky‘. Měli jsme střílet ředitele bank, podnikatele a reakcionářské učitele. Uspořádat hon na šelmy, tak tomu říkala. Ale nikdo ji neposlouchal. Bylo to přece jen příliš drsné. Radši jsme stříleli sami na sebe a pak si sypali sůl do ran. Jednou vychrstla na předsedu městské rady kýbl s ledem. A dostala padáka. Taky je už po smrti.“

„To jsem nevěděla.“

„Prý svému muži řekla, že vlaky nejezdí načas. Nechápal, co tím myslí. Pak ji našli na kolejích u Arlövu. Zabalila se předtím do deky, aby to pro saniťáky nebyl takový humus.“

„Proč to udělala?“

„Nikdo neví. Nechala po sobě akorát lísteček na kuchyňské lince. ,Šla jsem na vlak.‘“

„Ale z tebe je profesorka. A ze mě soudkyně.“

„A vzpomínáš na Karla-Anderse? Jak ho děsila představa, že by měl pleš. Skoro nikdy z něho nevypadlo slovo. Ale na každou schůzi přišel jako první. Tak z toho se stal kněz.“

„To snad není možné.“

„Pracoval pro švédskou misijní církev. Vlastně je tam dodnes. V létě cestuje a káže ve stanu.“

„Možná nebylo od jednoho k druhému tak daleko.“

Karin Wimanová zvážněla.

„Já si myslím, že bylo. Nesmíme zapomínat na všechny, kdo pokračují v boji za jiný svět. Uprostřed toho chaosu rozvířených politických teorií pořád existovala víra v konečné vítězství rozumu. Necítilas to tak? Každopádně si vzpomínám, že jsme o tom často mluvili. Osvícení nakonec musí zvítězit.“

„To je pravda. Jenže to, co se kdysi zdálo prosté, je čím dál složitější.“

„Nemělo by nás to spíš povzbudit?“

„Určitě. Možná ještě není tak pozdě. Ale závidím lidem, kteří se nevzdali svých ideálů. Nebo spíš svého uvědomění. Vědomí toho, jak vypadá svět a proč tak vypadá. Ještě se najdou takoví, co se staví na odpor.“

Uvařily společně večeři. Karin vyprávěla, že za týden pojede do Číny na velkou konferenci o rané dynastii Čchin, jejíž první císař položil základy jednotné říše.

„Jaké to bylo přijet do země tvých mládežnických snů?“

„Když jsem tam jela poprvé, bylo mi devětadvacet. To už Maova éra skončila a všechno se postupně měnilo. Bylo to velké a těžké zklamání. V Pekingu bylo vlhko a zima. Tisíce bicyklů vrzaly jako kobylky. Pak mi došlo, že v té zemi přece jen došlo k ohromnému obratu. Lidé měli na sobě oblečení. Na nohou boty. Neviděla jsem nikoho hladovět ani žebrat. Pamatuju si, že jsem se styděla. Přiletěla jsem z bohaté země a neměla jsem právo na ten rozvoj zahlížet s opovržením nebo arogancí. Znovu jsem se zamilovala do myšlenky čínského úsilí. Tehdy jsem se pevně rozhodla na Čínu vsadit, a vybrala jsem si sinologii. Předtím jsem chtěla být něčím jiným.“

„Čím?“

„Nebudeš mi to věřit.“

„Povídej!“

„Chtěla jsem vystudovat na vojáka z povolání.“

„A proč?“

„Z tebe je soudkyně. Proč člověka napadají některé věci?“

Po večeři se vrátily na prosklenou verandu. Svítilny ozařovaly bělostný sníh. Karin přinesla Birgittě svetr, vevnitř začínalo být chladno. Předtím k jídlu pily víno. Birgitta cítila, že má v hlavě.

„Pojeď se mnou do Číny,“ vybídla ji najednou Karin. „Dneska už ta cesta nestojí majlant. Určitě budu mít v hotelu velký pokoj. Můžeme tam bydlet spolu. Tak jsme to přece dřív dělávaly. Když jsme jezdily na letní tábory, spaly jsme ještě se třemi dalšími v jednom mrňavém stanu. Málem jsme ležely na sobě.“

„To nejde,“ řekla Birgitta. „Už jsem zdravá.“

„Pojeď. Práce počká.“

„Jela bych ráda. Ale pojedeš tam někdy znova, ne?“

„To určitě. Ale v našem věku nemá člověk zbytečně otálet.“

„Však ještě budeme žít dlouho, než zestárneme.“

Karin neodpověděla a Birgittě došlo, že se zase podřekla. Karinin muž zemřel v jednačtyřiceti. Od té doby je vdova.

Karin pochopila, na co Birgitta myslí. Natáhla ruku a dotkla se jejího kolene.

„To nic.“

Povídaly si do pozdního večera. Byla už skoro půlnoc, když se rozloučily a šly spát. Birgitta si lehla na postel s telefonem v ruce. Staffan měl kolem dvanácté přijít domů a slíbil zavolat.

Už usínala. Vtom se telefon rozvibroval.

„Vzbudil jsem tě?“

„Skoro.“

„Jaké to bylo?“

„Povídaly jsme si víc jak dvanáct hodin v kuse.“

„Přijedeš zítra domů?“

„Nejdřív se vyspím. Pak pojedu.“

„Předpokládám, že jsi slyšela, co se stalo? Už vypověděl, jak to udělal.“

„Kdo?“

„Ten chlap z Hudiksvallu.“

V tu ránu se posadila.

„Nic nevím, povídej!“

„Ten Lars-Erik Valfridsson, jak ho zatkli. Policie právě hledá jeho zbraň. Zřejmě jim řekl, kam ji zahrabal. Ve zprávách tvrdili, že je to prý podomácku vyrobený samurajský meč.“

„To jako vážně?“

„Proč bych ti říkal něco, co není pravda?“

„Jasně že ne. Ale stejně. Vysvětlil, proč to udělal?“

„Zatím neřekli nic jiného, než že šlo o pomstu.“

Když domluvili, zůstala sedět na posteli. Celý den v Karinině společnosti na Hesjövallen ani nepomyslela. Teď se jí ty události znovu vybavily.

Možná se rudá stužka vysvětlí tak, jak to nikdo nečekal.

Proč by Lars-Erik Valfridsson také nemohl zajít do čínské restaurace?

Lehla si a zhasla lampičku. Zítra pojede domů. Deníky pošle zpátky Vivi Sundbergové a vrátí se do práce.

Do Číny s Karin určitě nepojede. I když by to nejspíš udělala ze všeho nejradši.

22

Když Birgitta druhý den vstala, Karin už byla pryč, měla v Kodani přednášku. Na jídelním stole nechala vzkaz.

Birgitto, občas mi připadá, jako bych měla v hlavě takovou cestičku. Každým dnem se o několik metrů prodlužuje a proniká hlouběji do neznámé krajiny, kde jednou skončí. Ale ta cestička se vine i dozadu. Občas se na ní v chůzi otočím, jako včera během těch hodin, kdy jsme si povídaly, a pak vidím všechno, co jsem zapomněla nebo na co jsem nechtěla vzpomínat. Chtěla bych, abychom v těch rozhovorech pokračovaly. Přátelé jsou nakonec to jediné, co člověku zbude. Nebo spíš poslední útočiště, které je třeba hájit. Karin.

Birgitta strčila dopis do kapsy, vypila si hrnek kávy a chystala se k odchodu. Těsně než za sebou zabouchla domovní dveře, všimla si na stolku v předsíni několika letenek. Viděla, že Karin má do Pekingu letět přes Helsinky s Finnairem.

Na okamžik se znovu ocitla v pokušení Karininu nabídku přijmout. Ale nemůže, i kdyby chtěla. Její šéf by asi neměl pochopení pro žádost o dovolenou hned poté, co jí skončila nemocenská. Zvlášť když je soud přetížený nezpracovanými případy.

Zpátky jela z Helsingöru trajektem. Při plavbě foukalo. Pak se ještě zastavila v trafice, kde poutače vytrubovaly Valfridssonovo přiznání. Nakoupila si hromadu novin a zamířila k domovu. V hale narazila na svoji tichou a klidnou uklízečku pocházející z Polska. Birgitta zapomněla, že právě v tenhle den chodí žena uklízet. Při placení si vyměnily několik slov v angličtině. Teprve když v domě osaměla, posadila se a začala číst. Znovu ji zarazilo, kolik stránek dokážou noviny věnovat tak kusému materiálu. To, co jí Staffan řekl včera během krátkého telefonátu, bohatě pokrylo všechno, co noviny omílaly a opakovaly pořád dokola.

Jediný přídavek představovala fotografie domnělého pachatele zločinu. Pravděpodobně to byla zvětšená fotka z pasu nebo řidičského průkazu a byl na ní muž s unylým obličejem, tenkými rty, vysokým čelem a řídkými vlasy. Stěží si v něm dokázala představit člověka, který v Hesjövallenu spáchal barbarský zločin. Pastor svobodné církve, pomyslela si. Rozhodně ne někdo, komu v hlavě a v rukou zuří peklo. Ale věděla, že je to hloupost. V soudní síni už viděla celou plejádu zločinců, a žádný z nich nevypadal na zločin, který spáchal.

Teprve když noviny odložila a podívala se na teletext, probudil se v ní zájem. První místo okupovala zpráva o tom, že policie nalezla pravděpodobnou vražednou zbraň. Vykopali ji na neznámém místě podle Valfridssonových instrukcí. Byla to ukázka amatérského kovářství, špatná kopie japonského samurajského meče. Ale ostří bylo dobře nabroušené. Právě teď se na zbrani hledají otisky prstů a především stopy krve.

O půl hodiny později si poslechla zprávy v rozhlase. Opět mluvil Robertsson. V jeho klidném hlase slyšela úlevu z nálezu.

Když dokončil shrnutí, zasypali ho novináři otázkami. Ale Robertsson další komentáře odmítl. Až bude mít tisku co dalšího sdělit, udělá to.

Birgitta vypnula rádio a vytáhla z knihovny encyklopedii. Našla v ní obrázek samurajského meče. Dočetla se, že ostří lze vybrousit tak dokonale, až je jako žiletka.

Z té myšlenky ji zamrazilo. Takže s tímhle chodil jedné lednové noci ten muž po Hesjövallenu od domu k domu a povraždil devatenáct lidí. Že by nalezená červená stužka visela omotaná kolem meče?

Ten nápad ji pohltil, nedokázala ho pustit z hlavy. V kabelce měla leták z čínské restaurace. Zavolala tam a podle hlasu poznala servírku, s níž předtím mluvila. Vysvětlila jí, kdo volá. Trvalo několik vteřin, než dívka pochopila.

„Viděla jste noviny? Fotku toho muže, jak zabil tolik lidí?“

„Ano. Strašný muž.“

„Vzpomenete si, jestli u vás někdy jedl?“

„Nikdy.“

„Jste si jistá?“

„Určitě ne, když já jsem měla službu. Ale jindy obsluhuje moje sestra nebo bratranec. On bydlí v Söderhamnu. Střídáme se. Rodinný podnik.“

„Udělejte mi laskavost,“ řekla Birgitta. „Poproste je, aby se na tu fotku podívali. Pokud ho poznají, zavolejte mi.“

Servírka si zapsala telefonní číslo.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Birgitta.

„Li.“

„Já jsem Birgitta. Díky, že mi pomáháte.“

„Vy nejste ve městě?“

„Jsem doma v Helsingborgu.“

„Helsingborg? Tam máme restauraci. Taky rodina. Jmenuje se Šanghaj. Stejně dobré jídlo jako tady.“

„Zajdu tam. Jen mi pomozte.“

Soudkyně zůstala u telefonu a čekala. Přístroj zazvonil, ale byl to její syn. Řekla mu, ať zavolá později. Trvalo půl hodiny, než se Li ozvala.

„Možná,“ řekla.

„Možná?“

„Můj bratranec myslí, že ten pán v restauraci byl.“

„Kdy?“

„Vloni.“

„Ale není si jistý?“

„Ne.“

„Řeknete mi, jak se jmenuje?“

Birgitta si napsala jeho jméno a telefonní číslo do restaurace v Söderhamnu a rozloučila se. Po kratším váhání zavolala na policejní stanici do Hudiksvallu a požádala o spojení s Vivi Sundbergovou. Počítala, že jí bude muset nechat vzkaz. Ale k jejímu překvapení to Vivi Sundbergová vzala.

„Co deníky,“ zeptala se policistka. „Ještě jsou zajímavé?“

„Jsou špatně čitelné. Ale mám dost času. Jinak vám chci poblahopřát k posunu ve vyšetřování. Jestli jsem to správně pochopila, máte jak přiznání, tak pravděpodobnou vražednou zbraň.“

„Kvůli tomu mi asi nevoláte.“

„Jistěže ne. Chci se ještě vrátit ke své čínské restauraci.“

Birgitta pověděla policistce o Liině bratranci v Söderhamnu a o tom, že Lars-Erik Valfridsson možná restauraci v Hudiksvallu navštívil.

„To by vysvětlovalo tu červenou stužku,“ zakončila soudkyně. „Aspoň ta stopa nevyšumí do ztracena.“

Vivi Sundbergová reagovala víc než vlažně.

„V tuhle chvíli je stužka mimo náš zájem, to snad chápete.“

„Stejně vám to chci říct. Můžu vám dát jméno a telefonní číslo na toho číšníka, který možná Valfridssona viděl.“

Vivi Sundbergová si údaje poznamenala.

„Díky, že jste se ozvala.“

Po tomhle telefonátu zavolala Birgitta svému nadřízenému Hansi Mattssonovi. Chvíli čekala, než to vzal. Řekla mu, že jde za pár dní na kontrolu a doktor by ji měl uschopnit.

„Topíme se,“ postěžoval si předseda soudu. „Nebo bych možná spíš měl říct dusíme. To snižování stavů švédské soudy škrtí. Nikdy jsem si nemyslel, že toho budu svědkem.“

„Čeho?“

„Že jsme na právní stát pověsili cenovku. Nevěřil jsem, že se demokracie dá vyjádřit penězi. Bez právního státu demokracie neexistuje. Jsme na kolenou. V základech téhle společnosti to praská a kroutí se a zpěčuje. Dělá mi to velké starosti.“

„To všechno, o čem mluvíte, asi nespravím. Ale slibuju, že se postarám o své případy.“

„Čekáme vás s otevřenou náručí.“

Večer jedla sama, Staffan přenocoval v Hallsbergu mezi dvěma službami. Vrátila se k deníkům. Jediné, u čeho se zastavila a co si přečetla, byly zápisky na konci posledního deníku z června 1892. JA zestárl a usadil se v domku v San Diegu. Trápily ho bolesti zad a nohou. Od starého indiána si po velkém smlouvání koupil masti a byliny, ty jediné mu podle vlastního názoru pomáhaly. Psal o tíživé samotě, o smrti své manželky a o dětech, které se odstěhovaly někam daleko, jeden syn až do kanadské divočiny. O železnici už se nezmiňoval. Ale když popisoval lidi, nezapřel svou náturu. Negři a Číňani mu dál byli trnem v oku a měl strach, aby se černí nebo žlutí nenastěhovali do některého z prázdných domů v sousedství.

Deník končí uprostřed věty. Píše se 19. června 1892. JA si zaznamenal, že v noci pršelo. Záda ho bolí víc než jindy. V noci měl sen.

Na tomhle místě zápisky končily. Birgitta Roslinová se stejně jako nikdo jiný z následujících generací nedozvěděla, jaký sen se to starému muži zdál.

Vzpomněla si, co jí Karin napsala ve vzkazu. O cestičce, která se jí vine hlavou až k místu, kde ji najednou cosi utne. Tohle se přihodilo i v onen červnový den roku 1892. Tehdy vzaly veškeré předákovy nenávistné komentáře o lidech jiné barvy pleti rychlý konec.

Listovala knihou zpátky na začátek. Nenašla žádné známky toho, že by JA tušil blížící se smrt, nic v textu nepředvídalo budoucí události. Takový je život, pomyslela si. Moje smrt by vypadala podobně. Pokud bych si psala deník, taky by zůstal nedokončený. Kdo vůbec stihne dopsat vlastní historii, udělat za ní tečku dřív, než na smrtelné posteli vydechne naposled?

Uložila deníky do igelitové tašky a rozhodla se, že je druhý den pošle zpátky. Od této chvíle bude události v Hudiksvallu sledovat jako všichni ostatní.

Z knihovny vytáhla rejstřík předsedů soudu. Okresní soud v Hudiksvallu vedl Tage Porsén. Tohle bude jeho životní proces, pomyslela si. Doufejme, že to je soudce, který má rád pozornost veřejnosti. Birgitta věděla, že mezi jejími kolegy je spousta takových, co kontakt s novináři naopak nesnášejí a mají z něj hrůzu.

Alespoň tak to platilo pro její generaci a ty starší. Jak se k mediální pozornosti stavějí mladší soudci, to netušila.

Teploměr za oknem v kuchyni hlásil klesající teplotu. Birgitta si sedla k televizi, aby se podívala na večerní zprávy. Pak si chtěla jít lehnout. Den s Karin byl bohatý na prožitky a zároveň únavný.

Zprávy už chvilku běžely. Okamžitě pochopila, že se stalo něco, co má souvislost s Hesjövallenem. Reportér právě zpovídal nějakého kriminalistu, který obšírně a vážně odpovídal. Birgitta se snažila pochopit, o co jde.

Kriminalistu vystřídaly záběry z Libanonu. Soudkyně zaklela a přepnula na teletext. Hned uviděla, k čemu došlo.

Lars-Erik Valfridsson spáchal sebevraždu. Přestože ho kontrolovali každých patnáct minut, stačilo mu to k tomu, aby natrhal košili na proužky, vyrobil si smyčku a oběsil se. Objevili ho prakticky okamžitě, ale všechny oživovací pokusy ztroskotaly.

Birgitta vypnula televizi. Hlavou se jí honily otázky. Nedokázal snad vrah žít s pocitem viny? Nebo byl duševně nemocný?

Něco je špatně, řekla si nakonec. Tenhle člověk nemohl spáchat všechny ty vraždy. Proč si vzal život, proč se přiznal a proč policii navedl k zakopanému samurajskému meči, to nevím. Ale někde v sobě jsem celou dobu měla pocit, že tu něco nesedí.

Sedla si do křesla k rozsvícené lampičce. Pokoj byl napůl ponořený do tmy. Z ulice zazněl smích, jak někdo prošel kolem domu. Tohle bylo její speciální přemýšlecí křeslo. Tady sedávala, když se chystala sepsat nějaký posudek a potřebovala si ho rozvážit nebo když dumala nad čímkoliv, co se týkalo procesu. Také tu sedávala, aby se zamyslela nad věcmi, které prožívala její rodina nebo ona sama.

Vrátila se k výchozímu bodu. Vybavila si své první poznatky poté, co přišla na to, že mezi ní a všemi těmi zabitými je určité příbuzenské pouto. Je to příliš velké, pomyslela si. Možná ne pro cílevědomého člověka. Ale rozhodně pro muže z Hälsinglandu, který má na kontě jen pár trestů za ublížení na zdraví. Přizná se k něčemu, co neudělal. Pak dá policii na koleně ukovaný meč a oběsí se v cele. Samozřejmě se můžu mýlit. Ale něco tu nehraje. Chytili ho příliš rychle. A co to bylo za pomstu, kterou udal jako motiv?

Bylo po půlnoci, když z křesla vstala. Zvažovala, že zavolá Staffanovi. Ale třeba už spí. Lehla si a zhasla lampičku. V myšlenkách znovu procházela vesnicí. Pořád se vracela k červené stužce nalezené ve sněhu a k záběru Číňana z podomácku vyrobené kamery. Policie ví něco, co já nevím, a sice proč Larse-Erika Valfridssona zatkli a jaký mohl mít případný motiv. Ale dělají až příliš obvyklou chybu. Zasekli se na jedné linii vyšetřování.

Nedokázala usnout. Když už měla toho převalování dost, vstala, oblékla si župan a sešla dolů. U stolu se pustila do sepisování všech událostí, které si spojovala s Hesjövallenem. Trvalo jí skoro tři hodiny, než dala dohromady detailní souhrn všeho, co věděla a co sama zažila a zjistila. Během psaní nabývala čím dál silnějšího dojmu, že něco přehlédla, že jí uniká nějaká souvislost. Jako by její pero bylo strunová sekačka a ona musela v terénu dávat pozor na srnečka, který se tam možná schovává. Když si konečně narovnala záda a protáhla ruce nad hlavou, byly čtyři hodiny ráno. Vzala si zápisky do přemýšlecího křesla, namířila si na ně lampičku a začala číst. Snažila se prohlédnout skrz slova nebo spíš proniknout za ně, jestli nenajde nějaké kameny, pod které nenakoukla, opomenuté objevy. Ale nezaujalo ji zhola nic nečekaného, žádné souvislosti vhodné k bližšímu přezkoumání. Nebyla policistka zvyklá hledat mezery ve svědecké výpovědi nebo při výslechu podezřelého. Ale na druhou stranu měla zkušenosti s nalézáním protikladů, logických pastí. Nesčetněkrát se během přelíčení ozvala, aby položila obžalovanému otázku, již podle ní prokurátor opominul.

Jenže tady nebylo nic, co by ji při čtení přimělo zabrzdit. Spíš se ještě jasněji ukazovalo, že tohle nemůže mít na svědomí šílenec. Bylo to příliš dobře zorganizované a příliš chladnokrevné. Mohl to udělat jedině naprosto klidný a bezcitný pachatel. Možná, připsala si na okraj, by se dalo zvážit, jestli ten člověk nebyl na místě už někdy dřív. V noci je tma. Mohl sice mít silnou baterku, ale některé dveře byly zamčené. Musel přesně vědět, kde kdo bydlí, a také měl zřejmě klíče. Musel mít nebývale silný motiv, který ho poháněl bez jediného zaváhání.

Blížila se pátá hodina ráno, když ji začaly pálit oči. Není pochyb, pomyslela si. Ten, kdo to udělal, věděl, co ho čeká, a nezastavil se. Dokonce zvládl i nečekanou situaci, když mu cestu zkřížil malý kluk. Nebude to nikdo, kdo by se jen tak potuloval kolem, mušku měl chladnokrevně zacílenou jasným směrem.

Žádné zaváhání, pomyslela si. A úmysl přivodit bolest. Chtěl, aby ti lidé před smrtí pochopili, co se s nimi děje. Až na jednoho. Chlapce.

Najednou ji napadlo něco, o čem předtím neuvažovala. Ukázal pachatel obětem svůj obličej, když nad nimi pozvedl meč nebo šavli? Poznali ho? Chtěl, aby ho viděli?

To už je otázka pro Vivi Sundbergovou, řekla si pak. Svítilo světlo v místnostech, kde mrtví leželi? Viděli v jeho obličeji smrt, než zasvištělo ostří?

Odložila zápisky a došla se podívat na teploměr za oknem. Teplota klesla na minus osm. Birgitta vypila sklenici vody a šla si lehnout. Už skoro usínala, když ji vědomí znovu vytáhlo na hladinu. Přece jen něco přehlédla. Dva mrtví byli přivázaní k sobě. Odkud je jí to povědomé? Ve tmě se posadila na posteli, rázem naprosto čilá. Někde už na podobný popis narazila.

Pak si vzpomněla. Ty deníky. V jedné části, kterou jen zběžně přelétla, stálo něco podobného. Sešla do přízemí, vyskládala všechny deníky na stůl a dala se do hledání. Zmíněnou část našla prakticky okamžitě.

Píše se rok 1865. Železnice roste směrem na východ a každý pražec, každý metr kolejnic představuje utrpení. Dělníky sužují nemoci. Umírají jako mouchy. Ale stavbu zachraňuje neustálý příliv nové pracovní síly ze západu. Budování železnice musí pokračovat ve vysokém tempu, aby gigantický projekt nepostihl finanční kolaps. Při jedné příležitosti, přesněji devátého listopadu, vyslechne JA vyprávění o čínské lodi s otroky z Kantonu. Je to stará plachetnice a používá se jen k odvážení unesených Číňanů do Kalifornie. Během dlouhého bezvětří začne docházet jídlo i voda a na palubě propukne povstání. Aby kapitán vzpouru potlačil, uchýlí se k metodám, jež svou krutostí nemají obdoby. Dokonce i JA, který jinak bez váhání popohání dělníky pěstmi a bičem, označí jeho jednání za otřesné. Kapitán totiž nechá několik zabitých buřičů přivázat k těm, co jsou ještě naživu. Takhle tam pak leží svázaní na palubě, jedni zvolna umírají hlady, druzí uhnívají. JA si do deníku zaznamená, že „to počínání jest přehnané“.

Dalo by se to srovnat s Hesjövallenem? Třeba byl jeden z páru donucen ležet připoutaný k mrtvole toho druhého. Hodinu, možná míň, nebo víc? Dokud nedopadla poslední rána?

Tohle jsem přehlédla, pomyslela si Birgitta. Otázka je, jestli to přehlédla i hudiksvallská policie. Každopádně pochybuju, že by si deníky přečetli takhle pečlivě, než mi je půjčili.

Ale dalo se uvažovat ještě dál, jakkoliv absurdní se ta myšlenka zdála. Věděl pachatel o událostech popsaných v předákově deníku? Existuje tu snad jakási prapodivná souvislost napříč časem i prostorem?

Namístě byla také otázka, proč Vivi Sundbergová Birgittě deníky vůbec dala. Doufala snad, že si je soudkyně přečte, a pokud objeví něco důležitého, ty informace jí předá? To nebyla tak nemístná představa, policie měla přece jen spoustu práce.

Vivi Sundbergová je možná mazanější, než jsem si myslela, uvažovala Birgitta. Třeba chce tu paličatou soudkyni aspoň využít, když už se do případu zapletla.

Třeba moji umíněnost dokonce oceňuje? Je to koneckonců žena a určitě to neměla mezi rýpavými mužskými kolegy vždycky jednoduché.

Konečně si mohla jít lehnout. Její objev by měl každopádně Vivi Sundbergovou zajímat. Obzvlášť poté, co podezřelý spáchal sebevraždu.

Spala do deseti hodin, pak vstala a na Staffanově rozpisu služeb si přečetla, že by měl být v Helsingborgu kolem třetí. Právě se chystala zavolat Vivi Sundbergové, když někdo zazvonil u domovních dveří. Otevřela a spatřila drobného Číňana. V ruce měl plastovou krabici s jídlem, zabalenou v igelitovém sáčku.

„Já si nic neobjednala,“ vyhrkla Birgitta překvapeně.

„Od Li z Hudiksvallu,“ řekl muž s úsměvem. „Je to zdarma. Chce, abyste jí zavolala. Máme rodinný podnik.“

„Restaurace Šanghaj?“

Muž se usmál.

„Restaurace Šanghaj. Moc dobré jídlo.“

S úklonou jí předal sáček a zamířil brankou pryč. Birgitta jídlo vybalila, přivoněla si a dala ho do ledničky. Pak šla zavolat Li. Tentokrát to zvedl nějaký rozčilený muž. Birgitta se dovtípila, že to bude ten zmiňovaný náladový otec, který má na starosti kuchyň. Houkl na Li a ta si převzala sluchátko.

„Díky za jídlo,“ začala Birgitta. „Překvapilo mě to.“

„Ochutnala jste?“

„Ještě ne. Čekám, až přijde domů manžel.“

„Taky má rád čínské jídlo?“

„Moc. Chtěla jste, abych vám zavolala.“

„Myslela jsem na lampu,“ řekla Li. „Ta červená stužka, jak zmizela. Teď vím něco, co jsem předtím nevěděla. Mluvila jsem s mojí matkou.“

„Tu jsem asi neviděla, mám ten dojem.“

„Ona je doma. Občas přijde a uklidí. Ale píše si, kdy tu je. Jedenáctého ledna uklízela. Ráno, než jsme otevřeli.“

Birgitta zatajila dech.

„Řekla mi, že ten den utírala prach na všechny lampiony v restauraci. A byla si jistá, že nikde nechyběla stužka. Všimla by si to.“

„Nemohla se splést?“

„Matka ne.“

Birgittě došlo, co to znamená. V den, kdy u rohového stolku seděl Číňan, nechyběla na lampách v restauraci jediná rudá stužka. Stuha nalezená v Hesjövallenu zmizela právě v onen večer. Teď o tom nebylo pochyb.

„Je to důležitý?“ zajímala se Li.

„Možná ano,“ odpověděla Birgitta. „Jste hodná, že jste mi o tom řekla.“

Položila sluchátko. Aparát se okamžitě rozezvonil nanovo. Byl to Lars Emanuelsson.

„Nezavěšujte,“ začal.

„Co chcete?“

„Slyšet váš názor na to, co se stalo.“

„Nemám k tomu co říct.“

„Překvapilo vás to?“

„A co?“

„Že se objevil jako podezřelý. Lars-Erik Valfridsson.“

„Nevím o něm nic víc, než co psali v novinách.“

„Tam ale není všechno.“

Navnadil ji. Zmocnila se jí zvědavost.

„Bil obě svoje bývalé ženy,“ řekl Emanuelsson. „Té první se podařilo uniknout. Pak si našel paní z Filipín, kterou sem nalákal na spoustu falešných slibů. Skoro ji umlátil k smrti, než sousedi zalarmovali policii, a pak ho odsoudili. Ale má na svědomí ještě horší věci.“

„Co?“

„Zabití. Už v roce 1977. Tehdy se jako mladý porval s nějakým klukem o moped. Praštil ho do hlavy kamenem a kluk byl na místě mrtvý. Podrobili ho pak v rámci soudu psychiatrickému vyšetření a lékař usoudil, že by mohl znovu sáhnout k násilí. Patřil pravděpodobně k těm nemnoha lidem, které je třeba považovat za nebezpečné svému okolí. Policisté a státní zástupce mají zřejmě dojem, že chytili toho pravého.“

„Vy si to ale nemyslíte.“

„Trochu jsem si popovídal s lidmi, co ho znali. Snil o tom, že jednou bude slavný. Údajně se lidem snažil namluvit, že je špion a taky utajovaný králův syn. Přiznání k masové vraždě ho mohlo proslavit. Akorát nerozumím tomu, proč to divadlo ukončil předčasně. Tam mi ta teorie pokulhává.“

„Takže si myslíte, že to neudělal?“

„To ukáže budoucnost. Ale slyšíte, jak uvažuju. Jako odpověď by vám to mělo stačit. A teď by mě zajímalo, jaké závěry jste si udělala vy. Souhlasí s těmi mými?“

„Já jsem se v tom případu nijak zvlášť neangažovala. Už byste mohl pochopit, že mě ty hovory s vámi dávno přestaly bavit.“

Lars Emanuelsson jako by neslyšel, co právě řekla.

„Povězte mi o těch denících. Musejí mít s tím vším něco společného.“

„Už mi nevolejte.“

Birgitta zavěsila. Telefon se znovu rozdrnčel. Nezvedla to. Po pěti minutách ticha vytočila číslo na policejní stanici v Hudiksvallu. Trvalo dlouho, než se dovolala na ústřednu a poznala dívčin hlas. Spojovatelka mluvila rozrušeným a zároveň unaveným tónem. Vivi Sundbergová není v kanceláři. Birgitta jí na sebe nechala spojení.

„Nemůžu vám nic slíbit,“ řekla jí dívka. „Dneska je tu všechno vzhůru nohama.“

„To chápu. Vyřiďte jí, ať mi zavolá, až bude moct.“

„Je to důležité?“

„Vivi Sundbergová ví, kdo jsem. To by mělo jako odpověď na vaši otázku stačit.“

Vivi Sundbergová se ozvala druhý den. Zprávám dominoval skandál z hudiksvallské vazby. Ministr spravedlnosti v jasném prohlášení slíbil celou záležitost prošetřit a vyvodit patřičné důsledky. Tobias Ludwig odsekával na dotazy novinářů před televizními kamerami, seč mu síly stačily. Ale všichni se shodovali na tom, že se stalo přesně to, co se stát nemělo.

Vivi Sundbergová byla podle hlasu zjevně utahaná. Birgitta se rozhodla neptat na nic ohledně situace po sebevraždě. Pověděla policistce o červené stužce a předložila jí úvahy, které si připsala na okraj svého shrnutí.

Vivi Sundbergová ji poslouchala bez jakýchkoliv poznámek. Birgitta slyšela hlasy v pozadí. Opravdu jí nezáviděla to napětí, které na stanici nejspíš panuje.

Vyprávění zakončila dotazem, jestli bylo v místnostech s mrtvými rozsvíceno.

„Vlastně máte pravdu,“ odpověděla Vivi Sundbergová. „Přesně nad tím jsme taky přemýšleli. Světla svítila. Ve všech pokojích kromě jednoho.“

„Tam, kde byl mrtvý chlapec?“

„Přesně tak.“

„Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Jistě chápete, že o tom s vámi po telefonu nemůžu mluvit.“

„Jistěže ne. Omlouvám se.“

„To není třeba. Ale chtěla bych vás o něco požádat. Sepište svoje úvahy o událostech v Hesjövallenu. Stužku si poznamenám sama. Ale to ostatní napište a pošlete mi to.“

„Lars-Erik Valfridsson to neudělal,“ řekla Birgitta Roslinová.

Ta slova přišla zničehonic. Birgitta je nečekala a překvapilo ji to nejspíš zrovna tak jako Vivi Sundbergovou.

„Pošlete mi svoje úvahy,“ zopakovala. „Díky za zavolání.“

„Co deníky?“

„Nejlepší bude, když nám je teď vrátíte.“

Po tomhle rozhovoru se Birgittě ulevilo. Tak přece nebyla její námaha marná. Teď to všechno konečně může pustit z hlavy. V ideálním případě policie jednou pachatele těch vražd vystopuje, ať už byl sám nebo ne. Nepřekvapilo by ji, kdyby se ukázalo, že je do toho zapletený i někdo z Číny.

Druhý den šla k lékaři. Byla už jako na trní, chtěla se vrátit do práce. Venku ji uvítal větrný zimní den, od Östersundu foukal nárazový vítr.

V čekárně si poseděla sotva pár minut, než na ni přišla řada. Lékař se zeptal, jak jí je, a ona odpověděla, že předpokládá, že je uzdravená. Sestra jí odebrala krev a poslala ji zpátky do čekárny.

Když pak znovu přišla na řadu, doktor jí změřil tlak a pak šel rovnou k věci.

„Cítíte se dobře, ale tlak máte pořád moc vysoký. Musíme tudíž znovu zvážit, co může být příčinou. Nejdřív vám napíšu neschopenku na dalších čtrnáct dní. Taky vám dám doporučení ke specialistovi.“

Teprve když vyšla ven na ulici a zasáhl ji poryv studeného větru, naplno jí došlo, co se děje. Dostala hrozný strach, aby nebyla vážně nemocná, přestože ji doktor ujistil, že tomu tak není.

Zůstala stát na náměstí zády proti větru. Poprvé za spoustu let si připadala bezmocná. Pohnula se, až když se jí v kapse kabátu rozezněl telefon. Volala Karin Wimanová, chtěla jí poděkovat za návštěvu.

„Kde jsi?“ zeptala se.

„Na náměstí,“ odpověděla Birgitta. „A právě nemám nejmenší tušení, co si počít se životem.“

Pak přítelkyni pověděla o kontrole u doktora. Rozhovor trochu vázl. Birgitta slíbila, že Karin před cestou do Číny ještě zavolá.

Když prošla domovní brankou, začalo sněžit. Vítr zesílil. Ale přicházel pořád v poryvech.

23

Tentýž den zašla na soud za Hansem Mattssonem. Když mu oznámila, že zůstává na nemocenské, viděla na něm, že ho to zarazilo a dělá si o ni starost.

Zamyšleně se na ni podíval přes obroučky brýlí.

„To se mi vůbec nezdá. Začínám mít o vás strach.“

„Můj doktor říká, že není třeba se bát. Krevní obraz není ideální a taky tlak potřebuje snížit. Pošle mě teď ke specialistovi. Ale necítím se nemocná, jenom trochu unavená.“

„To jsme všichni,“ řekl Hans Mattsson. „Já už jsem unavený pomalu třicet let. Největší blaho pro mě dneska je, když si můžu ráno přispat.“

„Budu pryč čtrnáct dní. Musíme doufat, že se to během té doby spraví.“

„Samozřejmě buďte doma, jak dlouho bude potřeba. Spojím se se správou soudů, jestli nám nějak pomůžou. Jak víte, nejste jediná, kdo nám teď schází. Klas Hansson je uvolněný, aby mohl dělat průzkum v rámci EU v Bruselu. Ten už se sotva vrátí. Vždycky jsem si říkal, že ho lákají jiné věci než předsedat soudní síni.“

„Mrzí mě, že to tak komplikuju.“

„Vy ne. To váš krevní tlak. Odpočiňte si. Pěstujte růže a vraťte se, až budete zdravá.“

„Já ale růže nepěstuju. Vůbec nejsem fanda do zahradničení.“

„To říkávala moje babička. Když to člověk nemá s prací přehánět, měl by se místo toho soustředit na pěstování svých imaginárních růží. Moc se mi ten výraz líbí. Babička se narodila v roce 1879. Ve stejný rok, kdy Strindberg vydal Červený pokoj. Zvláštní představa. Jediná práce, kterou v životě kromě plození dětí dělala, bylo štupování ponožek.“

„Tak dobrá,“ řekla Birgitta. „Půjdu domů pěstovat růže.“

Druhý den zabalila deníky a své zápisky a všechno poslala do Hudiksvallu. Když balíček donesla na poštu a dostala potvrzený podací lístek, jako by za událostmi v Hesjövallenu zavřela dveře. Na samém okraji té obrovské a strašné tragédie se nacházela i její matka se svými pěstouny. Ale teď je to pryč. Birgittě se ulevilo, konečně se může vrhnout do příprav Staffanovy oslavy.

Když tedy Staffan Roslin po odpolední službě ve vlaku z Alvesty do Malmö a následné cestě zpátky do Helsingborgu vkročil do domu, čekala tam na něj skoro celá jeho rodina včetně několika přátel. Ohromeně zůstal stát ve dveřích, na sobě uniformu, na hlavě huňatou starou beranici, a poslouchal narozeninovou písničku. Birgitta pookřála, když kolem stolu viděla svou rodinu a přátele. Události v Hesjövallenu i její vysoký krevní tlak ztratily v tu chvíli význam a vystřídala je rodinná pohoda. Byla by si přála, aby tu seděla i Anna. Ale když se jí konečně dovolala na chrčící mobilní telefon někam do Thajska, dceři se přijet nechtělo.

Poslední přátelé odešli teprve pozdě večer. Zůstala jen rodina. Děti se vždycky hrozně rády viděly a měly si toho spoustu co povídat. Birgitta se Staffanem seděli na pohovce a bavili se posloucháním. Občas se Birgitta zvedla, aby jim dolila skleničku. Dvojčata Siv a Louise doma přespávala. David si i přes matčiny protesty zamluvil pokoj v hotelu. Družný hovor trval až do čtyř hodin do rána. Nakonec rodiče osaměli. Poklidili, naskládali do myčky špinavé nádobí a prázdné lahve postavili do garáže.

„To bylo úžasné překvapení,“ řekl Staffan, když se unavení posadili k jídelnímu stolu. „Nikdy na to nezapomenu. Když se stane něco nečekaného, často to bývá bolestné. Ale dnes to byl dar. Zrovna dneska mě to chození z vagonu do vagonu nějak otrávilo. Pořád někam jedu, a nikam nedojedu. To je prokletí průvodčích a strojvůdců. Bez ustání cestujeme v našich skleněných koulích.“

„Měli bysme slavit častěji. Právě tyhle chvíle dávají životu jiný význam. Nejde jen o povinnosti a užitek.“

„A co teď?“

„Jak to myslíš?“

„Budeš mít volno dalších čtrnáct dní. Co máš v plánu?“

„Můj šéf, Hans Mattsson, mi vášnivě líčil, jak by po ránu nejradši vyspával až do oběda. Možná bych to měla zkusit.“

„Jeď na týden někam do tepla. Vem nějakou kamarádku.“

Pochybovačně naklonila hlavu.

„Možná. Ale kterou?“

„Co Karin Wimanovou?“

„Ta jede služebně do Číny.“

„A nikdo jiný tě nenapadá? Co takhle jet s jednou z dvojčat?“

Ten nápad ji okamžitě nadchl.

„Zeptám se jich. Ale nejdřív se potřebuju rozmyslet, jestli se mi vůbec někam chce. Nezapomeň, že musím ještě k doktorovi.“

Staffan natáhl ruku a položil ji na její.

„Říkáš mi doufám pravdu. Nebo mám mít strach?“

„Ne. Pokud si můj doktor nevymýšlí. Ale řekla bych, že ne.“

Ještě chvíli poseděli, než si šli lehnout. Když se pak ráno probudila, Staffan už byl pryč. Dvojčata také zmizela. Potom Birgitta spala do půl dvanácté. Mattssonův vytoužený ranní šlofík, napadlo ji pak. Takovéhle dopoledne by si představoval.

Zavolala Siv a Louise, ale ani jedna neměla na výlet čas, přestože by obě jely rády. Během odpoledne se jí ozvali ze specializované ordinace s tím, že někdo odřekl návštěvu, takže může odevzdat vzorky krve hned druhý den.

Kolem čtvrté hodiny někdo zazvonil u dveří. Napadlo ji, jestli snad dorazila další čína zdarma. Ale když otevřela, za dveřmi stál kriminální komisař Hugo Malmberg. Ve vlasech měl sníh a na nohou staromódní galoše.

„Náhodou jsem natrefil na Hanse Mattssona. Říkal, že jsi nemocná. Prozradil mi to mezi čtyřma očima, ví, že se dobře známe.“

Pustila ho dál. Přestože byl při těle, nedělalo mu nejmenší potíže se sehnout, aby se zul.

Dali si v kuchyni kávu. Řekla mu o tlaku a krevním obraze s tím, že to v jejím věku není nic neobvyklého.

„Ve mně tiká vysoký tlak jako bomba,“ prohlásil Hugo Malmberg pochmurně. „Beru prášky a doktor tvrdí, že mám celkem slušné hodnoty. Ale stejně mám strach. U nás v rodině nikdo neumřel na nádor. Všechny skolila mrtvice nebo infarkt, chlapy i ženské. Každý den se sebou bojuju, aby mě ten strach nepřemohl.“

„Byla jsem v Hudiksvallu,“ řekla Birgitta. „Měla jsem od tebe kontakt na Vivi Sundbergovou. Ale asi nevíš, že jsem tam jela.“

„Tos mě ovšem překvapila, abych řekl pravdu.“

„Vzpomínáš si, o co šlo? Přišla jsem na to, že jsem s jednou z těch vyvražděných rodin příbuzná. Pak se ukázalo, že díky sňatkům mezi rodinami jsou ti mrtví vlastně příbuzní všichni. Máš čas?“

„Na záznamníku v práci mám zprávu, že jsem zbytek dne služebně mimo kancelář. A nemám ani pohotovost na telefonu, takže tu můžu sedět třeba do zítřka.“

„Než půjdou krávy domů? Tak se to říká, ne?“

„Nebo dokud nepřijedou jezdci apokalypsy a všechny nás nerozmetají na padrť. Pobav mě těmi hrůzami, když už mám to štěstí, že je nemusím řešit.“

„Ty jsi ale cynik.“

Malmberg nakrabatil čelo a zamručel.

„To mě tak málo znáš? Po všech těch letech? Teď jsi mě ranila.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„V tom případě vyprávěj. Poslouchám.“

Birgitta mu pověděla úplně všechno, Malmberg jevil o ty události opravdový zájem. Pozorně jí naslouchal. Tu a tam ji přerušil otázkou, ale jinak vypadal přesvědčený, že nevynechala žádnou drobnost. Když domluvila, chvíli seděl a prohlížel si ruce. Birgitta věděla, že má pověst výjimečně schopného policisty. Snoubila se v něm trpělivost s pohotovostí, metodičnost s intuicí. Říkalo se, že je jedním z nejžádanějších lektorů na policejní akademii. Přestože sloužil v Helsingborgu, často se prostřednictvím státní komise pro vyšetřování vražd účastnil náročných vyšetřování v různých koutech země.

Najednou jí přišlo zvláštní, že se Malmberg nezapojil do vyšetřování hesjövallenských vražd.

Přímo se ho na to zeptala a policista se usmál.

„Vlastně se mi ozvali. Ale nikdo mi ani slůvkem nenaznačil, žes tam byla a přišla na tak prapodivné věci.“

„Mám dojem, že si mě moc neoblíbili.“

„Policajti si svoji misku žárlivě střeží. Chtěli mě tam, ale když chytili Valfridssona, ztratili zájem.“

„Teď je mrtvý.“

„Vyšetřování pokračuje.“

„Stejně už víš, že to nebyl on.“

„Vím to?“

„Slyšels přece, co jsem ti tu povídala.“

„Zvláštní události, lákavá fakta. Mělo by se to určitě důkladně prošetřit. Ale Valfridsson jako hlavní stopa neztrácí na důležitosti jen proto, že se zabil.“

„On to nebyl. To, co se tu noc ze dvanáctého na třináctého stalo, přesahuje schopnosti nějakého násilníka, který má na kontě jedno dávné zabití.“

„Možná máš pravdu. Ale taky se můžeš mýlit. Znovu a znovu se ukazuje, že ty největší ryby plavou v nejklidnějších vodách. Ze zloděje kol vyroste bankovní lupič, z bitkaře je profesionální zabiják, který za peníze sejme každého, na koho mu ukážou. Jednou se holt i ve Švédsku může stát, že chlápek, co v opilosti bil ženu a kdysi způsobil něčí smrt, najednou ztratí příčetnost a spáchá něco naprosto příšerného.“

„Vždyť tu schází motiv, ne?“

„Prokurátor mluvil o pomstě.“

„Ale za co? Pomsta celé vesnici? To nedává smysl.“

„Pokud nedává smysl samotný zločin, nemusí ho dávat ani motiv.“

„Stejně si myslím, že Valfridsson byla falešná stopa.“

„Ne byla, ale je. Co jsem říkal? Vyšetřování pokračuje, přestože je mrtvý. Dovol, abych se tě na něco zeptal. Je ta tvoje teorie s Číňanem o tolik věrohodnější? Jak by se proboha dala norrlandská vesnička propojit s čínským motivem?“

„To nevím.“

„Počkáme si a uvidíme. A ty se koukej uzdravit.“

Když se chystal k odchodu, rozchumelilo se.

„Proč nejedeš někam pryč? Do tepla?“

„To mi říkají všichni. Jen musím nejdřív vyřídit návštěvu u doktora.“

Dívala se za ním, jak ho pomalu pohltila vánice. Dojalo ji, že si udělal čas a přišel ji navštívit.

Druhý den přestalo sněžit. Došla na specializovanou kliniku, odevzdala vzorky krve a dozvěděla se, že jejich analýza zabere nejmíň týden.

„Musím dodržovat nějaká omezení?“ zeptala se svého nového lékaře.

„Vyhněte se zbytečné námaze.“

„Můžu cestovat?“

„To můžete.“

„Ještě mám jednu otázku. Mám se bát?“

„Ne. Jelikož nemáte žádné další příznaky, nevidím důvod k obavám.“

„Takže neumřu?“

„Umřete. Až přijde čas. Stejně jako já. Ale ne teď, pokud se nám podaří snížit váš tlak na rozumnou hodnotu.“

Když vyšla Birgitta na ulici, uvědomila si, že obavy měla, dokonce byla vyděšená. Teď si oddychla. Rozhodla se pro dlouhou procházku. Ale neušla ani pár metrů a zarazila se.

Ten nápad přišel zničehonic. Nebo se možná nevědomky rozhodla už předtím. Zašla do kavárny a zatelefonovala Karin Wimanové. Bylo obsazeno. Netrpělivě čekala, objednala si kávu a listovala novinami. Pořád obsazeno. Teprve na pátý pokus to Karin vzala.

„Pojedu s tebou do Pekingu.“

Pár vteřin trvalo, než to Karin došlo.

„Co se stalo?“

„Zůstávám na neschopence. Ale doktor říkal, že cestovat můžu.“

„Fakt?“

„Všichni mi tvrdí, že bych měla někam vyrazit. Můj muž, děti, šéf, všichni. Teď jsem si uvědomila, že přesně to chci udělat. Pokud se se mnou ještě chceš podělit o pokoj v hotelu.“

„Letím za tři dny. Bude to honička sehnat ti vízum.“

„A půjde to vůbec?“

„Obvykle to trvá déle. Ale můžu zapojit nějaké páky. Letenku si musíš zařídit sama.“

„Pamatuju si, že letíš s Finnairem.“

„Pošlu ti esemeskou čísla letů. Nemám je teď u sebe. Pak potřebuju pokud možno hned kopii tvého pasu.“

„Běžím domů.“

Za několik hodin měla všechny dokumenty odeslané, ale nepovedlo se jí sehnat místo ve stejném letadle. Několikrát si s Karin volaly a nakonec se dohodly, že Birgitta poletí o den později. Tou dobou budou sice ještě probíhat přípravy před konferencí a Karin patří do organizačního výboru, který má semináře na starosti, ale slíbila, že vyklouzne, aby Birgittu vyzvedla na letišti.

Birgitta pocítila stejnou cestovní horečku, jako když měla v šestnácti poprvé jet na jazykový kurz do anglického Eastbournu.

„Panebože,“ halasila do sluchátka. „Já ani nevím, jaké je tam počasí. Léto, nebo zima?“

„Zima, jako tady. Je to skoro stejná rovnoběžka. Ale je tam spíš suchý mráz. Bouře ze severních pouští občas dorazí až do Pekingu. Sbal se jako na polární výpravu. Je tam zima všude, nejenom venku. Ale už je to lepší, než když jsem tam byla poprvé. To jsem bydlela v nejlepších hotelích, a stejně jsem musela spát nabalená. A každé ráno mě budily tisíce vrzajících bicyklů. Vem si teplé spodní prádlo. A kafe. To se ještě vařit nenaučili. I když to už vlastně neplatí. Ale pro jistotu. Hotelová káva nebývá tak silná, jak by si člověk přál.“

„Mám si vzít i slušné oblečení?“

„Banketů tě ušetřím. Ale jedny pěkné šaty by se mohly hodit.“

„Jak se tam mám chovat? Co se nesmí nosit, co se nemá říkat? Kdysi jsem si myslela, že Čínu znám. Ale to byla rebelská verze. V Číně se podle ní pochodovalo, pěstovala se rýže a k nebi se zvedala Maova Rudá knížka. A v létě se tam plavalo. Mohutné záběry, vstříc budoucnosti v brázdě za Velkým kormidelníkem.“

„Tohle řešit nemusíš. Teplé spodky budou bohatě stačit. A dolary v hotovosti, kartou se sice platit dá, ale ne všude. Kvalitní boty na chození. Taky tam člověk lehce nastydne. A nepočítej, že tam seženeš prášky, co užíváš.“

Birgitta si všechno zapsala. Pak vytáhla z garáže svoje nejlepší cestovní zavazadlo. Večer o svém rozhodnutí řekla Staffanovi. Jestli ho to překvapilo, nedal to ani v nejmenším znát. Jméno Karin Wimanové pro něj bylo tou nejlepší zárukou.

„Taky mě to napadlo,“ řekl. „Jak jsi mluvila o tom, že Karin pojede do Číny. Takže jsi mě tím až tak nezaskočila. Co řekl doktor?“

„Řekl: Jeďte!“

„Pak říkám totéž. Ale zavolej dětem, ať nemají strach.“

Zavolala jim ještě ten večer, pěkně popořadě, těm třem, kterým se dalo dovolat. Pochybnosti vyjádřil jen David. Tak daleko a takhle najednou? Ale uklidnilo ho, že jede s Karin a že lékař proti cestování nic nenamítá.

Našla mapu a se Staffanem nakonec objevili i hotel Tung Fan, kde měly ženy bydlet.

„Závidím ti,“ řekl Staffan znenadání. „I když jsi byla v mládí Číňanka a já jenom ustrašený liberál, který věřil v klidnější proměnu společnosti, přesto jsem tam vždycky chtěl jet. Ne do země, ale přímo do Pekingu. Do Beijingu, jak se dneska taky říká. Představuju si, že v porovnání s mým vlakem do Alvesty nebo Nässjö vypadá svět odtamtud jinak.“

„Říkej si, žes mě vyslal na výzvědy. Pojedeme tam pak v létě, až tam nebudou řádit písečné bouře.“

Dny před odjezdem prožívala rostoucí napětí a zároveň se těšila. Když Karin odlétala z Kastrupu, Birgitta si tam jela vyzvednout svoji letenku. V odletové hale se rozloučily.

„Možná je lepší, že letíme každá v jiný den,“ řekla Karin. „Jedu na tu konferenci jako důležitá osoba, a tak můžu za odměnu cestovat v pohodlí. A bylo by na nic, kdybysme seděly každá v jiné třídě.“

„Já jsem tak natěšená, že bych jela klidně na nákladním vagonu, kdyby to bylo potřeba. Slibuješ, že mi přijdeš naproti?“

„Budu tam.“

Večer, když už měla být Karin v Pekingu, prohledala Birgitta krabici v garáži. Úplně na dně našla, co hledala. Starý a ohmataný exemplář citátů Mao Ce-tunga v rudé vazbě. Na předsádku knížky kapesního formátu si zapsala datum 19. dubna 1966.

Byla jsem tehdy holčička, pomyslela si. Téměř ve všech ohledech nevinná. Jedinkrát jsem byla s klukem. Tore z rybářské osady Borstahusen. Snil o tom, že bude existencialista, a mrzelo ho, jak bídně mu rostou vousy. O panenství jsem s ním přišla ve vymrzlé zahradní chatce, kde to páchlo plísní. Pamatuju si jen to, že byl až nesnesitelně nešikovný. Ten ulepený výron jako by pak nabobtnal tak, že jsme se rozešli, jak nejrychleji to šlo, a už si nikdy nepohlédli do očí. Doteď si říkám, co o mně asi vykládal kamarádům. Co jsem já řekla kamarádkám, to už si nepamatuju. Ale politická nevinnost byla zrovna tak důležitá. A pak přišla rudá bouře a strhla mě s sebou. I když jsem ty nabyté zkušenosti a představy svým životem nenaplnila. Po rebelském období jsem se stáhla. Nikdy jsem nezjistila, proč jsem se vlastně nechala vemluvit do něčeho, co mělo parametry náboženské sekty. Karin se přidala k Levicové straně. Mě to pak ještě táhlo k Amnesty, a teď už vůbec k ničemu.

Posadila se na pár pneumatik a knížečku prolistovala. Mezi stránkami objevila fotografii. Byly na ní spolu s Karin. Pamatovala si, jak se fotily. Nacpaly se do automatu na nádraží v Lundu, jako obvykle to iniciovala Karin, nastrkaly do stroje mince a pak čekaly na sérii obrázků. Když teď Birgitta fotografii viděla, hlasitě se rozesmála, a zároveň ji vyděsilo, jak je to dávno. Tenhle úsek pěšinky byl tak vzdálený, že si pomalu ani nedokázala představit celou tu cestu, kterou od té doby urazila.

Studený vítr, pomyslela si. Stáří se mi tiše plíží za patami. Strčila knížku do kapsy a šla domů. Staffan se právě vrátil. V kuchyni se pustil do připravené večeře. Sedla si naproti němu.

„Je členka rudé gardy připravená?“ zeptal se.

„Právě jsem si přinesla Rudou knížku.“

„Koření,“ řekl. „Jestli mi chceš něco přivézt, vem mi koření. Představuju si, že v Číně jsou vůně a chutě jako nikde na světě.“

„Co ještě bys chtěl?“

„Tebe, zdravou a spokojenou.“

„To ti myslím můžu slíbit.“

Nabídl se, že ji druhý den sveze do Kodaně. Ale spokojila se s odvozem na vlak. V noci se přihlásila cestovní horečka, Birgitta se v jednom kuse budila a chodila se napít.

Na teletextu taky sledovala vývoj událostí v Hudiksvallu. Na povrch vyplouvalo čím dál víc informací o Larsi-Eriku Valfridssonovi, ale nic, co by vysvětlilo, proč ho vlastně policie podezírá z masové vraždy. Rozhořčení nad tím, že měl příležitost k sebevraždě, už dorazilo i do parlamentu v podobě vzteklé interpelace k ministru spravedlnosti. Jediný, kdo stále zachovával chladnou hlavu, byl Robertsson, a Birgittin respekt vůči němu rostl. Trval na tom, že vyšetřování pokračuje jako doposud, přestože podezřelý zemřel. Kromě toho ale začal naznačovat, že policie pracuje i s jinými podněty, o nichž nemůže nic bližšího říct.

To je můj Číňan, pomyslela si. Moje červená stužka.

Několikrát byla v pokušení zavolat Vivi Sundbergové a promluvit s ní. Ale neudělala to. Teď je podstatná cesta, jejíž lákavou vidinu má před sebou.

Byl příjemný a jasný zimní den. Staffan Roslin odvezl svou ženu na nádraží a zamával z peronu odjíždějícímu vlaku. Na Kastrupu ji bez problémů odbavili a na let do Helsinek i Pekingu dostala místo do uličky, jak si přála. Letadlo vzlétlo z Kastrupu a ten pohyb vzhůru jako by ji osvobodil z jakéhosi sevření. Usmála se na postaršího Fina na vedlejším sedadle. Zavřela oči, až do Helsinek nechtěla nic k jídlu ani pití. Znovu se ponořila do vzpomínek na dobu, kdy pro ni Čína byla vysněným rájem na zemi. Překvapovalo ji, jak neskutečně naivní představy tenkrát měla, mimo jiné i tu o švédské veřejnosti, která měla být připravena v daný okamžik zahájit vzpouru proti stávajícím pořádkům. Vážně si to myslela? Nebo to celé byla jen hra?

Vzpomněla si na jeden letní tábor v Norsku v roce 1969, kam je s Karin pozvali norští soudruzi. Celé to bylo nesmírně tajné. Nikdo nevěděl, kde tábor je ani kdo tam vlastně jede. Všichni účastníci dostali krycí jména. Aby zmátli neustále bdělého třídního nepřítele ještě víc, prohodila se v krycích jménech také pohlaví účastníků. Ještě teď si pamatovala, že se na táboře jmenovala Alfred. Nejprve dostala zprávu, že má jet autobusem do Kongsbergu. Na určené zastávce měla vystoupit. Tam ji měl někdo vyzvednout. Stála na té opuštěné zastávce v hustém lijáku a pokoušela se myslet na to, že teď musí překonat rozpor mezi deštěm a vlastní náladou s revolucionářskou trpělivostí. Nakonec u ní zastavila dodávka. Za volantem seděl mladík, který se mumlavě představil jako Lisa a řekl jí, ať si nastoupí. Tábor se rozkládal na zarostlém poli, stany byly vyrovnané v řadě. Podařilo se jí vyměnit si místo tak, aby byla ve stanu s Karin, která se jmenovala Sture. Každé ráno měli rozcvičku pod vlajícími rudými prapory. Během toho týdne žila v neustálém napětí, aby neudělala nebo neřekla něco špatně, aby se nezachovala kontrarevolucionářsky. Rozhodující okamžik přišel, když ji jednoho dne vyzvali, ať vstane a představí se, pochopitelně jako Alfred, a poví všem, čím se zabývá v civilním životě, kterážto činnost pouze kryje fakt, že je neochvějně na cestě stát se revolucionářkou z povolání. Strachy jí bylo na omdlení. Ale zvládla to, nepropadla. A vítězství dosáhlo dokonalosti, když ji pak jeden z vedoucích tábora, mohutný třicetiletý muž s tetováním a krycím jménem Kajsa, uznale poplácal po rameni.

Jak teď se zavřenýma očima seděla v letadle do Helsinek, pomyslela si, že to, co tehdy prožívala, byl jediný táhlý pocit strachu. V kratičkých okamžicích jí připadalo, že je součástí něčeho, co možná dokáže otočit zemskou osu jiným směrem. Ale ponejvíc se bála.

Musí se na to zeptat Karin. Měla taky strach? Příhodnější místo pro odpověď než vysněný čínský ráj si ani nemohla přát. Třeba tam sama lépe pochopí něco z toho, co kdysi určovalo směr jejího života.

Vzbudila se, když letadlo nad Helsinkami zahájilo přistávání. Podvozek narazil na beton a ji čekaly dvě hodiny, než vzlétne spoj do Pekingu. Usadila se na pohovku pod staré letadlo, které viselo ze stropu v odletové hale. V Helsinkách bylo zima. Velkými okny s výhledem na přistávací plochu viděla, jak se letištnímu personálu kouří od pusy. Myslela na poslední telefonát s Vivi Sundbergovou před několika dny. Zeptala se jí, jestli se z bezpečnostní kamery pořídily nějaké fotografie. Odpověď zněla kladně, a když si Birgitta řekla o obrázek s Číňanem, Vivi Sundbergová se ani nezajímala, k čemu jí bude. Druhý den ležela zvětšená fotografie v její poštovní schránce. Teď ji měla u sebe v kabelce. Vytáhla fotku z obálky.

Někde mezi miliardou lidí existuješ, pomyslela si. Ale já tě nikdy nenajdu. Nikdy se nedozvím, co jsi zač. Jestli tvoje jméno bylo pravé. A hlavně cos udělal.

Pomalu se vydala k bráně, odkud měl letět její spoj. Už tam čekali cestující. Každý druhý byl Číňan. Tady začíná kousek Asie, pomyslela si. Na letištích se posouvají hranice, přibližují se a zároveň jsou daleko.

V letadle měla sedadlo 22 C. Vedle ní seděl muž tmavé pleti. Pracoval v hlavním městě Číny pro jednu britskou společnost. Vyměnili si pár přátelských slov, ale ani jeden neměl zájem v rozhovoru dál pokračovat. Schoulila se pod deku a cítila, že cestovní horečku teď nahradila obava, že se vydala na cestu, aniž se řádně připravila. Co vlastně bude v Pekingu dělat? Procházet se ulicemi, pozorovat lidi a chodit po muzeích? Karin na ni určitě nebude mít moc času. Napadlo ji, že kus nejisté rebelky má v sobě pořád.

Podnikáš tu cestu, abys pochopila sama sebe, napomenula se. Nejsi na nesmyslné honičce za Číňanem, který utrhl z papírové lucerny červenou stužku a pak nejspíš zavraždil devatenáct lidí. Začala jsi navazovat všechna uvolněná vlákna, z nichž se skládá lidský život.

Když ze sedmihodinového letu uplynula zhruba polovina, znovu ji naplnil pocit radostného očekávání. Vypila několik skleniček vína, snědla servírované jídlo a čekala s rostoucí netrpělivostí.

Přílet však nebyl podle jejích představ. Ve chvíli, kdy vstoupili do čínského vzdušného prostoru, jim kapitán oznámil, že kvůli písečné bouři momentálně nemůžou v Pekingu přistát. Přijme je letiště ve městě Tchaj-jüan a tam počkají, až se počasí zlepší. Když letadlo dosedlo, vystoupili a místní autobus je odvezl do vymrzlé letištní haly, kde už tiše čekali teple oblečení Číňané. Birgitta byla unavená z časového rozdílu a nebyla si jistá, jaký první dojem na ni Čína vlastně udělala. Viděla zasněženou krajinu, pahorky kolem letiště, po přilehlé silnici jezdily autobusy a povozy tažené voly.

Za dvě hodiny písečná bouře nad Pekingem opadla. Letadlo vzlétlo a zase přistálo. Když v pořádku prošla všemi kontrolami, čekala na ni Karin.

„Rebelka přichází,“ hlaholila. „Vítej v Pekingu!“

„Díky. Pořád mi nedochází, že jsem opravdu tady.“

„Jsi v Říši středu. Uprostřed světa. Uprostřed života. Teď pojedeme do hotelu.“

Ten večer stála v devatenáctém patře hotelu, v pokoji, který sdílela s Karin. Dívala se na zářící velkoměsto a cítila dychtivé očekávání.

V jiné výškové budově v tomtéž okamžiku jakýsi muž pozoroval stejné město a stejná světla jako Birgitta Roslinová.

V ruce držel červenou stužku. Když zaslechl tlumené klepání na dveře, pomalu se otočil a uvítal netrpělivě očekávanou návštěvu.

čínská hra

24

První ráno v Pekingu Birgitta vstala časně. Společně s Karin se nasnídaly v obrovské jídelně. Karin při jídle vykládala, jak se těší na všechna ta moudrá slova o starých císařích, po kterých normální lidé pomalu ani nevzdechnou, a pak odspěchala na konferenci. Pro Karin Wimanovou byly dějiny v mnoha směrech živější než její současnost.

„Když jsem byla mladá rebelka, ty příšerné měsíce na jaře 1968 jsem žila v iluzi, skoro jako bych byla vězněm nějaké náboženské sekty. Pak jsem zběhla k dějinám, kde mi nic nemohlo ublížit. Třeba už brzo dokážu zase žít ve stejné realitě jako ty.“

Birgitta nedokázala hned rozlišit, co z jejích slov je míněno vážně a co je ironie. Když pak odešla z jídelny na pokoj a nabalila se do teplých svršků, aby se vůbec odvážila vyjít ven do štiplavého suchého mrazu, Karinina slova jí zněla v hlavě. Třeba platí i pro ni?

Na recepci jí krásná mladá dáma hovořící téměř bezchybnou angličtinou dala mapu. Birgittu napadl jeden citát. V současné době nabývá rozmach rolnického hnutí neobyčejně velkého významu. Byl to citát z Mao Ce-tunga a během jejich divokých debat na jaře 1968 se neustále opakoval. Ultralevicové rebelské hnutí, kam se s Karin nechaly vtáhnout, tvrdilo, že Maovy myšlenky a citáty shromážděné v Rudé knížce jsou jedinými potřebnými argumenty, ať už se jedná o otázku jídla k večeři nebo o to, jak přimět švédskou dělnickou třídu k prozření, že je podplácejí kapitalisté a jejich spiklenci z řad sociálních demokratů a že jejich historickým úkolem je vyrazit do zbraně. Dokonce si pamatovala jméno řečníka, byl to Gotfred Appel. Říkala mu neuctivě „Štrúdl“, ale tuhle narážku na jeho příjmení prozradila jen svým nejdůvěrnějším přátelům, jako byla Karin.

V současné době nabývá rozmach rolnického hnutí neobyčejně velkého významu. Ta slova jí hučela v hlavě, když vyšla z hotelu, kde vchod hlídali němí a velmi mladí muži v zelených uniformách. Před ní se táhla široká ulice s mnoha jízdními pruhy. Všude auta, kola skoro žádná. Podél ulice se tyčily obrovské komplexy bank a také jedno knihkupectví o pěti podlažích. Před knihkupectvím postávali lidé s velkými igelitovými taškami nacpanými lahvemi s vodou. Birgitta ušla sotva pár kroků a už v krku a v nose cítila znečištěný vzduch a v ústech měla kovovou pachuť. Tam, kde ještě nestála zástavba, mávaly pažemi vysoké jeřáby. Birgittě došlo, že se pohybuje ve městě procházejícím ohromnou a hektickou proměnou.

Osamělý muž, který po chodníku táhl přeplněnou káru s něčím, co připomínalo prázdné drůbeží klece, jako by se ocitl v naprosto špatné době. Jinak by se Birgitta mohla nacházet úplně kdekoliv na světě. Zemská osa se teď otáčí za pomoci mechanických koňských sil, pomyslela si. Když jsem byla mladá, představovala jsem si nekonečnou vřavu Číňanů ve stejných vatovaných kabátech, jak s krumpáči a lopatami proměňují vysoké hory v úrodná pole, k tomu svorně provolávají hesla a vůkol se třepetají rudé zástavy. Vřava je tu pořád. Ale minimálně na téhle ulici ve vnitřním Pekingu jsou lidé oblečení jinak a rozhodně netřímají v rukou krumpáče a lopaty. Dokonce ani nejezdí na kole, mají auta, a co se týče žen, ty si vykračují po chodníku v elegantních botách na podpatku.

Co vlastně čekala? Uplynulo téměř čtyřicet let od doby, kdy prožila jaro a léto 1968 a pociťovala strach, ne-li přímo hrůzu z toho, že není dostatečně ortodoxní. Pak přišlo v srpnu to náhlé rozuzlení následované úlevou a nakonec velkou prázdnotou. Jako by prolezla pichlavou lesní houštinou a ocitla se ve studené a černočerné poušti.

Na konci osmdesátých let podnikli se Staffanem cestu do Afriky a mimo jiné se podívali k Viktoriiným vodopádům na hranicích mezi Zambií a Zimbabwe. Měli přátele, kteří pracovali v programu na pomoc rozvojovým zemím v zambijském měděném pásu a část své mise trávili na cestě připomínající safari. U řeky Zambezi Staffan zničehonic navrhl, že by mohli uskutečnit plavbu peřejemi pod Viktoriinými vodopády. Birgitta souhlasila, ale druhý den zbledla, když stáli na břehu, aby si vyslechli instrukce, seznámili se s vedoucím půjčovny nafukovacích člunů a podepsali papíry, že poplují na vlastní nebezpečí. Po první peřeji, která vypadala z těch lehčích a nenáročných, si Birgitta Roslinová uvědomila, že v životě neměla větší strach. Byla si jistá, že se dřív nebo později v jedné z dalších peřejí udělají a ona že skončí pod převráceným člunem a utopí se. Staffan se pevně držel provazu na boku člunu a na rtech mu pohrával nevyzpytatelný úsměv. Když bylo konečně po všem a ona málem omdlela úlevou, tvrdil jí, že se nijak zvlášť nebál. Byl to jeden z mála okamžiků v jejich manželství, kdy jí došlo, že jí neříká pravdu. Ale nehádala se, byla šťastná, že vyvázla, aniž se člun v některé ze sedmi peřejí převrátil.

Jak teď stála před hotelem, napadlo ji, že úplně stejné pocity jako během děsivé plavby divokou vodou měla i toho jara v roce osmašedesát, kdy ji s Karin vtáhlo povstalecké hnutí, které myslelo naprosto vážně, že by švédské „masy“ měly brzy povstat a zahájit ozbrojený boj proti kapitalistům a sociálně demokratickým třídním zrádcům.

Stála před hotelem a kolem sebe viděla rozrůstající se město. Policisté v modrých uniformách ve dvojicích pracovali na tom, aby se nezasekl hustý provoz. V hlavě jí vytanula jedna z nejabsurdnějších událostí revolučního jara. Se třemi dalšími druhy vypracovali návrh rezoluce ohledně něčeho, co už si nepamatovala. Možná to mělo něco společného s jejich ambicemi rozprášit hnutí podporující Vietkong, které se během předchozích let ve Švédsku rozmohlo a vystupovalo proti válce Spojených států v dalekém Vietnamu. Sepsaná rezoluce začínala slovy: „Na shromáždění v Lundu bylo učiněno následující usnesení.“

Shromáždění? Ve čtyřech lidech? Když realita za „nynějším rozmachem rolnického hnutí“ představovala stamiliony rolníků? Jak mohli tři studenti a jeden lékárnický elév z Lundu dojít k tomu, že tvoří shromáždění?

Karin Wimanová u toho také byla. Zatímco Birgitta se k formulování rezoluce nijak nevyjadřovala a místo toho se vyděšeně krčila v koutě a toužila být neviditelná, Karin tu a tam prohlásila, že souhlasí s tím, co ti druzí dva řekli, jelikož to je „správná analýza“. V době, kdy měly švédské masy co nevidět vyjít na náměstí a skandovat slova velkého čínského vůdce, byli všichni Číňané v Birgittiných představách oblečení ve vytahaných šedomodrých uniformách, na hlavě stejnou čapku, všichni do jednoho stejný krátký sestřih a vážně svraštělá obočí.

Když se jí čas od času dostal do rukou obrázkový časopis Čína, podivovala se nad těmi neustále růžolícími lidmi s kvetoucími tvářemi a rozzářenýma očima, kteří pozvedali ruce vzhůru k bohu sestoupivšímu z nebes, k Velkému kormidelníkovi, Věčnému učiteli a jak všelijak se mu říkalo, k tajuplnému Mao Ce-tungovi. Ale zas tak tajuplný nebyl. To se později ukázalo. Byl to politik, který s velkým citem zachytil, co se v gigantické čínské říši děje. Až do vyhlášení samostatnosti Číny v roce 1949 představoval jedinečného vůdce, jací se v dějinách objeví jen výjimečně. Následně přinesly jeho mocenské praktiky mnoho utrpení, chaosu a zmatku. Ale nikdo už mu nevezme, že právě on v roli moderního císaře obrodil Čínu, z níž se dnes stává světová velmoc.

Jak tak Birgitta stála před rozsvíceným hotelem s mramorovými vchody a elegantními recepčními hovořícími dokonalou angličtinou, jako by se přenesla do světa, o němž vůbec nic nevěděla. Je tohle opravdu společnost, pro niž měl rozmach rolnického hnutí neobyčejně velký význam?

Uplynulo čtyřicet let, pomyslela si. Víc než jedna generace. Tenkrát mě sekta podobná spasitelským hnutím přitahovala jako mouchu kostka cukru. Nevyzvali nás ovšem ke spáchání kolektivní sebevraždy s tím, že se blíží soudný den, nýbrž k odevzdání vlastní identity ve prospěch kolektivního opojení, v němž malá rudá knížka nahradila veškeré další informace. V ní se nacházela všechna moudrost, odpovědi na všechny otázky, vyjádření všech společenských a politických vizí, které svět potřebuje k tomu, aby ze současného stadia přešel v nové, a jednou provždy tak umístil ráj na zem a ne kamsi do nebes. Ale nepochopili jsme, že se ten text ve skutečnosti skládá z živých slov. Citáty nebyly vytesané do kamene. Popisovaly realitu. A my jsme je vlastně četli bez čtení. Četli jsme je, aniž bychom si je snažili vyložit. Jako by Rudá knížka byla mrtvý katechismus, jakási revolucionářská liturgie.

Birgitta mrkla na mapu a vydala se po ulici. Netušila, kolikrát už ve svých představách v tomhle městě byla. Tehdy jako mladá tudy pochodovala pohlcená miliony dalších, anonymní tvář obklopená kolektivem, jemuž žádné fašistoidní kapitalistické síly nedokáží vzdorovat. Teď tu jde jako švédská soudkyně ve středním věku, která je na neschopence kvůli vysokému tlaku. Že by konečně došla tam, odkud jí k vysněné Mekce jejího mládí zbývá pouhých pár kilometrů? Už jen kousek ji dělil od velkého náměstí, kde Mao Ce-tung mával davům i několika studentům na důležitém shromáždění v jednom lundském bytě. Byla teď sice zmatená z podoby města, protože vůbec neodpovídala jejímu očekávání, ale i tak si připadala jako poutník, který doputoval do cíle, o němž kdysi snil. Mráz byl suchý a štiplavý, občasné poryvy větru jí do obličeje vháněly písek a nutily ji se při chůzi krčit. Mapu držela v ruce, ale věděla, že stačí pokračovat po téhle široké ulici a dojde do cíle.

To ráno jí na mysli vytanula ještě další vzpomínka. Než její otec zmizel v rozbouřených vodách Gävleského zálivu, navštívil kdysi jako námořník i Čínu. Vzpomněla si na malou vyřezávanou sošku Buddhy, kterou tehdy přivezl a věnoval její matce. Teď stála na stole u Davida, kdysi ji z rodičů vymámil. Během studií pošilhával po buddhismu, viděl v něm východisko z krize zapříčiněné mladickým pocitem marnosti. Později už od něho nic o náboženských tužbách neslyšela, ale dřevěnou figurku si nechal. Ani nevěděla, kdo jí řekl, že soška pochází z Číny a přivezl ji její otec. Možná jí to vyprávěla teta, když byla ještě hodně malá.

Kráčela ulicí a otec jí najednou byl hrozně blízko, přestože Peking nejspíš nenavštívil, spíš při plavbě daleko od Baltského moře doplul do některého z velkých přístavních měst.

Jsme jako malé neviditelné procesí, pomyslela si. Já a můj otec a tohle ledové ráno v šedivém a neznámém Pekingu.

Trvalo jí přes hodinu, než došla na náměstí Nebeského klidu. Bylo to největší náměstí, na jakém kdy stála. Došla tam podchodem pod ulicí Ťien-kuo-men nej taťie. Vykročila po té ohromné ploše a kolem ní se to hemžilo lidmi. Všude viděla fotoaparáty a mávající vlaječky a prodavače s vodou a pohlednicemi.

Zastavila se a rozhlédla se kolem sebe. Nebe nad ní bylo zamlžené. Něco tu scházelo. Chvíli jí trvalo, než na to přišla.

Drobní ptáci. Nebo holubi. Vůbec žádní tu nebyli. Ale kam oko dohlédlo, všude plno lidí a nikdo si nevšímal, jestli tam Birgitta ještě stojí nebo najednou zmizela.

Vybavily se jí fotografie z roku 1989, kdy tu studenti představili své požadavky na svobodu myšlení a vyjadřování, a pak konec v podobě tanků, které vyjely na náměstí a mnoho demonstrantů zmasakrovaly. Tady tenkrát stál muž s bílou igelitovou taškou, vzpomněla si. Na televizních obrazovkách ho viděl celý svět a jen tajil dech. Muž se postavil před tank a odmítal uhnout. Jako malý a bezvýznamný cínový vojáček v sobě soustředil veškerý vzdor, jakého je člověk schopen. Když se ho tank pokusil objet, znovu se mu posunul do cesty. Nedozvěděla se, co se s ním nakonec stalo. Tenhle záběr nikdy nespatřila. Ale všichni ti, kdo skončili rozdrcení pod pásy nebo je vojáci zastřelili, byli skuteční lidé.

Tyhle události představovaly v jejím vztahu vůči Číně druhý výchozí bod. Od rebelství, kdy ve jméně Mao Ce-tunga prosazovala absurdní názor, že revoluce začala už na jaře 1968 mezi švédskými studenty, až k obrazu mladíka před tankem se rozkládal velký kus jejího života. Obsáhl prostor více než dvaceti let, během nichž se z mladé idealistky stala čtyřnásobná matka a soudkyně. Myšlenka na Čínu jí z hlavy nikdy nezmizela. Nejprve to byl sen, následně pak něco ne zcela pochopitelného, co je ohromné a plné protimluvů. Její děti už Čínu vnímaly úplně jinak. Podle nich tam čekal ohromný budoucí potenciál. Právě tak snila ona a generace jejích rodičů o Americe. David ji nedávno překvapil tím, že až bude mít děti, chtěl by jim sehnat čínskou chůvu, aby se už odmalička učily čínsky.

Prošla si Tchien-an-men a prohlížela si lidi, jak se vzájemně fotografují, i všudypřítomné policisty. V pozadí se zvedala budova, kde Mao Ce-tung v roce 1949 vyhlásil republiku. Nakonec se do soudkyně dala zima, a tak se otočila na dlouhou zpáteční cestu do hotelu. Karin jí slíbila, že oželí formální oběd a přijde se najíst s ní.

V nejvyšším patře mrakodrapu, kde bydlely, byla restaurace. Dostaly místa u okna, takže měly výhled na ohromné město. Birgitta popisovala procházku k náměstí a zmínila se o svých úvahách.

„Jak jsme mohli všichni věřit tomu, čemu jsme věřili?“

„Co myslíš?“

„Že Švédsko je na pokraji občanské války, která povede k revoluci.“

„Když toho moc nevíš, tak věříš. A přesně to byl náš případ. Navíc nám různí podvodníci cpali do hlavy svoje lži. Pamatuješ na Španěla?“

Birgitta si na něj vzpomínala. Jedním z vůdců švédského povstaleckého hnutí byl charismatický Španěl, který byl v roce 1967 v Číně osobně a viděl pochodovat rudé gardy. Nikdo se tudíž neodvažoval argumentovat proti jeho očitému svědectví a pokřivenému postoji vůči revoluční situaci ve Švédsku.

„Co se s ním stalo?“

Karin Wimanová zavrtěla hlavou.

„Nevím. Když hnutí zaniklo, zmizel. Říkalo se, že se z něj stal prodavač záchodů na Tenerife. Možná už je po smrti. Možná se dal na víru, nábožný byl ve své podstatě už tenkrát. Věřil v Mao Ce-tunga, jako jiní věří v Boha. A možná se nakonec s tou svou politickou angažovaností umoudřil. Na pár krátkých měsíců zazářil a vnesl zmatek mezi spoustu lidí, které vedla dobrá vůle.“

„Vždycky jsem se hrozně bála. Že nejsem dost dobrá, že toho málo vím, že řeknu něco nepromyšleného, že budu muset být sebekritická.“

„Všichni jsme se báli. Španěl možná ne, on byl pan neomylný. Na zem seslaný syn Boží s Maovou Rudou knížkou v ruce.“

„Stejně jsi tomu rozuměla víc než já. Pak ses přece umírnila a vstoupila do Levicové strany, která stála pevně nohama na zemi.“

„Tak jednoduché to nebylo. Tam zas měli jiný katechismus. Pořád tam vládl pohled na Sovětský svaz jako na jakýsi společenský ideál. Netrvalo dlouho a připadala jsem si tam jako cizinec.“

„I tak to ale bylo lepší než se stáhnout úplně. Jako jsem to udělala já.“

„Nějak jsme se vzájemně odcizily. Ani nevím proč.“

„Asi jsme neměly o čem mluvit. Vyprchal z nás všechen vzduch. Pár let jsem se cítila jako prázdná skořápka.“

Karin zvedla odmítavě ruku.

„Nebudeme začínat s nějakým sebepohrdáním. Naše minulost je koneckonců jediná minulost, kterou máme. Ne všechno, co jsme dělaly, bylo špatně.“

Daly si několik malých chodů a oběd zakončily čajem. Birgitta vytáhla brožurku s rukou psanými znaky, v nichž předtím Karin rozluštila jméno nemocnice Lung-fu.

„Odpoledne bych do té nemocnice chtěla zajít,“ řekla.

„Proč?“

„Vždycky je lepší mít nějaký cíl, když se člověk toulá po neznámém městě. Může to být vlastně cokoliv. Pokud nemáš žádný plán, nohy se rychle unaví. Nemám tu koho navštívit, nic, co bych chtěla vidět. Ale třeba najdu ceduli s těmihle znaky. Pak se můžu vrátit a potvrdit, žes měla pravdu.“

U výtahů se rozloučily. Karin pospíchala zpátky na konferenci. Birgitta dojela do devatenáctého patra a šla si na pokoj trochu odpočinout.

Cítila to už od ranní procházky. Neklid, který nedokázala vstřebat. Jako by se postupně rozpadala její identita, jakmile se octla obklopená lidmi na přeplněných ulicích nebo osaměla v anonymním hotelu v obřím Pekingu. Kdo by ji tu postrádal, kdyby zemřela? Kdo by si toho vůbec všiml? Jak může člověk žít, pokud si připadá nahraditelný?

Tenhle pocit už kdysi zažila, to byla hodně mladá. Náhlý zánik, když člověku vlastní identita vyklouzne z rukou.

Netrpělivě se zvedla z postele a šla k oknu. Město hluboko pod ní a jeho lidé se svými sny, obojí je jí neznámé.

Šmahem posbírala svršky roztroušené po pokoji a zabouchla za sebou dveře. Byla vynervovaná a neklid v ní nezvladatelně rostl. Potřebovala se hýbat, zažít město. Na večer jí Karin slíbila představení tradiční pekingské opery.

Z mapy vyčetla, že k Lung-fu je to hodně daleko. Ale měla čas, nikdo ji nepotřeboval. Šla rovnými, zdánlivě nekonečnými ulicemi, minula velké muzeum umění a nakonec dorazila až k nemocnici.

Lung-fu měla dvě budovy. Birgitta napočítala sedm pater. Na fasádě se střídala bílá a šedá. Okna v přízemí měla mříže. Závěsy za okny byly zatažené a ze starých truhlíků visely zvadlé listy. Stromy před nemocnicí byly holé a na suchých a zahnědlých trávnících se válely psí výkaly. Na první pohled působila Lung-fu spíš jako vězení než nemocnice. Birgitta zašla do parku. Kolem projela sanitka, chvíli za ní další. Těsně vedle hlavního vchodu našla soudkyně na sloupu čínské znaky. Porovnala je s nápisem na brožurce a viděla, že odpovídají. U brány kouřil lékař v bílém plášti a hlasitě přitom mluvil do mobilního telefonu. Stála u něj tak blízko, že viděla, jak má prsty zažloutlé od nikotinu. Další kousek historie, pomyslela si. Co mě dělí od světa, v němž jsem žila dřív? Kouřili jsme nepřetržitě a všude, sotva nás napadlo myslet na ty, kterým se ze všeho toho kouře dělalo špatně. Ale mobilní telefony nebyly. Neměli jsme neustálý přehled o tom, kde zrovna jsou naši kamarádi nebo rodiče. Předseda Mao kouřil, tak jsme to dělali taky. A věčně jsme zápasili s hledáním telefonní budky, která by fungovala, která by neměla zacpaný otvor pro vhazování mincí nebo urvanou telefonní šňůru. Pořád si pamatuju historky lidí, co k naší závisti jezdili do Číny coby členové různých delegací. Čína byla zemí s nulovou zločinností. Pokud si někdo zapomněl kartáček v pekingském hotelu a odjel do Kantonu, kartáček za ním poslali a doručili až na pokoj. A všechny telefony fungovaly.

Jako by teď stála s nosem namáčknutým na skleněnou vitrínu v živoucím muzeu, kde se budoucnost formuje za sklem a zároveň přímo před jejíma očima.

Vyšla z parku zpátky na ulici a procházela se nazdařbůh velkým komplexem budov. Všude na chodnících posedávali starci a posouvali kameny po hrací ploše. Kdysi tuhle rozšířenou čínskou hru ovládala. Jestlipak si Karin pamatuje, jak se to hraje? Birgitta se rozhodla, že se po jednom exempláři poohlédne a přiveze ho domů.

Když došla zpátky k nemocnici, vydala se na cestu k hotelu. Ale ušla jen několik metrů a zastavila se. Něčeho si všimla, aniž si uvědomila, co to je. Pomalinku se otáčela. Viděla nemocnici, pochmurný park, ulici, další domy. Pocit v ní zesílil, skutečně tu něco bylo. Něco, co přehlédla. Pomalu se vracela. Lékař s cigaretou a mobilem už byl pryč. Teď tam horlivě nasávala kouř do plic skupinka zdravotních sester.

Teprve na rohu velkého parku Birgittě došlo, čeho si to bezděky všimla. Na druhé straně ulice stál mrakodrap, zřejmě nově postavený a velmi luxusní. Vytáhla z kapsy brožurku s čínskými znaky. Budova vyobrazená na jejích stránkách byla táž, kterou měla právě před sebou. Nebylo pochyb. Na samém vrcholku měl dům terasu, kterou si nešlo splést. Vystupovala z něj vysoko nad zemí jako příď lodi. Budova měla skleněné stěny s tónovanými tabulemi. Před vysokým vchodem stály ozbrojené stráže. Zřejmě to byla kancelářská budova, ne byty. Birgitta si stoupla za strom, aby se chránila před štiplavým větrem. Mohutnou branou, která vypadala jako z mědi, vyšli ven nějací muži a kvapně nasedli do přistavených černých automobilů. Soudkyni hlavou prolétla lákavá myšlenka. Hmátla do kapsy po obrázku Wang Min-chaa. Jestli má s budovou něco společného, možná ho některý ze strážných viděl. Ale co by řekla, kdyby přikývli s tím, že muž v budově je? Pořád ji neopouštěl pocit, že je nějak zapletený do hesjövallenských vražd. Ať už si policie o Larsi-Eriku Valfridssonovi myslí cokoliv.

Nemohla se rozhodnout. Než někomu tu fotku ukáže, musí mít důvod, proč muže hledá. Samozřejmě to nesmí mít nic společného s Hesjövallenem. Ale pokud se jí někdo zeptá, musí mít připravenou věrohodnou odpověď.

Zastavil se vedle ní nějaký mladík. Řekl něco, čemu zprvu nerozuměla. Pak jí došlo, že se ji pokouší oslovit anglicky.

„Ztratila jste se? Můžu vám pomoct?“

„Jen se dívám na ten krásný dům támhle,“ ukázala. „Nevíte, komu patří?“

Udiveně zavrtěl hlavou.

„Studuju na veterináře,“ řekl. „O velkých domech nic nevím. Můžu vám pomoct? Snažím se naučit líp anglicky.“

„Mluvíte dobře.“

„Mluvím moc špatně. Ale když budu cvičit, můžu se zlepšit.“

Hlavou jí bleskl vzdálený citát z Rudé knížky, ale přesně si nevzpomněla. Cvičení, dovednosti, oběti pro národ. Ať už se člověk stará o prasata nebo se procvičuje v cizím jazyce.

„Mluvíte dost rychle,“ řekla mu. „Je těžké zachytit všechna slova. Zkuste to pomaleji.“

„Je to takhle lepší?“

„To zas bylo možná příliš pomalu.“

Pokusil se znovu. Bylo slyšet, že se fráze naučil mechanicky, aniž chápal obsah jednotlivých slov.

„Takhle?“

„Teď vám rozumím líp.“

„Můžu vám pomoct s cestou?“

„Já ale nezabloudila. Dívám se tu na ten krásný dům.“

„Je moc krásný.“

Ukázala na visutou terasu.

„Kdopak tam asi bydlí?“

„Někdo hodně bohatý.“

Najednou se rozhodla.

„Chci vás o něco poprosit,“ řekla.

Vytáhla fotografii Wang Min-chaa.

„Mohl byste se zeptat ostrahy, jestli neznají tohohle muže? Kdyby chtěli vědět, proč se ptáte, řekněte jim, že mu máte od někoho předat zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Řekněte, že ji teprve vyzvednete. Pak se vraťte. Počkám před nemocnicí.“

Položil jí očekávanou otázku.

„Proč se nezeptáte sama?“

„Stydím se. Myslím, že není vhodné, aby se osamělá žena ze Západu ptala na čínského muže.“

„Znáte ho?“

„Ano.“

Birgitta se pokoušela vypadat co nejzáhadněji, a zároveň už svého nápadu litovala. Ale mladík si fotku vzal, že tedy půjde.

„Ještě něco,“ řekla. „Zeptejte se, kdo tam nahoře bydlí, v tom nejvyšším patře. Vypadá to jako byt s velkou terasou.“

„Jmenuji se Chuo,“ řekl na to. „Zeptám se.“

„Já jsem Birgitta. Jen předstírejte, že jste zvědavý.“

„Odkud jste? Z Ameriky?“

„Ze Švédska. Čínsky je to myslím Žuej-tien.“

„Nevím, kde to leží.“

„Pak vám to asi nepopíšu.“

Když se mladík rozhlédl, aby přešel silnici, Birgitta se otočila a spěchala k nemocnici.

Sestřičky už tam nestály. Otevřenou branou pomalu vyšel stařec o berlích. Birgittu najednou zachvátil pocit hrozícího nebezpečí. Uklidňovala se tím, že je na ulici plné lidí. Muž, který vyvraždil švédskou vesnici, mohl uniknout. Ale rozhodně by neunikl někdo, kdo by sprovodil ze světa turistku ze Západu. Navíc za bílého dne. To si Čína nemůže dovolit.

Muž s berlemi znenadání upadl. Mladý policista u brány se ani nehnul. Birgitta zaváhala, ale pak staříkovi pomohla na nohy. Z úst se mu vyřinul proud slov, kterým nerozuměla, nepochopila ani, jestli je vděčný, nebo rozčilený. Byl silně cítit kořením nebo alkoholem.

Stařec se belhal parkem směrem k ulici. I on má někde domov, pomyslela si. Rodinu, přátele. Svého času spolu s Mao Ce-tungem měnil tuhle ohromnou zemi, aby si všichni měli co obout. Může se vůbec člověk zasloužit víc, než že se postará o to, aby lidi nezábly nohy? Nebo aby nemuseli být nazí a hladoví?

Chuo se vracel. Kráčel klidně a neotáčel se. Birgitta mu šla naproti.

Zavrtěl hlavou.

„Nikdo toho muže neviděl.“

„Nikdo ho nezná?“

„Ne.“

„Komu jste fotku ukázal?“

„Strážným. A přišel ještě další muž. Z domu. Měl sluneční brýle. Vyslovuji to správně? ,Sluneční brýle‘?“

„Výborně. A kdo bydlí tam nahoře?“

„Na to mi neodpověděli.“

„Ale někdo tam bydlí, je to tak?“

„Myslím, že ano. Ta otázka se jim nelíbila.“

„Proč ne?“

„Řekli mi, abych odešel.“

„A co jste udělal?“

Udiveně se na ni podíval.

„Šel jsem.“

Vytáhla z kabelky desetidolarovou bankovku. Nechtěl ji přijmout. Vrátil jí fotku Wang Min-chaa, zeptal se, ve kterém hotelu bydlí, ujistil se, že ví, kudy se tam jde, načež se zdvořile uklonil a rozloučil se.

Cestou zpátky do hotelu se jí znovu zmocnil ten závratný pocit, že ji kdykoliv může pohltit lidská masa a už ji nikdo nenajde. Najednou ji chytila taková motolice, až se musela opřít o zeď nejbližšího domu. Kousek dál byla čajovna. Vešla dovnitř, objednala si čaj a nějaké koláčky a snažila se zhluboka dýchat. Bylo to tu zas, nával paniky, jaké ji v posledních letech pronásledovaly. Závrať, pocit, že najednou upadne. Cesta do dalekého Pekingu ji od strachu neosvobodila.

Znovu pomyslela na Wanga. Dokázala jsem ho vystopovat až sem, ale dál už ne. Udeřila neviditelným soudcovským kladívkem do čajového stolku a němě prohlásila sama k sobě, že je po všem. Mladík s bídnou výslovností angličtiny jí pomohl dojít, kam nejdál to šlo.

Zaplatila, podivila se, jak bylo občerstvení drahé, a znovu se vydala do studeného větru.

Večer šly s Karin do divadla v prostorách velkého hotelu Čchien-men. Přestože se v divadle nabízela sluchátka, Karin jim sehnala živé tlumočníky. Během čtyřhodinového představení seděla Birgitta nakloněná ke straně a v uchu jí zněl hlas mladé tlumočnice, která jí podávala chvílemi nesrozumitelné shrnutí děje na jevišti. Byly s Karin zklamané, jelikož brzy poznaly, že představení sestává z úryvků různých pekingských oper, jistěže té nejvyšší kvality, nicméně zcela přizpůsobených pro turisty. Když opera skončila a konečně mohly studený sál opustit, měly obě zablokovaný krk.

Před divadlem čekaly na auto, které dal kongres Karin k dispozici. Birgitta měla najednou dojem, že vidí mladého Chua, který ji předtím oslovil v davu u nemocnice.

Stalo se to tak rychle, že nestihla ten obličej pořádně zachytit, než zmizel.

Když dorazily k hotelu, Birgitta se krátce ohlédla. Ale nebyl tam nikdo, koho by poznávala.

Zachvěla se. Zničehonic se jí znovu zmocnil strach. Ten člověk před divadlem byl Chuo, tím si byla naprosto jistá.

Karin se zeptala, jestli si zvládnou dát před spaním ještě skleničku. Birgitta souhlasila.

O hodinu později Karin usnula. Birgitta stála u okna a pozorovala zářivé neony.

Strach ji neopustil. Jak se Chuo dozvěděl, že tam bude? Proč ji sledoval?

Konečně se schoulila v posteli vedle spící kamarádky. Litovala, že obrázek Wang Min-chaa vůbec někomu ukazovala.

Bylo jí zima. Dlouho nemohla usnout. Pekingská zimní noc ji sevřela v chladné náruči.

25

Nazítří ve městě lehce sněžilo. Karin vstala už v šest hodin ráno, aby si prošla svůj příspěvek. Birgitta se probudila a viděla ji sedět na židli u okna. Venku byla ještě tma, a tak měla rozsvícenou lampu. Birgitta pocítila letmý záchvěv závisti. Karin si zvolila profesi, k níž patřilo cestování a setkávání s cizími kulturami. Birgittin život se odehrával v soudních síních, kde se odvíjel neustálý souboj pravdy se lží a zvůle se spravedlností, a to s nanejvýš nejistým a často bezútěšným výsledkem.

Karin si všimla, že její kamarádka leží s otevřenýma očima a dívá se na ni.

„Sněží,“ řekla. „Jemně a zlehka. V Pekingu nikdy nepadá těžký sníh. Je lehounký, ale zároveň ostrý, jako zrnka pouštního písku.“

„Jsi pilná. Takhle brzo ráno.“

„Jsem nervózní. Bude mě poslouchat spousta lidí a všichni budou akorát hledat chyby.“

Birgitta se v posteli posadila a opatrně natočila hlavu.

„Pořád mám zablokovanou páteř.“

„Pekingská opera vyžaduje fyzickou zdatnost.“

„Klidně se podívám ještě na jednu. Ale bez tlumočníka.“

Krátce po sedmé hodině Karin odešla. Domluvily se, že se uvidí večer. Birgitta ještě hodinu spala, pak se nasnídala a najednou bylo devět hodin. Včerejší strach zmizel. Před divadlem musela mít nějakou halucinaci. Její fantazie občas dělala takové psí kusy, až ji to samotnou překvapovalo, přestože by měla být zvyklá.

Posadila se v rozlehlé recepci, kde nehluční služebníci prachovkami leštili mramorové sloupy. Připadala si protivně nečinná, a tak se rozhodla najít nějaký obchodní dům, kde prodávají onu čínskou deskovou hru. Kromě toho slíbila Staffanovi, že mu přiveze koření. Mladý konciér jí na mapě vyznačil, kudy se dostane k obchodnímu domu, kde sežene hry i koření. V hotelové směnárně si vyměnila peníze a vyšla ven. Mráz se zmírnil. Vzduchem vířila zrnka sněhu. Vytáhla si šálu přes ústa a nos a vydala se na cestu.

Po několika metrech se zastavila a otočila se. Po chodníku se pohybovali lidé všemi směry. Prohlédla si ty, co stáli, ať už s cigaretou, s mobilním telefonem, nebo jen tak čekali. Ale nikde neviděla povědomý obličej.

Cesta k obchodnímu domu jí trvala skoro hodinu. Byl na pěší zóně pojmenované Wang-fuij-ťing taťie. Obchodní centrum zabíralo celou čtvrť, a když do něj branou vstoupila, připadala si jako v ohromném labyrintu. Okamžitě ji obklopila tlačenice. Všimla si, že lidé v její blízkosti si ji zkoumavě prohlížejí a komentují její vzhled a oblečení. Bezvýsledně se ohlížela po tabuli s nápisem v angličtině. Prodírala se k jednomu z eskalátorů a cestou na ni špatnou angličtinou pokřikovali různí prodejci.

Ve třetím patře objevila oddělení s knihami, papírnictvím a hračkami. Oslovila mladou prodavačku, ta jí ovšem na rozdíl od hotelového personálu nerozuměla. Místo toho řekla cosi do telefonu a ve chvilce vedle ní stál usměvavý starší muž.

„Deskové hry,“ řekla Birgitta. „Kde je najdu?“

„Mahjong?“

Dovedl ji do jiného patra, kde byly všude kolem police s různými deskovými hrami. Vybrala si dvě, poděkovala za pomoc a šla k pokladně. Hry jí zabalili a dali do velké barevné igelitky. Pak se na vlastní pěst vydala pátrat po oddělení potravin, kde si posléze podle vůně vybrala různá neznámá koření v krásných papírových pytlíčcích. Po nákupu se usadila v kavárně blízko východu. Vypila si čaj a snědla čínský zákusek, který byl tak sladký, že ho do sebe sotva dostala. Přišly k ní dvě malé děti a zíraly na ni, než je k sobě od vedlejšího stolu příkře přivolala jejich matka.

Když už se Birgitta zvedala k odchodu, znovu ji přepadl pocit, jako by ji někdo pozoroval. Rozhlížela se, pokoušela se zachytit obličeje, ale žádný jí nebyl povědomý. Podrážděná z toho, že ji pořád pronásledují takové bludy, vyšla z obchodního centra. Igelitová taška byla těžká, a tak si na cestu do hotelu zavolala taxi. Přemítala, co bude zbytek dne dělat. S Karin se uvidí až pozdě večer, po povinné slavnostní večeři, které by se její kamarádka s radostí vyhnula, kdyby to ovšem bylo v její moci.

Birgitta nechala nakoupené hry a koření v hotelu a rozhodla se navštívit muzeum umění, kolem něhož včera šla. Cestu už znala. Vzpomněla si, že tam viděla spoustu restaurací, kde se může najíst, kdyby dostala hlad. Přestalo sněžit a mraky se protrhaly. Najednou se cítila mladší, energičtější než zrána. Teď jsem ten volně se valící kámen, jímž jsme se v mládí toužili stát, pomyslela si. Valící se kámen se ztuhlým zátylkem.

Hlavní budova muzea vypadala jako čínská věž s drobnými výčnělky a střešními ozdobami. Návštěvníci vcházeli dovnitř dvěma monumentálními branami. Muzeum bylo obrovské a Birgitta si k prohlídce vybrala jen přízemí. Probíhala tam výstava o tom, jak Čínská lidová osvobozenecká armáda využívala výtvarné umění coby nástroj propagandy. Většina kreseb měla idealizovanou formu, jakou si pamatovala z čínských obrázkových časopisů ze šedesátých let. Ale byly tam vystavené i abstraktní malby, které intenzivními barvami popisovaly válku a chaos.

Birgitta všude narážela na hlídačky a průvodkyně, většinou to byly mladé dívky v tmavomodrých uniformách. Pokusila se některé oslovit, ale neuměly anglicky.

V muzeu strávila několik hodin. Blížila se třetí hodina odpoledne, když vyšla na ulici a věnovala krátký pohled nemocnici a za ní se tyčícímu mrakodrapu s visutou terasou. Zašla do prosté restaurace hned vedle muzea. Ukázala na talíře s jídlem na stolech některých dalších hostů a pak se usadila k rohovému stolku. Také gestem označila láhev piva. Napila se a zároveň s tím si uvědomila, jakou má žízeň. Najedla se k prasknutí a pak vypila dva šálky silného čaje, aby setřásla ospalost z jídla. V muzeu si předtím nakoupila kupu pohlednic s čínskými malbami a teď se jimi probírala.

Najednou jí přišlo, že je s Pekingem hotová, přestože tu zatím strávila teprve dva dny. Probudil se v ní neklid, zastesklo se jí po práci a napadlo ji, že jí čas protéká mezi prsty. Nemůže se jen tak dál procházet po městě. Teď když nakoupila hry i koření, chyběl jí cíl. Plán, pomyslela si. Nejprve do hotelu, odpočinek a pak pořádný plán. Budu tu dalších pět dní. Karin na mě bude mít čas až poslední dva dny.

Vyšla na ulici. Slunce se tou dobou zase schovalo za mraky. Hned byla větší zima. Birgitta si přitáhla kabát blíž k tělu a dýchala přes šálu.

Přistoupil k ní nějaký starý muž s papírem a malými nůžtičkami. Lámanou angličtinou se zeptal, jestli může vystřihnout její siluetu. V deskách s plastovými kapsami jí ukázal další portréty, které vytvořil. Zprvu chtěla odmítnout, ale pak si to rozmyslela. Sundala si čepici, odmotala šálu a postavila se z profilu.

Portrét byl obdivuhodně povedený. Muž si řekl o pět dolarů a Birgitta mu dala deset.

Starci se přes celou tvář táhla jizva. Kdyby mohla, ráda by si poslechla jeho příběh. Obrázek strčila do kabelky, vzájemně se uklonili a šli každý svou cestou.

Přepadli ji rychleji, než vůbec stihla pochopit, co se děje. Ucítila, jak ji čísi paže podebrala kolem krku a stáhla dozadu. Současně s tím jí někdo vytrhl kabelku. Vykřikla a pokusila se ji zachytit. Vtom stisk kolem krku zesílil. Dostala úder do břicha. Vyrazilo jí to dech. Zhroutila se na zem, pachatele ani nezahlédla. Celé se to odehrálo strašně rychle, netrvalo to déle než deset patnáct vteřin. Zastavil u ní cyklista a nějaká žena, která odložila tašky, aby jí společně pomohli vstát. Ale Birgitta Roslinová se neudržela na nohou. Znovu klesla na kolena a omdlela.

Když se probrala k životu, ležela na lehátku v sanitce a slyšela zapnutou sirénu. Nějaký lékař jí k hrudníku tiskl stetoskop. Nebyla si jistá, co se přesně stalo. Pamatovala si, že jí ukradli kabelku. Ale proč jede sanitkou? Zkusila se zeptat lékaře se stetoskopem. Odpověděl čínsky. Z jeho gest si odpověď přeložila tak, že se nemá hýbat ani mluvit. Od drsného úchopu kolem hrdla ji bolelo v krku. Možná je vážně zraněná? Mohli ji na té ulici zabít. Útočníci nezaváhali, přestože to bylo uprostřed dne, navíc na zalidněné ulici za hustého provozu.

Rozplakala se. Lékař zareagoval tak, že jí okamžitě změřil puls. Současně s tím sanitka prudce zastavila a otevřely se zadní dveře. Přenesli ji na jiné lehátko a vezli ji chodbou s prudkým osvětlením. Teď se rozbrečela naprosto nezvladatelně, nedokázala pláč vůbec zastavit. Ani si nevšimla, že jí píchli uklidňující injekci. Ukolébalo ji to jako na vlnách. Kolem sebe viděla tváře Číňanů, kteří jako by plavali ve stejných vodách; pohupující se hlavy připravené uvítat Velkého kormidelníka, až po dlouhé a náročné plavbě dospěje ke břehu.

Když se znovu probrala, ležela v místnosti s tlumeným světlem a zataženými závěsy. Na židli u dveří seděl muž v uniformě. Jakmile si všiml, že otevřela oči, zvedl se a odešel. Krátce poté vešli dovnitř dva jiní muži, také v uniformách. Doprovázel je lékař. Promluvil na ni anglicky s americkým přízvukem.

„Jak se cítíte?“

„Nevím. Jsem unavená. Bolí mě v krku.“

„Velmi pečlivě jsme vás vyšetřili. Vyvázla jste z té nešťastné události bez zranění.“

„Proč jsem tu? Chci zpátky do hotelu.“

Lékař se naklonil blíž k jejímu obličeji.

„Nejprve s vámi musí mluvit policie. Nejsme rádi, když se v naší zemi hosté ze zahraničí dostanou do nesnází. Stydíme se za to. Toho, kdo vás tak surově napadl, je třeba chytit.“

„Já jsem ale nic neviděla.“

„O tom si musíte promluvit s někým jiným.“

Lékař se narovnal, kývl na dva uniformované muže a ti si k její posteli přitáhli židle. Jeden byl mladý, ten rozhovor tlumočil. Druhý muž kladl otázky. Bylo mu kolem šedesáti. Měl tónovaná skla brýlí, takže mu neviděla do očí. Muži se ani nepředstavili a rovnou ji zahrnuli otázkami. Birgitta měla nejasný dojem, že se staršímu muži ani trochu nezamlouvá.

„Potřebujeme vědět, co jste viděla.“

„Nic. Seběhlo se to strašně rychle.“

„Svědkové jednohlasně prohlašují, že ti dva muži nebyli maskovaní.“

„Ani nevím, že byli dva.“

„Co si z té události pamatujete?“

„Chytli mě rukou kolem krku. Přišli zezadu. Vytrhli mi kabelku a praštili mě do břicha.“

„Potřebujeme slyšet všechno, co nám o těch mužích můžete říct.“

„Ale já jsem nic neviděla.“

„Žádný obličej?“

„Ne.“

„Slyšela jste jejich hlasy?“

„Nezaznamenala jsem, že by něco říkali.“

„Co se dělo těsně předtím, než vás přepadli?“

„Nějaký muž mi vystřihl portrét. Zaplatila jsem mu a šla jsem.“

„Když vám ten obrázek vyráběl, nic jste neviděla?“

„Co by to mělo být?“

„Třeba tam někdo čekal…“

„Kolikrát vám mám opakovat, že jsem nic neviděla?“

Když tlumočník přeložil její odpověď, policista se k ní naklonil a zvýšil hlas.

„Klademe vám tyto otázky, protože chceme chytit muže, kteří vás srazili a ukradli vám kabelku. Měla byste tudíž odpovídat a neztrácet trpělivost.“

Jeho slova ji zasáhla jako kadence políčků.

„Jen říkám, jak to je.“

„Co jste v kabelce měla?“

„Nějaké peníze, čínské a pár amerických dolarů. Hřeben, kapesník, nějaké prášky, propisku, nic důležitého.“

„Váš pas jsme našli ve vnitřní kapse vašeho kabátu. Jste Švédka? Proč jste tady?“

„Jela jsem sem s kamarádkou na dovolenou.“

Starší muž se zamyslel. Jeho tvář byla nehybná.

„Nenašli jsme ten portrét,“ řekl po chvíli.

„Byl v kabelce.“

„To jste neřekla, když jsem se vás ptal. Bylo tam ještě něco, na co jste zapomněla?“

Přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. Výslech rázem skončil. Starší policista něco řekl a odešel.

„Až se vám udělá lépe, odvezou vás zpátky do hotelu. Později vás ještě navštívíme s dalšími otázkami a sepíšeme protokol.“

Tlumočník zmínil jméno hotelu, aniž mu ho předtím řekla.

„Jak víte, v kterém hotelu bydlím? Karta od pokoje zůstala v kabelce.“

„Takové věci víme tak jako tak.“

Uklonil se a odešel. Než se dveře stihly zavřít, vešel lékař s americkým přízvukem.

„Budeme vás tu ještě chvíli potřebovat,“ řekl jí. „Nějaké odběry krve, vyhodnocení rentgenových snímků. Pak se můžete vrátit do hotelu.“

Hodinky, pomyslela si. Ty nevzali. Podívala se na ciferník. Tři čtvrtě na pět.

„Kdy můžu odjet?“

„Brzy.“

„Moje kamarádka bude mít strach, když tam nebudu.“

„Odvezeme vás. Záleží nám na tom, aby návštěvníci ze zahraničí neměli pochybnosti o naší pohostinnosti a péči, přestože tu občas dojde k nepříjemnostem.“

Zůstala v pokoji sama. Kdesi v dálce zaslechla někoho zakřičet, osamělý skřek letící chodbou.

Myšlenky se jí točily kolem toho, co se přihodilo. Jediné, podle čeho poznávala, že ji přepadli, byl bolavý krk a ztracená kabelka. Zbytek jí připadal neskutečný, ať už náhlý šok z toho, že ji někdo chytil zezadu a udeřil do břicha, nebo lidé, kteří jí následně pomohli.

Ti přece museli něco vidět, napadlo ji. Zeptala se jich policie? Zůstali na místě, než dorazila sanitka? Nebo tam policie byla dřív?

Ještě nikdy v životě ji nepřepadli. Vyhrožovali jí, to ano. Ale nikdo ji dosud fyzicky nenapadl. Došlo jí, že s onou ránou do břicha poprvé zažila násilí. Mnohokrát odsoudila lidi, kteří někoho zmlátili, postřelili nebo pobodali nožem. Ale sama to nikdy nezažila.

Musela jsem dojet na druhý konec světa, aby se mi to stalo, pomyslela si. Tady, kde se neztratí ani kartáček na zuby.

Měla ještě strach? Ano, odpověděla si. To za ta léta soudcování pochopila. Okradený a přepadený člověk nezapomíná. Strach se v něm může uhnízdit nadlouho, někdy až do konce života. Ale taková být nechtěla. Nechtěla dopadnout jako člověk, který se bojí tmy a neustále se na ulici ohlíží.

Rozhodla se, že až přijede domů, poví o tom Staffanovi. Řekne nějakou mírnější variantu pravdy, ale takovou, aby pochopil, proč sebou třeba venku nečekaně trhne.

Pociťovala řetězec reakcí, které, jak věděla, jsou po přepadení normální. Strach, ale také vztek, ponížení, smutek. A touhu po pomstě. Jak teď ležela na lůžku, neprotestovala by, kdyby její útočníci museli na kolena a dostali každý střelu do zátylku.

Do pokoje přišla sestra a pomohla pacientce s oblékáním. Birgitta měla rozbolavělé břicho a odřeninu na koleni. Když jí sestra podržela zrcadlo, aby se mohla učesat, viděla soudkyně, že je bledá jako stěna. Takhle vypadám, když mám strach, pomyslela si. Ten pohled nesmím zapomenout.

Seděla na posteli připravená na cestu do hotelu. Přišel lékař.

„Bolest v krku vás přejde, pravděpodobně už zítra,“ oznámil jí.

„Děkuju vám za to, co jste pro mě udělal. Jak se dostanu domů?“

„Odveze vás policie.“

Na chodbě ji vyzvedli tři policisté. Jeden z nich držel v rukou hrůzostrašný samopal. Sjela s nimi výtahem a nastoupila do policejního auta. Nevěděla, kde je, dokonce ani nezaznamenala jméno nemocnice, kde ji ošetřili. Kdesi v dálce snad zahlédla obrysy Zakázaného města, ale nebyla si tím jistá.

Majáčky zůstaly vypnuté. Birgitta byla ráda, že se nemusí do hotelu vracet za doprovodu modrých světel. Před vchodem vystoupila a auto odfrčelo dřív, než se vůbec stihla otočit. Pořád přemítala o tom, jak mohli vědět, ve kterém hotelu bydlí.

V recepci vysvětlila, že ztratila kartu od pokoje, a okamžitě dostala novou. Šlo to rychle. Došlo jí, že karta už na ni čekala. Žena za pultem se usmála. Ví to, pomyslela si Birgitta. Policie tu byla a informovala je o přepadení, připravila je na to.

Zamířila k výtahům a říkala si, že by měla být vděčná. Místo toho cítila nelibost. A nezměnilo se to ani poté, co vkročila do pokoje. Hned viděla, že tam někdo byl, a na uklízečku to nevypadalo. Samozřejmě se tu na skok mohla zastavit Karin, převléknout se nebo si něco vyzvednout. Tuhle možnost musí vzít v potaz. Ale co vlastně brání policii, aby pokoj diskrétně navštívila? Nebo někdo jiný? V Číně určitě existují bezpečnostní složky, které jsou neustále přítomné, aniž jsou nutně vidět.

Neznámého hosta prozradila igelitka s nakoupenými hrami. Birgitta si okamžitě všimla, že leží jinde, než kam ji položila. Rozhlédla se pomalu po pokoji, aby jí nic neuniklo. Ale nic dalšího neviděla, jen s taškou někdo hýbal a nevrátil ji na původní místo.

Šla obhlédnout koupelnu. Necesér stál tam, kde ho ráno nechala. Nic z jeho obsahu nechybělo.

Vrátila se do pokoje a posadila se na židli u okna. Její cestovní zavazadlo mělo odklopené víko. Vstala a jala se ho prohledávat, zvedala jeden kus oblečení za druhým. Jestli se někdo těch věcí dotýkal, pak to udělal beze stop.

Teprve když se dostala až na dno kufru, zarazila se. Měla tam být kapesní svítilna a zápalky. Tyhle dvě věci s sebou brala pokaždé od té doby, kdy rok před svatbou jeli se Staffanem na Madeiru a zažili tam výpadek proudu trvající víc než čtyřiadvacet hodin. Byla právě na večerní procházce po strmých útesech na kraji hlavního města Funchalu a najednou kolem ní všechno zčernalo. Trvalo jí několik hodin, než dotápala zpátky do hotelu. Od té doby mívala v kufru pokaždé baterku a zápalky. Krabičku zápalek se zelenou etiketou měla z jedné restaurace v Helsingborgu.

Znovu probrala všechno oblečení, ale krabičku nenašla. Že by si ji dala do kabelky? Občas to dělala. Ale nevzpomínala si, že by zápalky z kufru vyndávala. Na druhou stranu, kdo by bral krabičku zápalek z pokoje, který chce tajně prohledat?

Posadila se zpátky k oknu. Poslední hodina v nemocnici, napadlo ji. Už tam jsem měla pocit, že je to zbytečné. Na jaké výsledky zkoušek ještě čekali? Možná jsem tam ve skutečnosti musela zůstat, dokud policie neprohledá můj pokoj. Ale proč? To já jsem přece oběť.

Někdo zaklepal na dveře. Trhla sebou. V kukátku viděla, že na chodbě stojí policisté. Nervózně otevřela. Přede dveřmi stáli noví strážci zákona, ne ti z nemocnice. Byla mezi nimi i drobná žena zhruba v Birgittině věku. Ta se ujala slova.

„Chceme se jen ujistit, že je všechno v pořádku.“

„Díky.“

Policistka naznačila, že chce vejít dál. Birgitta ustoupila stranou. Jeden policista se postavil ke dveřím zvenčí, druhý zevnitř. Žena odvedla Birgittu k židlím u okna. Na stůl položila aktovku. Něco v jejím chování Birgittu udivovalo, ale nedokázala určit co.

„Chci, abyste se podívala na nějaké fotografie. Máme svědecké výpovědi a možná už víme, kdo má ten útok na svědomí.“

„Já jsem ale nic neviděla. Leda tak ruku. Jak bych ji mohla identifikovat?“

Policistka ji neposlouchala. Vytáhla několik fotek a položila je před Birgittu. Na všech byli mladí muži.

„Možná jste něco viděla, aniž jste si to uvědomila.“

Birgittě došlo, že nemá cenu protestovat. Procházela fotky a pomyslela si, že tihle mladíci jednou možná spáchají zločin, za který dostanou provaz. Samozřejmě nikoho nepoznala. Zavrtěla hlavou.

„Nikdy jsem je neviděla.“

„Jste si jistá?“

„Jsem si jistá.“

„Žádného z nich?“

„Žádného.“

Policistka uložila fotografie zpátky do aktovky. Birgitta si všimla, že žena má okousané nehty.

„Pachatele dopadneme,“ ujistila ji policistka, než odešla. „Jak dlouho ještě budete v Pekingu?“

„Čtyři dny.“

Žena přikývla, uklonila se a vyšla z pokoje.

Vědělas to, pomyslela si Birgitta dopáleně a zahákla na dveřích bezpečnostní řetízek. Že tu zůstávám ještě čtyři dny. Proč se na to ptáš, když to víš? Takhle snadno se oklamat nedám.

Stoupla si k oknu a vyhlédla na ulici. Policisté akorát vyšli ven, nasedli do auta a to okamžitě vyrazilo. Birgitta si lehla na postel. Pořád nedokázala přijít na to, co ji tak zaujalo, když policistka vešla do pokoje.

Zavřela oči a pomyslela si, že by měla zavolat domů.

Když se probudila, za oknem byla tma. Bolest v krku pomalu odeznívala. Ale přepadení jí teď připadalo jaksi zlověstnější. Zmocnil se jí podivný pocit, že se to teprve stane. Vzala mobilní telefon a zavolala do Helsingborgu. Staffan nebyl doma a nezvedal ani mobil. Nechala mu vzkaz. Zvažovala, jestli má zavolat dětem, ale rozmyslela si to.

Vzpomněla si na kabelku. V hlavě si ještě jednou prošla její obsah. Přišla o šedesát dolarů. Ale větší část hotovosti měla zamčenou v malém trezoru v pokoji. Něco ji napadlo. Vstala z postele a otevřela dveře šatní skříně. Trezor byl zamčený. Naťukala kód a zkontrolovala jeho obsah. Nic se neztratilo. Zaklapla víko a zakódovala. Pořád se snažila přijít na to, co se jí na chování policistů nezdálo. Stoupla si ke dveřím a zkoušela z paměti vydolovat vysvětlení. Její úsilí ale nikam nevedlo. Lehla si zase na postel a vybavovala si obrázky, které policistka vytáhla z aktovky.

Pak se prudce posadila. Otevřela jsem dveře. Policistka mi naznačila, ať uhnu. A pak šla rovnou k židlím u okna. Ani jedinkrát se nerozhlédla, nepodívala se ani směrem do otevřené koupelny, ani do části pokoje s velkým dvojlůžkem.

Birgittu napadalo jen jedno možné vysvětlení. Policistka už v pokoji byla. Nepotřebovala se rozhlížet. Věděla, jak to tam vypadá.

Birgitta zírala na stolek, kde předtím ležely fotky. Něco ji napadlo, zmatená myšlenka, která se postupně vyjasňovala. Nepoznala žádný z předložených obličejů. Ale co když přesně tohle si policie chtěla ověřit? Že není schopná nikoho z mužů identifikovat? Nešlo o to, aby v nejlepším případě poznala útočníka. Bylo to právě naopak. Policie se chtěla ujistit, že opravdu nic neviděla.

Ale proč? Stoupla si k oknu. Vzpomněla si, co ji napadlo, když byla ještě v Hudiksvallu.

To, co se stalo, je příliš velké a záhadné.

Zachvátil ji strach, nedokázala se mu ubránit. Trvalo víc než hodinu, než se odvážila vyjet nahoru do hotelové restaurace.

Než prošla skleněnými dveřmi, ohlédla se. Ale nikdo tam nebyl.

26

Birgittu probudil vlastní pláč. Karin už seděla na posteli a jemně jí třásla ramenem, aby ji probrala.

Karin ten večer přišla pozdě, Birgitta už spala. Aby usnula, vzala si prášek na spaní. Užívala je málokdy, ale vždycky je měla s sebou.

„Něco se ti zdálo,“ řekla Karin. „Něco smutného, protože pláčeš.“

Ale Birgitta si na žádný sen nevzpomínala. Vnitřní krajina, kterou právě nakvap opustila, zela prázdnotou.

„Kolik je hodin?“

„Za chvíli bude pět. Jsem unavená, musím ještě spát. Proč jsi brečela?“

„Nevím. Asi se mi něco zdálo, jenom si to nepamatuju.“

Karin si zase lehla a brzo usnula. Birgitta vstala a roztáhla mezírku mezi závěsy. Časný ranní provoz už nabíral tempo. Všimla si několika vlajek, jak se třepotají na lanech. Peking čeká další větrný den.

Strach z přepadení se vrátil. Ale byla rozhodnutá se mu postavit na odpor, stejně jako když čelila různým výhrůžkám z titulu soudkyně. Už poněkolikáté si v hlavě prošla ony události a podrobila je co nejkritičtějšímu pohledu. Nakonec nabyla skoro trapného dojmu, že její představivost překonala samu sebe. Za každou situací hledala konspirace, vybájila si řetězec událostí, které přitom ve skutečnosti nemají nic společného. Přepadli ji a obrali o kabelku. Policie dělá, co může, aby pachatele dopadla. Proč by v tom měly být zapletené státní orgány, to teď ráno přesahovalo meze jejího chápání. Možná brečela spíš sama nad sebou a svými přeludy.

Rozsvítila stojací lampu a posunula ji tak, aby na Karininu část postele nedopadalo světlo. Pak se dala do listování průvodcem, který si s sebou přivezla. Na okraji si označovala, co chce ve zbývajících dnech ještě vidět. Především chtěla navštívit Zakázané město, o něm si četla a lákalo ji od té doby, co se začala o Čínu zajímat. Pak také zajde do některého z místních buddhistických chrámů. Mockrát se Staffanem mluvili o tom, že kdyby jednou pocítili potřebu vyššího duchovního světa, přicházel by v úvahu jedině buddhismus. Staffan poukazoval na to, že je to jediné náboženství, které kvůli šíření své nauky nikdy nesáhlo k násilí nebo válkám. Všechny ostatní náboženské nauky vládly a expandovaly s pomocí zbraní. Pro Birgittu zase bylo důležité, že buddhismus uznává jen boha, jehož má každý v sobě. Porozumět jeho moudrosti znamená pomalu probouzet k životu své vnitřní božství.

Pak Birgitta ještě na pár hodin usnula a probudila se, až když vedle na podlaze nahá Karin se zíváním prováděla strečink. Stará rebelka s pořád ještě slušně zachovalým tělem, pomyslela si Birgitta.

„Pěkný pohled,“ ozvala se nahlas.

Karin sebou trhla, jako by ji přistihli při něčem nekalém.

„Myslela jsem, že spíš.“

„Taky jsem ještě před minutou spala. A teď jsem se probudila a ani trochu nebrečím.“

„Zdálo se ti něco?“

„Určitě. Ale nepamatuju si to. Sny mi upláchly a schovaly se. Vsadím se, že jsem byla puberťačka a k tomu nešťastně zamilovaná.“

„Mně se o mládí nezdá nikdy. Spíš si občas představuju, že jsem hrozně stará.“

„Však tam směřujeme.“

„Ale teď ne. Dneska se soustředím na přednášky, snad za to budou stát.“

Zmizela v koupelně a vrátila se oblečená.

Birgitta jí zatím o přepadení neřekla. Váhala, jestli se o tom má vůbec zmiňovat. Mezi všemi pocity, které tu událost doprovázely, byl i stud, jako kdyby tomu mohla nějak zabránit. Obvykle bývá obezřetná.

„Tak já jdu. Vrátím se zase hodně pozdě,“ řekla Karin. „Ale zítra je konec. Pak si to spolu užijeme.“

„Mám dlouhý seznam,“ ujistila ji Birgitta. „Dneska na mě čeká Zakázané město.“

„Bydlel tam Mao Ce-tung,“ řekla na to Karin. „Taky založil svou dynastii. Dynastii komunistů. Někteří lidé si myslí, že se vědomě snažil připodobnit starým císařům. Možná zrovna Čchinovi, o kterém tady celé dny mluvíme. Ale podle mě to je ošklivá pomluva. Politická pomluva.“

„Jeho duch se teď asi nad tím vším vznáší,“ řekla Birgitta. „Tak běž, buď pilná a pěkně přemýšlej.“

Karin plná energie zmizela. Místo aby jí záviděla, vyskočila Birgitta hbitě z postele, udělala pár ledabylých kliků a připravila se na den v Pekingu bez konspiračních teorií a neklidných pohledů přes rameno. Dopoledne věnovala výpravě do tajuplného labyrintu Zakázaného města. Nad prostřední bránou v červené zdi, kudy dřív směl projít jedině císař, teď visel portrét Mao Ce-tunga. Birgitta si všimla, že všichni Číňané, kteří červenými branami vcházejí, se dotknou zlatého kování. Předpokládala, že jde o nějakou formu pověrčivosti. Karin by jí to mohla vysvětlit.

Šla po ošlapaných kamenech tvořících vnitřní dlažbu paláce a vzpomněla si, jak ještě coby rudá povstalkyně četla, že Zakázané město má devět tisíc devět set devadesát devět a půl pokoje. Jelikož nebeský bůh měl místností deset tisíc, nemohl jich samozřejmě jeho nebeský syn mít víc. Pochybovala, že to je pravda.

Foukalo studeně, a přesto byla v paláci spousta lidí. V naprosté většině to byli Číňané, kteří se se zatajeným dechem pohybovali po místnostech, kam generace jejich předků nesměly vstoupit. Tahle ohromná revolta, pomyslela si Birgitta. Když se národ osvobodí, člověk získá právo na vlastní sny, přístup do zakázaných místností, kde se rodil jeho útisk.

Každý pátý člověk na světě je Číňan. Pokud by se sešla moje rodina a tvořili bychom svět, jeden z nás by musel být Číňan. V tom jsme zamlada měli přece jen pravdu, pomyslela si. Naši domácí proroci včetně Mosese, který byl ze všech nejlíp teoreticky vzdělaný, nám neustále připomínali, že nelze mluvit o budoucnosti a nezmínit se o Číně v každé větě.

Právě se chystala Zakázané město opustit, když si ke svému údivu všimla kavárny patřící do amerického řetězce. Štít kavárny křiklavě trčel na červené cihlové zdi. Snažila se vyčíst reakce kolemjdoucích Číňanů. Tu a tam se někdo zastavil a ukazoval, někteří dokonce vešli dovnitř, ale většina vypadala, že je to, co Birgitta považovala za odpornou svatokrádež, vůbec nezajímá. Z Číny se od té doby, co se ona sama pokoušela Říši středu porozumět, stala tak trochu jiná záhada. Ale není to správné, napomenula se. Dokonce i americká kavárna v Zakázaném městě musí být na základě věcné analýzy světa pochopitelná.

Po cestě zpátky do hotelu porušila slib, který si dala, a ohlédla se. Ale nikdo za ní nebyl, nikoho nepoznávala, ani si nevšimla, že by někoho její ohlédnutí zaskočilo. V malé restauraci si dala oběd a opět ji překvapil vysoký účet. Pak se rozhodla, že se v hotelu poohlédne po nějakém anglickém deníku a vypije si šálek kávy ve velkém baru v recepci. Ve stojanu s novinami objevila The Guardian a usadila se s ním v rohu vedle otevřeného krbu, v němž praskal oheň. Nějací američtí turisté se právě zvedali a hlasitě přitom sdělovali svému okolí, že teď pokoří Velkou čínskou zeď. Okamžitě jí přišli protivní.

Kdy se vlastně ona půjde podívat na zeď? Karin snad bude mít den před odjezdem čas. Může vůbec člověk navštívit Čínu, aniž by viděl zeď, která je podle moderní legendy jednou z mála staveb viditelných z vesmíru?

Zeď prostě musím vidět, rozhodla se. Karin už tam určitě byla, ale bude se muset obětovat. Navíc má fotoaparát. Nemůžeme odtud odjet bez fotky se zdí, co bychom ukázaly dětem?

Znenadání u jejího stolu stála nějaká žena. Byla v jejím věku, s vlasy přísně sčesanými dozadu. Usmála se. Působila nadmíru důstojně. Oslovila Birgittu výtečnou angličtinou.

„Paní Roslinová?“

„To jsem já.“

„Mohu se posadit? Jsem tu v důležité záležitosti.“

„Prosím.“

Žena měla na sobě tmavě modrý kostým, vypadal velmi drahý.

Posadila se.

„Jmenuji se Chung,“ řekla. „Neobtěžovala bych vás, kdyby to nebylo skutečně naléhavé.“

Diskrétně pokynula k muži čekajícímu opodál. Ten přišel ke stolu, položil na desku Birgittinu kabelku, jako by to byl drahocenný dar, a opět se vzdálil.

Birgitta na ženu překvapeně pohlédla.

„Policie našla vaši kabelku,“ řekla Chung. „Jelikož je pro nás ponižující, když se našim hostům přihodí neštěstí, požádali mě, abych vám kabelku předala já.“

„Vy jste od policie?“

Chung se stále usmívala.

„Vůbec ne. Ale občas mě požádají, abych našim úřadům prokázala jistou službu. Schází tam něco?“

Birgitta kabelku otevřela. Až na peníze v ní bylo všechno. Ke svému překvapení v ní objevila i hledanou krabičku zápalek.

„Jen peníze jsou pryč.“

„Máme velkou naději, že pachatele dopadneme. Čekají je tvrdé tresty.“

„Ale neodsoudí je doufám k smrti.“

Přes ženinu tvář přeběhla téměř neznatelná reakce. Ale Birgitta ji zachytila.

„Naše zákony jsou přísné. Pokud už dřív spáchali těžký zločin, možná je podmínečně odsoudí k smrti. Pokud se polepší, jejich trest se zmírní na odnětí svobody.“

„Co se stane, když se nezmění?“

Odpověď byla vyhýbavá.

„Naše zákony hovoří jasně a jednoznačně. Ale nic není jisté. Posuzujeme případ od případu. Trest vynesený na základě rutiny nemůže být spravedlivý.“

„Já sama jsem soudkyně. Podle mého názoru je trest smrti nanejvýš primitivní právní prostředek, jehož preventivní efekt je minimální nebo spíš nulový.“

Birgittě přišel vlastní rozhorlený tón protivný. Chung jí vážně naslouchala. Úsměv zmizel. Ke stolu přišla servírka, ale Chung ji trhnutím hlavy poslala pryč. Birgitta najednou nabyla jasného dojmu, že se tu opakuje určitý vzorec. Chung nijak nereagovala na informaci o její profesi. Už to věděla.

V téhle zemi o mně vědí všechno, pomyslela si Birgitta. Naštvalo ji to. Pokud si zase něco nenamlouvá.

„Samozřejmě jsem ráda, že mám kabelku zpátky. Ale musíte pochopit, že mě udivuje, jak k tomu došlo. Přijdete sem s ní, nejste od policie a nevím, co jste vlastně zač. Zatkli ty, co mi kabelku ukradli, nebo jsem vás špatně pochopila? Našla se někde zahozená?“

„Nikdo není zatčený. Ale podezření míří jistým konkrétním směrem. Kabelka se našla nedaleko místa, kde vás okradli.“

Chung se začala zvedat. Birgitta ji zadržela.

„Řekněte mi, kdo jste. Najednou ke mně přijde naprosto neznámá žena a jen tak mi vrátí kabelku?“

„Pracuji v oblasti bezpečnostní problematiky. Protože mluvím anglicky i francouzsky, občas mě požádají, abych vyřídila některé záležitosti.“

„Bezpečnost? Takže jste přece jen od policie?“

Chung zavrtěla hlavou.

„Bezpečnost v rámci společnosti není spojená jen s vnějším dohledem, který má na starosti policie. Sahá hlouběji, až k samým kořenům společenství. Jsem si jistá, že to platí i ve vaší zemi.“

„Kdo vás požádal, abyste mě našla a předala mi kabelku?“

„Odpovědný ředitel ústředního pekingského úřadu pro ztráty a nálezy.“

„Ztráty a nálezy? Kdo tam kabelku odevzdal?“

„To nevím.“

„Jak mohl ten ředitel vědět, že kabelka patří mně? Není v ní žádná legitimace ani doklady na mé jméno.“

„Předpokládám, že úřad získal informace od vyšetřujících policejních složek.“

„Máte tu víc než jedno oddělení pro agendu pouličních přepadení?“

„Je naprosto běžné, že policisté s různými specializacemi spolupracují.“

„Aby našli kabelku?“

„Aby prošetřili vážné napadení hosta naší země.“

Točíme se v kruhu, pomyslela si Birgitta. Ta žena mi nikdy pořádně neodpoví.

„Jsem soudkyně,“ zopakovala. „Zůstávám v Pekingu ještě několik dní. Jelikož o mně zjevně už všechno víte, nemusím vám asi vykládat, že jsem sem přijela s přítelkyní, která tu tráví čas přednáškami o prvním čínském císaři na mezinárodní konferenci.“

„Znalosti o dynastii Čchin jsou pro pochopení mé země důležité. Ale mýlíte se, jestli si myslíte, že mé znalosti o vás a o důvodech vaší návštěvy v Pekingu jsou nějak zvlášť podrobné.“

„Jelikož jste mi dokázala vrátit ztracenou kabelku, chci vás požádat o radu. Co je třeba udělat pro to, abych se dostala do čínské soudní síně? Nemusí jít o nějaký světoborný případ. Chtěla bych jen vidět přelíčení a možná se zeptat na pár věcí.“

Pohotová odpověď Birgittu ohromila.

„To mohu na zítřek zařídit. Mohla bych vás doprovodit.“

„Nechci vás tím obtěžovat. Vypadáte jako hodně zaměstnaný člověk.“

„Jen natolik, že sama rozhoduji o tom, čemu přikládám důležitost.“

Chung vstala.

„Odpoledne vás budu kontaktovat a řeknu vám, kdy se zítra sejdeme.“

Birgitta jí chtěla říct, jaké má číslo pokoje. Pak si pomyslela, že Chung to už beztak ví.

Viděla, jak žena míří přes bar k východu. Muž, který Birgittě podal kabelku, se spolu s dalším bodyguardem k Chung přidali a pak jí zmizeli z dohledu.

Birgitta se podívala na kabelku a vyprskla smíchy. Někudy se vchází, pomyslela si, a jinudy zase vychází. Zmizí kabelka a pak se zase objeví. Ale co se děje v prostoru mezi vchodem a východem, o tom vlastně nemám ani ponětí. Hrozí akorát, že nedokážu odlišit, co jsou má vlastní strašidla a co je skutečnost.

Chung zavolala o hodinu později, zrovna ve chvíli, kdy Birgitta vstoupila do pokoje. Už ji to nepřekvapilo. Jako by neznámí lidé sledovali každý její pohyb a kdykoliv dokázali říct, kde se nachází. Jako teď. Vkročí do pokoje a telefon zazvoní.

„Zítra v devět hodin ráno,“ oznámila Chung.

„Kde?“

„Vyzvednu vás. Pojedeme k soudu v okrajové čtvrti Pekingu. Vybrala jsem ho, protože tam zítra předsedá žena.“

„Moc vám děkuji.“

„Uděláme vše pro to, abychom napravili tu nepříjemnost.“

„To už jste udělala. Cítím se obklopená ochrannými duchy.“

Po skončení telefonátu Birgitta vysypala obsah kabelky na postel. Pořád nemohla uvěřit, že zápalky byly v kabelce místo v kufru. Krabičku otevřela. Byla poloprázdná. Birgitta se zamračila. Někdo si zapálil, pomyslela si. Když jsem balila, tahle krabička byla plná. Vytřepala její obsah na postel a stáhla víčko. Sama netušila, co přesně čeká za objev. Krabička zápalek je krabička zápalek. Vztekle naskládala zápalky zpátky a vrátila krabičku do kabelky. Zase se nechala unést. Bludy se kupí jeden na druhý.

Zbytek dne strávila v buddhistickém chrámu a pak si dopřála dlouhou večeři v restauraci nedaleko hotelu. Když se v noci do pokoje vplížila Karin, Birgitta už spala a jen se otočila zády k rozsvícené lampě.

Druhý den vstaly současně. Karin zaspala, a tak toho moc nenamluvila, jen že konference končí ve dvě hodiny. Pak má volno. Birgitta se zmínila o návštěvě v soudní síni, ale o přepadení zase nic neřekla.

Chung čekala dole v recepci. Tentokrát na sobě měla bílý kožich. Birgitta se vedle ní cítila bídně oblečená, bylo jí skoro trapně. Ale Chung kvitovala, že si soudkyně vzala teplé svršky.

„V našich soudních síních může být dost chladno,“ poznamenala.

„Jako ve vašich divadlech?“

Chung se při odpovědi usmála. Přece nemůže vědět, že jsme před pár dny viděly pekingskou operu, pomyslela si Birgitta. Nebo může?

„Čína je pořád nesmírně chudá země. Budoucnosti se přibližujeme s velkou pokorou a tvrdou prací.“

Všichni tak chudí nejsou, pomyslela si Birgitta jedovatě. Dokonce i moje netrénované oko vidí, že ten tvůj kožich je pravý a stál majlant.

Před hotelem čekalo auto s řidičem. Birgitta pocítila letmou nechuť. Co vlastně o té ženě ví? A teď s ní nasedne do auta, za jehož volantem sedí neznámý muž.

Přesvědčovala sama sebe, že jí nehrozí žádné nebezpečí. Proč by si nemohla užít péči, která se jí tu nabízí? Chung mlčky a s přivřenýma očima seděla na kraji zadního sedadla. Velkou rychlostí jeli po dlouhé ulici. Po několika minutách Birgitta naprosto ztratila pojem o tom, ve které části města zrovna jsou.

Zastavili před nízkou betonovou budovou, jejíž vchod střežili dva policisté. Nad branou byla rudě napsaná řada znaků.

„Jméno obvodního soudu,“ vysvětlila Chung, která sledovala Birgittin pohled.

Když vyšly po schodišti k bráně, dvojice policistů zasalutovala zbraněmi. Chung nijak nereagovala. Birgitta dumala, kdo jí to vlastně dělá společnost. Stěží to bude obyčejný poslíček, který spěchá za návštěvníky ze zahraničí s ukradenými taškami.

Ženy prošly opuštěnou chodbou a vkročily do soudní síně. Byla to studená místnost s hnědým dřevěným obložením. Na kratší straně vysokého pódia seděli dva muži v uniformách. Místo mezi nimi bylo prázdné. V části pro publikum neseděl nikdo. Chung došla k první lavici. Ležely na ní dva polštáře. Všechno je připravené, pomyslela si Birgitta. Představení může začít. Nebo je to prostě tak, že i tady se setkávám s mimořádnou péčí a ohledy?

Sotva si stačily sednout, už dva strážní přiváděli obžalovaného. Byl to muž ve středním věku s vlasy ostříhanými na ježka, oblečený v tmavě modrých vězeňských šatech. Hlavu měl skloněnou k zemi. Vedle něj stál obhájce. K jinému stolku se postavil muž, kterého Birgitta odhadovala na prokurátora. Postarší holohlavý muž s vrásčitou tváří, civilně oblečený. Dveřmi za pódiem vešla do sálu soudkyně. Bylo jí něco kolem šedesáti let, malá, korpulentní dáma. Když zasedla za dlouhý stůl, vypadala skoro jako dítě.

„Šu Fu byl vůdcem skupiny zločinců, která se specializovala na krádeže aut,“ vysvětlila Chung tlumeným hlasem. „Ostatní už jsou odsouzení. Teď je řada na vůdci bandy. Protože se jedná o recidivistu, s největší pravděpodobností ho čeká přísný trest. V předchozích případech byl k němu soud shovívavý. Jelikož tu důvěru zneužil tím, že pokračoval v trestné činnosti, musí teď soud přikročit k tvrdšímu trestu.“

„Ale ne k trestu smrti?“

„Jistěže ne.“

Birgitta si všimla, že její poslední otázka nebyla Chung vhod. Odpověď zněla netrpělivě, téměř odmítavě. Tady nám ten úsměv zamrzl, pomyslela si Birgitta. Teď už jde jen o to, jestli je tohle opravdový proces, anebo zinscenované divadlo, kde už byl rozsudek vynesen.

Sálem rezonovaly ječivé hlasy. Jediný, kdo celou dobu mlčel, byl obžalovaný, ten zatvrzele zíral na podlahu. Chung občas přetlumočila, o čem se mluví. Obhájce se s podporou svého klienta nijak zvlášť nenamáhal, to ovšem není neobvyklé ani u švédských soudů, pomyslela si Birgitta. Přelíčení se scvrklo na rozhovor mezi prokurátorem a soudkyní. Jakou funkci mají dva přísedící na pódiu, na to Birgitta nepřišla.

Za méně než půl hodiny soudní líčení skončilo.

„Dostane zhruba deset let nucených prací,“ řekla Chung.

„Já jsem ale neslyšela, že by soudkyně vynesla něco jako rozsudek.“

Chung Birgittinu poznámku nekomentovala. Když soudkyně vstala, zvedli se všichni. Odsouzeného muže odvedli. Birgitta ani na okamžik nezachytila jeho pohled.

„Teď půjdeme za soudkyní,“ oznámila Chung. „Zve nás na čaj do své pracovny. Jmenuje se Min Tcha. Mimo pracovní dobu se věnuje svým dvěma vnoučatům.“

„Jakou má pověst?“

Chung otázku nepochopila.

„O všech soudcích jdou nějaké řeči, více či méně pravdivé,“ vysvětlovala Birgitta. „Ale většinou na nich aspoň něco pravdy je. Já jsem třeba považovaná za mírnou, nicméně neoblomnou soudkyni.“

„Min Tcha se drží zákona. Je hrdá na to, že může být soudkyní. Proto je také řádnou představitelkou naší země.“

Prošly nízkými dveřmi za pódiem a Min Tcha je přijala ve své spartánské a ledové kanceláři. Sluha přinesl čaj. Ženy se posadily. Min Tcha okamžitě spustila stejně ječivým hlasem jako v soudní síni. Když domluvila, Chung její slova přeložila.

„Je pro ni velkou ctí setkat se s kolegyní ze Švédska. Slyšela o švédském právním systému hodně pozitivního. Bohužel jí za chvíli začíná další líčení. Jinak by si s vámi ráda o tomto tématu pohovořila déle.“

„Poděkujte jí, že mě přijala,“ řekla Birgitta. „A zeptejte se, jaký bude podle ní rozsudek. Měla jste pravdu s těmi deseti lety?“

„Nikdy nejdu do soudní síně bez řádné přípravy,“ odpověděla Min Tcha, když jí Chung otázku přeložila. „Je mou povinností využít správně čas, který já a ostatní přísedící máme k dispozici. V tomto případu nepanovaly žádné pochybnosti. Ten muž se přiznal, je to recidivista, nejsou tu žádné polehčující okolnosti. Myslím, že ho odsoudím k trestu mezi sedmi až deseti lety odnětí svobody, ale ještě to pečlivě zvážím.“

To byla jediná otázka, kterou měla Birgitta možnost položit. Pak ji řadou dotazů zahrnula Min Tcha. Birgittě problesklo, jak asi Chung překládá. Třeba tu s čínskou soudkyní mluví každá o něčem úplně jiném?

Po dvaceti minutách se Min Tcha zvedla a vysvětlila, že se musí vrátit do soudní síně. Do místnosti vstoupil muž s fotoaparátem. Min Tcha se postavila vedle Birgitty a vyfotografovaly se. Chung stála vedle, mimo záběr objektivu. Soudkyně si potřásly pravicí a pak společně vyšly na chodbu. Když Min Tcha otevřela dveře do sálu, Birgitta uviděla, že teď v lavicích sedí plno diváků.

Došly s Chung k autu a to vysokou rychlostí vyrazilo. Nezastavilo ale u hotelu, nýbrž u čajovny ve tvaru pagody, která stála na ostrůvku v uměle vytvořeném jezeře.

„Je zima,“ konstatovala Chung. „Čaj zahřeje.“

Dovedla Birgittu do místnosti oddělené od zbytku čajovny. Stály tam dva šálky a servírka s čajovou konvičkou v ruce. Všechno bylo precizně připravené. Z obyčejné turistky Birgitta povýšila na zvlášť důležitého hosta. Pořád ale nechápala proč.

Chung se zničehonic rozpovídala o švédském právním systému. Zdálo se, že si k tématu hodně načetla. Ptala se na vraždu Olofa Palmeho a Anny Lindhové.

„V otevřené společnosti nelze nikdy člověku zaručit naprosté bezpečí,“ řekla Birgitta. „Každá společnost platí určitou cenu. Svoboda a bezpečnost neustále bojují o to, co bude mít navrch.“

„Pokud chce člověk skutečně někoho zabít, zabránit tomu nelze,“ řekla Chung. „Ani amerického prezidenta nejde ochránit.“

Birgitta v těch slovech tušila jistý spodní tón, ale nepodařilo se jí ho rozluštit.

„O Švédsku tu moc často nečteme,“ pokračovala Chung. „Ale v poslední době se v novinách sem tam objevila noticka o nějaké příšerné masové vraždě.“

„O té toho vím vlastně docela dost,“ reagovala Birgitta. „I když jsem v tom případu jako soudkyně nefigurovala. Podařilo se zadržet podezřelého. Ale spáchal sebevraždu. Už to je samo o sobě skandál.“

Jelikož Chung projevila zdvořilý zájem, Birgitta jí o těch událostech obšírně vyprávěla. Chung pozorně poslouchala, na nic se neptala, ale několikrát ji požádala, aby zopakovala to, co zrovna řekla.

„Šílenec,“ zakončila to Birgitta, „kterému se podařilo spáchat sebevraždu. Nebo nějaký jiný šílenec, jehož policie ještě nedopadla. Nebo někdo úplně jiný, s patřičným motivem a chladnokrevným, brutálním plánem.“

„A jaký motiv by to byl?“

„Pomsta. Nenávist. Jelikož se nic neukradlo, tak to musí být kombinace msty a nenávisti.“

„Co si myslíte vy?“

„Po kom pátrat? Nevím. Ale teorie o osamělém šílenci mi nesedí.“

Poté se Birgitta zmínila o tom, čemu říkala čínská stopa. Vzala to od začátku, jak přišla na to, že je s některými mrtvými příbuzná, až k neuvěřitelnému pokračování v podobě čínského návštěvníka v Hudiksvallu. Když viděla, jak to Chung zaujalo, nedokázala se zastavit. Nakonec vytáhla fotografii a ukázala ji Chung.

Její posluchačka zvolna přikyvovala. Na okamžik jako by se ztratila v myšlenkách. Birgitta měla najednou dojem, že Chung obličej poznává. Ale byl to samozřejmě nesmysl. Jedna tvář mezi miliardou dalších?

Chung se usmála, fotografii vrátila a zeptala se, jaké má Birgitta plány na zbytek pobytu v Pekingu.

„Doufám, že mě zítra kamarádka vezme k Velké čínské zdi. Další den už odlétáme.“

„Bohužel budu zaneprázdněná a nebudu se vám moci věnovat.“

„Už takhle jste udělala víc, než můžu žádat.“

„Každopádně se s vámi přijdu rozloučit, než odjedete.“

Před hotelem se rozešly. Birgitta se dívala, jak auto s Chung vyjíždí z brány před hotelem.

Ve tři hodiny dorazila Karin a s úlevným povzdechem vyhodila většinu nepoužitých kongresových brožur do koše. Birgitta navrhla na zítřek výlet k Velké čínské zdi a Karin návrh bez váhání odsouhlasila. Ale nejdřív chtěla vyrazit na nákupy. Birgitta jí dělala společnost, šly z jednoho obchodního domu do druhého, pak na polooficiální trhy v těsných uličkách a do šerých obchůdků, kde se daly objevit různé poklady, od starých lamp až po dřevěné sošky představující zlé démony. Když se začalo stmívat, ověšené balíčky a taškami si mávly na taxi. Karin byla utahaná, a tak se najedly v hotelu. Na druhý den objednala Birgitta prostřednictvím konciéra výlet ke zdi.

Karin usnula a Birgitta se schoulila na židli a pustila si potichu televizi s čínským programem. Ještě tu a tam pocítila nával strachu z předešlého dne. Ale už se definitivně rozhodla, že o tom nikomu nepoví, ani Karin.

Nazítří se nechaly odvézt k Velké čínské zdi. Bylo bezvětří a holomráz člověku najednou připadal míň dotěrný. Prošly se po zdi, obdivovaly ji a všude jedna druhou fotily nebo svěřily fotoaparát některému vstřícnému Číňanovi, který je milerád vyfotil spolu.

„Tak jsme tu,“ konstatovala Karin. „A v ruce máme místo Rudé knížky foťák.“

„V téhle zemi se musel stát zázrak,“ řekla Birgitta. „Nedosáhli ho bozi, ale lidé, a stálo je to nesmírné úsilí.“

„Ve městech rozhodně. Ale na venkově je prý pořád chudoba. Co se stane, až toho stovky milionů chudých rolníků začnou mít dost?“

„V současné době nabývá rozmach rolnického hnutí neobyčejně velkého významu. Možná má v sobě tahle mantra přece jen zabudovanou násilnou realitu.“

„Tenkrát mi teda nikdo neřekl, že může být v Číně taková zima. Asi brzo umrznu.“

Vrátily se k čekajícímu autu. Birgitta právě scházela po schodech vedoucích ze zdi a otočila se, možná aby se na zeď ještě naposledy podívala.

V tu chvíli spatřila jednoho z mužů patřících k Chung. Listoval si v nějakém průvodci. Nebylo pochyb. Byl to on, ten, který jí ke stolu přinesl kabelku.

Karin na ni netrpělivě mávla z auta. Bylo jí zima a chtěla už jet.

Birgitta se znovu otočila. Muž byl pryč.

27

Poslední večer v Pekingu ženy strávily v hotelu. Posadily se do baru a pily drinky s vodkou, aby se po výletu ke zdi zahřály. Probíraly přitom, jak celý zájezd zakončit. Ale následkem vodky byly nakonec tak přiopilé a unavené, že se rozhodly navečeřet v hotelu. Pak dlouho do večera seděly v restauraci a povídaly si o životě. Jako by se teď kruh uzavíral a mladické revolucionářské sny o rudé Číně stanuly tváří v tvář zemi, s níž se teď ženy setkaly. Ta země prošla obrovskými změnami, byť ne způsobem, jaký si kdysi představovaly. V restauraci nakonec zůstaly samy. Z lampy nad stolem viselo několik modrých hedvábných stužek. Birgitta se naklonila přes stůl a spiklenecky zasyčela, že by si dvě stužky měly odnést na památku. Když se zrovna žádná servírka nedívala jejich směrem, Karin je odstřihla nůžtičkami na nehty.

Na pokoji si Karin sbalila věci a pak usnula. Kongres byl vyčerpávající. Birgitta seděla ve ztemnělém pokoji na pohovce. Padl na ni pocit blížícího se stáří. Až sem a ještě o kousek dál, a pak cestička znenadání na neznámém místě skončí a ji obejme velká tma. Možná cítí už teď, jak se pěšinka začíná lehce svažovat, téměř neznatelně, ale stejně tomu nakonec neunikne. Vymysli si deset věcí, které chceš ještě podniknout, zašeptala si pro sebe. Deset věcí, co ještě čekají. Posadila se k malému psacímu stolu a začala psát do poznámkového bloku.

Co ještě zbývá z věcí, které touží zažít? Samozřejmě doufala, že uvidí jedno nebo víc vnoučat. Se Staffanem mockrát mluvili o cestování po různých ostrovech. Zatím z toho byla jen Kréta a Island. Jedna vysněná cesta by vedla na Galapágy, další na ostrov Pitcairn, kde dosud v žilách místních obyvatel proudí krev vzbouřenců z lodi Bounty. Naučit se ještě jeden jazyk? Nebo aspoň oprášit francouzštinu, kterou kdysi docela ovládala.

Ale nejdůležitější stejně je, aby se jim se Staffanem podařilo oživit jejich vztah a znovu se jeden o druhého začali zajímat. Když pomyslela na to, že přijde stáří a jim nezbude žádná z dávných vášní, rozhostil se v ní velký smutek.

Žádné cestování není důležitější než tohle.

Zmuchlala vytržený papír a zahodila ho do koše. Proč si sepisovat to, co je beztak jasně a viditelně přibité na kostelních vratech její duše, těch několik zarputile se držících tezí o její budoucnosti.

Svlékla se a lehla si do postele. Karin vedle ní klidně oddychovala. Birgitta najednou cítila, že je načase jet domů, dostat od doktora zelenou a vrátit se do práce. Bez všednodenní rutiny nebude moct uskutečnit žádný ze snů, které na ni čekají.

Na kratičký okamžik zaváhala, ale pak hmátla po mobilním telefonu a poslala zprávu svému muži. „Na cestě domů. Každá pouť začíná jednoduchým krokem. Cesta domů taky.“

V sedm hodin se vzbudila. Přestože nespala víc než pět hodin, cítila se naprosto čerstvá. Lehce pobolívající hlava jí připomněla, kolik drinků s vodkou večer vypila. Karin spala. Byla zamotaná v prostěradle a jedna ruka jí visela z postele. Birgitta ruku jemně zastrčila pod přikrývku.

Dole v jídelně, kde se podávala snídaně, už bylo navzdory časné ranní hodině spoustu hostů. Birgitta se rozhlédla, jestli u některého stolu neobjeví povědomý obličej. Nepochybovala o tom, že muž u Velké čínské zdi patřil ke suitě Chung. Možná je to prosté a čínský stát ji zkrátka drží pod dohledem, aby se jí nepřihodilo nějaké nové neštěstí?

Nasnídala se, prolistovala anglické noviny a chystala se vrátit na pokoj. Vtom se u jejího stolu zjevila Chung. Nebyla sama, vedle ní stáli dva muži, které Birgitta ještě neviděla. Chung jim hlavou pokynula, aby se vzdálili, a sama se posadila. Řekla několik slov servírce a za okamžik měla před sebou sklenici vody.

„Doufám, že je vše v pořádku,“ začala. „Jaký byl výlet k Velké zdi?“

Však to dobře víš, pomyslela si Birgitta. Navíc jsem si jistá, žes měla ještě pár těch svých vyzvědačských očí v hotelové restauraci Lotosový květ, kde jsme včera s Karin večeřely.

„Zeď byla působivá. Ale bylo tam zima.“

Birgitta se ženě vyzývavě podívala zpříma do očí. Chtěla zjistit, jestli Chung poznala, že odhalila její vyslané zvědy. Ale obličej její čínské společnice byl nečitelný. Chung své karty neodkryla.

„V místnosti vedle zdejší restaurace na vás čeká jeden muž,“ řekla místo toho. „Jmenuje se Čchan Ping.“

„Co chce?“

„Sdělit vám, že policie dopadla muže, který se účastnil přepadení, při němž vám odcizili kabelku.“

Birgitta cítila, jak se jí rozbušilo srdce. V těch slovech bylo cosi zlověstného.

„Jestli se mnou chce mluvit, proč nepřijde sem?“

„Má na sobě uniformu. Nechce vás rušit při snídani.“

Birgitta odevzdaně rozhodila rukama.

„Nedělá mi potíže vyjít s lidmi v uniformě.“

Zvedla se a odložila ubrousek. V tom okamžiku vešla do jídelny Karin a překvapeně se na ně podívala. Birgitta jí Chung představila a musela s pravdou ven.

„Nevím tak docela, o co jde,“ vysvětlila nakonec své přítelkyni. „Policie zřejmě chytila ty, co mě přepadli. V klidu se nasnídej. Vyslechnu si, co má ten policajt na srdci, a vrátím se.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Nechtěla jsem ti přidělávat starosti.“

„Tak teď je mám. A taky vztek, abych pravdu řekla.“

„To není třeba.“

„V deset hodin musíme odjet na letiště.“

„To je až za dvě hodiny.“

Birgitta následovala Chung. Za nimi se drželi ti dva muži. Čtveřice šla po chodbě k výtahům a zastavila se před pootevřenými dveřmi. Ženy vkročily do malé konferenční místnosti. V čele oválného stolu seděl postarší muž a kouřil. Měl na sobě tmavě modrou uniformu s řadou lampasů. Na stole ležela jeho čepice. Vstal a Birgittě se uklonil. Zároveň pokynul k vedlejší židli. Chung si stoupla opodál k oknu.

Čchan Ping měl krví podlité oči a řídké, dozadu sčesané vlasy. Birgitta nabyla nejasného dojmu, že vedle ní sedí velmi nebezpečný člověk. Lačně potahoval z cigarety. V popelníku už ležely tři nedopalky.

Chung řekla několik slov a Čchan Ping přikývl. Birgitta se snažila rozpomenout, jestli se kdy setkala s někým, kdo měl na ramenou víc rudých hvězdiček.

Čchan Ping promluvil chraptivým hlasem.

„Zatkli jsme jednoho ze dvou mužů, kteří vás přepadli. Potřebujeme, abyste ho označila.“

Jeho angličtina pokulhávala, ale rozumět mu bylo.

„Já jsem ale nic neviděla.“

„Člověk vždycky vidí víc, než si myslí.“

„Nestoupli si přede mě. A na zádech oči nemám.“

Čchan Ping se na ni podíval s neproniknutelným výrazem.

„Člověk může mít oči i na zádech. Ve vypjatých a nebezpečných situacích je možné vidět i dozadu.“

„Možná v Číně, ale ve Švédsku ne. V životě jsem nezažila, aby někoho zatkli na základě toho, že ho někdo označil za pachatele s pomocí očí na zádech.“

„Máme i další svědky. Nebudete jen identifikovat pachatele. Svědkové budou rovněž identifikovat vás.“

Birgitta se prosebně podívala na Chung. Ta upírala oči na nějaký bod nad její hlavou.

„Musím jet domů,“ řekla Birgitta. „Za dvě hodiny spolu s přítelkyní opustíme hotel a odjedeme na letiště. Kabelku mám zpátky. Zdejší policie mi poskytla vynikající podporu. Možná napíšu do švédského právnického časopisu článek, kde se podělím o své zážitky a vyjádřím vděčnost. Ale nejsem schopná ukázat na případného pachatele.“

„Naše žádost o vaši pomoc je zcela na místě. Podle zákonů této země jste povinna být policii k dispozici, pokud se jedná o vyšetřování těžkého zločinu.“

„Já ale jedu domů. Jak dlouho to potrvá?“

„Ne víc než čtyřiadvacet hodin.“

„To nejde!“

Chung nepozorovaně přistoupila ke stolu.

„Samozřejmě vám pomůžeme s novou rezervací letenky,“ řekla.

Birgitta Roslinová uhodila dlaní do stolu.

„Dneska letím domů. Odmítám si pobyt prodloužit o celý den.“

„Čchan Ping je vysoce postavený policejní úředník. Co říká, to platí. Může vás v zemi pozdržet.“

„V tom případě chci mluvit se švédským velvyslanectvím.“

„Samozřejmě.“

Chung položila před Birgittu mobilní telefon a lístek s číslem.

„Velvyslanectví otvírá za hodinu.“

„Proč mě tomuhle vystavujete?“

„Nechceme potrestat nevinného, ale ani nechat pachatele vyváznout.“

Birgitta na ni zírala a došlo jí, že bude muset zůstat v Pekingu další den a noc. Rozhodli se, že si ji tu nechají. Nejlepší bude tu situaci akceptovat, pomyslela si. Ale nikdo mě nedonutí ukázat na pachatele, kterého jsem nikdy neviděla.

„Musím mluvit se svou přítelkyní,“ řekla. „Co bude s mými zavazadly?“

„Pokoj zůstane rezervován na vaše jméno,“ ujistila ji Chung.

„Hádám, že už jste to zařídili. Kdy bylo rozhodnuto, že tu budu muset zůstat? Včera? Předevčírem? V noci?“

Odpověď Birgitta nedostala. Čchan Ping si zapálil další cigaretu a řekl něco Chung.

„Co říkal?“ chtěla vědět Birgitta.

„Že bychom si měli pospíšit. Čchan Ping je hodně zaneprázdněný člověk.“

„Kdo to vlastně je?“

Chung jí odpověděla po cestě chodbou.

„Je to velmi zkušený vyšetřovatel. Má na starosti nehody, které se stanou lidem jako vy, hostům naší země.“

„Nelíbil se mi.“

„Proč ne?“

Birgitta se zastavila.

„Jestli tu mám zůstat, žádám, abyste se mnou byla vy. Jinak neopustím hotel, dokud velvyslanectví neotevře a nepromluvím s nimi.“

„Zůstanu tu.“

Došly zpátky do jídelny. Karin Wimanová zrovna odcházela od stolu. Birgitta jí sdělila, co se děje. Karin ji sledovala čím dál zaraženěji.

„Proč jsi mi o tom všem neřekla? Pak bysme třeba tušily, že se tohle může stát, že budeš muset zůstat.“

„Už jsem ti to vysvětlila. Nechtěla jsem ti dělat starosti. A sobě taky ne. Myslela jsem si, že je to pryč. Kabelku mi vrátili. Ale teď tu musím zůstat do zítřka.“

„Je to vážně nutné?“

„Ten policista, co jsem s ním teď mluvila, nevypadal jako někdo, kdo by měnil svoje rozhodnutí.“

„Chceš, abych taky zůstala?“

„Jeď. Já poletím zítra. Zavolám domů a dám vědět, co se mnou je.“

Karin to nepřesvědčilo. Birgitta ji doprovodila k východu z jídelny.

„Jen jeď. Já tu zůstanu a vyřídím to. Zákony v téhle zemi jsou zřejmě nastavené tak, že nemůžu odjet, dokud jim nepomůžu.“

„Vždyť jsi řekla, že jsi ty útočníky neviděla.“

„A toho se taky budu držet. Jdi už! Až budu doma, sejdeme se a prohlídneme si fotky ze zdi.“

Birgitta se dívala, jak Karin odchází k výtahům. Kabát si do jídelny vzala už na snídani, takže byla připravená vyrazit.

Jela ve stejném autě jako Chung a Čchan Ping. Cestu hustým provozem rozrážely motocykly se zapnutými sirénami. Projeli kolem náměstí Tchien-an-men a pokračovali po jedné ze širokých centrálních silnic, až zahnuli ke vjezdu do podzemních garáží, který střežila policie. Výtahem vyjeli do čtrnáctého patra a prošli chodbou, kde si ji zkoumavě prohlíželi muži v uniformách. Teď šel vedle ní Čchan Ping, ne Chung. V téhle budově není ta nejdůležitější, pomyslela si Birgitta. Tady rozhoduje pan Čchan.

Vešli do předpokoje velké kanceláře. Stráže v předpokoji vyskočily a postavily se do pozoru. Pokračovali do kanceláře, která podle Birgittina předpokladu patřila Čchanovi, a dveře se za nimi zavřely. Na zdi za psacím stolem visel portrét prezidenta země. Birgitta viděla, že Čchan Ping má moderní počítač a několik mobilních telefonů. Ukázal na židli u stolu. Birgitta se posadila. Chung zůstala v předpokoji.

„Lao San,“ pronesl Čchan Ping. „Tak se jmenuje muž, kterého brzy uvidíte a vyberete z devíti dalších.“

„Kolikrát vám mám opakovat, že jsem ty útočníky neviděla?“

„Pak nemůžete ani vědět, jestli byl jeden, nebo dva, nebo jestli jich nebylo ještě víc.“

„Připadalo mi, že jich je víc než jeden. Bylo kolem mě hodně rukou.“

Najednou dostala strach. Teprve teď ji napadlo, že Chung i Čchan Ping možná vědí, že pátrala po Wang Min-chaovi. Proto sedí u stolu vysoce postaveného policisty. Stala se z ní jakási hrozba. Otázka zní: Pro koho?

Oba to vědí, pomyslela si. Chung tu není, protože už ví, o čem se mnou Čchan Ping bude mluvit.

Fotografie zůstala v kapse kabátu. Váhala, jestli ji nemá vyndat a vysvětlit Čchan Pingovi, co ji přivedlo až na místo přepadení. Ale něco ji přimělo nechat fotku tam, kde byla. Teď právě ve vyčkávacím tanci udával takt Čchan a ona se nechávala vést.

Čchan Ping si po stole přitáhl nějaké papíry. Ne proto, aby z nich četl, to viděla, ale chtěl se rozmyslet, co řekne.

„Kolik peněz?“ zeptal se.

„Šedesát amerických dolarů. A menší částka v čínské měně.“

„Šperky? Cennosti? Kreditní karty?“

„Všechno v kabelce zůstalo.“

Jeden z mobilů na stole zabzučel. Čchan Ping ho zvedl, poslouchal a pak telefon odložil.

„Vše je připraveno,“ řekl a vstal. „Teď se podíváte na muže, který vás přepadl.“

„Neříkal jste, že jich bylo víc než jeden?“

„Uvidíte toho útočníka, kterého ještě můžeme vyslechnout.“

Takže ten druhý je mrtvý, pomyslela si Birgitta a cítila, že se jí dělá špatně. V tom okamžiku zalitovala, že v Pekingu zůstala. Měla trvat na odjezdu společně s Karin. Když se rozhodla zůstat, nechala se tím lapit do nějaké pasti.

Prošli chodbou, pak po schodech dolů a vešli do dveří. Uvítalo je tlumené světlo. Uvnitř u závěsu stál policista.

„Nechám vás tu samotnou,“ řekl Čchan Ping. „Jak jste pochopila, ti muži vás neuvidí. Pokud budete chtít, aby někdo udělal krok dopředu nebo se obrátil z profilu, mluvte do mikrofonu na stole.“

„S kým budu v tom případě mluvit?“

„Budete mluvit se mnou. Dejte si na čas.“

„Nemá to cenu. Nevím, kolikrát vám mám ještě říkat, že jsem těm útočníkům do obličeje neviděla.“

Čchan Ping neodpověděl. Závěs se roztáhl a Birgitta v místnosti osaměla. Z druhé strany zrcadlového skla stálo několik mužů kolem třicítky v prostých šatech, někteří hodně vyhublí. Jejich tváře jí byly cizí, nikoho nepoznávala, i když se jí na vteřinu zdálo, že ten nejvíc vlevo je podobný muži, kterého v Hudiksvallu zachytila Hermanssonova kamera. Ale nebyl to on, tenhle měl kulatější obličej a plnější rty.

Z neviditelného reproduktoru se ozval Čchanův hlas.

„Dejte si na čas.“

„Žádného z těch mužů jsem nikdy neviděla.“

„Nechte ten dojem dozrát.“

„I kdybych tu stála třeba do zítřka, moje dojmy se nezmění.“

Čchan Ping na to nic neřekl. Birgitta podrážděně stiskla tlačítko mikrofonu.

„Nikdy jsem žádného z těch mužů neviděla.“

„Jste si jistá?“

„Ano.“

„Podívejte se pořádně.“

Znenadání postoupil čtvrtý muž zprava o krok dopředu. Měl na sobě prošívanou bundu a záplatované kalhoty. Ve tváři byl hubený a neoholený.

Čchan Pingův hlas zněl najednou napjatě.

„Viděla jste někdy tohoto muže?“

„Nikdy.“

„To je jeden z těch, co vás přepadli. Lao San, dvacet devět let, v minulosti již několikrát trestaný. Jeho otce dříve popravili za vraždu.“

„Nikdy jsem ho neviděla.“

„Ke zločinu se přiznal.“

„Pak už mě asi nepotřebujete.“

Ze stínu za ní vyšel policista a zatáhl závěs. Naznačil jí, aby šla za ním. Vrátili se do kanceláře, kde na ně už čekal Čchan Ping. Chung tam nebyla.

„Chceme vám poděkovat za pomoc,“ řekl Čchan Ping. „Teď už zbývají jen nějaké formality. Protokol se právě tiskne.“

„Jaký protokol?“

„Ohledně konfrontace s pachatelem.“

„Co se s ním stane?“

„Já nejsem soudce. Co by se s ním stalo ve vaší zemi?“

„To záleží na okolnostech.“

„Náš právní systém funguje samozřejmě naprosto stejně. Posoudíme jak zločince, tak jeho ochotu k přiznání a rovněž ony zvláštní okolnosti.“

„Existuje sebemenší riziko, že by mohl dostat trest smrti?“

„To sotva,“ odpověděl Čchan Ping suše. „Tohle je předsudek západního světa, že v naší zemi odsuzujeme obyčejné zlodějíčky k smrti. Kdyby použil zbraň nebo vás těžce zranil, bylo by to něco jiného.“

„Ale jeho spolupachatel je mrtvý.“

„Kladl při zatýkání odpor. Ti dva policisté, které napadl, jednali v nutné sebeobraně.“

„Jak víte, že byl vinen?“

„Kladl odpor.“

„Mohl k tomu mít jiný důvod.“

„Muž, kterého jste před chvílí viděla, Lao San, přiznal, že to byl jeho spolupachatel.“

„Ale důkazy nejsou žádné.“

„Máme přiznání.“

Birgittě došlo, že s Čchanovou trpělivostí prostě nezacloumá. Rozhodla se udělat, co po ní chtějí, a pak z Číny co nejrychleji odjet.

Vstoupila uniformovaná žena s deskami. Dala si dobrý pozor, aby se na Birgittu ani nepodívala.

Čchan Ping přečetl protokol nahlas. Birgitta měla dojem, že má nějak naspěch. Trpělivost je u konce, pomyslela si. Nebo je u konce něco jiného. A já netuším co.

V obšírném dokumentu Čchan Ping prohlašoval, že paní Birgitta Roslinová, švédská občanka, nebyla schopná identifikovat Lao Sana, který byl pachatelem těžkého zločinu přepadení spáchaného na její osobě.

Čchan Ping domluvil a posunul dokument k ní. Protokol byl sepsaný anglicky.

„Podepište se,“ řekl jí. „Pak můžete jet domů.“

Birgitta si dvoustránkový dokument nejprve pečlivě přečetla a pak ho podepsala. Čchan Ping si zapálil. Vypadal, že už na její přítomnost zapomněl.

Vtom vešla do místnosti Chung.

„Teď můžeme jet. Je po všem.“

Cestou zpátky do hotelu seděla Birgitta mlčky. Než nastoupily, položila Chung jen jednu otázku.

„Předpokládám, že se pro mě nenajde vhodný let ještě na dnešek?“

„Bohužel musíte počkat do zítřka.“

V recepci na ni čekala zpráva, že má zarezervovaný zítřejší let s Finnairem. Chtěla se s Chung rozloučit, ta jí ale nabídla, že se později vrátí, aby spolu povečeřely. Birgitta okamžitě souhlasila. Ze všeho nejmíň si teď přála zůstat v Pekingu sama.

Nastoupila do výtahu a pomyslela si, že Karin už je na cestě domů, neviditelná ve stroji kdesi ve vyšších vrstvách vzdušného prostoru.

Hned po příchodu na pokoj zavolala domů. Vypočítat časový posun jí dělalo potíže. Když to Staffan zvedl, poznala na jeho hlase, že ho probudila.

„Kde jsi?“

„V Pekingu.“

„Proč?“

„Zdržela jsem se.“

„Kolik je hodin?“

„Tady je jedna odpoledne.“

„Nejsi na cestě do Kodaně?“

„Nechtěla jsem tě vzbudit. Přijedu ve stejnou dobu, jak to bylo plánované, jen o den později.“

„Je všechno v pořádku?“

„Všechno je, jak má být.“

Hovor se přerušil. Birgitta se pokusila zavolat znovu, ale bez úspěchu. Poslala esemesku, kde zopakovala, že přijede o den později.

Když telefon odložila, pochopila, že během její návštěvy na policii v pokoji opět někdo byl. Nepoznala to okamžitě, spíš to byl zvolna sílící dojem. Stála uprostřed místnosti a rozhlížela se. Zprvu nevěděla, co ji na to upozornilo. Pak si všimla otevřeného kufru. Oblečení v něm neleželo tak, jak ho tam předtím naskládala. Když si včera zabalila, zkusmo zavřela víko, aby nic nepřekáželo. Teď to zkusila znovu. Víko nezapadlo.

Posadila se na kraj postele. Uklízečka mi přece nebude přerovnávat věci v kufru, pomyslela si. V pokoji byl někdo další a prohledal všechny moje věci. Už podruhé.

Najednou jí to došlo. Celá její cesta na policii, kde měla označit pachatele, byla jen zástěrka pro to, aby ji dostali z hotelového pokoje. Jakmile jí Čchan přečetl protokol, všechno šlo rychle. Musel dostat zprávu, že jeho lidé jsou s prohledáváním hotovi.

O můj kufr nejde, pomyslela si. Policie pokoj prohledává z jiného důvodu. Zrovna jako se Chung nečekaně zjeví u mého stolu a začne si se mnou povídat.

Nejde o kufr, opakovala si. Nabízí se jediné vysvětlení. Někdo chce vědět, proč jsem u budovy naproti nemocnici ukazovala fotku neznámého muže. Třeba ten muž vůbec neznámý není.

Strach z předchozích dní se vrátil v plné síle. Začala pokoj prohledávat, jestli neobjeví skryté kamery nebo mikrofony, otáčela obrazy a osahala stínidla lamp, ale nenašla nic.

V domluveném čase na ni v recepci čekala Chung. Navrhla známou restauraci, ale Birgitta nechtěla opustit hotel.

„Jsem unavená,“ vymluvila se. „Pan Čchan Ping je náročný muž. Teď se chci najíst a pak spát. Zítra jedu domů.“

Poslední věta byla míněna jako otázka. Chung přikývla.

„Zítra jedete domů.“

Posadily se v hotelové restauraci k jednomu z vysokých oken. Na malém pódiu uprostřed sálu diskrétně hrál pianista a vedle stála akvária a fontány.

„Tu hudbu poznávám,“ řekla Birgitta. „Anglická píseň z druhé světové války. We’ll meet again, don’t know where, don’t know when. Třeba je to o nás.“

„Vždycky jsem chtěla navštívit severské státy. Kdoví?“

Birgitta si dala červené víno. Jelikož pila nalačno, alkohol jí rychle stoupl do hlavy.

„Konečně je po všem,“ ulevila si. „Můžu odjet domů. Dostala jsem zpátky kabelku a viděla Velkou čínskou zeď. Přesvědčila jsem se, že čínské rolnické hnutí udělalo obrovský pokrok. V téhle zemi lidé předvedli zázrak. Když jsem byla mladá, toužila jsem pochodovat s Maovou Rudou knížkou v ruce, obklopená tisíci svých vrstevníků. My dvě jsme stejně staré. O čem jste snila vy?“

„Já jsem skutečně pochodovala.“

„Přesvědčená?“

„To jsme byli všichni. Viděla jste někdy cirkus nebo divadlo plné dětí? Ty děti výskají radostí. Nemusí je nutně bavit to, co vidí. Jásají nad tím, že jsou spolu s tisícem dalších dětí pod jednou plachtou nebo střechou. Žádní učitelé, žádní rodiče. Ty děti ovládají svět. Pokud je lidí dostatečné množství, mohou uvěřit čemukoliv.“

„To není odpověď na mou otázku.“

„Ta přijde. Byla jsem jako ty děti ve stanu. Ale zároveň jsem byla přesvědčená o tom, že bez Mao Ce-tunga se Čína nikdy nepozvedne z chudoby. Být komunistou znamenalo bojovat proti bídě, proti bosým nohám. Bojovali jsme za kalhoty pro všechny.“

„Co se stalo pak?“

„To, před čím Mao neustále varoval. Ten velký neklid bude na světě existovat vždycky. Ale vzniká za různých předpokladů. Jen blázen věří, že lze do jedné řeky vstoupit dvakrát. Dnes vidím jasně, kolik toho vlastně předpověděl.“

„Jste pořád komunistka?“

„Ano. Společně musíme pokračovat v boji proti chudobě, která je v zemi i nadále vysoká. Doposud mě nic nepřesvědčilo o opaku.“

Birgitta máchla rukou a nechtíc zavadila o skleničku, z níž vycáklo trochu vína.

„Tenhle hotel. Kdybych se probudila ze spaní, mohla bych být v kterékoliv zemi na světě.“

„Ale pořád je před námi dlouhá cesta.“

Přinesli jim jídlo. Pianista utichl. Birgitta se pohroužila do zamyšlení. Nakonec odložila příbor a podívala se na Chung, která okamžitě přestala jíst.

„Prozraďte mi, jak to je. Za chvíli jedu domů. Nemusíte už přede mnou hrát tu svou roli. Kdo jste? Proč mě celou dobu sledují? Kdo je Čchan Ping? Koho jsem to měla označit? Nevěřím těm řečem, že jde o moji kabelku a že se tu jedné cizince přihodila politováníhodná událost.“

Byla si jistá, že Chung nějak zareaguje, sleví z té přísné masky, za níž se neustále skrývá. Ale ani příval otázek jejím klidem neotřásl.

„Co by to bylo jiného než přepadení?“

„Někdo prohledával můj pokoj.“

„Ztratilo se vám něco?“

„Ne. Ale vím, že tam někdo byl.“

„Jestli chcete, můžu zavolat ředitele hotelu odpovědného za bezpečnost.“

„Chci, abyste mi odpověděla na otázky. Co se tu děje?“

„Nic jiného než to, že si přeji, aby byli hosté naší země v bezpečí.“

„Vážně mám věřit tomu, co říkáte?“

„Ano,“ řekla Chung. „Chci, abyste věřila tomu, co říkám.“

Něco v jejím hlase vzalo Birgittě chuť na další otázky. Došlo jí, že se stejně nic nedozví. Nebude vědět, jestli to byla Chung, nebo Čchan Ping, kdo ji držel pod dohledem. Zase tu stál vchod a východ a ona pobíhala chodbou mezi nimi s páskou přes oči.

Chung ji doprovodila až ke dveřím jejího pokoje. Birgitta ji chytila za ruku.

„Žádné další zásahy? Další pachatelé? Žádné protokoly? Žádné známé tváře, které se zjeví někde za mnou?“

„Vyzvednu vás v deset hodin.“

V noci spala Birgitta neklidně. Brzy za svítání už byla vzhůru. V jídelně zhltla snídani. Nikdo z hostů ani servírek jí nebyl povědomý. Než předtím z pokoje odešla, pověsila na dveře cedulku s nápisem, že nechce být rušena, a na koberec těsně u dveří nasypala trochu koupelové soli. Když se vrátila, viděla, že v pokoji mezitím nikdo nebyl.

Chung ji vyzvedla, jak se domluvily. Na letišti ji provedla zvláštním průchodem, aby nemusela stát ve frontě.

Před pasovou kontrolou se rozloučily. Chung jí podala drobný balíček.

„Dárek z Číny.“

„Od vás, nebo od státu?“

„Od nás obou.“

Birgitta si pomyslela, že k ní přece jen možná byla nespravedlivá. Třeba jí Chung opravdu jen chtěla pomoct zapomenout na to přepadení.

„Leťte opatrně,“ řekla Chung. „Možná se ještě někdy uvidíme.“

Birgitta prošla pasovou kontrolou. Když se otočila, Chung už byla pryč.

Teprve když letadlo vzlétlo, balíček rozbalila. Byla v něm porcelánová miniatura dívenky s Maovou Rudou knížkou nad hlavou.

Birgitta ji uložila do kabelky a zavřela oči. Z úlevy nad tím, že je konečně na cestě domů, na ni padla těžká únava.

Na letišti v Kodani ji čekal Staffan. Ten večer seděla vedle něj na pohovce a vyprávěla mu své zážitky. O přepadení se ale nezmínila.

Zavolala jí Karin. Birgitta slíbila, že za ní co nejdřív do Kodaně zase přijede.

Den po příletu zašla k lékaři. Tlak se jí snížil. Pokud budou hodnoty stabilní, bude se moct už za pár dní vrátit do práce.

Když vyšla z ordinace na ulici, lehce sněžilo. Pocítila ohromnou chuť do práce.

Nazítří už v sedm hodin ráno seděla v kanceláři a dělala si pořádek v papírech, co se jí tam nakupily. Přestože oficiálně ještě zpátky nenastoupila.

Začalo chumelit. Viděla, jak za oknem na parapetu roste vrstvička sněhu.

Figurku s červenými tvářičkami, širokým vítězným úsměvem a Rudou knížkou ve zdvižené ruce si postavila vedle telefonu. Fotografii z bezpečnostní kamery, kterou v Číně nosila v kapse kabátu, strčila hluboko do šuplíku.

Když zásuvku zavřela, jako by konečně bylo po všem.

4. díl / kolonizátoři (2006)

Utlačovaný lid musí v boji za úplné osvobození spoléhat především na svůj vlastní boj a teprve potom na mezinárodní pomoc.

Lid, který v revoluci již dosáhl vítězství,

musí pomáhat těm, kdož ještě za osvobození bojují.

To je naše internacionalistická povinnost.

Mao Ce-tung

Rozhovor s africkými přáteli, 8. srpna 1963

kůra, kterou strhali sloni

28

Pět mil západně od Pekingu, nedaleko ruin paláce Žlutého císaře, stálo několik šedých budov obehnaných zdí. Využívalo je vedení čínské komunistické strany. Zvenčí působily budovy nenápadně. Uvnitř se nacházelo několik velkých konferenčních místností, kuchyně a restaurace. Kolem se rozkládal park, kde si přítomní soudruzi mohli protáhnout nohy nebo se sejít k důvěrnému rozhovoru mezi čtyřma očima. Pouze členové nejužšího vedení strany věděli, že komplex, kterému se neřeklo jinak než Žlutý císař, se využívá k nejdůležitějším jednáním o budoucnosti celé Číny.

Právě takové jednání bylo na pořadu dne v zimě roku 2006. Brzy ráno projela branou ve vysoké rychlosti kolona černých aut. Brána se za nimi okamžitě zavřela. V největším konferenčním sále plál v krbu mohutný oheň. Shromáždilo se tu devatenáct mužů a tři ženy. Většině bylo přes šedesát let, nejmladšímu bylo kolem pětatřiceti. Všichni se znali. Tvořili elitu, která v podstatě vládla Číně, jak politicky, tak ekonomicky. Chyběl pouze čínský prezident a vrchní velitel armády. Právě těmto dvěma osobám měli shromáždění následně podat zprávu a předložit návrhy, na nichž se na schůzi usnesou.

Na pořadu schůze byl pouze jeden bod. Byl zformulován v naprosté tajnosti a všichni shromáždění se zavázali slibem mlčenlivosti. Kdo by slib porušil, mohl si být jistý, že beze stopy zmizí z veřejného dění.

V jiné místnosti zatím neklidně přecházel sem a tam zhruba čtyřicetiletý muž. V ruce měl proslov, který si připravoval několik měsíců a dnes ráno ho měl přednést. Věděl, že je to jeden z nejdůležitějších dokumentů, jaké byly ústřednímu vedení komunistické strany předloženy od vyhlášení samostatnosti Číny v roce 1949.

Jen Pa byl tím úkolem pověřen před dvěma lety. Pracoval tehdy jako prognostik na pekingské univerzitě a obdržel zprávu, že s ním chce mluvit čínský prezident. Úkol vyslechl bez přítomnosti kohokoliv dalšího. Od toho dne byl zproštěn všech závazků ve funkci profesora. K dispozici dostal štáb třiceti lidí. Celý projekt obestíralo totální utajení a dohlížela na něj prezidentova osobní bezpečnostní služba. Text projevu byl sepsán na počítači, k němuž měl přístup pouze Jen Pa. Dokument, který teď držel v ruce, neviděl kromě něj vůbec nikdo.

Zdi místnosti byly zvukotěsné. Podle pověsti pokoj kdysi sloužil jako ložnice Mao Ce-tungovy manželky Ťiang Čching. Po smrti Mao Ce-tunga ji spolu se třemi dalšími osobami tvořícími takzvaný „Gang čtyř“ postavili před soud. Ťiang Čching později spáchala sebevraždu. Tam, kde spala, vyžadovala naprosté ticho. V předstihu před ní všude nejprve jezdili zedníci a malíři, aby její ložnici odhlučnili, zatímco vojáci na její příkaz zabíjeli všechny štěkající psy v okolí jejího dočasného příbytku.

Jen Pa se podíval na hodinky. Bylo za deset minut devět. Svůj projev začne přednášet přesně ve čtvrt na deset. V sedm hodin si vzal pilulku, kterou mu dal jeho lékař. Medikament ho měl zklidnit, aniž by mu způsobil ospalost. A opravdu, cítil, jak nervozita postupně opadá. Pokud se text jeho dokumentu jednoho dne stane realitou, bude to mít drastické následky nejen pro Čínu, ale pro celý svět. Nikdo se ovšem nedozví, že návrhy připravil a zformuloval právě on. Vrátí se zpátky na univerzitu a ke svým studentům, ovšem s vyšším platem. Už teď se přestěhoval do většího bytu v lepší čtvrti uprostřed Pekingu. Slib mlčenlivosti ho bude vázat po celý zbytek života. Odpovědnost, kritika a možná i sláva bude náležet politikům, kteří vládnou jak jemu, tak všem dalším obyvatelům Číny.

Posadil se k oknu a vypil sklenici vody. Velké změny se neodehrávají na bitevním poli, pomyslel si. Dějí se v uzavřených místnostech, kde o směru vývoje rozhodují lidé s obrovskou mocí. Společně s představiteli Spojených států a Ruska je čínský prezident nejmocnějším mužem světa. Teď stojí před velkým rozhodnutím. Ti, kdo se tu sešli, jsou jeho ušima. Poslechnou si Jen Paův projev a oznámí vůdci svůj názor. Výsledek pak pozvolna pronikne od Žlutého císaře do celého světa.

Jen Pa si vzpomněl na cestu, kterou před několika lety podnikl se svým kamarádem geologem. Vydali se do odlehlých pohoří, kde pramení řeka Jang-c’-ťiang. Sledovali klikatý a zužující se tok až k místu, kde z něj zbývaly jen tenké pramínky vody. Jeho přítel pak do pramene stoupl a řekl:

„Teď jsem zastavil tok mocné Jang-c’-ťiang.“

Vzpomínka na tuhle příhodu ho provázela během měsíců naplněných prací na projevu o budoucnosti Číny. On má teď v rukou moc změnit budoucí směr velké řeky. Ohromná čínská země se vydá jinou cestou, než jakou měla vytyčenou v posledních desetiletích.

Jen Pa vytáhl seznam účastníků v konferenčním sále. Všechna jména znal a nedokázal se ubránit úžasu nad tím, že právě jemu teď věnují svůj čas. Šlo o skupinu nejmocnějších osob v celé Číně. Politici, několik představitelů armády, ekonomové, filozofové a také takzvaní „šedí mandaríni“, kteří tvořili politické strategie neustále vystavované novým zkouškám. Navíc tu byli přední zahraniční analytici a představitelé nejdůležitějších bezpečnostních organizací. Mnozí z přítomných se scházeli pravidelně, někteří se naopak do přímého kontaktu s ostatními dostali zřídka nebo nikdy. Ale všichni do jednoho patřili do důmyslné sítě tvořící mocenské centrum čínské říše s více než miliardou obyvatel.

V kratší stěně místnosti se nehlučně otevřely dveře. Dovnitř vešla servírka v bílém a na tácku přinesla šálek čaje, o nějž požádal. Dívka byla velmi mladá a krásná. Beze slova postavila tácek na stůl a odešla.

Když konečně nastal čas, Jen Pa si prohlédl obličej v zrcadle a usmál se. Je připraven stoupnout do pramene a zastavit tok řeky.

Za hrobového ticha došel Jen Pa k řečnickému pultu. Upravil si mikrofon, srovnal si papíry a rozhlédl se po publiku rýsujícím se v potemnělém sále.

Rozhovořil se o budoucnosti. Ta je důvodem, proč před nimi stojí, proč ho prezident a politbyro povolali, aby ozřejmil, jaké zásadní změny bude třeba provést. Seznámil posluchače s tím, co mu prezident při zadání úkolu řekl.

„Dosáhli jsme bodu, kdy je nutné dramaticky změnit směr cesty. Pokud to neuděláme a pokud nezvolíme správně, hrozí velké nebezpečí, že v některých částech země vypukne chaos. Ani loajální armáda nedokáže čelit vzpouře stovek milionů běsnících rolníků.“

Právě takto chápal Jen Pa svůj úkol. Čína stojí před hrozbou a této hrozbě je třeba čelit věcnými a smělými protiopatřeními. Pokud k tomu nedojde, zemi to uvrhne do stejného zmatku jako už tolikrát během jejích dějin.

Ony stovky milionů rolníků se teď skrývaly za muži a ženami sedícími v přítmí sálu a netrpělivě očekávaly, že i jim začne jiný život, na který mají nárok stejně jako rostoucí střední třída ve městech. Jejich trpělivost se krátí a brzy se změní v nezměrnou zuřivost a požadavky na okamžité jednání. Čas dozrál, jablko co nevidět spadne na zem, a pokud ho nikdo nezvedne, začne hnít.

Jen Pa zahájil svůj proslov tím, že rukama symbolicky naznačil křižovatku. Tady se momentálně nacházíme, řekl. Naše velká revoluce nás dovedla až sem, do bodu, o němž se našim rodičům ani nesnilo. Na krátký okamžik se na téhle křižovatce můžeme zastavit a ohlédnout se. Kdesi v dálce tušíme bídu a utrpení, z něhož jsme vzešli. Ale tahle minulost je pořád blízko. Vždyť ještě generace před námi si pamatuje, jaké to bylo žít jako krysy. Tehdy bohatí statkáři a úředníci považovali lid za bezduchou škodnou, stvoření dobrá leda k tomu, aby se udřela k smrti jako kuliové nebo nuzní otroci bez vlastního kousku půdy. Dnes můžeme a také bychom měli stanout v úžasu nad tím, čeho jsme dosáhli pod vedením naší velké strany a vůdců, kteří nás provázeli různými, ale vždy správnými cestami. Víme, že pravda se neustále mění, a je třeba nových rozhodnutí, aby původní směrnice o socialismu a solidaritě přežily. Život nepočká, dennodenně jsou na nás kladeny nové požadavky a my musíme získávat nové znalosti a hledat nová řešení nových problémů. Víme, že nikdy nedosáhneme ráje, jenž by byl navěky náš. Pokud tomu uvěříme, z ráje se stane past. Není reality bez konfliktů, není budoucnosti bez boje. Naučili jsme se, že třídní rozdíly se neustále obnovují, tak jako se mění vztahy ve světě a země přecházejí od síly do oslabení a zase zpátky. Mao Ce-tung vždy říkal, že na zemi panuje velký neklid, a my víme, že měl pravdu a že jsme na lodi, která si žádá, abychom ji navigovali po trase, na níž nikdy předem nevíme, kde je největší hloubka. Protože i dno mořské se hýbe, i v neviditelném se skrývají hrozby vůči naší existenci a naší budoucnosti.

Jen Pa otočil list. Cítil v sále naprosté soustředění. Nikdo se nepohnul, všichni čekali, až bude pokračovat. Délku proslovu spočítal na pět hodin. Účastníci byli v tomto smyslu vyrozuměni. Když předtím informoval prezidenta, že je připraven a projev je hotov, dostal zprávu, že nebude povoleno jakékoliv přerušení. Posluchači zůstanou po celou dobu na svých místech.

„Musejí nazřít celek,“ vyjádřil se prezident. „Celek se nesmí narušit. Každá pauza v sobě skrývá riziko, že vzniknou pochyby, praskliny v celistvém pochopení toho, co je nezbytně nutné.“

Následující hodinu Jen Pa pokračoval historickým přehledem a popsal Čínu, která prošla sérií dramatických změn, nejen za poslední století, ale během celých staletí od doby, kdy císař Čchin položil základy ke sjednocení státu. Jako by se Říše středu pospojovala za pomoci dlouhé řady tajně dislokovaných náloží s výbušninou. Jen ti nejlepší, ti s nejpronikavějším vizionářským zrakem dokázali předpovědět, v jakém okamžiku dojde k explozi. Někteří z těchto mužů, mezi jinými Sunjatsen a také Mao Ce-tung, oplývali něčím, co neznalý lid považoval za téměř magickou schopnost vidět do budoucnosti. Díky této schopnosti dokázali ony nálože, které cosi, říkejme tomu třeba božská nemesis dějin, rozmístilo na neviditelné cestě čínského člověka, sami odpálit.

Nejdéle se Jen Pa samozřejmě zdržel u Mao Ce-tunga a jeho doby, to bylo nezbytné. S ním byla nastolena první komunistická dynastie. Ne že by se používal samotný pojem dynastie, to by bylo nežádoucí připodobnění k předchozí teroristické nadvládě, ale všichni věděli, že chudí čínští rolníci, na nichž revoluce stála, beztak Maa takhle vnímají. Byl to císař, byť otevřel obyčejným lidem brány Zakázaného města a nenutil je pod pohrůžkou ztráty hrdla klopit zraky, když je míjí Velký vůdce, Velký kormidelník, ať už mává ze vzdáleného pódia nebo plave v některé z velkých řek. Nastal čas, vykládal Jen Pa, navrátit se k Maovi a s pokorou uznat, že měl pravdu ohledně nynějšího vývoje, přestože už je přesně třicet let po smrti. Jeho hlas je stále živý. Měl schopnosti věštce, proroka, ale především vědce, které mu umožňovaly nahlížet do budoucnosti, vysílat své vlastní světlo do temných prostor, kde dějinné síly připravují nadcházející desetiletí a pokládají nové výbušné nálože.

Ale v čem měl Mao Ce-tung pravdu? Ve spoustě věcí se také mýlil. Vůdce první komunistické dynastie ne vždy viděl a posuzoval svou současnost, jak by býval měl. Stál v čele, když se země osvobodila a první dlouhý pochod přes hory vystřídal jiný dlouhý pochod, neméně dlouhý a náročný. Byla jím cesta ven z feudalismu k průmyslové společnosti a kolektivizovanému zemědělství, kde i ti nejchudší z nejchudších mají právo na kalhoty, košili, pár bot a v neposlední řadě také na respekt a lidskou důstojnost. Podle snu o svobodě, který je vlastní duchovní náplní boje za osvobození, řekl Jen Pa, má i ten nejnuznější rolník právo snít vlastní sny o lepší budoucnosti, aniž by mu hrozilo, že mu setne hlavu nějaký odporný velkostatkář. To oni teď přijdou o hlavu, jejich krev svlaží půdu, nikoliv krev chudých rolníků, jak tomu bylo dřív.

Mao se nicméně mýlil, když se domníval, že Čína dosáhne obrovského ekonomického pokroku už za několik málo let. Tvrdil, že jedny železárny nemají stát od druhých dál, než aby bylo vidět, jak si komíny předávají kouřová znamení. Velký skok, který měl Čínu vrhnout do současnosti a zároveň do budoucnosti, byl kolosální omyl. Místo obrovských průmyslových center lidé na dvorcích za domem roztavovali hrnce a vidličky v malých primitivních pecích. Velký skok se nezdařil, laťka spadla, jelikož byla nasazena příliš vysoko. Nikdo už nemůže déle popírat, že přitom miliony lidí zemřely hlady, byť čínští historikové museli při popisu těch těžkých časů prokázat jistou míru střídmosti. V tomto období několika let se Maova dynastie podobala dřívějším císařským dynastiím. Mao se zavřel ve svých pokojích v Zakázaném městě. Nikdy nepřijal fakt, že velký skok nevyšel, nikdo o tom nesměl mluvit. Ale nebylo možné zjistit, co si Mao vlastně myslí. Ve spisech Velkého kormidelníka zeje jasná mezera, své nejniternější myšlenky si nechal pro sebe a nikdo neví, jestli se někdy vzbudil ve čtyři hodiny ráno, v onu nejosamělejší hodinu, a přemítal nad tím, co způsobil. Ležel někdy vzhůru a viděl snad stíny všech vyhladovělých umírajících lidí, kteří padli na oltář nesplnitelného snu o velkém skoku?

Mao ovšem zahájil protiútok. Útok proti čemu? položil Jen Pa řečnickou otázku a několik vteřin čekal s odpovědí. Byl to útok proti vlastní porážce, proti vlastní pomýlené politice a proti nebezpečí, že se někde v ústraní šeptem připravuje palácový převrat. Velká kulturní revoluce, Maova výzva „bombardujte hlavní stan“, řekněme jakási nová výbušná nálož, byla jeho reakcí na to, co viděl kolem sebe. Mobilizoval mládež, tak jako se to dělá ve válce. Jeho způsob využití mládeže se nijak neliší od toho, jak mladé mobilizovala Francie, Anglie a Německo a nechala je kráčet vstříc bitevním polím první světové války, kde je čekala smrt a kde se jejich sny zadusily v bahně. O kulturní revoluci není třeba dlouze mluvit, byl to Maův druhý omyl, téměř bezvýhradně osobní vendeta vůči silám ve společnosti, které ho vyprovokovaly.

Tou dobou začínal Mao Ce-tung stárnout. Otázka jeho nástupce stála vysoko na pořadu dne. Když se pak Lin Piao, jeho designovaný nástupce, projevil jako zrádce a při útěku do Moskvy se s ním zřítilo letadlo, Maovi se věci začaly vymykat z rukou. Ale až do konce vyzýval k činu ty, kdo ho přežijí. Rozhoří se nové třídní boje, přijdou nové skupiny, které budou žádat privilegia na úkor ostatních. Řečeno Maovými slovy, jež neustále opakoval jako mantru, „jednu skutečnost vždy vystřídá její protiklad“. Jen hlupák, prostoduchý tupec, který nechce vidět, co vidí všichni ostatní, si může namlouvat, že budoucí směřování Číny je jednou provždy vytyčeno.

Nyní je Mao, náš velký vůdce, už třicet let po smrti, pokračoval Jen Pa. Ukazuje se, že měl pravdu. Nedokázal ovšem boje, jejichž příchod předpokládal, identifikovat. Ani se o to nepokoušel, neboť si byl vědom toho, že je to nemožné. Dějiny nedokážou poskytnout konkrétní znalosti o časech budoucích, spíše nám ukazují, že naše schopnost připravit se na změny je omezená.

Jen Pa zaznamenal, že posluchači jeho slovům nadále věnují plnou pozornost. Věděl, že když teď skončil svůj historický úvod, budou ho poslouchat ještě bedlivěji. Mnozí jistě tušili, co přijde. Byli to inteligentní lidé a byli si dokonale vědomi všech velkých výzev a hrozeb, které se skrývají za hranicemi Číny. Ale teprve nyní se mělo rozhodovat o tom, jak bude vypadat politika čelící budoucím dramatickým změnám. Jen Pa věděl, že právě pronáší jeden z nejdůležitějších a směrodatných proslovů moderních čínských dějin. Jednoho dne bude jeho slova opakovat prezident.

Na řečnickém pultu byly vedle lampičky diskrétně zabudované hodinky. Druhou hodinu proslovu zahájil Jen Pa popisem současné situace Číny a nutných změn. Zmínil propast, která narůstá mezi lidmi v zemi a nyní ohrožuje další vývoj. Bývalo by zapotřebí posílit pobřežní oblasti a velká průmyslová centra, která jsou osou ekonomického rozvoje. Po Maově smrti dospěl Teng k jedinému správnému závěru, a sice že existuje jen jedna cesta, to jest vystoupit z izolace a otevřít se světu. Jen Pa ocitoval Tengův slavný proslov, v němž říká, že „odemykáme dveře a už nikdy nebude možné je znovu zavřít“. Budoucnost Číny lze tvořit pouze v součinnosti s okolním světem. Tengovy znalosti o tom, jak důmyslně spolupracuje kapitalismus s tržními silami, jej přesvědčily, že Čína je blízko okamžiku, kdy dozraje čas, jablko se bude moci utrhnout a země se znovu naplno chopí své role Říše středu, rodící se velmoci, a za dalších třicet čtyřicet let z ní bude vůdčí země světa, jak politicky, tak ekonomicky. V posledních dvaceti letech Čína prodělala ekonomický rozvoj, jaký nemá obdoby. Při jedné příležitosti se Teng vyjádřil, že skok od stavu, kdy všichni mají kalhoty, ke společnosti, v níž se lidé mohou rozhodnout, jestli chtějí ještě jedny, je v mnoha směrech větší než ten první. Kdo rozuměl Tengovu způsobu vyjadřování, pochopil, že tím myslel něco docela prostého; druhý pár kalhot nemohou dostat všichni najednou. To ostatně nebylo možné ani za Mao Ce-tunga. Nejchudší rolníci v nuzných a odlehlých vesničkách přišli na řadu jako poslední, když lidé ve městech už dávno staré šatstvo odhodili. Teng věděl, že vývoj nemůže postupovat všude stejně a rovnoměrně. Bylo to v rozporu se všemi zákony ekonomiky, někdo zbohatne, nebo se alespoň vymaní z chudoby, dřív než jiný. Vývoj balancuje na laně a jde o to, aby bohatství či nouze příliš nezbytněly a komunistická strana a její jádro, které udržuje rovnováhu, se nezřítila do propasti. Teng už tu není. Ale to, čeho se obával a před čím varoval, okamžik porušení rovnováhy, právě nastal.

Jen Pa se dostal do fáze, kdy jeho proslovu dominovala dvě slova. Bylo to slovo „hrozba“ a slovo „nutnost“. Rozhovořil se o různých existujících hrozbách. Jedna z nich spočívá v rozšiřující se propasti mezi lidmi v zemi. Obyvatelé měst na pobřeží jsou svědky rostoucího blahobytu, zatímco chudí rolníci vidí, že se jejich život vůbec neobrací k lepšímu. A co hůř, vidí také, že zemědělstvím se už prakticky nedokážou uživit. Nezbývá jim než se odstěhovat do města a doufat v nějakou práci. Úřady tento pohyb z venkova do měst dosud podporovaly. Šlo o přesun pracovních sil do průmyslových odvětví, mimo jiné tam, kde se vyrábějí produkty pro západní trh, ať už to jsou hračky nebo oblečení. Ale co se stane, až tato průmyslová města, tato klokotající staveniště nebudou schopna přijmout všechny, kdo už nejsou zapotřebí v zemědělské sféře? Z dosavadní možnosti se stává hrozba. Za lidmi stěhujícími se do měst stojí v zástupech miliony dalších a jen čekají, kdy si budou moct stoupnout do fronty na jednosměrnou jízdenku do města. Jaké síly je zadrží, když jedinou alternativou je život daleko od prosperity, o které slyší vyprávět a z níž také chtějí svůj díl? Jak lze zabránit povstání stovek milionů lidí, kteří mohou ztratit jedině svou chudobu? Mao řekl, že povstání je vždy správné. Proč by teď mělo být chybou, kdyby se k protestu zvedli lidé, jejichž chudoba je stejná jako před dvaceti lety?

Jen Pa věděl, že mnozí z těch, kdo naslouchají jeho projevu, se zmíněným problémem dlouhodobě zabývají, vědí o nebezpečí stavu, jenž by v krátké době dokázal uvrhnout Čínu zpátky do situace, v jaké se nacházela dřív. Také věděl, že v několika málo vytištěných exemplářích existuje plán krajního řešení. Nikdo o něm nemluvil, ale všichni, kdo byli zběhlí ve způsobu myšlení komunistické strany, věděli, oč se v něm jedná. Na jeho existenci poukázaly události na Tchien-an-men v roce 1989 jakožto jeho skromný, nicméně jasně čitelný prolog. Strana nikdy nepřipustí, aby propukl chaos. V nejhorším případě, až se vyčerpají všechna ostatní řešení, dostane armáda povel na vzbouřence zaútočit. I kdyby na mušce stálo deset či padesát milionů lidí, armáda použije zbraně dle rozkazu. Žádná cena není dost vysoká, aby si komunistická strana udržela moc nad obyvateli a budoucností země.

Otázka je nakonec velmi jednoduchá, řekl Jen Pa. Existuje ještě jiné řešení? A sám na ni odpověděl. Existuje, přestože si od tvůrců čínské politiky žádá nový přístup. Aby bylo možné to řešení uskutečnit, je zapotřebí nejschopnějšího strategického myšlení. Ovšem tyto přípravy, vážení posluchači, již začaly, pokračoval Jen Pa, byť se celou dobu tváří jako něco zcela jiného.

Doposud mluvil Jen Pa výhradně o Číně, jejích dějinách a současnosti. Když se přiblížila třetí hodina proslovu, opustil hranice země a vydal se daleko za ně. Teď hovořil o budoucnosti.

Pojďme se vydat na jiný kontinent, a sice do Afriky, řekl. Abychom pokryli spotřebu surovin a také ropy, vybudovali jsme si v posledních letech poměrně hluboké a pevné vztahy s mnoha africkými státy. Prokázali jsme velkorysost při půjčkách a darech, nevměšujeme se do jejich politického zřízení. Jsme neutrální, obchodujeme s každým. Proto nám nezáleží na tom, jestli právě jednáme se Zimbabwe nebo s Malawi, se Súdánem či Angolou. Naším motem je, že tyto země mají vlastní samosprávu a my nemáme právo klást požadavky na to, jakým způsobem budují svou společnost, stejně jako my odmítáme vměšování cizích států do našich vnitřních záležitostí a právního systému. Sklízíme za to samozřejmě kritiku, ale nijak se nás nedotýká, jelikož víme, že se za ní skrývá jen závist a strach z toho, že Čína není tím hliněným kolosem, za jaký nás Spojené státy a Rusko až příliš dlouho považovaly. Západ nedokáže pochopit, že africký lid raději spolupracuje s námi. Čína Afričany nikdy neutlačovala, nikdy z jejich země nedělala svou kolonii. Naopak jsme je podporovali, když se v padesátých letech začali osvobozovat. Proto se naše úspěchy v Africe setkávají s pustou závistí západních zemí. Když Mezinárodní měnový fond nebo Světová banka odmítnou jejich žádost o půjčku, obracejí se naši přátelé z afrických států na nás. A my jim neváháme pomoci. Děláme to s čistým svědomím, jelikož i my jsme chudá země. Pořád jsme součástí takzvaného třetího světa. A během stále přínosnější spolupráce s těmito zeměmi jsme pochopili, že se tam možná nachází částečné řešení hrozby, o níž jsem tu nyní hovořil. Pro mnohé z vás a vlastně i pro mě vzniká vysvětlením této úvahy dějinný paradox.

Dovolte mi pro popis stavu afrických států před padesáti lety použít přirovnání. Tehdy se Afrika skládala téměř bez výjimky z kolonií trpících pod útlakem západního imperialismu. Solidarizovali jsme s těmito lidmi, podporovali jsme osvobozenecká hnutí radami i zbraní. Mao Ce-tung a jeho generace nebyli nadarmo příkladem toho, jak dokáže dobře organizovaná guerilla zvítězit nad silnějším nepřítelem, jak mohou tisíce mravenců zahryznutých do sloní nohy způsobit obrův pád. Naše podpora přispívala k osvobození jedné země za druhou. Byli jsme svědky toho, jak oháňka imperialismu schlípla. Když náš soudruh Nelson Mandela vyšel z vězení na ostrově Robben, kde byl tolik let internován, znamenalo to konečnou porážku západního imperialismu v masce kolonialismu. Osvobození Afriky obrátilo zemskou osu směrem, kde podle našeho názoru nakonec zvítězí svoboda a spravedlnost. Vidíme nyní, že v Africe leží velké plochy mnohdy velmi úrodné půdy ladem. Na rozdíl od nás je černý kontinent řídce osídlený. A my jsme teď pochopili, že zde můžeme nalézt minimálně částečné řešení problémů ohrožujících naši stabilitu.

Jen Pa se napil vody ze sklenice vedle mikrofonu. Pak pokračoval. Teď se dostal k bodu, o němž se nepochybně povede mezi jeho posluchači a také v rámci strany a politbyra tvrdá debata.

Musíme vědět, co děláme, řekl Jen Pa, ale také musíme vědět, co neděláme. To, co nyní navrhujeme vám i Afričanům, není nějaká druhá vlna kolonizace. Nepřicházíme jako dobyvatelé, nýbrž stále jako přátelé. Nehodláme opakovat zneuctění, jež s sebou nese kolonizace. Víme, co je to útlak, jelikož mnoho našich předků žilo během devatenáctého století ve Spojených státech v otrockých podmínkách. My sami jsme byli vystaveni barbarství evropského kolonialismu. Na povrchu se jako záblesky slunce možná objevují určité podobnosti, ale to neznamená, že africký kontinent podruhé vystavíme koloniálnímu násilí. Chceme pouze vyřešit svůj problém a zároveň Afričany podpořit. Chceme využít půdu na opuštěných rovinách a v žírných údolích kolem afrických veletoků a přestěhovat tam miliony našich chudých rolníků, kteří nepochybně nevyužitou půdu zúrodní. Nechceme nikoho vyhánět, jen zaplníme prázdné místo a všichni z toho budou mít užitek. Obzvlášť na jihu a jihovýchodě Afriky jsou země, kde by naši chudí obyvatelé mohli osídlit rozsáhlé oblasti. Zúrodnili bychom Afriku a zároveň s tím eliminovali hrozbu, jež se nad námi vznáší. Víme, že se setkáme s odporem, a to nejen ze strany světové veřejnosti, která si bude myslet, že Čína přešla od podpory boje za osvobození od kolonialismu k uskutečňování vlastní kolonizace. Také v rámci naší komunistické strany budeme čelit odporu. Právě tento rozpor má objasnit můj projev. Ve vládnoucích kruzích naší země se střetnou vůle mnohých členů. Vy, kdo jste se tu dnes sešli, jste nositeli rozumu a poznání, které říkají, že velkou část hrozby vůči naší stabilitě lze eliminovat způsobem, jaký jsem tu popsal. Nové myšlenky vždy provází odpor. Mao a Teng to věděli lépe než kdo jiný. Byli bratry v tom smyslu, že se nikdy nebáli nového a neustále hledali východiska, která by ve jménu solidarity přinesla chudým na celé zemi lepší život.

Jen Pa mluvil další hodinu a čtyřicet minut a vysvětloval, jaká bude v nejbližší budoucnosti politika Číny. Když konečně domluvil, únavou se mu třásly nohy. Ale posluchači ho zahrnuli neutuchajícím potleskem. Když se opět rozhostilo ticho a v sále se rozsvítilo, viděl Jen Pa na hodinkách, že aplaus trval devatenáct minut. Teď tedy splnil svůj úkol.

Opustil pódium stejnou cestou, kudy přišel, a pospíšil si k autu, které na něj čekalo u venkovních dveří. Po cestě zpátky na univerzitu přemítal, jaká debata asi po jeho projevu následovala. Nebo se snad účastníci okamžitě rozešli? Vrátil se každý k sobě, aby se zamyslel nad událostmi, které budou v příštích letech charakterizovat čínskou politiku?

Jen Pa to nevěděl a pociťoval určitou lítost nad tím, že právě odešel ze scény. Svůj díl splnil. Až budou historikové popisovat převratné události počínající v Číně roku 2006, nikdo jeho jméno nezmíní. Legenda možná bude vyprávět o schůzi u Žlutého císaře, ale nikdo nebude vědět, co přesně se tam událo. Účastníci schůze dostali předem striktní zákaz psát si jakékoliv poznámky.

V kanceláři za sebou Jen Pa zavřel dveře a strčil svůj projev do skartovačky, kterou mu sem nainstalovali, když začal na tajném úkolu pracovat. Nařezané nudličky papíru pak sebral a odnesl je do kotelny ve sklepě univerzity. Správce mu otevřel jedna dvířka. Jen Pa dovnitř hodil papírové cáry a díval se, jak se mění v popel.

Pak bylo po všem. Po zbytek dne se ponořil do psaní článku o výzkumu DNA a jeho významu pro budoucnost. Z kanceláře odjel domů krátce po šesté. Když kráčel ke svému novému japonskému autu, což byla část vyrovnání za jeho práci, bylo mu chladno.

Zima bude ještě dlouhá. Zatoužil po jaru.

Tentýž večer stál Ja Žu u okna v rozlehlé kanceláři na vrcholu svého mrakodrapu. Myslel na projev o budoucnosti, který ráno vyslechl. Ale nedumal v první řadě nad jeho obsahem. Už předtím věděl, jaké strategie nejužší jádro strany připravuje jako odpověď blížícím se velkým výzvám. Překvapilo ho spíš to, že na schůzi byla pozvaná i jeho sestra Chung. Přestože byla vysoce postavenou poradkyní nejvyššího vedení komunistické strany, nečekal, že ji tam potká.

Nelíbilo se mu to. Byl přesvědčený, že Chung patří k dogmatickým komunistům, kteří budou protestovat a návrh určitě odsoudí jako ostudnou novou kolonizaci Afriky. On sám byl naopak jedním z nejhorlivějších zastánců připravované politické koncepce, a nechtěl tudíž zbytečně stanout v opozici vůči vlastní sestře. Mohlo by to způsobit neklid a narušit jeho mocenskou pozici. Jestli straničtí lídři a vůdci země něco nesnášeli, byly to konflikty mezi příbuznými na vlivných postech. Nikdo nezapomínal na velkou roztržku mezi Mao Ce-tungem a jeho ženou Ťiang Čching.

Na jeho psacím stole ležel otevřený Sanův deník. Ja Žu ještě prázdné bílé stránky nezaplnil. Ale věděl, že Liou Sin se už vrátil a brzy mu podá zprávu.

Teploměr na zdi ukazoval, že teplota klesá.

Ja Žu se usmál a zahnal myšlenky na sestru i mráz. Místo toho se zasnil nad tím, že dá co nevidět zimě sbohem a odcestuje jako člen delegace politiků a podnikatelů na návštěvu čtyř států jižní a východní Afriky.

Nikdy předtím v Africe nebyl. Ale když teď význam černého kontinentu pro rozvoj Číny vzroste a dokonce se z něj v delším horizontu možná stane čínský satelitní kontinent, je důležité, aby byl u toho, až se budou navazovat základní obchodní vztahy.

Budou to intenzivní týdny plné cestování a schůzek. Ale než jejich letadlo zamíří zpátky do Pekingu, byl rozhodnutý delegaci na několik dní opustit. Vydá se do buše a snad se mu poštěstí uvidět leoparda.

Pod nohama mu leželo město. Věděl, že leopardi vyhledávají vyvýšená místa, aby měli přehled o okolní krajině.

Tohle je můj kopec, pomyslel si. Můj skalní výběžek. Odtud mi nic neunikne.

29

Ráno 7. března 2006 potvrdil Vrchní lidový soud v Pekingu trest smrti pro podnikatele Šen Wej-siena. Podmínečný rozsudek si vyslechl už před rokem. Přestože se celý uplynulý rok choval jako člověk trpce litující toho, že přijal úplatek v podobě milionů jüanů, soud stejně nemohl změnit rozsudek na doživotí. Veřejné mínění lidu směřující proti zkorumpovaným ředitelům podniků s kontakty v komunistické straně dramaticky zesílilo. A strana pochopila, že je naprosto klíčové dát osobám, které hromadí do očí bijící majetek za pomoci úplatků, odstrašující příklad.

Ve chvíli, kdy padlo rozhodnutí o popravě, bylo Šenovi padesát devět let. Vypracoval se z prostých poměrů na ředitele velkého koncernu jatek se specializací na vepřové maso. Chovatelé mu za poskytnutí výhod nabízeli úplatky a ředitel je záhy začal přijímat. Zkraje, na začátku devadesátých let, byl opatrný, bral jen menší sumy a měl snahu nežít si příliš okatě na vysoké noze. Koncem devadesátých let už ale brali úplatky prakticky všichni jeho kolegové a Šen Wej-sien si přestal dávat pozor. Požadoval větší a větší částky a otevřeně předváděl, jaký styl života si může dovolit.

Samozřejmě ho ani ve snu nenapadlo, že nakonec za obětního beránka padne právě on. Přesto si až do okamžiku, kdy stanul v soudní síni, byl jistý, že soud změní trest smrti na časově ohraničený trest, který se následně zkrátí. Když soudce ječivým hlasem přečetl rozsudek a Šen Wej-sien uslyšel, že ho během osmačtyřiceti hodin popraví, nechápal to. Nikdo v soudní síni se mu neodvážil pohlédnout do očí. Když ho policisté odváděli, začal protestovat. Ale už bylo pozdě. Nikdo ho neslyšel. Okamžitě ho přesunuli do cely, kam dávali odsouzence na smrt a drželi je pod neustálým dohledem, než je samotné nebo spolu s dalšími vyvedli na dvůr a zastřelili, na kolenou a s rukama svázanýma za zády, jedinou ranou do zátylku.

Pokud se jednalo o pachatele odsouzené k smrti za vraždu, znásilnění, loupež nebo podobný zločin, obvykle je odvezli ze soudní síně rovnou na popraviště. Až do poloviny devadesátých let čínská společnost manifestovala pozitivní pohled lidu na trest smrti tím, že se odsouzení na popravu vozili na otevřené korbě nákladního auta. Popravy se odehrávaly před početným publikem, které rozhodovalo, zda bude vězeň zastřelen, nebo zda dostane milost. Ale lidé shromáždění při takových příležitostech bývali nemilosrdní. Chtěli, aby muže a ženy stojící před nimi se skloněnou hlavou stihl nejvyšší trest. Později se rozsudek vykonával čím dál diskrétněji. Pro zdokumentování směli být popravě přítomní pouze filmaři a fotografové kontrolovaní státem. Noviny informovaly o potrestání viníka až dodatečně. Když se stříleli obyčejní násilníci, už se to veřejně nesdělovalo vůbec, aby se zbytečně neprovokovalo to, co politické vedení Číny vnímalo jako pokrytecký hněv zahraničí. Nikdo kromě čínských úřadů už přesný počet vykonaných poprav neznal. Veřejnost měla na popravu přístup pouze tehdy, pokud se jednalo o zločince, jako byl Šen Wej-sien, jelikož se tím vysílaly varovné signály k jiným vysoce postaveným úředníkům a podnikatelům a zároveň se tak uklidňovalo rostoucí veřejné mínění namířené proti společnosti, která takovou korupci umožňuje.

V pekingských politických kruzích se zpráva o potvrzení trestu smrti pro Šen Wej-siena rozšířila rychlostí blesku. Dozvěděla se to i Chung. Rozsudek znala už pár hodin poté, co dopadlo soudcovské kladívko. Byla právě na cestě ze schůze se stranickými kolegyněmi. Když jí zapípal mobil, požádala řidiče, ať zajede k chodníku. Potřebovala si to sdělení promyslet. Osobně Šena neznala, setkala se s ním jen jednou před pár lety při recepci na francouzském velvyslanectví. Nelíbil se jí, intuitivně cítila, že je to chamtivý a zkorumpovaný člověk. Ale v autě zaparkovaném u chodníku myslela spíš na to, že Šen Wej-sien je blízkým přítelem jejího bratra. Ja Žu se teď pochopitelně od Šena distancuje a popře, že by se nějak blíž znali. Chung ale věděla, že skutečnost je jiná.

Učinila rychlé rozhodnutí a řekla řidiči, ať ji zaveze do vězení, kde Šen trávil poslední hodiny života. Znala se s ředitelem vězení. Jestli dostal od svých nadřízených příkaz, aby dovnitř nikoho nepouštěl, Chung se k Šenovi nedostane. Ale určitá šance na setkání tu je.

Na co myslí člověk odsouzený k smrti, ptala se v duchu po cestě chaotickou dopravou. Byla přesvědčená, že Šen musí být v šoku. Podle řečí to byl chladnokrevný a bezohledný muž, ale zároveň velmi opatrný. Tady si ovšem důsledky svého počínání spočítal špatně.

Chung už viděla zemřít spoustu lidí. Byla přítomna stínání hlavy, oběšení i popravě zastřelením. Poprava za podvod vůči státu byla ta nejpotupnější smrt, jakou si dovedla představit. Kdo by chtěl být poslán na smetiště dějin kulkou do zátylku? Při tom pomyšlení ji zamrazilo. Zároveň ale nepatřila k odpůrcům trestu smrti. Viděla v něm nutný nástroj obrany státu a považovala za správné vzít těžkým zločincům právo na život ve společnosti, již vystavili násilí. S muži majícími na svědomí znásilnění nebo loupežnou vraždu neměla žádný soucit. I kdyby byli chudí, i kdyby jejich obhájci nakupili hromadu polehčujících okolností. V životě jde koneckonců o osobní zodpovědnost. Kdo ji nepřijme, musí být připraven nést následky, a ty v hraniční situaci představují smrt.

Auto zabrzdilo před branou vězení. Než Chung otevřela dveře vozu, pozorně se přes tónované okno rozhlédla po chodníku. Viděla několik lidí, zřejmě novináři nebo fotografové. Vystoupila a pospíšila si ke dveřím ve zdi vedle vysoké brány. Strážný otevřel a vpustil ji dovnitř.

Trvalo bezmála třicet minut, než mohla v doprovodu ostrahy projít budovou připomínající labyrint až do nejvyššího patra, kde měl kancelář ředitel věznice Cha Nin. Neviděla ho už řadu let a užasla nad tím, jak zestárl.

„Cha Nine,“ řekla a natáhla k němu ruce. „Uběhlo tolik let.“

Ředitel její ruce pevně sevřel ve svých.

„Chung. Vidím ve tvých vlasech šedé nitky, stejně jako je ty vidíš v mých. Pamatuješ, kdy jsme se viděli naposledy?“

„Při Tengově projevu o nutné racionalizaci našeho průmyslu.“

„Čas hrozně letí.“

„Čím je člověk starší, tím rychleji. Myslím, že smrt nás dostihne závratnou rychlostí, tak rychle, že si jí možná ani nestačíme všimnout.“

„Jako odjištěný granát? Smrt explodující v naší tváři?“

Chung vymanila ruce z jeho sevření.

„Jako let kulky z hlavně pušky. Přišla jsem si promluvit o Šen Wej-sienovi.“

Nezdálo se, že by to ředitele překvapilo. Došlo jí, že ji nechal čekat mimo jiné i proto, aby vyzkoumal, jaký je důvod její návštěvy. Nabízela se mu jen jedna odpověď, musí jít o toho odsouzeného na smrt. Možná mluvil i s někým z ministerstva vnitra a dostal instrukce, jak Chung přijmout.

Posadili se k otlučenému konferenčnímu stolku. Cha Nin si zapálil cigaretu. Chung mluvila otevřeně. Chtěla by navštívit Šena, rozloučit se, zjistit, jestli pro něj ještě může něco udělat.

„Je to velmi zvláštní,“ řekl na to Cha Nin. „Šen zná tvého bratra. Žádal ho, aby se mu pokusil zachránit život. Ale Ja Žu s ním odmítl mluvit a má za to, že trest smrti je namístě. A najednou přijdeš ty, Ja Žuova sestra.“

„Člověk, který zasluhuje smrt, nezasluhuje nutně, abychom mu odepřeli poslední službu nebo odmítli vyslechnout jeho poslední slova.“

„Dostal jsem povolení ti tu návštěvu umožnit. Pokud bude Šen souhlasit.“

„A souhlasí?“

„Nevím. Teď s ním v cele mluví vězeňský lékař.“

Chung kývla a na znamení toho, že v rozhovoru nechce pokračovat, se od Cha Nina odvrátila.

Trvalo dalších třicet minut, než ředitele odvolali do předpokoje. Vrátil se s tím, že Šen je připraven Chung přijmout.

Vydali se do labyrintu a došli k chodbě, kde v řadě dvanácti cel seděli pod zámkem vězni odsouzení k smrti.

„Kolik?“ zeptala se Chung tlumeným hlasem.

„Devět. Dvě ženy a sedm mužů. Šen je nejtěžší a nejdravější zločinec. Ženy provozovaly prostituci, muži jsou tu za loupežné vraždy a pašování drog. Všechno nenapravitelná individua, která naše společnost nepotřebuje.“

Jak Chung procházela chodbou, bylo jí těžko. Tu a tam zahlédla sténající lidi, jak se kolébají nebo jsou apaticky roztažení na pryčně. Existuje něco děsivějšího než člověk, který ví, že brzy zemře? pomyslela si. Čas je vyměřený, není úniku, jen olovnice se noří hloub a smrt už se chystá.

Šen seděl v poslední cele na konci chodby. Dříve husté vlasy měl sestříhané až na kůži. Na sobě měl modrý vězeňský mundúr, kalhoty na něm plandaly a kabát mu byl malý. Cha Nin ustoupil a dozorce celu odemkl. Chung vkročila dovnitř a okamžitě ucítila, jak je místnůstka prosycená úzkostí a hrůzou. Šen ji chytil za ruku a klesl na kolena.

„Nechci umřít,“ zachrčel.

Chung mu pomohla sednout na pryčnu s matrací a přikrývkou. Přitáhla si stoličku a posadila se naproti němu.

„Musíš být silný,“ řekla mu. „To si budou lidé pamatovat. Že sis ve smrti zachoval důstojnost. Jsi tím povinen své rodině. Ale nikdo tě už nezachrání. Ani já, ani nikdo jiný.“

Šen ji sledoval s vytřeštěnýma očima.

„Nedělal jsem nic, co by nedělali všichni ostatní.“

„Všichni ne. Ale mnozí. Teď musíš stát za svými činy a přestat se dál ponižovat lhaním.“

„A proč musím zemřít právě já?“

„Mohl to být kdokoliv jiný. Teď přišla řada na tebe. Ale nakonec postihne stejný osud všechny, kdo se nechtějí napravit.“

Šen se podíval na své roztřesené prsty a zavrtěl hlavou.

„Nikdo se mnou nechce mluvit. Nejenže mě čeká smrt, jako bych byl navíc na světě úplně sám. Dokonce ani moje rodina za mnou nechce přijít. Jako bych už byl mrtvý.“

„Ani Ja Žu sem nepřišel.“

„Nechápu to.“

„Vlastně jsem tu kvůli němu.“

„Nechci mu pomoct.“

„Špatně jsi mě pochopil. Ja Žu pomoc nepotřebuje. Vyvázne z toho, popře, že by s tebou měl kdy co do činění. K tvému osudu patří i to, že tě všichni pomlouvají. Ja Žu není výjimka.“

„Je to pravda?“

„Je to, jak říkám. Můžu pro tebe udělat jedinou věc. S mou pomocí se mu pomstíš tím, že mi povíš o vaší spolupráci.“

„Vždyť je to tvůj bratr.“

„Naše rodinné vazby jsou už dávno zpřetrhané. Ja Žu je pro tuhle zemi nebezpečný. Čínská společnost je vybudovaná na požadavku osobní cti. Bez občanské slušnosti nebude socialismus fungovat a rozvíjet se. Takoví jako ty a Ja Žu korumpují nejen sebe, ale celou společnost.“

Šen konečně pochopil účel její návštěvy. Jako by ho to naplnilo novou silou a na chvíli to utlumilo hrůzu, která ho naplňovala. Chung si byla vědoma toho, že se Šen může kdykoliv znovu zhroutit a strach ze smrti ho ochromí natolik, že nebude schopen zodpovědět její otázky. Proto na něj tlačila a postrkovala ho, jako by zase seděl u výslechu.

„Jsi zavřený ve vězeňské cele a čekáš na smrt, zatímco Ja Žu si sedí v kanceláři ve vlastním mrakodrapu, kterému říká Dračí hora. Je to správné?“

„Klidně mohl být na mém místě.“

„Kolují o něm různé řeči. Ale Ja Žu je šikovný. Ať projde kudykoliv, nikdo po něm nedokáže najít žádnou stopu.“

Šen se k ní naklonil a ztišil hlas.

„Sleduj peníze.“

„Kam mě zavedou?“

„K těm, kdo mu půjčili vysoké částky, aby si mohl postavit tu svou dračí pevnost. Kde jinde by k těm milionům přišel?“

„Z investic do podnikání.“

„Do těch šupáckých fabrik, co vyrábí gumové kachničky, aby si měly děti na Západě s čím hrát ve vaně? Do chatrčí na zastrčených dvorcích, kde se ručně šijou boty a košile? A z cihelen mu taky moc velké zisky neplynou.“

Chung se zamračila.

„Ja Žu má podíl v továrnách na výrobu cihel? Máme čerstvé informace o tom, že v nich lidi drží jako otroky a za málo usilovnou práci je trestají popálením.“

„Ja Žu dostal včas varování a věděl, co se chystá. Zlikvidoval svoje podíly dřív, než přišly ty rozsáhlé policejní razie. V tom je jeho síla. Vždycky ho varují. Všude má svoje zvědy.“

Šen si náhle přitiskl ruce na břicho, jako by ho zachvátila svíravá bolest. Chung viděla strach v jeho tváři a neměla v tu chvíli daleko k soucitu. Bylo mu padesát devět let, udělal hvězdnou kariéru, a teď přijde úplně o všechno. Nejen o peníze, o život v bavlnce, o oázu, kterou pro sebe a svou rodinu vybudoval uprostřed vší bídy. Když ho zatkli a obvinili, noviny se zaplnily rozhořčením a zároveň poživačnými detaily o jeho dvou dcerách, které pravidelně létají do Tokia nebo Los Angeles na nákupy oblečení. Chung si ještě pamatovala titulek nepochybně vymyšlený bezpečnostní službou a ministerstvem vnitra: „Nakupují si oblečení za úspory chudých chovatelů prasat.“ Ten titulek se neustále opakoval. Publikovaly se dopisy čtenářů, samozřejmě sepsané v redakci a odsouhlasené úředníky, kteří měli ve vyšší instanci na starost politické důsledky procesu s Šenem. Dopisovatelé navrhovali, aby se Šenovo tělo rozporcovalo a naházelo vepřům. Jediný způsob, jak viníka potrestat, bylo udělat z něj žrádlo pro prasata.

„Nemůžu tě zachránit,“ zopakovala Chung. „Ale dávám ti možnost strhnout s sebou do hlubin i další. Dostala jsem povolení s tebou mluvit třicet minut. Ten čas brzy vyprší. Říkal jsi, že mám sledovat peníze?“

„Někdy mu říkají ,Zlatá ruka‘.“

„Co se tím myslí?“

„Copak to může mít víc významů? Ja Žu je pozlacená ruka prostředníka. Dělá ze špinavých peněz čisté, přesouvá je za hranice Číny, ukládá je na účty a daňové úřady nemají ani ponětí o tom, co se děje. Bere si patnáct procent z každé uskutečněné transakce. Pere i peníze, které se točí v Pekingu; všechny budovy a arény, co se teď stavějí, všechny přípravy na olympiádu za dva roky.“

„Dá se něco z toho dokázat?“

„Jsou zapotřebí dvě ruce,“ pronesl Šen zvolna. „Jedna přijímá. Ale musí tu být taky ruka připravená dávat. Kolikrát tuhle dostihne trest smrti? Tu ruku nabízející prokleté peníze oplátkou za výhodu? Téměř nikdy. Jak to, že je pak jeden větší zločinec než druhý? Proto bys měla jít po stopě peněz. Začni s Čchangem a Luem, stavbyvedoucími. Jsou ustrašení, promluví, jen aby si zachránili vlastní kůži. Mohli by vyprávět věci, nad kterými bys žasla.“

Šen zmlkl. Chung pomyslela na to, že stranou sdělovacích prostředků probíhá boj mezi těmi, kdo chtějí v centru Pekingu zachovat staré město, a zastánci jeho stržení za účelem budování nových staveb. Sama starou zástavbu náruživě obhajovala a mnohokrát zuřivě odmítla, že by to dělala ze sentimentálních důvodů. Klidně ať se přestavuje a renovuje, ale krátkodobé zájmy, jako jsou olympijské hry, by neměly ovlivňovat vzhled města.

Olympijské hry byly obnoveny v roce 1896, pomyslela si Chung. To je velmi nedávno, jen něco přes sto let. Ani nevíme, jestli to je opravdu nová tradice, anebo jen záležitost s jepičím životem několika stovek let. Musíme pamatovat na moudrá slova Čou En-laje, když odpovídal na otázku, jaké zkušenosti dnes můžeme těžit z Francouzské revoluce. Čou tehdy pravil, že na jakékoliv závěry je ještě příliš brzy.

Všimla si, že se jí otázkami podařilo na několik krátkých minut Šena zcela odvést od myšlenek na blížící se popravu. Znovu se rozhovořil.

„Ja Žu je velmi pomstychtivý člověk. Říká se o něm, že nikdy nezapomíná na žádnou křivdu, byť sebemenší. Také mi pověděl, že svou rodinu považuje za jakousi svébytnou dynastii, jejíž památku je nutné chránit. Měla by sis dát pozor, aby v tobě neviděl odpadlíka, který čest rodiny zrazuje.“

Šen se na Chung pronikavě podíval.

„Zabíjí ty, kdo mu stojí v cestě. Vím to. Ale hlavně zabíjí ty, kdo ho potupí. Má na to své lidi, když je potřeba. Zjeví se ze tmy a stejně rychle zase zmizí. Nedávno jsem slyšel, že jednoho muže vyslal do Ameriky. Prý tam po jeho návratu do Pekingu zůstali nějací mrtví. Měl jet i do Evropy.“

„Amerika? Evropa?“

„Říkalo se to.“

„A co se povídá, bývá pravda?“

„Fámy mají vždycky pravdu. Když se odstředí lži a přehánění, zbude pravdivé jádro. To je třeba hledat.“

„Jak ses to dozvěděl?“

„Není možné si udržet moc, pokud ji nestavíš na vědomostech a neustálém přísunu informací.“

„Ale beztak ti to nebylo nic platné.“

Šen neodpověděl. Chung přemýšlela nad jeho slovy. Překvapilo ji to.

Také myslela na vyprávění té švédské soudkyně. Muže na fotografii Birgitty Roslinové poznala. Obrázek byl sice rozmazaný, ale nebylo pochyb, že je na něm Liou Sin, osobní strážce jejího bratra. Existuje nějaká spojitost mezi vyprávěním Birgitty Roslinové a Šen Wej-siena? Je to vůbec možné? V tom případě Ja Žu udělal něco naprosto otřesného. Opravdu má v sobě chorobnou touhu po pomstě, kterou nedokáže zastavit ani odstup více než sta let?

Chodbou se vrátil dozorce. Čas vypršel. Šen najednou zbledl a chytil ji za paži.

„Neopouštěj mě,“ zaprosil. „Nechci být ve smrti sám.“

Chung se z jeho sevření vyprostila. Šen se rozkřičel. Jako by před sebou měla vyděšené dítě. Dozorce mrštil vězněm o zem. Chung vyběhla z cely a pospíchala odtamtud, jak nejrychleji uměla. Šenův křik jí byl v patách a zněl jí v uších, ještě když seděla zpátky v ředitelově kanceláři.

Tam se rozhodla. Neopustí Šena, bude v jeho posledním okamžiku s ním.

Nazítří krátce před sedmou hodinou ranní stála Chung na uzavřeném prostranství používaném jako popraviště. Podle toho, co slyšela, se právě tady před patnácti lety cvičili vojáci, než je vyslali do útoku na náměstí Tchien-an-men. Teď tu čeká na popravu devět provinilců. Chung stála spolu s plačícími a zmrzlými příbuznými za hrazením. Hlídali je mladí vojáci se zbraněmi v rukou. Chung si prohlédla vojáka vedle sebe. Nebylo mu víc než devatenáct let.

Bezvýsledně se snažila odhadnout, na co myslí. Byl ve věku jejího vlastního syna.

Na plochu vjel nákladní vůz krytý plachtou. Netrpěliví vojáci stáhli devět odsouzenců z korby. Chung pokaždé překvapilo, jak to jde ráz na ráz. Smrt na studeném a zmáčeném dvoře neprovázela žádná důstojnost. Viděla, jak Šen při sestrkování z vozu upadl. Byl zticha, ale Chung si všimla, jak mu tečou slzy. Jedna z odsouzených žen křičela. Nějaký voják jí pohrozil. Křičela ale dál, dokud k ní nepřišel důstojník a neuhodil ji do tváře pažbou pistole. Pak zmlkla a nechala se odvléct na své místo v řadě. Všechny odsouzené donutili pokleknout. Na prostranství vběhli vojáci s puškami a postavili se za klečící. Ústí hlavně bylo asi třicet centimetrů od zátylku. Šlo to rychle. Důstojník vykřikl, zazněly výstřely a mrtví padli tváří do blátivé hlíny. Pak kolem nich prošel důstojník a každému přidal ránu z milosti. Chung se odvrátila. Teď už se dívat nemusí. Obě kulky se fakturují pozůstalým, pomyslela si. I za smrtící výstřely je třeba zaplatit.

Během následujících dní přemítala nad tím, co jí Šen prozradil. V hlavě jí zněla jeho slova o bratrově pomstychtivosti. Věděla, že už dřív neváhal sáhnout k násilí. Brutálnímu, až sadistickému násilí. Někdy jí připadalo, jako by měl duši psychopata. Díky mrtvému Šenovi možná konečně zjistí, kdo její bratr vlastně je.

Najednou nazrál čas. Teď si promluví s některým z prokurátorů zabývajících se trestnými činy korupce.

Nepochybovala. Šen mluvil pravdu.

O tři dny později dorazila Chung večer na vojenské letiště blízko Pekingu. V ostrém světle tam stála dvě největší dopravní letadla společnosti Air China a čekala na bezmála čtyřsetčlennou delegaci, která se chystala do Zimbabwe.

Chung se na začátku prosince dozvěděla, že se cesty také zúčastní. Měla za úkol vést rozhovory o užší spolupráci mezi zimbabwskou a čínskou bezpečnostní službou. Spolupráce spočívala především v předávání znalostí a techniky z čínské strany směrem k africkým kolegům. Chung zprávu přijala s radostí, v Africe ještě nikdy nebyla.

Patřila mezi důležité pasažéry a dostala místo v přední části letadla, kde byla širší a pohodlnější sedadla. Po vzletu snědla podávané jídlo a usnula chvíli poté, co zhasli světla.

Probudila se, když ucítila, že si na prázdné sedadlo vedle ní někdo sedl. Otevřela oči a hleděla do usmívajícího se obličeje svého bratra.

„Překvapená, drahá sestro? Moje jméno jsi na seznamu účastníků nemohla najít z toho prostého důvodu, že tam nebyli napsaní všichni. Já jsem samozřejmě věděl, že jedeš.“

„Mělo mi být jasné, že si tuhle příležitost nenecháš ujít.“

„Afrika je část světa. Když teď západní mocnosti postupně kontinent opouštějí, nastal pochopitelně čas, aby Čína vystoupila zpoza kulis. Tuším, že naši domovinu čekají velké úspěchy.“

„A já vidím Čínu, která se víc a víc odklání od svých ideálů.“

Ja Žu odmítavě zvedl ruce.

„Teď ne, vždyť je noc. Hluboko pod námi spí svět. Možná právě přelétáme nad Vietnamem, možná jsme ještě dál. Nebudeme se teď hádat. Pojďme se vyspat. Otázky, které mi chceš položit, můžou počkat. Nebo bych to spíš měl nazvat obvinění?“

Ja Žu se zvedl a odešel chodbičkou ke schodům do oddělení přímo za špicí letadla.

Nejenže letíme stejným letadlem, pomyslela si. Vezeme si s sebou i bojiště a bitva zdaleka není rozhodnutá.

Znovu zavřela oči. Nelze tomu uniknout, pomyslela si. Blíží se okamžik, kdy už nebude možné ani žádoucí skrývat tu širokou trhlinu mezi námi. Stejně jako nemůžeme a nesmíme zakrývat trhlinu táhnoucí se napříč komunistickou stranou. Ta velká a malá bitva jsou jedno a totéž.

Záhy se jí podařilo usnout. Nedokázala by s bratrem změřit síly, kdyby se pořádně nevyspala.

V patře nad ní seděl Ja Žu s drinkem v ruce. S konečnou platností mu došlo, že svoji sestru nenávidí. Musí zmizet. Už nepatří k jeho zbožňované rodině. Příliš se plete do věcí, které se jí netýkají. Pouhý den před cestou do Afriky se přes své kontakty dozvěděl, že navštívila prokurátora pověřeného vyšetřováním úplatků. Byl si jistý, že mluvila o něm.

Navíc mu vysoce postavený policista a jeho přítel Čchan Ping řekl, že se Chung zajímala o švédskou soudkyni, která byla v Pekingu. Až se Ja Žu z Afriky vrátí, ještě si s Čchanem promluví.

Chung mu vyhlásila válku. Pomyslel si, že jeho sestra prohraje dřív, než ten boj vůbec vypukne.

Udivilo ho, že ani na vteřinu nezapochyboval. Už ale nedovolí, aby mu něco stálo v cestě. Ani jeho drahá sestra na sedadle pod ním, uzavřená ve stejném kovovém trupu jako on.

Uvelebil se na polohovatelném sedadle a také brzy usnul.

Pod ním se rozkládal Indický oceán a za ním pobřeží Afriky, ještě ponořené do tmy.

30

Chung seděla na verandě před bungalovem, ve kterém měla po dobu návštěvy Zimbabwe bydlet. Studená pekingská zima byla daleko a nahradila ji teplá africká noc. Chung poslouchala zvuky pronikající k ní z temnoty, hlavně intenzivní cvrkot cikád. Navzdory teplu měla na sobě halenu s dlouhými rukávy, jelikož ji varovali před četným výskytem malarických komárů. Nejradši ze všeho by se svlékla donaha, přesunula si postel na verandu a spala přímo pod noční oblohou. Ještě nikdy nezažila tak silné horko, jako když za svítání vystoupila z letadla. Bylo to osvobození. Mráz nás spoutává okovy, pomyslela si. A teplo je klíč, který je odemyká.

Bungalov obklopený stromy a keři stál v uměle vystavěné vesnici pro prominentní hosty zimbabwského státu. Postavili ji už za dob Iana Smitha, kdy bělošská minorita v zemi vyhlásila jednostrannou nezávislost na Anglii, aby si v bývalé kolonii zajistila rasistickou vládu bílých. Tehdy tu stál jen velký dům pro hosty s přilehlou restaurací a plaveckým bazénem. Ian Smith měl ve zvyku občas se sem uchýlit na víkend, aby se svými ministry prodiskutoval vážné problémy, s nimiž se čím dál izolovanější stát potýkal. Po pádu bílého režimu v roce 1980 se země osvobodila a k moci se dostal Robert Mugabe. Tou dobou se sídlo rozšířilo o několik bungalovů a vycházkových pěšin a přibyla dlouhá terasa s výhledem na řeku Logo, odkud se dala pozorovat stáda slonů přicházejících se v západu slunce napít.

Na cestičce vinoucí se mezi stromy se mihl hlídač. Chung přemýšlela, že tak kompaktní tmu, jako je ta africká, nikdy nezažila. Tam venku se mohl ukrývat kdokoliv, třeba dravec, ať už ten dvounohý nebo čtyřnohý.

Ztuhla, když si představila, že by se tam mohl skrývat i její bratr. Pozoruje ji, vyčkává. Jak tak seděla ve tmě, poprvé ucítila, jak ji prostupuje strach z něj. Jako by si teprve teď uvědomila, že je schopen naprosto čehokoliv, jen aby ukojil svou touhu po moci, po rostoucím bohatství, po pomstě.

Zamrazilo ji. Trhla sebou, jak jí do tváře nalétl nějaký hmyz. Sklenice na bambusovém stolku sletěla na kamennou podlahu a roztříštila se. Cikády na okamžik umlkly a pak se znovu rozezvučely.

Posunula si křeslo, aby náhodou nestoupla do střepů. Na stolku ležel program jejího pobytu v Zimbabwe. Dnešní první den padl na přihlížení nekonečným vojenským přehlídkám a poslechu armádních orchestrů. Poté nasedla velká delegace do vozů a dlouhá karavana doprovázená policisty na motocyklech odjela na oběd. Ministři jej využili k dlouhým projevům a pronášení přípitků. Podle programu měl být hostitelem prezident Mugabe, ten se však nedostavil. Když byl dlouhý oběd u konce, mohli se delegáti konečně přesunout do svých bungalovů. Kemp ležel několik mil jihozápadně od Harare. Bočním okénkem Chung pozorovala nehostinnou krajinu a šedé vesničky a pomyslela si, že chudoba vypadá stejně, ať na ni člověk narazí kdekoliv. Bohatí mohou svůj blahobyt vyjádřit různými variacemi. Odlišné domy, oblečení, auta. Nebo myšlenky, sny. Ale pro chudáka neexistuje nic než šedá nedobrovolnost, jediná podoba chudoby.

Pozdě odpoledne proběhla schůze ohledně příprav na následující dny. Ale Chung si raději všechen materiál prošla o samotě u sebe v pokoji. Pak se vydala na dlouhou procházku k řece a pozorovala, jak sloni pomalu putují buší a hroši zvedají hlavy nad vodní hladinu. Byla u vody skoro sama, společnost jí dělal jen jakýsi chemik z pekingské univerzity a jeden radikální tržní ekonom, který studoval za Tenga. Chung věděla, že ekonom, jehož jméno zapomněla, je v úzkém kontaktu s jejím bratrem. Chvilku si říkala, jestli na ni Ja Žu neposlal špiona, aby sledoval, čím se zabývá, ale pak tu myšlenku zavrhla. Její bratr je mnohem prohnanější.

Byla její zamýšlená debata s bratrem vůbec možná? Nebo už se trhlina, která rozděluje čínskou komunistickou stranu na dvě části, rozšířila za bod, kde ji bylo ještě možné překlenout? Nejednalo se o prosté a zanedbatelné rozdíly, o to, jaká politická strategie je vhodná v daném okamžiku. Šlo o klíčový boj, staré ideály proti těm novým, a ty mohl člověk vnímat jako věrné komunismu a tradici, jež před sedmapadesáti lety vytvořila lidovou republiku, jedině na povrchu.

V mnoha ohledech se to dá považovat za závěrečnou bitvu, pomyslela si Chung. Ne do konce věků, to by byla naivní představa. Pořád budou vznikat nové rozpory, třídní boje, nová revolta. Dějiny nemají konec. Ale není pochyb o tom, že Čína stojí před velkým rozhodováním. Přispěli jsme k zániku koloniálního světa. Chudé africké státy se osvobodily. Jenže jakou roli bude Čína hrát v budoucnu? Přítel, nebo nový kolonizátor?

Pokud o tom budou rozhodovat lidé jako její bratr, poslední bašty čínské společnosti padnou. Veškeré pozůstatky institucí a ideálů vybudovaných na základě solidarity smete vlna kapitalistické nezodpovědnosti. Ruiny se sotva podaří dobýt zpátky, rozhodně ne dřív než za několik generací. Chung považovala za neotřesitelnou pravdu fakt, že člověk je v jádru racionální tvor, že solidarita je chytrost a nikoliv v první řadě cit a že svět navzdory všem nezdarům směřuje k bodu, v němž rozum zvítězí. Ale byla rovněž přesvědčená o tom, že nic není dané předem, nic ve vývoji lidské společnosti není samozřejmé a automatické. Pro lidské chování neplatí žádné přírodní zákony.

Zase Mao. Jako by ve venkovní temnotě probleskl jeho obličej. Věděl, co se stane, pomyslela si. Otázka budoucnosti není nikdy daná jednou provždy. Opakoval to zas a znovu, a my jsme ho neposlouchali. Neustále se nové skupiny budou pokoušet o přivlastnění privilegií, neustále budou rozdmychávat nová povstání.

Chung seděla na verandě a nechala myšlenky jen tak plynout. Přišla na ni dřímota. Probral ji jakýsi zvuk. Zaposlouchala se. Ozvalo se to znovu. Někdo klepal na dveře. Podívala se na hodinky. Půlnoc. Kdo za ní jde tak pozdě v noci? Váhala, jestli má jít otevřít. Ťukání zaznělo zas. Někdo ví, že jsem vzhůru, pomyslela si, někdo mě viděl na verandě. Vešla dovnitř a podívala se kukátkem. Venku stál Afričan v hotelové uniformě. Přemohla ji zvědavost a otevřela. Mladík jí podal dopis. Ze jména na obálce okamžitě poznala Ja Žuův rukopis. Dala sluhovi několik zimbabwských dolarů, ani nevěděla, jestli je to moc nebo málo, a vrátila se na verandu. Tam si krátký dopis přečetla.

Chung,

měli bychom uzavřít mír, kvůli rodině, kvůli národu. Omlouvám se, jestli jsem občas hrubý. Pojďme se zase podívat jeden druhému do očí. Zvu tě na poslední dny před návratem do buše, za divokou přírodou a zvířaty. Tam si můžeme promluvit.

Ja Žu

Důkladně dopis prozkoumala, jako by mezi řádky tušila tajnou zprávu. Neobjevila však nic, ani odpověď na to, proč jí dopis poslal uprostřed noci.

Zadívala se do tmy a pomyslela na dravce, který sleduje svou kořist, aniž oběť tuší, co se chystá.

„Vidím tě,“ zašeptala. „Ať se přiblížíš odkudkoliv, včas tě odhalím. Už nikdy se vedle mě neposadíš, aniž bych tě viděla přicházet.“

Nazítří se Chung vzbudila brzy. Spala neklidně, zdálo se jí, že se k ní přibližují hrozivé stíny bez tváře. Teď stála na verandě a pozorovala krátký úsvit slunce, které se vyhouplo nad nekonečnou polopouštní krajinu. Na zábradlí dosedl pestrobarevný ledňáček s dlouhým zobákem a hned zase odletěl. V trávě se třpytila rosa z vlhké noci. Někde v dálce slyšela cizí hlasy, něčí volání a smích. Obestíraly ji intenzivní vůně. Pomyslela na dopis, který k ní v noci dorazil, a připomněla si, že musí být velmi opatrná. Svým způsobem je v téhle cizí zemi vydaná bratrovi napospas víc než doma.

V osm hodin se v konferenční místnosti vedle foyeru hotelu shromáždila vybraná část delegace čítající třicet pět osob. Skupinu vedl ministr obchodu a primátoři měst Šanghaj a Peking. Ze zdí na ně s lehkým úsměvem shlížel Mugabeho obličej. Chung se nemohla rozhodnout, jestli jí ten úsměv připadá posměšný, nebo přátelský. Náměstek ministra obchodu si hlasitě vyžádal pozornost.

„Teď se setkáme s prezidentem Mugabem. Prezident nás přijme ve svém paláci. Vejdeme tam v řadě za sebou, mezi ministry, primátory a ostatními delegáty budou přirozené rozestupy. Pozdravíme, vyslechneme si státní hymnu a sedneme si ke stolu podle zasedacího pořádku. Prezident Mugabe si prostřednictvím tlumočníků vymění pozdravy s naším ministrem a poté bude mít kratší proslov. Nevíme, co přesně se tím míní, jelikož jsme kopii proslovu neobdrželi předem. Může to být cokoliv mezi dvaceti minutami a třemi hodinami. Doporučuji vám zajít si na toaletu předem. Po proslovu následuje prostor na dotazy. Ti z vás, kdo si měli připravit otázky, se přihlásí. Až dostanete slovo, tak se představíte a během prezidentovy odpovědi zůstanete stát. Nejsou povoleny žádné doplňující dotazy a nikdo další z delegátů se nebude vyjadřovat. Po jednání s prezidentem odjíždí větší část delegace na prohlídku měděného dolu Wandlana, zatímco ministr a vybraní delegáti pokračují v rozhovoru s prezidentem a neurčeným počtem jeho ministrů.“

Chung se podívala na Ja Žua. Ten se s přimhouřenýma očima opíral o sloup v zadní části sálu. Teprve když vycházeli ven, jejich oči se setkaly. Ja Žu se na ni usmál a pak nasedl do jednoho z aut určených pro ministry, primátory a vybrané delegáty.

Chung nastoupila do přistaveného autobusu. Ja Žu má plán, pomyslela si. A já nevím, v čem spočívá.

Strach v ní neustále narůstal. Musím si s někým promluvit, napadlo ji, s někým, kdo mi pomůže se o to břímě rozdělit. Rozhlédla se po autobuse. Spoustu starších delegátů znala už dlouho. Většina z nich sdílela její názor na politický vývoj v Číně. Ale jsou už unavení, pomyslela si. Zestárli natolik, že už na žádné nebezpečí nereagují.

Rozhlížela se dál, leč marně. Neseděl tam nikdo, komu by se mohla svěřit. Po jednání s prezidentem si projde seznam účastníků. Někdo takový, koho hledá, tu přece být musí.

Autobus se vysokou rychlostí rozjel do Harare. Chung z okna sledovala, jak na lidi, kteří šli podél cesty, práší rudá zemina.

Najednou autobus zastavil. Muž na sedadle přes uličku jí podal vysvětlení.

„Nemůžeme tam přijet všichni současně. Auta s důležitými osobami musejí mít náskok. Pak dorazíme my, politický a ekonomický balet, abychom udělali pěkné křoví.“

Chung se usmála. Nevzpomínala si, jak se ten muž jmenuje. Ale věděla, že je to profesor fyziky a za kulturní revoluce si vytrpěl svoje. Když se pak po prožitých útrapách z vyhnanství na venkově vrátil, okamžitě ho jmenovali ředitelem ústavu, který se měl zabývat výzkumem vesmíru. Chung tušila, že mají na budoucí směřování Číny stejný názor. Byl ještě ze staré generace, ne jako ti mladí, kteří nepochopili, co znamená žít s vědomím, že existují věci, jež člověka přesahují.

Stáli vedle malého tržiště roztaženého podél silnice. Chung věděla, že ekonomika Zimbabwe se blíží kolapsu. To byl jeden z důvodů, proč sem čínská delegace přijela. Přestože se to nikdy nemělo zveřejnit, byla to iniciativa prezidenta Mugabeho, aby čínská vláda zasáhla a pomohla Zimbabwe z těžké ekonomické deprese. Sankce západního světa způsobily postupný rozklad základních struktur. Jen několik dní před odletem se Chung v novinách dočetla, že inflace země se blíží pěti tisícům procent. Lidé u krajnice se pomalu ploužili. Chung si pomyslela, že jsou hladoví nebo vyčerpaní.

Najednou si všimla jedné ženy, která poklekla. Na zádech měla přivázané dítě a na hlavě látkový turban. Dva muži vedle ní společnými silami zvedli ze země těžký pytel cementu a naložili jí ho na hlavu. Pak jí pomohli vstát. Chung viděla, jak žena na podlamujících se nohou klopýtá po silnici pryč. Bez rozmýšlení vstala a uličkou došla k tlumočnici.

„Chci, abyste se mnou šla ven.“

Mladá tlumočnice otevřela ústa k protestu. Chung ji ale nepustila ke slovu. Řidič autobusu už předtím otevřel přední dveře, aby dovnitř proudil vzduch, protože v něm kvůli nefunkční klimatizaci začínalo být dusno. Chung odtáhla tlumočnici na druhou stranu silnice, kde si ti dva muži zatím sedli do stínu a zapálili si cigaretu. Žena s těžkým nákladem na hlavě už zmizela ve slunečním oparu.

„Zeptejte se, kolik vážil pytel, který jí dali na hlavu.“

„Padesát kilogramů,“ odpověděla tlumočnice posléze.

„To je otřesný náklad. Zničí si záda dřív, než jí bude třicet let.“

Muži se jen zasmáli.

„Jsme na naše ženy hrdí. Mají velkou sílu.“

V jejich očích se zračilo nepochopení. Zdejší ženy jsou na tom stejně jako chudé Číňanky, pomyslela si Chung. Ženy na hlavách vždycky nosily těžká břemena. Ale ještě těžší břemena musejí nosit v hlavách.

Vrátila se s tlumočnicí do autobusu a ten záhy nato vyjel. Zase je doprovázeli policisté na motocyklech. Chung nastavila obličej proudu vzduchu z otevřeného okna.

Na ženu s pytlem cementu nikdy nezapomene.

Setkání s prezidentem Robertem Mugabem trvalo čtyři hodiny. Když vešel do sálu, připomínal jí ze všeho nejvíc obyčejného učitele. Při podání ruky se díval mimo ni, muž z jiného světa, který o ni jen v rychlosti zavadil. Až jednání skončí, nebude si ji pamatovat. Napadlo ji, že tenhle malý muž vyzařující navzdory svému věku a chatrnému zdraví sílu, bývá popisován jako krvelačný tyran, který mučí vlastní lid, ničí jejich obydlí a vyhání je z jejich pozemků, kdykoliv se mu to hodí. Jiní ho ale považují za hrdinu, podle nich nikdy nepřestal bojovat proti přežívajícím zbytkům kolonialismu, jež umanutě viděl za všemi problémy své země.

Co si myslela Chung? Věděla příliš málo, než aby si troufala udělat vlastní názor. Ale Robert Mugabe si jako člověk v mnoha ohledech vydobyl její obdiv a respekt. Ne všechno, co udělal, bylo dobré, ale v základu stálo každopádně přesvědčení, že kořeny kolonialismu zarostly hluboko a nestačí je přeseknout pouze jednou. Její respekt vůči němu ještě vzrostl, když četla o násilných útocích, kterými na něj nepřetržitě mířila západní média. Chung byla dost stará na to, aby věděla, že hlasité protesty zazobanců a jejich novin mají často především přehlušit bolestivé výkřiky těch, kdo stále trpí škodami způsobenými právě kolonialismem.

Zimbabwe a Robert Mugabe jsou v obležení. Když Mugabe před mnoha lety rozpoutal proces anektování velkých farem, které zemi opanovaly a odpíraly půdu stovkám tisíců chudých zimbabwských občanů, západní svět to rozlítilo na nejvyšší míru. Nenávist vůči Mugabemu rostla s každým bílým farmářem, který přišel k úrazu při otevřené konfrontaci s černošskými bezzemky, při níž létaly kameny nebo kulky.

Jenže Chung věděla, že Mugabe hned po osvobození země od fašistické nadvlády Iana Smitha v roce 1980 nabízel bílým farmářům otevřený rozhovor s úmyslem vyřešit klíčovou problematiku půdy mírovou cestou. Jeho návrhy se ale setkávaly s mlčením, jak poprvé, tak dalších více než patnáct let. Znovu a znovu Mugabe opakoval svou nabídku diskuse a odpovědí mu bylo jen pohrdavé ticho. Nakonec už to dál nešlo a četné farmy přešly do rukou lidí bez půdy. Světová veřejnost to okamžitě odsoudila a zahrnula prezidentovo počínání protesty.

V tom okamžiku se obrázek Mugabeho změnil z bojovníka za svobodu v klasického afrického tyrana. Vypodobňovali ho tak, jako antisemité zpodobňují Židy, sebrali muži stojícímu v čele osvobození své země čest a slávu. Nikdo nemluvil o tom, že nechal bývalé vůdce Smithova režimu včetně Smitha samého dál v Zimbabwe žít. Neposlal je do soudní síně a následně na šibenici, jako to Britové udělali s černými povstalci v koloniích. Jenže vzpurný běloch není totéž co vzpurný černoch.

Chung poslouchala Mugabeho projev. Hovořil pomalu a mírným hlasem, nepřidal na síle, ani když mluvil o sankcích vedoucích ke zvýšení dětské úmrtnosti, k rozšíření hladomoru a nucenému odlivu krajanů do Jihoafrické republiky, kam přicházeli spolu s miliony dalších jako ilegální přistěhovalci. Zmínil se také o opozici v zemi. Docházelo k různým incidentům, zdůraznil Mugabe. Ale v zahraničních masmédiích se nikdy nemluví o útocích na stoupence mé strany a na mě. Pokaždé jsme to my, kdo hází kamení nebo používá obušky. Nikdy ti druzí, kteří vrhají zápalné bomby, bijí nás a mrzačí.

Mugabe hovořil dlouho, ale jeho projev byl dobrý. Chung pomyslela na to, že mu je už přes osmdesát let. Jako mnoho dalších afrických vůdců strávil i on dlouhá léta ve vězení. Bylo to v době, kdy koloniální mocnosti stále ještě věřily, že dokážou zabránit výpadům proti své svrchované nadvládě. Chung věděla, že Zimbabwe je zkorumpovaná země. Čeká ji ještě dlouhá cesta. Ale odsoudit Mugabeho jakožto jediného viníka je příliš jednoduché. Pravda je složitější.

Podívala se na svého bratra na druhém konci stolu, seděl blízko ministra obchodu a řečnického pultu, kde stál Mugabe. Propiska mu jezdila po poznámkovém bloku. Odmalička si při přemýšlení nebo poslouchání kreslil všelijaké panáčky, většinou to byli hopsající ďáblíci a kolem nich hořící těla. A přesto poslouchá nejspíš ze všech nejpozorněji, pomyslela si. Nasává slova a zpracovává je, aby v nich pro sebe našel možnosti náskoku při budoucích obchodech, což je vlastní důvod celé téhle cesty. Jaké suroviny ze Zimbabwe potřebujeme? Jak se k nim dostaneme za co nejnižší cenu?

Když jednání skončilo a prezident Mugabe z velkého sálu odešel, srazili se Ja Žu s Chung u dveří. Její bratr tam na ni čekal. Z dlouhého stolu si každý vzali talíř s chlebíčky. Ja Žu pil víno, Chung se spokojila s vodou.

„Proč mi posíláš dopisy uprostřed noci?“

„Zaplavil mě intenzivní pocit, že je to velmi důležité. Nedokázal jsem čekat.“

„Ten muž, co u mě zaklepal na dveře, věděl, že nespím,“ opáčila Chung. „Jak to mohl vědět?“

Ja Žu překvapeně zvedl obočí.

„Člověk klepe různě, pokud osoba za dveřmi spí, nebo je vzhůru.“

Ja Žu pokýval hlavou.

„Moje sestra je velmi chytrá.“

„Taky nezapomeň, že dokážu vidět ve tmě. V noci jsem dlouho seděla na verandě. Ve svitu měsíce jsem zahlédla obličeje.“

„V noci přece měsíc nebyl vidět.“

„Hvězdy vysílají světlo, které dokážu zesílit. Svit hvězd se tak stane měsíčním svitem.“

Ja Žu si ji zamyšleně prohlédl.

„Měříš snad se mnou síly? Je to tak?“

„A ty to neděláš?“

„Musíme si promluvit. V klidu a pokoji. Probíhají tu převratné změny. K Africe se přiblížila naše velká, ovšem přátelsky naladěná armáda. Teď se vyloďujeme.“

„Dnes jsem viděla, jak dva muži vyzvedli ženě na hlavu padesátikilový pytel cementu. Moje otázka je velmi prostá. Co vlastně zamýšlíme s armádou, která sem připlula? Chceme pomoci té ženě a odlehčit její břemeno? Nebo se chceme přidat k těm, kdo jí nakládají na hlavu další pytle?“

„Důležitá otázka, rád ji proberu. Ale ne teď. Prezident čeká.“

„Na mě ne.“

„Užij si večer na verandě. Pokud nezaklepu na dveře do půlnoci, můžeš si jít lehnout. Pak už nepřijdu.“

Ja Žu odložil skleničku a s úsměvem odešel. Chung si uvědomila, že se při tom krátkém rozhovoru zpotila. Někdo hlasitě oznámil, že autobus odjíždí za třicet minut. Naložila si druhý talíř chlebíčků. Když se dosyta najedla, našla zadní východ z paláce, kde čekal autobus. Bylo horko, sluneční paprsky se odrážely od bílé zdi paláce. Chung si nasadila sluneční brýle a bílý klobouk. Měla ty propriety v kabelce s sebou. Právě chtěla nastoupit, když ji někdo oslovil. Otočila se.

„Ma Li? Co ty tady?“

„Jsem tu jako náhradnice za starého Tsua. Postihla ho embolie a nemohl jet. Tak povolali mě. Proto nejsem na seznamu účastníků.“

„Neviděla jsem tě ani ráno cestou sem.“

„Taky mi přísně vytkli, že jsem si v rozporu s protokolem sedla do auta. Moje místo je tady.“

Chung natáhla ruce a sevřela Ma Liiny dlaně. Přesně na ni čekala, na přítelkyni, s níž by si mohla promluvit. S Ma Li se přátelily už od dob studií. Chung si vzpomínala, jak jednou brzy ráno narazila na dívku, která spala ve společenské místnosti. Když se vzbudila, daly se do řeči.

Jako by bylo už od začátku jasné, že budou přítelkyně. Chung si ještě teď vybavovala jejich první rozhovor. Ma Li prohlásila, že nastal čas zastavit „bombardování hlavního stanu“, což byla jedna z Maových výzev určených aktérům kulturní revoluce. Ani nejužší vedení komunistické strany nemělo uniknout nutné kritice. Ma Li řekla, že teď pro změnu nastal čas, aby „bombardovala to prázdno ve vlastní hlavě a bojovala proti svým nedostatečným znalostem“.

Ma Li vystudovala ekonomickou analýzu a nastoupila na ministerstvo obchodu jako členka skupiny finančních expertů, kteří dnem i nocí sledovali pohyb světových měn. Chung se stala poradkyní ministra pro vnitřní bezpečnost. Měla na starosti koordinaci názorů nejvyššího armádního vedení na vnitřní i vnější obranu země a především bezpečnost politických vůdců. Chung byla své přítelkyni i na svatbě, ale poté, co se Ma Li narodilo druhé dítě, vídaly se už jen sporadicky.

Teď se setkaly znovu, před autobusem u zadního vchodu do paláce Roberta Mugabeho. Povídaly si nepřetržitě celou cestu zpátky do kempu. Chung viděla, že Ma Li má z jejich shledání také radost. Když dojely k hotelu, rozhodly se, že se vydají na procházku k dlouhé vyhlídkové terase u řeky. Ani jedna už ten den neměla žádné pracovní úkoly, teprve druhý den čekala Ma Li prohlídka experimentální farmy a Chung měla na programu schůzku u Viktoriiných vodopádů se skupinou zimbabwských vojenských důstojníků.

Scházely v tísnivém horku k řece. V dálce už se míhaly blesky a ozývalo se tlumené hřmění. Žádná zvířata u vody nebyla. Krajina byla najednou naprosto opuštěná. Ma Li chytila Chung za paži a ta sebou trhla.

„Vidíš?“ ukázala Ma Li.

Chung se dívala, ale v hustém křoví u mělčiny nespatřila žádný pohyb.

„Za tím stromem, co z něj sloni sloupali kůru, vedle toho skalního výběžku, jak připomíná trčící kopí.“

Teď to Chung uviděla. Lví ocas se pohupoval a mrskal o rudou zem. Mezi listím se občas mihly oči a hříva.

„Máš dobrý zrak,“ řekla Chung.

„Naučila jsem se být pozorná. Jinak hrozí v terénu nebezpečí. I ve městě nebo v konferenční místnosti je krajina a může se v ní skrývat nespočet pastí, které se najednou zaklapnou, když si člověk nedá pozor.“

Tiše a téměř bez dechu sledovaly, jak lev schází k řece a jazykem chlemtá vodu. Uprostřed říčního proudu se objevily hlavy hrochů. Na zábradlí terasy dosedl s vážkou v zobáku ledňáček. Barvou se podobal tomu, který ráno zavítal k Chung na verandu.

„Ticho,“ pronesla Ma Li. „Čím jsem starší, tím víc po něm toužím. Možná jsou to první známky stáří? Nikdo nechce umřít zahlcený rachotem strojů a rádií. Pokrok nás postupně o to velké ticho připravuje. Může člověk bez ticha vůbec žít?“

„Máš pravdu,“ řekla Chung. „Ale co ty neviditelné hrozby útočící na náš život? Co s těmi?“

„Myslíš znečištění? Jedy? Mutující epidemie, které neustále mění podobu?“

„Podle Světové zdravotnické organizace je dnes Peking nejznečištěnější město na světě. Nedávno tam naměřili sto čtyřicet dva mikrogramů prachových částic na metr krychlový vzduchu. V New Yorku je to dvacet sedm, v Paříži dvacet dva. Víme, že ďábel se vždycky projevuje v detailech.“

„Pomysli na všechny ty lidi, kteří zjistili, že si můžou koupit moped. Jak je přimět, aby odolali?“

„Tak, že posílíme rozhodování strany ohledně vývoje. Jaké se produkují výrobky a jaké se produkují myšlenky.“

Ma Li pohladila letmým pohybem Chung po tváři.

„Jsem šťastná, kdykoliv si uvědomím, že nejsem sama. Nestydím se za tvrzení, že naši zem může zachránit od rozštěpení a úpadku právě pao-sien jün-tung.“

„,Kampaň za zachování vlády komunistické strany‘,“ přitakala Chung. „Souhlasím s tebou. Ale obě zároveň víme, že nebezpečí hrozí zevnitř. Kdysi tím krtkem z nové horní vrstvy společnosti byla Maova manželka, přestože mávala rudým praporem zuřivěji než ostatní. A dnes tu máme jiné. Schovávají se za stranu, a přitom ji chtějí podkopat a nahradit stabilitu v zemi kapitalistickou svobodou, která se vymyká vší kontrole.“

„O stabilitu už jsme přišli,“ řekla Ma Li. „Jako analytička vím, jaké peněžní toky se v naší zemi pohybují, a z toho plynou fakta, o kterých nemáš tušení ani ty, ani jiní. Ale samozřejmě nesmím nic říkat.“

„Jsme tu samy. Lev neposlouchá.“

Ma Li se na svou přítelkyni zkoumavě zadívala. Chung přesně věděla, co se jí honí hlavou: můžu jí důvěřovat, nebo ne?

„Jestli váháš, nic neříkej,“ zarazila ji. „Vybere-li si člověk špatně, komu dá svou důvěru, zůstane bezbranný a bezmocný. To poznání nám přinesl už Konfucius.“

„Důvěřuji ti,“ řekla Ma Li. „Ale navyklé obranné instinkty stejně člověka vybízejí k opatrnosti.“

Chung ukázala ke břehu.

„Náš lev je pryč. Ani jsme si nevšimly, kdy zmizel.“

Ma Li přikývla.

„Letošní rok vláda uvolní z rozpočtu na armádní výdaje částku téměř o patnáct procent vyšší,“ pokračovala Chung. „Vzhledem k tomu, že Čína nemá ve svém bezprostředním okolí žádného nepřítele, budí takové zbrojení pochopitelně pozornost Kremlu a Pentagonu. Jejich analytici si bez větší námahy spočítali, že se stát a armáda připravují na možnou hrozbu zevnitř. Navíc dáváme téměř deset miliard jüanů na cenzuru internetu. Tyhle cifry nelze utajit. Ale existuje i jiná statistika, a tu zná jen málokdo. Ke kolika nepokojům a masovým protestům podle tebe v zemi za minulý rok došlo?“

Ma Li se zamyslela.

„Tak k pěti tisícům?“

Chung zavrtěla hlavou.

„Je to bezmála devadesát tisíc. Spočítej si, kolik je to denně. To číslo visí jako hrozivý stín nad veškerou činností politbyra. Když Teng před patnácti lety liberalizoval ekonomiku, dokázal tím utlumit neklid v zemi. Dnes už to nestačí. Obzvlášť když města nejsou schopná poskytnout místo a práci dalším milionům chudých rolníků a ti netrpělivě čekají, až na ně konečně taky vyjde kus vysněného hezkého života.“

„Co se stane?“

„Nevím. Nikdo to neví. Moudrý je ten, kdo si dělá starosti a přemýšlí. Ve straně probíhá mocenský boj. Takhle vážné to nebylo ani za Maových časů. Nikdo nedokáže předpovědět výsledek. Armáda se obává nekontrolovatelného chaosu. A my obě víme, že jediné, co můžeme a musíme udělat, je nastolit dřívější základní principy.“

„Pao-sien jün-tung.“

„Jediná cesta. Naše jediná cesta. Do budoucnosti se nedá dojít zkratkou.“

K řece se zvolna blížilo stádo slonů, šli pít. Když se na vyhlídkové terase objevila skupinka turistů ze Západu, vrátily se ženy do foyeru hotelu. Chung chtěla navrhnout společnou večeři, ale Ma Li ji předběhla a omluvila se, že má večer nějaké povinnosti.

„Budeme tu čtrnáct dní,“ řekla Ma Li. „Máme spoustu času popovídat si o všem, co se událo.“

„O všem, co se děje a bude dít,“ dodala Chung. „O všem, co zatím ještě nedokážeme zodpovědět.“

Chung se dívala, jak Ma Li odchází kolem velkého bazénu. Zítra s ní promluvím, pomyslela si. Zrovna když jsem někoho nejvíc potřebovala, přišla mi vstříc jedna z mých dávných přítelkyň.

Ten večer jedla sama. U dvou dlouhých stolů v jídelně seděla velká skupina delegátů, ale Chung zůstala radši o samotě.

Kolem lampy nad jejím stolem kroužily můry.

Po večeři si na chvíli sedla k baru u bazénu a popíjela čaj. Někteří delegáti se mezitím opili a dotírali na mladé a krásné servírky, které je u stolů obsluhovaly. Chung to popudilo a odešla. V jiné Číně by se tohle absolutně netolerovalo, pomyslela si zuřivě. Okamžitě by zasáhla bezpečnostní stráž. Všichni, kdo byli opilí a obtěžovali ty dívky, by už nikdy nesměli Čínu reprezentovat. Možná by je čekalo i vězení. Ne jako teď, bez jakéhokoliv zásahu.

Usadila se na verandě a přemýšlela o aroganci, která jde ruku v ruce s nevázanou vírou v to, že volnější kapitalistický tržní systém prospívá rozvoji. Tengovým úkolem kdysi bylo postarat se o to, aby se čínská kolečka točila rychleji. Dnes je situace odlišná. Hrozí nám přehřátí, nejen v oblasti průmyslu, ale i v našich mozcích. Nevidíme cenu, jakou platíme, otrávené řeky, dusivý vzduch a miliony lidí na zoufalém útěku z venkova.

Kdysi jsme přišli do země, která se tehdy jmenovala Rhodesie, abychom podpořili její boj za osvobození. Téměř třicet let po osvobození se vracíme jako špatně maskovaní kolonizátoři. Můj bratr spolu s dalšími pořádají výprodej našich starých ideálů. Ja Žu v sobě nemá ani špetku vznešené víry v sílu a zdar lidu, která kdysi osvobodila naši vlastní zem.

Chung zavřela oči a zaposlouchala se do zvuků noci. Myšlenky na Ma Li a rozhovor u řeky jí pomalu odplouvaly z unavené hlavy.

Skoro už klimbala, když najednou zaslechla zvuk, který se prodral drnčením cikád. Prasknutí větvičky.

Otevřela oči a narovnala se v křesle. Cikády ztichly. Chung najednou věděla, že tam někdo je.

Vběhla do bungalovu a zavřela za sebou prosklené dveře. Uvnitř zhasla světlo.

Srdce jí poplašeně bušilo. Byla vyděšená.

Tam venku ve tmě někdo je. A bezděky pod nohou zlomil klacík.

Schoulila se potmě na posteli a hrozila se, že ten někdo přijde.

Ale z temnoty nikdo nevystoupil. Téměř po hodině čekání šla zatáhnout závěsy, posadila se ke stolu a napsala dopis, který si během dne v hlavě zformulovala.

31

Trvalo několik hodin, než Chung sepsala zprávu o událostech poslední doby. Výchozím bodem dopisu byl její bratr a podivná fakta, která jí nastínila švédská soudkyně Birgitta Roslinová. Udělala to pro svou ochranu a taky proto, aby jednou provždy konstatovala, že její bratr je korupčník a jeden z těch, kdo se chystají převzít vládu nad Čínou. Kromě toho byl možná spolu se svým bodyguardem Liouem zapojený do několika brutálních vražd daleko za hranicemi Číny.

Nechala vypnutou klimatizaci, aby lépe slyšela zvuky zvenčí. Kolem lustru v dusném pokoji poletoval noční hmyz a na stůl dopadaly těžké krůpěje potu. Byla si jistá, že má všechny důvody k obavám. Byla na světě dost dlouho, aby dokázala odlišit skutečné nebezpečí od smyšleného.

Ja Žu byl její bratr, ale především člověk, jenž se k dosažení svého cíle nezdráhá použít jakýchkoliv prostředků. Chung se nestavěla proti vývoji, který se řídil novým strategickým plánem. Svět se mění a vůdci Číny musejí v reakci na to hledat nová řešení současných a budoucích problémů. Ale spolu s mnoha dalšími nelibě nesla, že se nekombinují socialistické základy s vývojem směřujícím k ekonomice, v níž má volný trh značný prostor. Je to nemožná alternativa? Chung si to nemyslela. Tak mocná země jako Čína nepotřebuje zaprodat duši v honbě za ropou a nerostnými surovinami a novými trhy, kde by získala odbyt pro průmyslovou produkci. Není to snad jejich velký úkol, ukázat světu, že brutální imperialismus a kolonialismus nejsou nutným důsledkem rozvoje země?

Chung už viděla mnoho případů, kdy si chamtiví mladí lidé díky kontaktům, vlivným příbuzným a také bezohlednosti nahromadili velký majetek. Ti lidé se cítili nezranitelní a jejich brutalita a cynismus tím jen sílily. Právě proti nim a proti svému bratrovi chtěla bojovat. Budoucnost není předem daná, všechno je stále otevřené.

Když list dopsala, přečetla si ho po sobě a udělala nějaké opravy a vysvětlivky. Pak dopis vložila do obálky, zalepila ji, napsala na ni Ma Liino jméno a šla si lehnout. Ze tmy venku se nic neozývalo. Přestože byla unavená, dlouho nemohla usnout.

V sedm hodin vstala a z verandy sledovala, jak se nad obzorem vyhouplo slunce. Když přišla do jídelny na snídani, Ma Li už tam byla. Chung si k ní přisedla, u servírky si objednala čaj a rozhlédla se po sále. U většiny stolů seděli čínští delegáti. Ma Li se zmínila, že se chystá k řece pozorovat zvířata.

„Přijď za hodinu ke mně,“ řekla jí tiše Chung. „Mám číslo dvacet dva.“

Ma Li přikývla a na nic se neptala. Stejně jako mě i ji život naučil, že tajnosti jsou jeho stálou součástí, pomyslela si Chung.

Nasnídala se a vrátila se k sobě. Na farmu měla její přítelkyně odjíždět až v půl desáté.

Přesně za hodinu Ma Li zaklepala. Chung jí dala dopis, který v noci napsala.

„Jestli se mi něco stane,“ řekla, „pak je tenhle dopis důležitý. Pokud zemřu v posteli sešlostí věkem, můžeš ho spálit.“

Ma Li se na ni zkoumavě podívala.

„Mám se o tebe bát?“

„Ne. Ale ten dopis je nutný. Kvůli jiným. A kvůli naší zemi.“

V Ma Liině tváři se zračil údiv. Ale na nic už se neptala a strčila obálku do kabelky.

„Co tě dnes čeká?“ zeptala se.

„Rozhovor se členy Mugabeho bezpečnostní služby. Podporujeme je.“

„Zbraněmi?“

„Zčásti. Ale hlavně zajišťujeme výcvik jejich jednotek, učíme je boji zblízka, ale předáváme jim i zkušenosti s vnitrostátní kontrolou.“

„V tom jsme rozhodně experti.“

„Slyšela jsem ve tvém hlase skrytou kritiku?“

„Samozřejmě že ne,“ ohradila se Ma Li překvapeně.

„Víš, že jsem vždycky hájila význam toho, že se naše země brání vnitřnímu nepříteli stejně jako vnějšímu. Mnoho zemí západního světa si například z celého srdce přeje, aby se Zimbabwe proměnilo v krvavý chaos. Anglie nikdy zcela neakceptovala osamostatnění země v roce osmdesát. Mugabe je obklopený nepřáteli. Byla by od něj hloupost, kdyby nevyžadoval, aby bezpečnostní složky pracovaly na maximum.“

„A hloupý tedy není?“

„Robert Mugabe je chytrý dost a dochází mu, že je nutné postavit se veškerým snahám bývalé koloniální moci podtrhnout vládní straně nohy. Pokud Zimbabwe padne, může se to stát i mnoha dalším zemím.“

Chung vyprovodila Ma Li ke dveřím a sledovala ji, jak odchází po cestě dlážděné kameny, která se vinula bujnou zelení.

Těsně vedle bungalovu rostla jakaranda. Chung se dívala na její modrofialkové květy. Marně se snažila vybavit si něco s podobným odstínem. Zvedla jeden květ ze země a vložila ho mezi stránky deníku. Vozila zápisník všude s sebou, i když do něj většinou nic nepsala.

Zrovna si chtěla sednout na verandu a prostudovat zprávu o politické opozici v Zimbabwe. Vtom se ozvalo zaklepání. Za dveřmi stál muž ve středním věku. Byl to jeden z čínských koordinátorů cesty, jakýsi Šu Fu. Chung si už dřív všimla, jak je vyděšený při představě, že by se cokoliv mohlo zvrtnout. Vůbec se pro organizaci tak velké cesty nehodil, zvlášť když vzala v úvahu jeho angličtinu, která nebyla zrovna uspokojivá.

„Paní Chung,“ oslovil ji. „Nastala změna plánu. Ministr obchodu cestuje do sousedního Mosambiku a chce, abyste jela také.“

„Proč?“

Její překvapení bylo upřímné. S ministrem nikdy v žádném bližším kontaktu nebyla, nanejvýš se s ním pozdravila, než odlétali do Harare.

„Ministr obchodu Kche pouze posílá vzkaz, že se máte připojit k jeho menší delegaci.“

„Kdy máme jet? A kam jedeme?“

Šu Fu si otřel z čela pot a rozhodil rukama. Ukázal na hodinky.

„Nedokážu vám sdělit podrobnosti. Auta odjíždějí na letiště za čtyřicet pět minut. Zpoždění nebude tolerováno. Všichni účastníci si mají sbalit lehčí zavazadlo a je třeba počítat s případným přenocováním. Ale návrat je plánovaný už dnes večer.“

„Kam jedeme? Jaký je účel té cesty?“

„To vám ozřejmí ministr Kche.“

„Řekněte mi aspoň, kam pojedeme.“

„Do města Beira na pobřeží Indického oceánu. Podle údajů, které mám k dispozici, let trvá necelou hodinu. Beira se nachází v sousedním Mosambiku.“

Na nic dalšího se zeptat nestihla. Šu Fu už spěšně odcházel po kamenité pěšině.

Chung zůstala bez hnutí stát mezi dveřmi. Existuje jediné vysvětlení, pomyslela si. To Ja Žu chce, abych jela. Samozřejmě je členem Kcheovy delegace. A chce mě tam mít s sebou.

Vzpomněla si, co slyšela při letu sem. Zambijský prezident Kaunda si prý vyžádal, aby národní letecká společnost Zambia Airways zakoupila jedno letadlo Boeing 747, které bylo v té době největším dopravním letadlem na světě. Z tržního hlediska neexistoval naprosto žádný důvod, aby se na trasu mezi Lusakou a Londýnem nasazovalo do pravidelného provozu takhle velké letadlo. Brzy se ukázalo, že skutečným úmyslem prezidenta Kaundy bylo využívat letadlo pro vlastní opakující se cesty do zahraničí. Ne proto, že by chtěl létat na úrovni. Chtěl mít v letadle místo pro lidi z opozice nebo i pro členy vlastní vlády a armády, kterým nedůvěřoval. Prostě pokaždé naložil do letadla všechny, kdo by mohli využít jeho nepřítomnosti k intrikám nebo dokonce nějakému převratu.

Že by to Ja Žu udělal stejně? Chce mít sestru pod dozorem?

Chung si vzpomněla na předchozí noc a zlomenou větvičku. To určitě nebyl Ja Žu, kdo se ukrýval mezi stíny. Spíš nějaký jeho zvěd.

Nechtěla ministrovi odporovat. Chvatně si sbalila nejmenší ze svých zavazadel a připravila se k odjezdu. Několik minut před stanoveným časem šla do recepce. Neviděla mezi shromážděnými ani ministra, ani svého bratra. Ale zdálo se jí, že spatřila Ja Žuova osobního strážce Lioua, i když si tím nebyla jistá. Šu Fu ji dovedl k přistaveným limuzínám. Ve voze s ní seděli dva muži. Věděla o nich jen to, že pracují na ministerstvu zemědělství.

Letiště bylo kousek od Harare. Kolona tvořená třemi auty svištěla městem za doprovodu eskorty na motocyklech. Chung stihla zaznamenat, že na každém rohu stojí policisté a blokují dopravu. Delegace projela bez zastavování bránou letiště, kde už čekalo tryskové letadlo zimbabwských vzdušných sil. Chung nastoupila dveřmi na zádi a viděla, že letadlo je v polovině přepažené. Mugabe jim zřejmě půjčil vlastní soukromý letoun. Pouhých několik minut po jejím příchodu se letadlo vzneslo. Vedle ní seděla jedna z Kcheových sekretářek.

„Kam jedeme?“ zeptala se jí Chung, když se letadlo dostalo na cestovní hladinu a pilot jim oznámil, že let potrvá zhruba padesát minut.

„Do údolí řeky Zambezi,“ odpověděla žena.

Z tónu jejího hlasu Chung usoudila, že nemá cenu se ptát dál. Cíl téhle nenadálé cesty se dozví, až přijde čas.

Ale je to vážně tak nenadálé? Napadlo ji, že ani tohle neví jistě. Možná je to všechno součástí plánu, o jehož existenci nemá ani ponětí.

Letadlo začalo klesat k přistání a udělalo širokou otočku nad mořem. Chung sledovala třpytivou modrozelenou vodu a titěrné rybářské bárky s jednoduchou trojúhelníkovou plachtou, které se pohupovaly na vlnách. Město Beira v paprscích slunce bíle zářilo. Okolo betonového jádra se rozpínaly chudinské čtvrti nebo spíš slumy.

Když Chung vystoupila z letadla, zalilo ji horko. Viděla, jak ministr kráčí k prvnímu automobilu. Nebyla to černá limuzína, nýbrž bílý landcruiser s vlaječkami Mosambiku na kapotě. Do stejného auta nasedl i Ja Žu. Neotočil se jejím směrem. Ale ví, že jsem tu, pomyslela si Chung.

Vyjeli na severozápad. V autě s ní opět seděli muži z ministerstva zemědělství. Oba se skláněli nad topografickými mapkami a bedlivě z bočního okénka sledovali ubíhající krajinu. Chung měla pořád nepříjemný pocit, který ji neopouštěl od chvíle, kdy u jejího bungalovu zaklepal Šu Fu a řekl jí, že nastala změna plánu. Jako by ji vmanévrovali do něčeho, před čím ji zkušenosti a intuice varovaly pomocí všech vnitřních signálů. Ja Žu mě tu chce, pomyslela si. Ale jakými argumenty to před ministrem podepřel? Ať řekl cokoliv, následkem toho sedím v nadskakujícím japonském autě a za koly se nám zvedají hustá oblaka rudého prachu. V Číně je hlína žlutá, tady je červená. Ale obě práší stejně ochotně, cpou se do očí a do všech pórů.

Jediný rozumný důvod její přítomnosti tady je ten, že patří mezi mnohé členy komunistické strany, kteří se ke stávající politice včetně té, již zastává ministr Kche, stavějí skepticky. Otázka je, jestli tu figuruje jako rukojmí, nebo aby změnila názor, až uvidí v praxi fungovat politiku, kterou považuje za odpudivou. Vysocí úředníci z ministerstva a ministr obchodu na kodrcavé cestě do nitra Mosambiku nevěstí nic jiného, než že cíl cesty je nanejvýš důležitý.

Krajina ubíhající za okénky byla jednotvárná, nízké stromy a křoviny sem tam přerušovaly třpytivé vodní plochy a nečetné oblasti s chatrčemi a obdělanými políčky. Chung udivilo, že tak úrodná oblast je tak řídce osídlená. V jejích představách vypadal africký světadíl stejně jako Čína nebo Indie, jeden z kontinentů chudého světa, kde po sobě ve snaze přežít šlapou nekonečné davy lidí. Ale to je jen mýtus, který jsem si osvojila, pomyslela si. Velká africká města se pravděpodobně neliší od Šanghaje nebo Pekingu, kde v konečném důsledku katastrofální vývoj ničí člověka i přírodu. Ale o africkém venkově, jak ho vidím právě teď, nevím vůbec nic.

Pokračovali dál na severozápad. Na některých úsecích byla cesta tak špatná, že se auta musela plazit krokem. Deště vyhloubily tvrdou červenou zem, rozmáčely silnici a proměnily ji v hluboký rigol.

Konečně zastavili na místě jménem Sachombe. Byla to rozlehlá vesnice tvořená chatrčemi, několika obchody a polorozbořenými bílými betonovými budovami z koloniálního období, kdy nad provinciemi státu vládli portugalští guvernéři a jejich místní assimilados. Chung si vzpomněla, že kdysi četla, jak portugalský diktátor Salazar popisoval obrovské území Angoly, Mosambiku a Guiney-Bissau, jemuž vládl tvrdou rukou. V jeho terminologii se tyto vzdálené země nazývaly portugalská „teritoria daleko za mořem“. Tam tehdy poslal všechny chudé rolníky, většinou analfabety, jednak aby se zbavil celostátního problému, a zároveň aby vybudoval mocenskou koloniální strukturu, která se soustředila na pobřeží až do padesátých let. Teď se chystáme udělat to samé, pomyslela si Chung. Opakujeme vpád, jen jsme se oblékli do jiných kostýmů.

Když vystoupili z aut a otřeli si z tváře prach a pot, všimla si, že celá oblast je ohrazená armádními vozidly a ozbrojenými vojáky. Zpoza zátarasů vyhlíželi zvědavci a sledovali zvláštní šikmooké návštěvníky. Chudí pozorovatelé, pomyslela si. Vždycky tu jsou, ti lidé, které údajně hájíme. Uprostřed písčité plochy před bílou budovou byly postavené dva stany. Ještě než karavana s delegací zastavila, přijelo na místo několik černých limuzín. Vedle nich stály dva vrtulníky mosambických vzdušných sil. Netuším, co se tu chystá, pomyslela si Chung, ale ať je to cokoliv, je to důležité. Co asi přiměje ministra obchodu pospíchat na návštěvu země, která vůbec není na programu? Menší část delegace měla naplánovanou jednodenní návštěvu Malawi a Tanzanie. Ale o Mosambiku nepadlo ani slovo.

Na plochu vpochodoval dechový orchestr. Současně s ním vyšlo z jednoho stanu několik mužů. Chung okamžitě poznala podsaditého malého muže vpředu. Měl šedé vlasy a brýle. Člověk, který se právě zdravil s ministrem Kcheem, nebyl nikdo jiný než nově zvolený mosambický prezident Guebuza. Ministr prezidentovi a jeho společníkům představil celou delegaci. Když si s ním Chung podávala ruku, střetl se její zrak s párem přátelských a zároveň pátravých očí. Guebuza je z těch, kdo tváře nezapomínají, pomyslela si. Po úvodu zahrál orchestr státní hymny obou zemí. Chung se vzorně postavila do pozoru.

Během poslechu mosambické hymny pátrala pohledem po bratrovi, ale nikde ho neviděla. Nezahlédla ho už od příjezdu do Sachombe. Prohlížela si skupinku přítomných Číňanů a posléze konstatovala, že od přistání v Beiře zmizelo ještě několik dalších osob. Nemělo cenu dumat nad tím, co Ja Žu zamýšlí. Důležitější bylo, že už brzy pochopí, k čemu se schyluje tady, v údolí, jímž protéká řeka Zambezi.

Mladí černoši a černošky je zavedli do stanu. Zatančila jim skupina starších žen v pestrobarevných šatech doprovázená intenzivním rytmem několika bubnů. Chung přidělili místo v řadě úplně vzadu. Na zemi ležely koberce a každý delegát měl k dispozici měkké křeslo. Když se všichni usadili, prezident Guebuza došel k řečnickému pultu. Chung si nasadila sluchátka. Portugalština se v nich měnila v perfektní čínštinu. Chung odhadovala, že tlumočník studoval na předním tlumočnickém institutu v Pekingu. Tam se vzdělávali jen tlumočníci, kteří měli doprovázet prezidenta či členy vlády a asistovat při nejdůležitějších obchodních jednáních. Chung kdysi slyšela, že neexistuje jazyk, byť by byl jakkoliv neobvyklý, pro který by Čína neměla kvalifikovaného tlumočníka. Byla na tu skutečnost hrdá. Nejsou hranice, které by její lid nezdolal, právě ten lid, jenž byl ještě před pouhými několika generacemi udržován v neznalosti a bídě.

Chung se otočila a pohlédla k východu ze stanu, kde se ve vzduchu lehce vlnila plachta. Venku zahlédla Šu Fua a několik vojáků, ale Ja Žu tam nebyl.

Prezident hovořil velmi krátce. Přivítal čínskou delegaci a řekl několik slov na úvod. Chung bedlivě poslouchala, aby pochopila, co se to kolem ní děje.

Najednou na rameni ucítila ruku a trhla sebou. Do stanu nepozorovaně vešel Ja Žu a klekl si vedle ní. Odtáhl jí jedno sluchátko a zašeptal jí do ucha.

„Teď poslouchej, drahá sestro, a pochopíš část velkých událostí, které změní naši zem a náš svět. Takhle bude vypadat budoucnost.“

„Kdes byl?“

Uvědomila si tupost své otázky a zrudla. Jako když byl malý a nepřišel včas domů. Jejich rodiče se pravidelně zúčastňovali politických schůzí a ona se často ujímala role matky.

„Mám své vlastní cesty. Ale teď chci, abys poslouchala a něco se přiučila. Jak se staré ideály mění za nové, aniž by ztratily svůj obsah.“

Ja Žu jí posunul sluchátko zpátky na ucho a kvapně vyšel ze stanu. Chung venku zahlédla bodyguarda Lioua a znovu jí blesklo hlavou, jestli opravdu zabil všechny ty lidi, o nichž mluvila Birgitta Roslinová. Rozhodla se, že si okamžitě po návratu do Pekingu pohovoří s někým ze svých přátel od policie. Liou neudělá nic bez Ja Žuova příkazu.

Až nastane čas, se vším Ja Žua konfrontuje. Ale nejdřív musí zjistit, co se vlastně stalo.

Prezident předal slovo předsedovi výboru, který zajišťoval přípravy za mosambickou stranu. Předseda byl nápadně mladý, měl holou hlavu a brýle bez obrouček. Chung zachytila jeho jméno, znělo to jako Mapito nebo možná Mapiro. Mluvil rozjařeným tónem, jako by ho pronášená slova opravdu bavila.

A Chung pochopila. Pomalu se vyjasňovaly souvislosti, charakter schůzky i její tajuplné okolnosti. Hluboko v mosambické buši postupně vznikal gigantický projekt zahrnující dvě z těch nejchudších zemí na světě, z nichž ovšem jedna představovala velmoc, zatímco druhá byla malou zemí kdesi v Africe. Chung poslouchala, jemný čínský hlas plynule překládal a jí došlo, proč ji tu Ja Žu chtěl mít. Chung byla tvrdou odpůrkyní všeho, co by vedlo k proměně Číny v imperialistickou mocnost a tím podle Maovy terminologie v papírového tygra, jehož by jednotný odpor lidu dříve či později rozmačkal. Ja Žu možná tak trochu doufal, že se Chung nechá přesvědčit, že plánovaný projekt přinese výhody oběma chudým zemím. Ale podstatnější bylo dát najevo, že skupina, k níž Chung patří, nositele moci vůbec neděsí. Ministr Kche ani Ja Žu se Chung a jejích soukmenovců nijak neobávali.

Mapito udělal kratičkou pauzu, aby se napil vody. Chung si pomyslela, že se právě naplňují její nejčernější obavy a Čína se znovu vrací k třídní společnosti. Bude to horší, než před čím varoval Mao. Země se rozdělí mezi diktátorskou elitu a spodinu uzamčenou v chudobě. A navíc se vůči okolnímu světu začne chovat tak, jako to odjakživa předváděli imperialisté.

Mapito pokračoval.

„Později během dne poletíme vrtulníky nad řekou Zambezi, až nahoru k Bandaru a pak po proudu směrem k Luabu, kde začíná velká delta spojující řeku s mořem. Poletíme nad úrodnými oblastmi s velmi řídkým osídlením. Podle našich propočtů jsme během pěti let schopni přijmout čtyři miliony čínských rolníků, kteří půdu ležící ladem obdělají. Nikdo nebude nucen k odchodu, nikdo nepřijde o živobytí. Naopak, naši krajané budou mít z té velké změny prospěch. Všichni získají přístup k silnicím, školám, nemocnicím, elektrickému proudu, čili k tomu, co bývalo výsadou jen pro lidi z měst a několik vyvolených na venkově.“

Chung už dřív zaslechla zvěsti o tom, že čínské úřady odpovídající za nucený přesun rolníků kvůli stavbě velkých přehrad všem postiženým naslibovali, že si budou jednou žít v Africe jako páni. Měla to velké stěhování před očima. Krásná slova malovala rajský obrázek chudobných čínských rolníků, jak se bez ohledu na negramotnost a neznalosti začlení do neznámého prostředí jako nic. Díky přátelství a spolupráci nevzniknou naprosto žádné problémy, nenastane jediný konflikt s obyvateli, kteří v povodí řeky žijí už dávno. Chung ale žádná slova nepřesvědčila. To, co poslouchala, podle ní nebylo nic jiného než úvod k proměně Číny v dravý národ, který si bez váhání přivlastní veškerou ropu a nerostné bohatství potřebné pro svůj zběsilý ekonomický rozvoj. Během dlouhé války za osvobození, jejímž výsledkem bylo vyhnání portugalských kolonizátorů v roce 1974, podporoval Mosambičany Sovětský svaz a dodával jim zbraně. Jednalo se většinou o starou a vysloužilou výzbroj. Jako kompenzaci si Sověti vymínili právo nedovoleného rybolovu v bohatých mosambických vodách. Chystá se teď Čína následovat tradici, jejímž jediným přikázáním je sloužit svým vlastním cílům?

Aby k sobě nepřitahovala pozornost, tleskala Chung po projevu spolu s ostatními. Za pultík si stoupl ministr Kche. Nehrozí žádné nebezpečí, ujišťoval, co se týče vzájemné a rovnocenné výměny, jsou všichni neúplatně zajedno.

Kche hovořil krátce. Poté se hosté přesunuli do druhého stanu, kde bylo prostřeno a nabízely se tu všemožné drobné pokrmy. Chung dostala do ruky skleničku dobře vychlazeného vína. Znovu očima pátrala po bratrovi, ale marně.

O hodinu později vzlétly vrtulníky a zamířily na severozápad. Chung pod sebou viděla mohutnou řeku. Nečetná obydlená místa s upravenou a obdělanou půdou ostře kontrastovala s rozsáhlými oblastmi, které se zdály být naprosto netknuté. Napadlo ji, jestli se přece jen nemýlí. Je možné, že čínská investice do Mosambiku nestaví na očekávání dvojnásobné protihodnoty?

Hluk motoru jí bránil v přemýšlení. Její otázka zůstala bez odpovědi.

Ještě před nástupem do vrtulníku dostala do ruky mapku. Poznala ji. Stejnou mapu studovali v autě po cestě z Beiry její dva spolujezdci z ministerstva zemědělství.

Dosáhli nejsevernějšího bodu a obrátili se na východ. Když stroje doletěly k Luabu, udělaly otočku nad mořem a přistály nedaleko místa, které Chung na mapce lokalizovala jako Chinde. Vedle přistávací plochy na ně čekala nová auta a další cesty z červenice.

Delegáti nastoupili a vozy vyjely do buše. Zastavily u malého přítoku řeky Zambezi, na holině zbavené všeho křoví. U říčky byly do půlkruhu rozestavěné stany. Když Chung vystoupila z vrtulníku, čekal na ni Ja Žu a ujal se jí.

„Vítej v Kaya Kwanga. V nějakém místním jazyce to znamená ,Můj domov‘. Tady přenocujeme.“

Ukázal na stan stojící nejblíž u vody. Mladá černoška vzala Chung zavazadlo.

„Co tu děláme?“ zeptala se Chung.

„Po celodenní práci si užíváme afrického ticha.“

„Uvidím tu leoparda?“

„Ne. Tady jsou spíš hadi a ještěrky. A draví mravenci, kterých se všichni tak děsí. Ale leopardi ne.“

„Co se bude dít teď?“

„Nic. Pro dnešek padla. Zjistíš, že tu není všechno tak primitivní, jak sis myslela. Ve stanu máš dokonce i sprchu. A pohodlnou postel. Později se chystá společná večeře. Kdo chce, může pak posedět u ohně. Kdo ne, může jít spát.“

„Pojďme si promluvit,“ řekla Chung. „Je to nutné.“

Ja Žu se usmál.

„Po večeři. Můžeme si sednout před můj stan.“

Nemusel ukazovat, který to je. Chung bylo předem jasné, že stojí hned vedle jejího.

Posadila se před vstup do svého dočasného obydlí a pozorovala, jak se na buš snáší rychlý soumrak. Na otevřené ploše obklopené stany hořel oheň. Ja Žu už u něj byl. Na sobě měl bílý smoking. Chung to připomnělo fotografii, kterou viděla kdysi dávno v nějakém čínském časopise, kde byla reportáž o koloniálních dějinách Afriky a Asie. Hluboko v africké buši seděli u bíle prostřeného stolu dva běloši ve smokingu a jedli. Nechyběl drahý porcelán a vychlazené víno. Za jejich židlemi nehybně stáli afričtí číšníci.

Chtěla bych vědět, kdo je můj bratr, pomyslela si. Kdysi jsem měla za to, že patříme k sobě, nejen jako rodina, ale že nás spojuje i úsilí o blaho naší země. Teď už si tím nejsem jistá.

Ke stolu u ohně přišla jako poslední.

Myslela na dopis, který napsala minulou noc. A na Ma Li. Najednou ji přepadly pochyby, jestli jí vůbec může důvěřovat.

Nic už není jisté, pomyslela si. Nic.

32

Po večeři v obležení nočních stínů přišlo na řadu vystoupení taneční skupiny. Servírovalo se víno, ale Chung se ho ani nedotkla, aby si zachovala čistou hlavu. Sledovala tanečnice a naplňoval ji obdiv a zbytky dávné touhy. Kdysi v raném mládí snila o kariéře artistky v čínském cirkusu nebo v klasické pekingské opeře. Ten sen byl dvojího druhu. Když se viděla v cirkusové manéži, byla mistryní v roztáčení nekonečného množství porcelánových talířů na bambusových tyčích. Pomalu procházela mezi tančícími kotouči a v posledním okamžiku vehnala do kolísajícího talíře život rychlým pohybem ruky. V pekingské opeře byla zase vážnou hrdinkou, která v akrobatické válce přemůže tisícinásobně silnějšího nepřítele tyčemi představujícími kopí nebo meč. Později, jak jí přibývala léta a sny se rozplývaly, si uvědomila, že si vlastně přála mít naprostou kontrolu nad veškerým děním kolem sebe. Když teď viděla, jak tanečnice jakoby splynuly v jedno mnohoruké tělo, něco z toho dávného pocitu se jí vybavilo. V neproniknutelné tmě afrického večera plné vlahého tepla a vůně moře se k ní vrátilo dětství. Moře bylo ostatně tak blízko, že když se tábor uložil k spánku, bylo slyšet jeho slabé šumění.

Chung se podívala na Ja Žua, jak sedí s přimhouřenýma očima v rozkládacím látkovém křesle a pohrává si se skleničkou vína postavenou na koleni. Napadlo ji, že ani neví, o čem jako malý kluk snil. Vždycky měl svůj vlastní vnitřní prostor. Dokázala se mu hodně přiblížit, ale nikdy ne natolik, aby si povídali o svých snech.

Čínská tlumočnice jednotlivé tance představovala. Není třeba, pomyslela si Chung. Dovedla si sama spočítat, že to jsou lidové tance s kořeny v denním životě nebo symbolická setkání s ďábly a démony, případně dobrými duchy. Lidské rituály pocházejí ze stejného zdroje, nezávisle na barvě pleti a zemi původu. Podnebí hraje určitou roli, kdo je zvyklý na zimu, tančí oblečený. Ale v tranzu a při hledání spojnic mezi světem nad námi a podsvětím se Číňané a Afričané chovají stejně.

Chung se rozhlížela. Prezident Guebuza s doprovodem už tábor opustil. Zůstala tu pouze čínská delegace a také číšníci, kuchaři a početná ochranka ukrývající se ve tmě. Mnozí delegáti sledovali tance, a přitom se zdáli být ponoření do jiných myšlenek. V africké noci se připravuje velký skok, pomyslela si. A já odmítám uvěřit, že to je ta správná cesta, kudy se máme vydat. Neexistuje možnost, jak by se čtyři miliony nebo i víc našich nejchudších rolníků přestěhovaly do africké divočiny, aniž bychom za to od země, která je přijme, požadovali významné investice.

Najednou začala jedna žena ze souboru zpívat. Čínská tlumočnice vysvětlila, že se jedná o ukolébavku. Chung naslouchala a říkala si, že ty tóny by uspaly i čínské dítě. Vzpomněla si na historii kolébky, kterou kdysi slyšela. V chudých zemích si ženy přivazovaly děti na záda, protože potřebovaly mít neustále volné ruce na práci, obzvlášť na poli. V Africe s motykami, v Číně po kolena ve vodě se sazeničkami rýže. Někdo udělal srovnání s kolébkami na dřevěných nohách obvyklými v jiných zemích, dokonce i v některých částech Číny. Houpající se kolébka měla stejný rytmus jako pohyby ženských boků při chůzi. A dítě spalo.

Chung zavřela oči a poslouchala. Žena píseň uzavřela dlouhým tónem, který vposledku klesl jako pírko k zemi. Představení skončilo a hosté zatleskali. Někteří si pak přisunuli židle blíž k sobě a zapředli tlumený rozhovor, jiní se zvedli a odešli do stanu, někdo jen tak stál na kraji světla linoucího se od ohně, jako by tam na něco čekal, kdoví na co.

K Chung přišel Ja Žu a posadil se na vedlejší židli, která se uvolnila.

„Zvláštní večer,“ řekl. „Večer absolutní svobody a ticha. Myslím, že takhle daleko od velkoměsta jsem nikdy v životě nebyl.“

„Tvá kancelář,“ opáčila Chung. „Vysoko nad obyčejnými lidmi, auty a hlukem.“

„To se nedá srovnávat. Tam si připadám jako v letadle. Občas si představuju, že se můj dům volně vznáší prostorem. Tady jsem na zemi. Půda mě pevně drží. V téhle zemi bych chtěl mít dům, bungalov na pláži, abych si mohl jít večer zaplavat a pak rovnou do postele.“

„Stačí přece říct, ne? Chce to jen pozemek, plot a někoho, kdo ten dům postaví tak, jak si to přeješ.“

„Možná. Ale ne teď.“

Chung si všimla, že osaměli. Židle kolem nich byly prázdné. Přemítala, jestli Ja Žu vydal pokyn, že chce se svou sestrou mluvit mezi čtyřma očima.

„Všimla sis té ženy, která při tanci představovala rozvášněnou čarodějku?“

Chung se zamyslela. Ta žena byla při těle, ale její pohyby byly rytmické.

„Tančila s divokou vervou.“

„Dozvěděl jsem se, že je těžce nemocná. Brzy umře.“

„Co jí je?“

„Nějaká nemoc krve. Aids to není, snad jmenovali rakovinu. Taky říkali, že tanec jí dává odvahu vzdorovat. Tanec je její boj o život. Snaží se zadržet smrt.“

„Přesto zemře.“

„Jako kámen, ne jako pírko.“

Zase Mao, pomyslela si Chung. Možná se v bratrových úvahách o budoucnosti objevuje častěji, než si myslím. Uvědomuje si, že patří k nové elitě, na hony vzdálené lidu, který podle svého názoru reprezentuje a hájí.

„Kolik bude tohle všechno stát?“ zeptala se.

„Tenhle tábor? Cesta? Co přesně myslíš?“

„Přesunout čtyři miliony lidí z Číny do afrického údolí kolem široké řeky. A později možná deset, dvacet nebo sto milionů našich nejchudších rolníků do dalších zemí tohohle kontinentu.“

„Z krátkodobého hlediska hodně peněz. Z dlouhodobého vůbec nic.“

„Předpokládám,“ pronesla Chung, „že už je všechno připravené. Proces výběru, transport za pomoci flotily zámořských lodí, jednoduché domky, které si osídlenci sami sestaví, jídlo, nářadí, obchody, školy, nemocnice. Smlouvy mezi oběma zeměmi už jsou zřejmě zformulované a podepsané, že? Co získá Mosambik? Co získáme my, kromě práva odsunout miliony našich chudých rolníků do jiné chudé země? A co se stane, jestli se ukáže, že to hromadné stěhování byla chyba? Jak jste Mosambiku přiskřípli palce do svěráku? O čem tady nevím? Co za tím vším vězí, když si odmyslíme potřebu zbavit se doma problému, který se začíná vymykat kontrole? Co chceš udělat s těmi dalšími miliony lidí, kteří hrozí povstáním proti stávajícím pořádkům?“

„Chtěl jsem, abys to viděla na vlastní oči, abys použila svůj rozum a pochopila nutnost osídlit povodí Zambezi. Naši bratři zde vyprodukují přebytky vhodné k exportu.“

„Od tebe to všechno zní, jako bychom přílivem chudáků prokazovali téhle zemi dobrodiní. Podle mě jen jdeme ve stopách imperialistů. Prsty kolonií ve svěráku, převádění veškerých zisků do naší vlastní kapsy. Nový trh pro naše zboží, čili způsob, jak prodloužit kapitalismu trvanlivost. Tohle, milý Ja Žu, je pravda za všemi těmi sladkými slůvky. Vím, že jsme pro Mosambik postavili nové ministerstvo financí. Nazýváme to dar, ale já v tom vidím úplatek. Taky jsem slyšela o tom, že čínští předáci místní dělníky bili, pokud nepracovali dost usilovně. Samozřejmě se to ututlalo. Já se ale stydím, když něco takového slyším. A děsí mě to. Pomalu si kroužkujeme jednu africkou zemi za druhou, aby sloužily našemu vlastnímu vývoji. Nevěřím ti, Ja Žu.“

„Začínáš stárnout, sestro. Jako všichni staří máš strach z nových věcí, které se prosazují. Kam se podíváš, vidíš konspirace proti starým ideálům. Myslíš si, že jedině ty představuješ správnou cestu, a přitom se z tebe stává to, čeho se bojíš nejvíc. Konzervativec, reakcionář.“

Chung se bleskurychle naklonila a pleskla bratra po tváři. Ja Žu sebou trhl a překvapeně se na ni podíval.

„Teď jsi zašla příliš daleko. Nedovolím, abys mě takhle potupila. Můžeme spolu mluvit, mít různé názory. Ale napadat mě nebudeš.“

Bez dalšího slova se zvedl a zmizel ve tmě. Nezdálo se, že by si scény všiml někdo další. Chung svého činu vzápětí litovala. Měla zachovat trpělivost a pokoušet se dál slovy bratra přesvědčit, že se mýlí.

Ja Žu už se nevrátil. Chung odešla ke svému stanu. Zvenčí i uvnitř stanového plátna svítily petrolejové lampy. Síť proti komárům byla natažená, postel rozestlaná.

Posadila se před stan. Byl dusný večer. Stan jejího bratra byl prázdný. Věděla, že se jí za ten políček pomstí. Ale to jí strach nenahánělo. Dokázala pochopit, že se rozzuří, když ho uhodí jeho sestra. Až přijde, okamžitě se mu omluví.

Její stan byl daleko od ohně a doléhaly k ní spíš zvuky přírody než rozhovory a mumlání hlasů. Slabý větřík k ní přinášel vůni soli, mokrého písku a ještě něčeho, co nedokázala určit.

V myšlenkách se vrátila zpátky v čase. Vzpomněla si na Maova slova o tom, jak v politice jedna tendence ukrývá druhou. Za tím, co člověk vidí, už se rodí něco dalšího. Vzbouřit se zítra je stejně správné jako udělat to za deset tisíc let. Z ponížení staré Číny se během tisíce let potu, krve a námahy zrodila její budoucí síla. Krutá vláda feudálních pánů vedla k úpadku a neuvěřitelné nouzi. Ale zároveň se během staletí útisku zformovala síla, která živila nespočet rolnických válek a hnutí, jež se nikdy nepodařilo zcela zlomit. Měření sil probíhalo stovky let a stát mandarínů a císařských dynastií kolem sebe stavěl to, co považoval za nedosažitelnost. Ale neklid nikdy neustal, vzpoury pokračovaly a nakonec dozrál čas, aby silní sedláci jednou provždy srazili feudály k zemi a lid osvobodili.

Mao věděl, co Čínu čeká. Už toho dne, kdy v roce 1949 na náměstí Tchien-an-men vyhlásil zrod Čínské lidové republiky, svolal své nejbližší spolupracovníky a řekl jim, že přestože nový stát není na světě ještě ani den, síly stojící proti němu už se začaly sbírat.

„Kdo si myslí, že se v době komunismu nemůže vytvořit nový mandarinát, ten nic nepochopil,“ měla být Maova slova. A později se ukázalo, že měl pravdu. Dokud nebude člověk zcela nový, nýbrž založený na minulosti, budou neustále nějaké nové skupiny lačnit po výsadách.

Mao své lidi varoval před vývojem v Sovětském svazu. Poněvadž Čína byla v té době naprosto závislá na pomoci svého velkého západního souseda, vyjádřil se takticky a opatrně, svá slova zaobalil.

„Lidé ani nemusejí být zlí od nátury. A přesto vyhledávají to, co jim podle jejich názoru může přinést výsady. Mandaríni nejsou mrtví. Pokud nebudeme pozorní, stanou jednoho dne před námi s rudými vlajkami.“

Vzápětí poté, co bratra udeřila, pocítila Chung slabost. Teď si ale všimla, že ten pocit zmizel. Nejdůležitější bylo dál přemýšlet nad tím, jak může přispět k rozvinutí řádné debaty v rámci strany, kde by se projednalo, jaké důsledky s sebou její nové směřování přinese. Celou svou bytostí protestovala proti tomu, co během dne viděla, a proti nástinům budoucnosti, jak ji předestřel Ja Žu. Každý, kdo má alespoň minimální povědomí o rostoucí nespokojenosti šířící se za hranicemi nejbohatších velkoměst, chápe, že je třeba něco udělat. Ale ne tohle, ne odstěhovat miliony rolníků do Afriky.

S Ma Li mluvily o bezmála devadesáti tisících případů násilností a nepokojů. Devadesát tisíc! Pokusila se spočítat z hlavy, kolik incidentů a mladých povstalců připadá na každý den. Dvě stě, tři sta, a to číslo narůstá. Vzrůstající nespokojenost se netýká pouze značných rozdílů v příjmech. Nejde ani tak o lékařskou péči a školy, mnohem spíš je problém v tom, že venkov ovládají brutální skupiny gangsterů. Unášejí ženy za účelem prostituce nebo odvážejí dělníky, aby otročili v cihelnách a továrnách, kde probíhají nebezpečné chemické procesy. Právě tady vzniká odpor, proti lidem, kteří často v tajném paktu s místními úředníky vyhánějí rolníky z pozemků, protože ty už brzy stoupnou v ceně, až se tu budou stavět byty pro rozrůstající se města. Chung také ze svých cest po Číně věděla, jaké následky má řádění volného trhu na životní prostředí. Řeky se zanášejí bahnem a zaplavují je jedy, jsou tak silně znečištěné, že jejich záchrana by stála nepředstavitelné částky, pokud je vůbec ještě možná.

V různých souvislostech rozhořčeně mluvila o zločinných úřednících, jejichž úkolem je toto násilí vůči lidem i přírodě zastavit, a oni místo toho za úplatu zaprodávají své povinnosti.

Ja Žu je toho součástí, pomyslela si. Na to nesmím zapomínat.

Měla lehký spánek a během noci se několikrát vzbudila. Neznámé zvuky tmy se jí nutily do snů a táhly ji k hladině. Když se slunce vyhouplo nad obzor, už byla vzhůru a oblečená.

Znenadání u ní stál Ja Žu. Usmál se.

„Oba jsme ranní ptáčata,“ řekl. „Ani jeden nemáme trpělivost spát déle, než je nezbytně nutné.“

„Omlouvám se, že jsem tě uhodila.“

Ja Žu pokrčil rameny a ukázal na zelený džíp stojící na cestě kousek od tábořiště.

„Ten je pro tebe,“ řekl. „Řidič tě doveze na místo jen pár mil odtud. Uvidíš tam úžasné představení, které se tu za svítání odehrává u každého zdroje vody. Na krátký okamžik uzavřou dravci a jejich kořist mír, aby se mohli napojit.“

U auta stál černoch.

„Jmenuje se Arturo,“ dodal Ja Žu. „Je to spolehlivý řidič a navíc umí anglicky.“

„Děkuji ti za všechnu péči,“ řekla Chung. „Ale měli bychom si promluvit.“

Ja Žu na její poslední slova netrpělivě mávl rukou.

„Později. Africký úsvit je krátký. V autě je koš s kávou a snídaní.“

Chung pochopila, že se Ja Žu snaží usmířit. Včerejší události mezi ně nesmí vstoupit. Šla k autu, pozdravila hubeného řidiče ve středním věku a posadila se dozadu. Cesta vinoucí se buší byla téměř neznatelná, jen pár rýh v suché zemi. Chung dávala pozor na pichlavé větve nízkých stromů, které šlehaly do otevřeného vozu.

Když dorazili na určené místo, Arturo zastavil na návrší těsně před srázem nad vodou a podal jí dalekohled. Z vodní nádrže zrovna pilo několik hyen a buvolů. Arturo ji upozornil na sloní stádo. Šedá, pomalá zvířata se blížila k vodě a vypadalo to, jako by sloni vycházeli přímo ze slunce.

Chung měla pocit, že takhle to muselo vypadat na počátku věků. Sem proudily nekonečné generace zvířat.

Arturo jí beze slova podal šálek kávy. Sloni se blížili, kolem mohutných těl vířil prach.

Pak ticho puklo.

První zemřel Arturo. Střela ho trefila do spánku a utrhla mu půlku hlavy. Chung nestihla pochopit, co se to děje, náboj ji zasáhl do brady, zaryl se níž a roztříštil jí páteř. Dvojí strohé třesknutí přimělo zvířata u vody na okamžik zvednout hlavu a zaposlouchat se. Pak se vrátila k pití.

Ja Žu a Liou došli k džípu, společně ho dotlačili ke srázu a nechali ho skutálet dolů. Liou ho pak polil kanystrem benzinu. Popošel stranou a hodil na auto hořící krabičku zápalek. Vůz se zaduněním vzplál. Zvířata u vody se rozprchla.

Ja Žu mezitím čekal u jejich džípu. Liou sedl za volant a chtěl nastartovat. Ja Žu se přikradl na sedadlo za něj a tvrdě ho praštil do zátylku ocelovým obuškem. Tloukl ho tak dlouho, dokud se Liou nepřestal hýbat, načež jeho tělo dostrkal do ohně hořícího stále jasným plamenem.

Poté zajel s autem do hustého porostu a čekal. Za půl hodiny se vrátil do tábora a spustil poplach kvůli nehodě, která se stala u vodní nádrže. Džíp přejel okraj srázu a svalil se k vodě, kde začal hořet. Jeho sestra spolu s řidičem zahynula. Když se jim Liou pokusil jít na pomoc, uhořel také.

Kdo ten den Ja Žua viděl, mohl dosvědčit, že byl rozrušený. Zároveň všechny udivilo, jak se dokáže ovládat. Oznámil, že neštěstí nesmí přerušit jejich důležitou práci. Ministr obchodu mu vyjádřil soustrast a jednání pokračovala podle plánu.

Těla byla odvezena v černých igelitových pytlích a v Harare zpopelněna. Noviny se o nešťastných událostech nezmínily, ani v Mosambiku, ani v Zimbabwe. Arturova rodina, která bydlela ve městě Xai-Xai na jihu Mosambiku, dostala po jeho smrti doživotní rentu. Díky penězům mohlo všech jeho šest dětí studovat a Arturova žena Emilda si koupila nový dům a auto.

Když Ja Žu odlétal s delegací zpátky do Pekingu, měl s sebou dvě urny s popelem. Jeden z prvních večerů v Pekingu vyšel na svou rozlehlou terasu vysoko nad zemí a nechal popel rozfoukat do tmy.

Už teď cítil stesk po sestře a jejich společných rozhovorech. Zároveň věděl, že to, co udělal, bylo naprosto nezbytné.

Ma Li za svou přítelkyní truchlila v tichém úděsu. Ale v hloubi duše historce o automobilové nehodě nevěřila.

33

Na stole stála bílá orchidej. Ja Žu prstem přejel po hebkém okvětním lístku.

Bylo časné ráno měsíc po návratu z Afriky. Na stole před ním ležely nákresy domu, který si nechá postavit na pláži u mosambického města Quelimane. Jako bonus k velkým obchodům uzavřeným mezi oběma zeměmi výhodně zakoupil rozsáhlý kus nedotčené pláže. Výhledově tam hodlal zřídit exkluzivní turistické letovisko pro movité Číňany, kteří se v rostoucím počtu budou vydávat na cesty do světa.

Den po smrti Chung a Lioua stál na vysoké duně na pobřeží a díval se na Indický oceán. Spolu s ním tam byl guvernér provincie Zambezi a jeden architekt z Jihoafrické republiky, za tímto účelem zvlášť povolaný. Guvernér ukázal k nejvzdálenějšímu skalisku. Plula tam velryba a vypouštěla proud vody. Podle guvernéra nebylo neobvyklé, že se u zdejší pobřežní oblasti velryby vyskytují.

„Ledová kra,“ nadhodil Ja Žu. „Stalo se někdy, že by se odlomil kus ledu z ledovce v Antarktidě a doplul až sem?“

„Povídá se taková legenda,“ potvrdil guvernér. „Kdysi za časů našich praotců, těsně předtím, než se u našich břehů vylodili první bílí portugalští mořeplavci, prý byl u pobřeží spatřen ledovec. Muži k němu vypluli na kánoích a vyděsil je chlad, jaký z něj šel. Když později připluly velké plachetnice a na pevninu vkročili běloši, říkalo se, že ledovec byl předzvěstí příštích událostí. Pleť bělochů byla stejné barvy, jakou měl ledovec, jejich myšlenky a činy byly stejně chladné. Nikdo neví, jestli to je pravda, nebo ne.“

„Chci tu stavět,“ řekl Ja Žu. „Žlutý ledovec kolem tohohle pobřeží nikdy nepropluje.“

Během náročného dne se vytyčil rozsáhlý pozemek a později se převedl na jednu z mnoha Ja Žuových společností. Cena za půdu včetně přilehlého pobřeží byla spíše symbolická. Za obdobnou částku si Ja Žu koupil guvernérovo svolení a služby nejdůležitějších úředníků, kteří se měli postarat o to, aby bez zbytečných průtahů získal potvrzení o nabytí nemovitého majetku a všechna potřebná stavební povolení. Jihoafrickému architektovi dal instrukce a už nyní měl k dispozici skici a akvarelový obrázek znázorňující dům podobný paláci, s umělým vodopádem a dvěma bazény lemovanými palmami, kam se bude pumpovat mořská voda. Dům bude mít jedenáct pokojů a jednu ložnici s odklápěcím stropem, kudy bude vidět hvězdná obloha. Guvernér přislíbil zavést na izolovaný pozemek elektrické vedení i telekomunikační sítě.

Teď seděl Ja Žu v kanceláři, a jak si prohlížel svůj budoucí africký domov, napadlo ho, že jeden pokoj nechá připravit pro Chung. Chtěl uctít její památku. Zřídí pokoj, kde bude vždy rozestláno pro hosta, který nepřijde. Ať už se stalo cokoliv, Chung zůstává součástí rodiny.

Telefon diskrétně zabzučel. Ja Žu se zamračil. Kdo s ním chce mluvit takhle brzy ráno? Zvedl sluchátko.

„Jsou tu dva muži z bezpečnostní služby.“

„Co chtějí?“

„Jsou vysoce postavení, patří k vedení speciální sekce. Tvrdí, že je to naléhavé.“

„Za deset minut je pusťte dál.“

Ja Žu zavěsil a zatajil dech. Speciální sekce má na starost pouze záležitosti týkající se důležitých představitelů státu, případně lidí, jako je Ja Žu, kteří se pohybují mezi politickou a ekonomickou mocí, moderní stavitelé mostů, jež Teng označil za rozhodující pro vývoj země.

Co můžou ti dva chtít? Ja Žu šel k oknu a zadíval se na město ponořené v ranním oparu. Má to snad něco společného se smrtí jeho sestry? Přemýšlel nad všemi svými známými i neznámými nepřáteli. Že by snad někdo z nich zkoušel využít jejího skonu, aby pošramotil jeho dobré jméno a pověst? Nebo přece jen něco přehlédl? Věděl, že Chung kontaktovala jednoho prokurátora, ten však spadal pod úplně jiný úřad.

Samozřejmě mohla mluvit s dalšími lidmi, které nezná.

Žádné vysvětlení ho nenapadalo. Jediná možnost byla vyslechnout si, co mu ti muži přišli říct. Znal praxi bezpečnostní služby, její lidé často přicházeli na návštěvu pozdě v noci nebo brzy ráno. Byl to pozůstatek z dob, kdy se zkušenosti s tímhle druhem činnosti získávaly ze Sovětského svazu a od Stalina. Mao při různých příležitostech navrhoval, že by se měli učit i od FBI, ale nikdy se mu nepodařilo tou myšlenkou vyvolat nějaký účinek.

Když uplynulo deset minut, uklidil Ja Žu nákresy do šuplíku a posadil se k psacímu stolu. Paní Šen vpustila muže dovnitř. Bylo jim kolem šedesáti let. Ja Žuovy obavy vzrostly. Obvykle posílali mladší. Věk těch mužů naznačoval, že se vzhledem k jejich bohatým zkušenostem jedná o závažnou záležitost.

Ja Žu vstal, poklonil se a vyzval je, ať se posadí. Na jména se neptal, věděl, že paní Šen pečlivě zkontrolovala jejich průkazy.

Posadili se na pohovku u jednoho z vysokých oken. Ja Žu se zeptal, jestli jim může nabídnout čaj. Muži odmítli.

Slovo si vzal starší z mužů. Ja Žu postřehl nezaměnitelný dialekt člověka pocházejícího ze Šanghaje.

„Dostaly se k nám jisté informace,“ začal muž. „Nemůžeme vám prozradit, kdo nám je předal. Vzhledem k jejich detailnosti je zároveň nemůžeme nechat bez povšimnutí. Naše instrukce ohledně postihu zločinů proti státním zákonům a nařízením se zpřísnily.“

„Já sám jsem byl při tom, když se zpřísňoval postoj vůči korupci,“ řekl Ja Žu. „Nechápu, proč jste tady.“

„Obdrželi jsme informaci, že se vaše stavební firmy pokoušejí získat výhody za pomoci nedovolených prostředků.“

„Nedovolených prostředků?“

„Nedovolené vzájemné výměny služeb.“

„Jinými slovy jde o korupci a trestný čin podplácení? Úplatky?“

„Naše informace jsou velmi podrobné. Znepokojuje nás to. Instrukce se zpřísnily.“

„Takže vy jste sem takhle časně ráno přišli proto, abyste mi sdělili, že existuje podezření na nesrovnalosti v mých firmách?“

„Spíš jsme vás přišli informovat.“

„Abyste mě varovali?“

„Chcete-li.“

Ja Žu to pochopil. Měl mocné přátele, dokonce i na protikorupčním úřadě. Proto mu umožnili získat náskok. Zamést stopy, odstranit důkazy nebo najít vysvětlení, pokud tedy on sám neví, oč se jedná.

Pomyslel na střelu do týla, která nedávno ukončila život Šen Wej-siena. Jako by ti dva šedí muži na pohovce naproti němu vyzařovali chlad, přesně tak, jako jej podle legendy šířil africký ledovec.

Opět se zamyslel nad tím, jestli snad něco nezanedbal. Možná si v nějakou chvíli byl až příliš jistý, nechal převážit svou aroganci. V tom případě udělal chybu. To se vždy vymstí.

„Potřebuji vědět víc,“ řekl. „Je to příliš obecné, příliš vágní.“

„Naše instrukce to nedovolují.“

„I když jsou ta obvinění anonymní, musejí přece odněkud pocházet?“

„Ani na to vám nemůžeme odpovědět.“

Ja Žu bleskově zvažoval, jestli by šlo mužům za další informace o obvinění vůči jeho osobě zaplatit. Ale neodvážil se to riskovat. Jeden nebo oba dva mohli mít mikrofon a rozhovor nahrávat. Také tu samozřejmě existovalo riziko, že jsou čestní, že si je na rozdíl od mnoha jiných státních úředníků koupit nelze.

„Tato nejasná obvinění jsou naprosto nepodložená,“ ohradil se. „Jsem rád, že se dozvídám, jaké fámy zjevně obcházejí mě a mé podniky. Ale anonymita často bývá zdrojem falše, závisti a zákeřných lží. Moje firmy jsou čisté, mám důvěru státu i strany a troufám si říct, že mám dostatečný přehled na to, abych věděl, zda moji výkonní ředitelé následují má nařízení či ne. Jestli mezi mými zaměstnanci, kterých je pravděpodobně více než třicet tisíc, dochází k drobným podvodům, to samozřejmě nemohu vědět.“

Ja Žu vstal na znamení, že považuje rozhovor za ukončený. Muži se uklonili a vyšli z kanceláře. Když byli pryč, zavolal asistentce.

„Pověřte někoho z mých lidí přes bezpečnost, aby zjistil, co jsou ti dva zač,“ řekl jí. „Kdo jsou jejich nadřízení. A svolejte mých devět výkonných ředitelů na schůzi za tři dny. Pro absenci neexistuje žádná omluva. Kdo se nedostaví, okamžitě opouští své zaměstnání. Tohle se musí objasnit!“

Ja Žu zuřil. On přece nedělá nic horšího než ostatní. Takový Šen Wej-sien nechal věci dojít do extrému a navíc byl lakomý vůči státním úředníkům, kteří mu připravovali půdu. Byl to vhodný obětní beránek a nikdo ho nepostrádá.

Během několika intenzivních hodin si připravil plán dalšího postupu a současně si lámal hlavu nad tím, který z jeho ředitelů mohl ve vší tajnosti otevřít skříňku s jedy a rozšířit informace o jeho nepřístojných obchodech a tajných smlouvách.

O tři dny později se v jednom pekingském hotelu sešli jeho ředitelé. Ja Žu to místo pečlivě vybral. Právě zde pořádal jednou do roka zasedání, na němž vždycky jednoho z ředitelů vyhodil, aby ukázal, že nikdo nemá své místo jisté. Také toho dne se tam krátce po desáté dopoledne sešla skupinka velmi bledých mužů. Nikdo neměl informace o tom, čeho se narychlo svolaná schůze týká. Než Ja Žu vstoupil, nechal je přes hodinu čekat. Jeho strategie byla velmi prostá. Zabavil jim mobilní telefony, aby nemohli kontaktovat jeden druhého nebo své okolí. Pak je poslal ven. Každý seděl v oddělené místnosti v doprovodu stráže, kterou povolala paní Šen. Ja Žu jednoho po druhém obešel a bez okolků jim řekl, co se před několika dny dozvěděl. Co k tomu můžou říct? Jaké mají vysvětlení? Je tu něco, co by měl vědět? Bedlivě přitom sledoval jejich obličeje, jestli některý z nich nevypadá, že jeho slova očekával. Pokud by tu někdo takový byl, Ja Žu by měl jistotu, kde je trhlina.

Ale všichni ředitelé byli stejně překvapení, stejně rozhořčení. Nakonec nemohl než konstatovat, že viníka nenašel. Nechal je jít, nikoho nepropustil. Všem dal ovšem přísný pokyn pátrat po krtkovi ve vlastních řadách.

Za několik dní mu paní Šen podala zprávu o tom, co jeho lidé vypátrali o mužích z bezpečnostní služby. Teprve tehdy pochopil, že se předtím naprosto mýlil. Když paní Šen vstoupila, zrovna měl zase před sebou nákresy domu v Africe. Požádal ji, ať se posadí, a obrátil stolní lampu, aby měl obličej ve stínu. Rád poslouchal její hlas. Ať mu přednášela cokoliv, ekonomický referát nebo výklad nového nařízení nějakého státního úřadu, připadalo mu, jako by mu vyprávěla pohádku. V jejím hlase bylo něco z dětství, které už dávno vypustil z hlavy, anebo ho o něj oloupila neochotná paměť, ani nevěděl, co z toho platí.

Naučil ji, aby vždy začínala od toho nejdůležitějšího. Tím se řídila i toho večera.

„Zdá se, že mají něco společného s vaší mrtvou sestrou Chung. Měla úzké kontakty s některými členy vedení státního bezpečnostního úřadu. Když se pokoušíme propojit naše dva ranní návštěvníky s dalšími lidmi v pozadí, neustále narážíme na její jméno. Máme za to, že ta informace se dostala do oběhu zřejmě krátce předtím, než tak tragicky zahynula. Přesto dal někdo na nejvyšší úrovni vyšetřování zelenou.“

Ja Žu si všiml, jak se paní Šen najednou zarazila.

„Co jste mi ještě neřekla?“

„Nejsem si jistá.“

„Všechno je nejisté. Dal někdo na nejvyšší úrovni pokyn, aby vyšetřování proti mně pokračovalo?“

„Nedokážu říct, jestli je to pravda nebo ne. Ale říká se, že nejsou spokojení s výsledkem rozsudku nad Šen Wej-sienem.“

Ja Žu úplně zkameněl. Došlo mu to dřív, než to paní Šen stihla dopovědět.

„Další obětní beránek? Další bohatý muž, kterého odsoudí, aby ukázali, že teď jde o kampaň, nikoliv o pouhé upozornění na docházející trpělivost?“

Paní Šen přikývla. Ja Žu se stáhl o kousek dál do stínu.

„Máte ještě něco?“

„Ne.“

„Pak můžete jít.“

Paní Šen odešla. Ja Žu se nepohnul. Přinutil se přemýšlet, přestože nejvíc ze všeho toužil z kanceláře uniknout.

Když předtím učinil to těžké rozhodnutí, že Chung zabije a udělá to při cestě do Afriky, byl si jistý, že je to pořád jeho loajální sestra. Jistě, měli odlišné názory, často spolu soupeřili. Právě v téhle místnosti ho na jeho narozeniny obvinila z braní úplatků.

A tehdy také pochopil, že pro něj Chung dříve či později začne představovat příliš velké nebezpečí. Teď viděl, že měl zasáhnout dřív. Chung už ho opustila.

Pomalu zavrtěl hlavou. Najednou mu došlo, co si nikdy předtím neuvědomil. Jeho sestra byla připravená udělat mu to samé, co on udělal jí. Samozřejmě neměla v úmyslu pozvednout proti němu zbraň. Chtěla jít cestou zákonů své země. Ale kdyby Ja Žua odsoudili k smrti, byla by mezi těmi, kdo by to schvalovali.

Vzpomněl si na svého přítele Laj Čchang-singa, který byl před několika lety donucen narychlo uprchnout ze země, když policie provedla koordinovanou razii ve všech jeho podnicích. Jen díky tomu, že měl vlastní letadlo neustále připravené ke startu, se mu podařilo dostat se i s rodinou ze země. Vydal se do Kanady, která nemá s Čínou smlouvu o vydávání osob. Laj byl synem chudého rolníka, a když Teng uvolnil trh, udělal závratnou kariéru. Začal s kopáním studní, ale pak přesedlal na pašeráctví a investoval všechny zisky do svých firem. Ty mu během několika let vygenerovaly obrovské jmění. Ja Žu ho jednou navštívil na jeho Rudém statku, který si nechal postavit v rodném městě Sia-men. Také si tam vzal příkladným způsobem na starost sociální péči a zřídil tam starobince a školy. Ja Žu už tenkrát reagoval na Lajovu arogantní rozhazovačnost a varoval ho, že jednoho dne může přivodit jeho pád. Večer spolu seděli a debatovali o závisti vůči novým kapitalistům. Laj Čchang-sing je ironicky nazýval „Druhá dynastie“, ale pouze při rozhovoru mezi čtyřma očima s lidmi, jimž důvěřoval.

Ja Žua proto nepřekvapilo, když se ohromný domeček z karet sesypal a Laj musel prchnout. Mnoho lidí zapletených do jeho obchodů následně popravili. Další stovky jich uvěznili. V jeho chudém rodném kraji zároveň přežívala vzpomínka na velkorysého muže. Na muže, který dal občas taxikáři na diškreci celé jmění nebo zcela bezdůvodně rozdával dary nuzákům, jejichž jména ani neznal. Ja Žu také věděl, že Laj teď píše paměti, což v Číně pochopitelně vyděsilo spoustu vedoucích úředníků a politiků. Laj znal mnohé tajemství a v Kanadě ho nikdo nemohl cenzurovat.

Ale Ja Žu na útěk ze země nepomýšlel. Na něho žádné letadlo připravené k odletu na pekingském letišti nečeká.

Začala v něm hlodat ještě jiná myšlenka. V Africe byla i Ma Li, přítelkyně jeho sestry. Ja Žu věděl, že tam spolu mluvily. Navíc Chung vždycky ráda psala dopisy.

Možná si Ma Li z Afriky odvezla nějakou zprávu? Něco, co pak třeba předala osobám, které informovaly bezpečnostní službu? Ja Žu to nevěděl. Ale hodlal to okamžitě zjistit.

Tři dny nato vyhledal Ma Liinu kancelář poblíž parku Boha slunce, Ž’-tchan kung-jüan. Přes Peking se právě hnala jedna z mnoha drsných písečných bouří. Ma Li pracovala v ekonomicko-analytickém oddělení a neměla dostatečné postavení, aby ho mohla jakkoliv ohrozit. Paní Šen s pomocí dalšího personálu zmapovala její styky. Nefigurovala tam žádná propojení na nejužší vedení strany a státu. Ma Li měla dvě děti. Její nynější muž byl bezvýznamný byrokrat. První manžel zemřel v sedmdesátých letech za války proti Vietnamu, a nikdo tudíž neměl námitky, když se znovu vdala a pořídila si ještě jedno dítě. Obě děti už se osamostatnily, starší dcera pracovala jako poradkyně při pedagogické akademii, syn byl chirurgem v šanghajské nemocnici. Ani ti neměli kontakty a styky, které by Ja Žua znepokojovaly. Jinak velmi pozorně zaznamenal, že Ma Li má dvě vnoučata a věnuje jim mnoho času.

Paní Šen dojednala, kdy Ma Li může Ja Žua přijmout. Asistentka neprozradila, čeho se má schůzka týkat, jen že to spěchá a pravděpodobně to má co dělat s cestou do Afriky. To by jí mělo nahnat strach, říkal si Ja Žu, když seděl na zadním sedadle svého vozu a sledoval ubíhající město. Vyjel s předstihem, a tak požádal řidiče, ať udělá zajížďku k několika staveništím, kde měl podíly. Šlo především o nové stavby pro olympijské hry. K tomu měl ještě velký kontrakt na demolici jedné ze čtvrtí, jež musejí udělat místo příjezdovým komunikacím k novým sportovištím. Ja Žu počítal, že na těch zakázkách vydělá miliardy, a to i po odečtení plateb úředníkům a politikům, které šly měsíčně do milionů.

Pozoroval město a viděl, jak se mu postupně mění před očima. Spousta lidí protestovala, zdálo se jim, že Peking ztrácí příliš ze svého původního rázu. Ja Žu tlačil na novináře, kteří pro něj pracovali, ať o tom píšou. Až proběhne olympiáda a Čína díky ní získá ve světě novou tvář, investice na místě mizejících slumů přinesou pozitiva i obyčejným lidem. Sám Ja Žu, jenž chtěl jinak zůstat neviditelným stvořitelem v pozadí, podlehl několikrát ješitnému pokušení a osobně vystoupil v televizních pořadech, kde se debatovalo právě o proměnách Pekingu. Při každé takové příležitosti neopomněl učinit nějaký nečekaný návrh týkající se dobročinnosti a zachování některých parků či budov. Podle těch masmediálních analytiků, kterým platil za různé služby, byl osobou s dobrou pověstí, přestože patřil k nejbohatší elitě v celém státě.

Tu pověst hodlal ubránit. Za každou cenu.

Auto zabrzdilo před nenápadnou budovou, kam Ma Li chodila do zaměstnání. Stála na schodech a přivítala ho.

„Ma Li,“ oslovil ji. „Když tě teď opět vidím, jako by naše cesta do Afriky, která tak smutně skončila, už byla nesmírně daleko za námi.“

„Denně myslím na drahou Chung,“ řekla Ma Li. „Ale Afriku nechávám ze vzpomínek zmizet. Tam už se stejně nikdy nevrátím.“

„Jak víš, každý den uzavíráme nové smlouvy s mnoha zeměmi afrického kontinentu. Vznikají mezi námi mosty, které nás ponesou hodně dlouho.“

Během rozhovoru prošli liduprázdnou chodbou k Ma Liině pracovně, jejíž okno vedlo do zahrádky obklopené vysokou zdí. Uprostřed zahrádky stála fontána, teď v zimě bez vody.

Ma Li si vypnula telefon a nalila hostu čaj. Ja Žu zaslechl něčí vzdálený smích.

„Hledat pravdu je jako pozorovat hlemýždě, který honí jiného hlemýždě,“ řekl zamyšleně. „Hlemýžď se sune pomalu. Ale je vytrvalý.“

Podíval se jí upřeně do očí. Ma Li ale pohledem neuhnula.

„Šíří se fáma,“ pokračoval. „Ta fáma poškozuje moje jméno. Jsou to řeči o mých firmách, o mém charakteru. Přemýšlím, odkud ty řeči pocházejí. Musím si položit otázku, kdo mi chce uškodit. Nebudou to obvyklí závistivci, ale někdo jiný, kdo má motiv, kterému nerozumím.“

„Proč bych měla chtít zničit tvoji pověst?“

„Takhle to nemyslím. Otázka stojí úplně jinak. Kdo může vědět, kdo má informace, kdo je šíří?“

„Naše životy jsou zcela odlišné. Já jsem úřednice, ty uzavíráš velké obchody, o kterých se píše v novinách. Já jsem bezvýznamný člověk a život, jaký žiješ ty, si téměř nedokážu představit.“

„Ale znala jsi Chung,“ pronesl Ja Žu pomalu. „Moji sestru, která měla ke mně velmi blízko. Po dlouhé prodlevě se náhodou potkáte v Africe. Povídáte si, ty ji jednou časně ráno kvapně navštívíš. Když se vrátím do Číny, začnou se šířit řeči.“

Ma Li zbledla.

„Obviňuješ mě, že tě veřejně pomlouvám?“

„Musíš pochopit, a jistě také chápeš, že si ve své situaci nedovolím cokoliv tvrdit bez předchozího zkoumání. Vyloučil jsem jednu možnost po druhé. Nakonec mi zbývá jediné vysvětlení. Jediný člověk.“

„Já?“

„Vlastně ne.“

„Myslíš Chung? Svou sestru?“

„Není tajemstvím, že jsme se v zásadních otázkách o budoucnosti Číny rozcházeli. Vývoj politiky, ekonomika, pohled na dějiny.“

„A byli jste snad nepřátelé?“

„Nepřátelství se může utvářet dlouho, téměř neznatelně, jako výčnělek rostoucí z moře. A najednou je na světě, aniž jsi o něm věděla.“

„Nechce se mi věřit, že by Chung využila jako zbraň anonymní obvinění. Taková ona nebyla.“

„Vím to. Proto se zeptám. O čem jste spolu vlastně mluvily?“

Ma Li neodpověděla. Ja Žu pokračoval, nedal jí čas na rozmyšlenou.

„Možná existuje dopis,“ mluvil zvolna, „který ti to ráno dala. Nemám pravdu? Dopis? Nebo nějaký dokument? Musím vědět, co ti řekla a co ti předala.“

„Zdálo se, jako by tušila svou smrt,“ řekla Ma Li. „Přemýšlela jsem nad tím, ale nechápala jsem intenzitu strachu, jaký musela pociťovat. Požádala mě, ať dohlédnu na to, aby její tělo bylo po smrti zpopelněno. Chtěla, aby se popel rozprášil do Lung-tchan kung-jüan, toho jezírka v parku. Kromě toho mě poprosila, abych se postarala o její věci, knihy. Rozdat oblečení, vyklidit dům.“

„Nic jiného?“

„Ne.“

„Tohle ti řekla, nebo to sepsala?“

„Bylo to v dopise. Naučila jsem se ho nazpaměť. Pak jsem ho spálila.“

„Takže to byl krátký dopis?“

„Ano.“

„Ale proč jsi ho pálila? Skoro by se to dalo nazvat poslední vůlí.“

„Řekla, že nikdo nebude má slova zpochybňovat.“

Ja Žu nespouštěl oči z jejího obličeje a přemýšlel nad tím, co mu právě řekla.

„A nepředala ti náhodou ještě jiný dopis?“

„Co by to mělo být za dopis?“

„Na to se právě ptám. Třeba takový, který jsi nespálila, ale předala někomu dalšímu.“

„Dostala jsem jeden dopis. Adresovaný mně. Spálila jsem ho. Nic víc.“

„Bylo by smutné, kdybys teď nemluvila pravdu.“

„Proč bych měla lhát?“

Ja Žu rozhodil rukama.

„Proč lidé lžou? Proč máme takovou schopnost? Protože nám to v určitých chvílích přináší výhody. Lež a pravda jsou zbraně, Ma Li, a obratní jedinci je mohou použít, stejně jako jiní s velkou zručností pozvedají meč.“

Dál ji pozoroval a Ma Li ani na vteřinu nesklopila zrak.

„Nic dalšího? Nechceš mi ještě něco říct?“

„Ne. Nic.“

„Je ti samozřejmě jasné, že se dřív nebo později dozvím všechno, co potřebuji vědět.“

„Ano.“

Ja Žu zamyšleně přikývl.

„Jsi dobrý člověk, Ma Li. Já také. Ale když se setkám s nečestností, může mě to rozrušit a roztrpčit.“

„Nic jsem nezamlčela.“

„To je dobře. Máš dvě vnoučata, Ma Li. Miluješ je víc než cokoliv na světě.“

Všiml si, jak sebou trhla.

„Vyhrožuješ mi snad?“

„Vůbec ne. Jen ti dávám možnost říct pravdu.“

„Řekla jsem všechno. Chung se mnou mluvila o hrůze, kterou v ní budil vývoj v Číně. Ale žádné hrozby, žádné fámy.“

„Pak ti věřím.“

„Naháníš mi strach, Ja Žu. Opravdu si to zasloužím?“

„Já jsem ti strach nepřivodil. To Chung se svým tajuplným dopisem. Promluv si o tom s její duší. Požádej ji, ať tě toho neklidu zbaví.“

Ja Žu vstal. Ma Li ho doprovodila na ulici. Podal jí ruku a pak nasedl do auta. Ma Li se vrátila do kanceláře a vyzvracela se do umyvadla.

Poté si sedla ke stolu a slovo za slovem se nazpaměť naučila obsah dopisu od Chung, který ležel schovaný v zásuvce.

Zemřela v hněvu, pomyslela si Ma Li. Ať už se jí přihodilo cokoliv. Nikdo mi ještě nedal kloudnou odpověď na to, jak k té nehodě vlastně došlo.

Než ten večer z kanceláře odešla, roztrhala dopis na kousíčky a spláchla je do záchoda. Pořád měla strach. Věděla, že bude muset s Ja Žuovou hrozbou žít. Odteď jí bratr její přítelkyně bude vždycky nablízku.

Ja Žu strávil večer v jednom ze svých nočních klubů v pekingské zábavní čtvrti Sanlitun. V zadním pokoji si udělal pohodlí a nechal si od jedné z hostesek masírovat krk. Hosteska se jmenovala Li Wu a byla stejně stará jako on. Kdysi byla jeho milenkou a pořád patřila ke skupince lidí, kterým důvěřoval. Pečlivě zvažoval, co jí řekne a co ne. Ale věděl, že je loajální.

Když ho masírovala, pokaždé se na to svlékala donaha. Zdmi pokoje pronikaly vzdálené zvuky hudby. V místnosti svítilo tlumené světlo, stěny byly rudé.

Ja Žu si v myšlenkách přehrával rozhovor s Ma Li. Všechno začíná u Chung, pomyslel si. Byla velká chyba spoléhat na její věrnost vůči rodině.

Li mu masírovala záda. Najednou ji chytil za ruku a posadil se.

„Přitlačila jsem moc?“

„Potřebuju být sám, Li. Pak tě zavolám.“

Li z pokoje odešla a Ja Žu si obtočil kolem těla prostěradlo. Napadlo ho, jestli se nemýlí. Třeba nejde o to, co Chung napsala v dopise své přítelkyni.

Dejme tomu, že s někým mluvila, pomyslel si. S někým, o kom předpokládala, že mě nikdy nebude zajímat.

Znenadání se mu vybavila Čchan Pingova slova o švédské soudkyni, o niž měla Chung takovou starost. Co jí vlastně bránilo s tou cizinkou promluvit? Svěřit se jí, s čím neměla?

Lehl si na postel. Zátylek ho po péči Liiných citlivých prstů bolel o něco míň.

Následující ráno zavolal Čchan Pingovi. Šel rovnou k věci.

„Zmínil ses o nějaké švédské soudkyni, se kterou byla v kontaktu moje sestra. Čeho se to týkalo?“

„Jmenovala se Birgitta Roslinová. Běžné přepadení. Předvolali jsme ji kvůli identifikaci pachatele, ale nikoho nepoznala. Pokud ale vím, mluvila s Chung o nějakých vraždách ve Švédsku, které měl podle ní na svědomí nějaký Číňan.“

V Ja Žuovi by se krve nedořezal. Bylo to horší, než čekal. Existovala hrozba, která ho může poškodit daleko víc než nějaké podezření z korupce. Zadrmolil několik zdvořilostních frází a co nejrychleji rozhovor ukončil.

Duševně už se připravoval na úkol, který teď po Liouově smrti připadne jemu.

Pořád zbývá něco dokončit. Chung ještě není definitivně poražena.

čínská čtvrť, londýn

34

Bylo deštivé dopoledne na začátku května a Birgitta doprovázela Staffana do Kodaně, odkud měl s dětmi pokračovat na dovolenou na Madeiru. Po velkém trápení a mnoha hovorech s manželem se rozhodla, že s nimi nepojede. Vzhledem k dlouhému zdravotnímu volnu na počátku roku si nedovolila jen tak zajít za předsedou soudu a požádat o dovolenou. Soud byl neustále zavalený případy, které ve frontě čekaly na vyřízení. Birgitta zkrátka odjet nemohla.

Do Kodaně přijeli v hustém lijáku. Staffan původně trval na tom, že klidně pojede za dětmi na Kastrup vlakem, když to má zadarmo. Ale Birgitta se stejnou umanutostí prosadila, že ho odveze autem. V odletové hale jim zamávala a pak se posadila do kavárny a sledovala proud lidí, kteří vláčeli své kufry a cestovatelské sny někam do dalekých zemí.

Před několika dny zavolala Karin Wimanové a řekla jí, že přijede do Kodaně. Přestože od jejich návratu z Pekingu uplynulo několik měsíců, ještě se od té doby neviděly. Když ji lékař uznal práceschopnou, vrhla se Birgitta po hlavě do práce. Hans Mattsson ji uvítal s otevřenou náručí, na stůl jí položil vázu s květinami a vzápětí tentýž stůl zasypal hromadou prošetřených žalob, které se teď měly co nejrychleji dostat před soud. Od konce března probíhala v místním jihošvédském tisku debata o skandálních čekacích lhůtách švédských soudů. Hanse Mattssona bylo sotva možné považovat za bojovnou náturu a podle Birgittiných kolegů nereagoval dostatečně ostře. Měl vysvětlit, že soudy jsou v beznadějné situaci, způsobené úspornými požadavky správy soudů a především vlády. Ovšem zatímco kolegové vzdychali a zuřili nad množstvím práce, Birgitta Roslinová se po návratu na pracoviště cítila radostně vzrušená. Po večerech sedávala v kanceláři tak dlouho, až ji Mattsson jemně varoval, že se zase přepíná a může znova onemocnět.

„Nebyla jsem nemocná,“ oponovala Birgitta. „Měla jsem jenom vysoký tlak a zhoršený krevní obraz.“

„Takhle odpovídá zdatný demagog,“ řekl jí Mattsson. „Nikoliv švédská soudkyně, která ví, že překrucování slov vede k nepříjemnostem.“

Proto se s Karin zatím jen slyšela po telefonu. Dvakrát si domluvily schůzku, jenže jim do toho pokaždé něco přišlo. Ale tenhle deštivý den v Kodani měla Birgitta volno. V soudní síni měla být až druhý den a plánovala u Karin přespat. Vezla s sebou fotky a s dětskou zvědavostí se těšila na obrázky, které v Číně vyfotila Karin.

Cesta do Pekingu už jí připadala vzdálená. Přemítala, jestli za to snad může věk, že vzpomínky tak rychle vyblednou. Rozhlédla se po kavárně, jako by hledala někoho, kdo jí odpoví. V jednom rohu seděly dvě arabské ženy s minimálně odhalenými obličeji. Jedna z nich plakala.

Ty mi nemůžou odpovědět, pomyslela si. A kdo asi, když to neumím ani já sama?

S Karin se domluvily, že se sejdou na oběd v restauraci kousek od pěší zóny Ströget. Birgitta měla v úmyslu projít na Strögetu obchody s oblečením a poohlédnout se po nějakém kostýmku do práce. Ale déšť jí vzal na nákupy chuť. Seděla v kavárně na letišti, dokud nebyl čas se zvednout. Vzala si taxi, nebyla si jistá, jestli by místo schůzky našla. Když vstoupila do přeplněné restaurace, Karin na ni vesele zamávala.

„Odletěli v pořádku?“

„Člověku to dojde až zpětně. Je strašné posadit celou rodinu do stejného letadla.“

Karin zavrtěla hlavou.

„Nic se nestane,“ řekla. „Pokud si chce člověk při přesunu z místa na místo být jistý přežitím, má vlézt do letadla.“

Obědvaly, prohlížely si fotografie a vzpomínaly na cestu. Během Karinina povídání se Birgitta přistihla, že se poprvé za dlouhou dobu v myšlenkách vrátila k přepadení na pekingské ulici. Viděla Chung, jak znenadání stojí při snídani u jejího stolu. Viděla znovunalezenou kabelku. Vybavila se jí celá ta podivná a děsivá situace, do níž byla zatažená.

„Posloucháš mě?“ zeptala se Karin.

„Samozřejmě že ano. Proč se ptáš?“

„Nevypadalo to tak.“

„Myslela jsem na svoji rodinu, jak se vznáší někde nad námi.“

Po jídle si objednaly kávu. Karin navrhla, aby si na protest proti studenému jarnímu počasí daly koňak.

„Jistěže si dáme koňak.“

Domů ke Karin jely taxíkem. Dorazily zrovna ve chvíli, kdy přestalo pršet a mraky se postupně protrhávaly.

„Potřebuju pohyb,“ prohlásila Birgitta. „Trávím nekonečně hodin sezením v kanceláři nebo na soudu.“

Šly se projít podél vody. Až na několik starších lidí se psy bylo nábřeží prázdné.

„Na co myslíš, když posíláš někoho do vězení? Už jsem se tě na to někdy ptala? A odsoudila jsi už někoho za vraždu?“ zajímala se Karin.

„Mockrát. Mimo jiné ženu, která zabila tři lidi. Svoje rodiče a mladšího bratra. Vzpomínám si, že jsem ji během procesu pozorovala. Byla drobná, štíhlá, moc krásná. Kdybych byla muž, asi by mi připadala sexy. Snažila jsem se na ní najít známky lítosti. Bylo zjevné, že vraždy plánovala. Neubila ty lidi v zuřivosti. Navíc to bylo doslova tak, jak říkám, ona je opravdu ubila. Tak to dělají muži. Ženy nejčastěji používají nůž. My bodáme, muži mlátí. Ale ona vzala z otcovy garáže kladivo a všem třem rozbila hlavu. A žádná lítost.“

„Proč?“

„To se nikdy nezjistilo.“

„Takže byla šílená?“

„Podle odborníků, kteří posuzovali její duševní stav, šílená nebyla. Nakonec mi nezbylo nic jiného než ji odsoudit, jak nejpřísněji to zákon umožňuje. Ani se neodvolala. Jako soudce to člověk obvykle považuje za vítězství. V tomhle případě ale nevím.“

Zastavily se a sledovaly plachetnici, jak po větru pluje zálivem na sever.

„Není teď načase mi to říct?“

„A co?“

„Co se vlastně přihodilo v Pekingu. Vím, že to, cos mi tam pověděla, není pravda. Aspoň ne celá pravda a nic než pravda, na jakou se přísahá ve tvé soudní síni.“

„Přepadli mě. Ukradli mi kabelku.“

„To vím. Ale ty okolnosti, Birgitto, ty ti nevěřím. Pořád tam něco chybí. Přestože jsme se za ta léta moc nestýkaly, znám tě. Když jsme kdysi byly povstalkyně a naivní zoufalky, které si pletly city s rozumem, naučily jsme se mluvit pravdu a současně lhát. Já bych před tebou nikdy neřekla lež. Nebo bych si nevymýšlela, jak říkával můj táta. Vím, že bys mě prokoukla.“

Birgitta cítila, jak se jí ulevilo.

„Sama nechápu,“ řekla, „proč jsem toho polovinu zatajila. Možná proto, žes měla tolik práce se svou první dynastií. A možná taky proto, že sama nevím, co se přesně stalo.“

Pokračovaly po nábřeží, a když slunce začalo opravdu hřát, sundaly si kabáty. Birgitta vyprávěla o fotografii z bezpečnostní kamery v malém hudiksvallském hotelu a o snaze vypátrat natočeného muže. Vzala to důkladně, jako by seděla na lavici svědků a měla nad sebou bdělé soudcovské oko.

„O tom jsi mi neřekla ani slovo,“ konstatovala Karin, když Birgitta domluvila. Obrátily se a vracely se stejnou cestou zpátky.

„Když jsi odjela, měla jsem strach,“ přiznala Birgitta. „Myslela jsem si, že tam zetlím v nějaké podzemní kobce. A policie by řekla, že jsem zkrátka zmizela.“

„Beru to jako výraz nedostatku důvěry. Vlastně bych se měla naštvat.“

Birgitta se zastavila a stoupla si před Karin.

„Tak dobře se zase neznáme,“ řekla. „Možná si to myslíme. Nebo si to přejeme. V mládí jsme spolu měly úplně jiný vztah než dnes. Jsme přítelkyně. Ale opravdu blízké si nejsme. A možná jsme ani nikdy nebyly.“

Karin přikývla. Pokračovaly v chůzi po břehu, po nejsušším písku nad chaluhami.

„Člověk by chtěl, aby se všechno opakovalo, aby to bylo jako tenkrát,“ řekla pak Karin. „Ale stárnout znamená, že se musíme bránit sentimentalitě. Přátelství, které má přežít, je zapotřebí neustále prověřovat a obnovovat. Stará láska možná nerezaví. Ale staré přátelství ano.“

„Už to, že o tom mluvíme, je krok správným směrem. Jako oškrábat rez ocelovým kartáčem.“

„Co bylo pak? Jak to celé skončilo?“

„Druhý den jsem jela domů. Každopádně mi police nebo nějaká tajná bezpečnostní služba prohledala pokoj. Nevím, co tam chtěli najít.“

„Ale muselo ti to přece vrtat hlavou. Obyčejná krádež kabelky?“

„Samozřejmě jde o tu fotografii z hotelu v Hudiksvallu. Někdo mi chtěl zabránit, abych po tom muži pátrala. Zároveň si myslím, že Chung říkala pravdu. Čína nechce, aby zahraniční turisté doma vykládali o takzvaných ,nešťastných událostech‘. A už vůbec ne teď, když se země připravuje na svoje parádní hvězdné číslo, olympijské hry.“

„Země s víc než miliardou obyvatel čeká za oponou na svůj výstup. Divná představa.“

„Stovky milionů těch lidí, naši milovaní chudí rolníci, určitě ani nevědí, co je ta olympiáda zač. Nebo si říkají, že jim sotva přinese změnu k lepšímu, když se v Pekingu sejde světová mládež, aby si tam hrála.“

„Tu Chung si pamatuju jen matně. Byla moc krásná. A měla v sobě takovou ostražitost, jako by celou dobu očekávala, že se něco stane.“

„Možná. Já si ji vybavuju jinak. Pomohla mi.“

„Že by sloužila více pánům?“

„Přemýšlela jsem nad tím. Neumím na to odpovědět. Nevím. Ale zřejmě máš pravdu.“

Vyšly na molo, kam se uvazují lodě. Spoustu míst bylo prázdných. V jednom omšelém dřevěném člunu seděla žena a vylévala z něj vodu. Vesele na ně pokývala hlavou a řekla cosi dialektem, kterému Karin skoro nerozuměla.

Po procházce si doma v obývacím pokoji daly kávu. Karin vyprávěla, že momentálně pracuje na přebásnění děl několika čínských básníků publikovaných od osamostatnění v roce 1949 až do současnosti.

„Nemůžu zasvětit život jenom vymřelým impériím. Poezie je zpestření.“

Birgitta jí málem pověděla o svých tajných a vášnivých hrátkách s písňovými texty. Ale neřekla nic.

„Hodně jich prokázalo statečnost,“ pokračovala Karin. „Mao a jeho spolupracovníci z vedení málokdy přijali kritiku. Ale s básníky měl Mao trpělivost. Protože poezii sám psal, chtělo by se říct. Ale já to myslím tak, že věděl, že umělci dovedou najít důležité perspektivy velkého politického dění. Když chtěli členové vedení zasáhnout proti autorům, kteří malovali nebezpečnými tahy štětce nepravdivá slova, Mao byl téměř vždy proti. Až do konce. Co se s umělci dělo během kulturní revoluce, to samozřejmě padá na jeho hlavu, ale nebyl to jeho záměr. Přestože jeho poslední revoluční iniciativa měla přízvisko kulturní, v jádru byla samozřejmě politická. Když pak zjistil, že část vzbouřených mladých lidí zašla příliš daleko, zatáhl za brzdu. Sice to nemohl říct nahlas, ale já si stejně myslím, že litoval, jaká zkáza ty roky poznamenala. Ale taky pochopitelně líp než kdo jiný věděl, že když se dělá omeleta, musí se rozklepnout vajíčko. Tak nějak se to říkalo, ne?“

„Nebo že revoluce není pozvání na čaj.“

Rozesmály se.

„Co si o Číně myslíš teď?“ zeptala se Birgitta. „Co se tam děje?“

„Jsem přesvědčená, že tam probíhá neskutečné měření sil. Uvnitř strany i v celé zemi. A zároveň chce komunistická strana ukázat světu a všem takovým, jako jsme my dvě, že je možné zkombinovat ekonomický vývoj s nedemokratickým státním zřízením. Přestože to všichni západní myslitelé popírají, stranická diktatura je slučitelná s rozvojem ekonomiky. To nás samozřejmě zneklidňuje. Proto se tolik mluví a píše o popravách střelou do zátylku. Napadáme Čínu s poukazem na nesvobodu, uzavřenost a nedodržování lidských práv, která se na Západě tak opečovávají. Ale podle mě je to pokrytectví. V naší části světa je plno zemí včetně Ameriky a Ruska, kde se lidská práva denně porušují. Číňané navíc vědí, že s nimi chceme obchodovat, a to za každou cenu. Prokoukli nás už v devatenáctém století, kdy jsme z nich všech chtěli udělat trosky závislé na opiu, a přivlastnit si tak právo diktovat si obchodní podmínky. Číňané se poučili a nebudou naše chyby opakovat. Tohle je můj názor, i když je mi jasné, že moje závěry samozřejmě nejsou bez vady. Děje se tam toho mnohem víc, než jsem schopná zaznamenat. Na Čínu nemůžeme používat náš metr. Ale ať už máme jakýkoliv názor, musíme se na ty události dívat s respektem. Jen blázen si může myslet, že současné dění v Číně neovlivní naši vlastní budoucnost. Kdybych měla malé děti, pořídila bych jim čínskou chůvu, aby se naučily čínsky.“

„Přesně to samé říká můj syn.“

„Prozíravý mladý muž.“

„Mě ta cesta do Číny naprosto ohromila,“ přiznala Birgitta. „Ta země je tak neskutečně rozlehlá, až mi tam celou dobu připadalo, že můžu kdykoliv zmizet a nikdo mě nebude postrádat, když je tam tolik lidí. Škoda, že jsem si nemohla víc popovídat s Chung.“

Večer se najedly a znovu se spolu toulaly ve vzpomínkách z mládí. V Birgittě rostlo předsevzetí, že už nesmí znovu dopustit, aby s Karin přerušily kontakt. Nemá nikoho, s kým by jinak sdílela svá studentská léta, nikdo jiný by nepochopil, o čem to vlastně mluví.

Povídaly si dlouho do noci, a než šly spát, slíbily si, že se musejí vídat častěji.

„Musíš v Helsingborgu spáchat nějaký dopravní přestupek,“ žertovala Birgitta. „Odmítni to přiznat policistům na ulici a nakonec se dostaneš pěkně ke mně do soudní síně. Až tě odsoudím, můžeme vyrazit na večeři.“

„Nějak si tě se soudcovským kladívkem nedovedu představit.“

„Já taky ne. A přesto ho mám denně v ruce.“

Druhý den se společně vydaly na hlavní nádraží.

„Já se teď vrátím ke svým čínským básníkům,“ řekla Karin. „Co budeš dělat ty?“

„Odpoledne musím nastudovat dvě žaloby. Jedna se týká gangu Vietnamců, nelegálně sem dovážejí cigarety a bezohledně přepadají staré lidi. Takhle odporná individua se jen tak nevidí, a přitom jsou to mladí kluci. A pak tam mám ženu, která týrala svoji maminku. Jak jsem zatím pochopila, ani matka, ani dcera nevynikají přílišnou inteligencí. Tak s tímhle strávím odpoledne. Básníky ti závidím. Ale nechci na to radši myslet.“

Už se chtěly rozdělit, když Karin Birgittu chytila za loket.

„Vůbec jsem se nezeptala na Hesjövallen. Jak to pokračuje?“

„Zdá se, že policie přece jen pracuje s verzí, že to spáchal ten muž, co se pak oběsil.“

„Sám? Tolik mrtvých?“

„Cílevědomý zabiják by to asi zvládl. Ale pořád ještě nepřišli na to, jaký měl motiv.“

„Šílenství?“

„Já si to nemyslím. Už od začátku se mi to nezdálo.“

„Jsi ještě ve spojení s tamní policií?“

„Kdepak. Jen čtu, co o tom píšou v novinách.“

Birgitta se dívala, jak Karin svižně odchází velkou centrální halou. Pak dojela na Kastrup, našla na parkovišti svoje auto a vyrazila domů.

Stárnutí je jakási forma ústupu, pomyslela si. Člověk už není jen na zteči. Dochází zároveň k tichému, prakticky neznatelnému vyklízení pozic. Jako naše hovory s Karin. Hledáme samy sebe, kým jsme byly a kým jsme, dnes i tenkrát.

Do Helsingborgu přijela kolem dvanácté. Šla rovnou do kanceláře. Tam si nejdřív přečetla oběžník správy soudů a pak se ponořila do dvou čekajících případů. Stihla si nachystat podklady k případu s týranou ženou. Písemnosti k žalobě proti Vietnamcům hodila do tašky a zamířila domů. Cítila, jak se oteplilo. Stromy se pomalu začínaly zelenat.

Po těle se jí rozlila nenadálá radost. Zastavila se, zavřela oči a nasála do plic vzduch. Ještě není pozdě, pomyslela si. Viděla jsem Velkou čínskou zeď. Pořád na mě čekají další zdi a hlavně ostrovy, kam se chci podívat, než všechno skončí a víko se zaklapne. Něco mi říká, že tu krizi se Staffanem zvládneme.

Žaloba proti Vietnamcům byla složitá a nepřehledná. Birgitta na ní pracovala až do deseti hodin do večera. Dvakrát se také radila po telefonu s Hansem Mattssonem. Věděla, že mu nevadí, když mu kvůli případu volá domů.

Bylo už skoro jedenáct, když se začala chystat do postele. Vtom někdo zazvonil u dveří. Svraštila obočí, ale šla otevřít. Venku nikdo nebyl. Vykročila na schodiště a rozhlédla se po ulici. Kolem projelo auto. Jinak bylo na chodníku liduprázdno. Branka před domem byla zavřená. Děcka, pomyslela si. Zazvoní a pak utečou.

Vrátila se dovnitř a usnula ještě před půlnocí. Chvilku po druhé hodině se probudila, aniž přesně věděla proč. Nevzpomínala si, že by ji vzbudil nějaký sen, a nic neslyšela, i když do tmy napínala sluch. Chtěla se obrátit a spát dál, ale místo toho se na posteli posadila. Rozsvítila lampičku a zaposlouchala se. Pak vstala z postele a otevřela dveře do chodby. Pořád nic neslyšela. Vzala si na sebe župan a sešla dolů. Dveře byly zamčené, okna zavřená. Došla k oknu obrácenému do ulice a roztáhla závěsy. Měla pocit, že se na chodníku mihnul nějaký stín, ale řekla si, že se jí to jen zdá. Nikdy neměla strach ze tmy. Třeba se vzbudila z hladu. Snědla obložený krajíček chleba a vypila sklenici vody, načež si šla lehnout a brzy usnula.

Teprve druhý den ráno, když si brala aktovku se všemi papíry do práce, nabyla dojmu, že u ní v pracovně někdo byl. Byl to stejný pocit jako tehdy v pekingském hotelu. Večer si položila tlustý fascikl vedle aktovky. Teď část papírů růžkem překrývala ucho tašky.

Sice měla naspěch, ale prošla celé přízemí. Nic nechybělo, s ničím se nehýbalo. Mám vidiny, pomyslela si. Nevysvětlitelné noční zvuky se nemají ráno vykládat pomocí výmyslů. Stačil mi stihomam v Pekingu. V Helsingborgu s tím začínat nebudu.

Birgitta vyšla z domu a vydala se pěšky z kopce dolů do města. Teplota od včerejška ještě vyskočila o několik stupňů. Po cestě soudkyně promýšlela první případ dne. Bude třeba zpřísnit bezpečnostní kontroly, mezi vietnamskými návštěvníky v síni by mohlo docházet k potyčkám. Po poradě se státním zástupcem a předsedou soudu vyhradila na soudní přelíčení dva dny. Zdálo se jí to jako minimum, ale tlak na soud byl tak silný, že na to musela přistoupit. Ve svém diáři si ale rezervovala ještě den navíc a pro následující líčení si udělala záložní plán.

Když dorazila na soud, zamířila k sobě do kanceláře, vypnula telefon a se zavřenýma očima se opřela v židli. V duchu si procházela nejdůležitější body případu proti dvěma bratrům Tranovým, který zahrnoval uvalení vazby, dvakrát opětovné uvalení vazby a žalobu. Teď dojde na soudní proces a rozsudek. Během vyšetřování byli zadrženi ještě další dva Vietnamci, Dang a Phan. Všichni čtyři byli obžalovaní ze stejného zločinu a byli spolupachatelé.

Birgitta měla dobrý pocit z toho, že bude v soudní síni zrovna státní zástupce Palm. Byl ve středním věku a bral své povolání se vší vážností. Nepatřil k těm prokurátorům, kteří se nikdy nenaučí, jak se předkládá případ bez zbytečných odboček. Z vyšetřovacího spisu navíc vyplývalo, že Palm vytrvale poháněl policejní tým k důkladnému vyšetřování, což nebylo vždycky zvykem.

V deset hodin vešla Birgitta do soudní síně a posadila se na své místo. Soudci z lidu a notář už tu byli. Lavice pro diváky byly plně obsazené. Sál střežila pořádková služba i policisté. Všichni příchozí museli projít detektorem, jaký se používá na letištích. Birgitta klepla kladívkem do stolu, přečetla jména zúčastněných, zkontrolovala, zda se jmenovaní dostavili, a předala slovo státnímu zástupci. Palm mluvil pomalu a zřetelně. Neměla potíže ho sledovat. Čas od času po očku mrkla směrem do řad diváků. Seděla tam velká skupina převážně velmi mladých Vietnamců. Mezi ostatními návštěvníky poznala několik novinářů a jednu ženu, která kreslila scény ze soudní síně pro různé celostátní deníky. Měla ohromné nadání. Birgitta si jeden její obrázek vystřihla a měla ho v kanceláři. Byla na něm ona sama. Ale ležel schovaný v zásuvce, soudkyně nechtěla před ostatními vypadat ješitně.

Byl to náročný den. Přestože vyšetřování v nejdůležitějších bodech jasně ukázalo, jak byly jednotlivé zločiny spáchány, mladíci začali házet vinu jeden na druhého. Dva mluvili švédsky, ale bratři Tranové potřebovali asistenci. Birgitta musela při několika příležitostech tlumočnici upozornit, že se vyjadřuje příliš nejasně, a přemítala, jestli žena vůbec ví, co jí Tranovi říkají. Jednou byla také nucena zklidnit několik hlučných diváků a pohrozila jim, že pokud se neztiší, vykáže je ze soudní síně.

Během pauzy na oběd za ní zašel Hans Mattsson, aby se poptal, jak to jde.

„Lžou,“ zhodnotila to soudkyně. „Ale výsledky vyšetřování mluví jasně. Jen by mě zajímalo, jak dobrá je ta tlumočnice.“

„Prý je schopná a uznávaná,“ řekl Hans Mattsson překvapeně. „Sám jsem dohlédl na to, abychom měli nejlepšího člověka v zemi.“

„Tak má možná špatný den.“

„A vy taky?“

„Já ne. Ale chce to čas. Pochybuju, že budeme hotovi do zítřka odpoledne.“

Během odpoledního stání si Birgitta dál tu a tam prohlížela diváky. Upoutala ji jedna Vietnamka středního věku. Seděla sama v rohu soudní síně, napůl zakrytá lidmi sedícími před ní. Kdykoliv ji Birgitta pohledem vyhledala, uvědomila si, že se žena dívá přímo na ni, zatímco ostatní Vietnamci měli většinou oči jen pro své přátele či příbuzné na lavici obžalovaných.

Birgitta si vzpomněla, jak sama před pár měsíci seděla v čínské soudní síni. Možná tu mám návštěvu z Vietnamu na výměnném pobytu, pomyslela si ironicky. Ale to by mi asi oznámili. Navíc ta žena nemá tlumočníka.

Když přelíčení pro ten den ukončila, pořád ještě si nebyla jistá, jestli bude zítřek stačit, aby bylo řečeno vše, co má zaznít. V kanceláři si sepsala přehled toho, co zbývá, než bude moci líčení uzavřít a oznámit, kdy vyhotoví rozsudek. Možná se to stihne, pokud do toho nepřijde něco nečekaného.

V noci spala, jako když ji do vody hodí, a žádné nezvyklé zvuky ji neprobudily.

Druhý den procesu seděla Vietnamka opět na stejném místě. Birgittu něčím zneklidňovala. Během pauzy si zavolala jednoho dozorce a požádala ho, ať zjistí, jestli se žena drží stranou ostatních Vietnamců i mimo soudní síň. Těsně před koncem pauzy se dozorce vrátil a potvrdil jí to. Žena s nikým nemluví.

„Mějte ji na očích,“ řekla dozorci Birgitta.

„Můžu ji nechat vyvést, jestli chcete.“

„Z jakého důvodu?“

„Že vás znervózňuje.“

„Chci jen, abyste ji měl na očích. Nic víc.“

Přestože o tom sama do poslední chvíle pochybovala, podařilo se jí dotáhnout líčení ještě ten den pozdě odpoledne ke konci. Oznámila, že rozsudek bude vyhlášen dvacátého června, a proces ukončila. Poděkovala svým přísedícím a poslední, koho před odchodem ze síně zahlédla, byla Vietnamka, která stála otočená do sálu a sledovala ji.

Do kanceláře za ní přišel Hans Mattsson. Poslouchal závěrečnou řeč státního zástupce a obhájce prostřednictvím interního systému reproduktorů.

„Palm je teď docela ve formě.“

„Jde jen o to, jak rozdělit tresty. Není pochyb, že bratři Tranové v tom hrají hlavní roli. Ti druzí dva jsou samozřejmě spoluviníci. Ale zdá se, že se bratrů bojí. Nemůžu se zbavit dojmu, že na sebe možná vzali větší vinu, než jakou skutečně mají.“

„Dejte vědět, kdybyste to chtěla probrat.“

Poskládala si své poznámky a chystala se k odchodu. Staffan jí poslal esemesku, že se všichni mají dobře. Už chtěla odejít, když se jí na stole rozdrnčel telefon. Váhala, jestli ho má nechat zvonit. Pak ale sluchátko přece jen zvedla.

„To jsem já.“

Ten mužský hlas poznávala, ale nedovedla ho zařadit.

„Kdo já?“

„Nordin. Dozorce.“

„Promiňte. Jsem unavená.“

„Jen vám volám, že máte návštěvu.“

„A kdo to je?“

„Ta žena, jak jsem ji měl mít na očích.“

„Ona tu ještě je? Co mi chce?“

„To nevím.“

„Jestli je příbuzná s někým z těch obžalovaných Vietnamců, tak s ní mluvit nesmím.“

„Řekl bych, že se pletete.“

Birgittě docházela trpělivost.

„Jak to myslíte? Nemůžu s ní mluvit.“

„Jenom jsem tím myslel, že není z Vietnamu. Mluví perfektně anglicky. Je to Číňanka. A chce s váma mluvit. Říkala, že je to moc důležitý.“

„Kde je?“

„Čeká venku. Vidím ji. Zrovna utrhla lístek z břízy.“

„Jmenuje se nějak?“

„Určitě. Ale mně se nepředstavila.“

„Už jdu. Řekněte jí, ať počká.“

Birgitta Roslinová šla k oknu. Uviděla ženu na chodníku.

Za několik minut vyšla ze soudní budovy.

35

Žena se jmenovala Ho. Klidně to mohla být mladší sestra Chung. Birgittu při pohledu zblízka ohromilo, jak jsou si podobné, Ho měla nejen stejný přísný účes, ale vyzařovala z ní i stejná důstojnost. Když k ní Birgitta došla, ještě v ruce držela březový lístek.

Představila se bezchybnou angličtinou, přesně jako Chung.

„Přišla jsem za vámi v jisté záležitosti,“ řekla. „Pokud neruším.“

„Už mám po práci.“

„Nerozuměla jsem jedinému slovu,“ pokračovala Ho. „Ale viděla jsem, jaký respekt vám všichni prokazovali.“

„Před několika měsíci jsem viděla soudní proces v Číně. Taky tam rozhodovala soudkyně a taky jí prokazovali značný respekt.“

Birgitta se zeptala, jestli chce Ho jít do kavárny nebo do restaurace. Ale Ho ukázala na blízký park s lavičkami.

Posadily se. Kousek od nich halasila skupinka postarších opilců, Birgitta je tam viděla už mockrát. Matně si vzpomínala, že kdysi jednoho z nich soudila za nějaký přestupek, už si nevybavila, o co přesně šlo. Věční obyvatelé parku. Násoskové po parcích a osamělí metaři, kteří na hřbitovech shrabují listí, to je osa švédské společnosti. Co zbude, když zmizí? Tohle si často říkala.

Mezi ochmelky na lavičce seděl jeden muž tmavé pleti. I tady nachází nové Švédsko svou identitu.

Birgitta se usmála.

„Jaro přišlo,“ řekla.

„Jsem tu, abych vám oznámila, že Chung je mrtvá.“

Birgitta netušila, co má od ženy čekat. Ale tohle by ji rozhodně nenapadlo. Zatrnulo jí. Nikoliv smutkem, ale návalem strachu.

„Co se stalo?“

„Zemřela při automobilové nehodě během cesty po Africe. Byl tam i její bratr. Ten přežil. Možná ani neseděl ve stejném autě. Neznám všechny podrobnosti.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před pár měsíci.“

„V Africe?“

„Naše milovaná Chung jela do Zimbabwe s velkou čínskou delegací. V čele té návštěvy byl ministr obchodu Kche, šlo zřejmě o velmi důležité záležitosti. Neštěstí se stalo během výletu do Mosambiku.“

Najednou na sebe dva opilci začali křičet a pustili se do rvačky.

„Půjdeme,“ rozhodla Birgitta a zvedla se.

Vzala Ho do nedaleké cukrárny. Byly tam téměř jedinými hosty. Birgitta požádala dívku za pultem, ať ztlumí hudbu.

Rádio se ztišilo. Ho si objednala minerálku, Birgitta kávu.

„Povídejte,“ vybídla Birgitta Číňanku. „Podrobně, pomalu, všechno, co víte. Za těch pár dní, co jsem se s Chung setkávala, se z nás staly tak trochu přítelkyně. Ale kdo jste vy? Kdo vás poslal takovou dálku z Pekingu až sem? A hlavně proč?“

Ho zavrtěla hlavou.

„Přijela jsem z Londýna. Chung měla mnoho přátel, kteří za ní truchlí. Zprávu o její smrti mám od Ma Li. Ta s ní v Africe byla a právě ona mě požádala, abych vás kontaktovala.“

„Ma Li?“

„Další z jejích přítelkyň.“

„Začněte od začátku,“ požádala Birgitta. „Nějak pořád nedokážu pochopit, že se to opravdu stalo.“

„To nedokáže nikdo z nás. A přesto je to tak. Ma Li mi napsala dopis, kde mi všechno vypověděla.“

Birgitta čekala, až bude Ho pokračovat. Uvědomila si, že v jejím mlčení se skrývá také určitá zpráva. Ho kolem nich vytvářela svébytný uzavřený prostor.

„Informace se rozcházejí,“ řekla Ho. „Z Ma Liina dopisu se zdá, jako by to, co se o nehodě dozvěděla, byla pozměněná pravda.“

„A kdo jí to vyprávěl?“

„Ja Žu. Bratr Chung. Podle něj si Chung přála jet na výlet hluboko do buše, chtěla vidět divokou zvěř. Řidič jel pravděpodobně moc rychle. Auto se převrátilo a Chung byla na místě mrtvá. Pak začalo auto hořet, vytekl mu benzin.“

Birgitta kroutila hlavou. Mrazilo ji. Nedokázala si v hlavě srovnat, že Chung je mrtvá, že se stala obětí banální dopravní nehody.

„Několik dní před svou smrtí měla Chung s Ma Li dlouhý rozhovor,“ pokračovala Ho. „Nevím, o čem mluvily, Ma Li neporušuje důvěru svých přátel. Ale Chung jí dala jasný pokyn. Pokud se jí něco stane, máte se to dozvědět.“

„Proč? Sotva jsem ji znala.“

„Na to vám nedokážu odpovědět.“

„Přece vám to Ma Li vysvětlila, ne?“

„Chung chtěla, abyste věděla, kde mě v Londýně najdete, kdybyste potřebovala pomoc.“

Birgitta cítila, jak v ní narůstá strach. Ty události jsou si podobné jako vejce vejci, pomyslela si. Mě přepadnou na ulici v Pekingu, Chung potká nehoda v Africe. Nějak to spolu souvisí.

Vzkaz od Chung ji vyděsil. Pokud budete někdy potřebovat pomoc, vězte, že v Londýně najdete ženu jménem Ho.

„Nerozumím vám. Přišla jste mě varovat? Co by se mohlo stát?“

„Ma Li mi nesdělila podrobnosti.“

„Ale její dopis byl natolik vážný, že vás přiměl přijet až sem? Věděla jste, kde mě najdete, věděla jste, jak se ke mně dostanete. Co psala Ma Li?“

„Chung jí vyprávěla o švédské soudkyni, paní Roslinové, která je už dlouhá léta její přítelkyní. Taky se zmínila o tom nepříjemném přepadení a důkladném policejním vyšetřování.“

„Tohle vážně řekla?“

„Cituji vám ten dopis. Slovo od slova. Kromě toho Chung mluvila o fotografii, kterou jste jí měla ukázat.“

Birgitta sebou trhla.

„Opravdu? Fotografie? Řekla k tomu víc?“

„Byl na ní Číňan a podle vás měl prý něco společného s událostmi ve Švédsku.“

„Co ještě o tom muži řekla?“

„Chung měla strach. Na něco přišla.“

„Na co?“

„To nevím.“

Birgitta seděla mlčky. Pokoušela se pochopit zprávu, kterou jí Chung poslala. Mohl to být jen varovný výkřik z ticha. Měla Chung podezření, že se jí něco může stát? Nebo věděla, že hrozí nebezpečí Birgittě? Znala snad muže z fotografie? Proč to v tom případě neřekla?

V soudkyni se vzmáhal nepříjemný pocit. Ho ji mlčky pozorovala a čekala.

„Musím vědět jednu věc. Kdo vlastně jste?“

„Bydlím v Londýně od začátku devadesátých let. Přijela jsem tam jako tajemnice na velvyslanectví. Později mě jmenovali ředitelkou čínské obchodní komory a dnes pracuji jako nezávislá poradkyně pro čínské firmy, které se chtějí etablovat v Anglii. Ale nejen tam. Podílím se také na budování velkých výstavních prostor pro čínské firmy u švédského města Kalmar. Při práci cestuji po celé Evropě.“

„Odkud se s Chung znáte?“

Odpověď Birgittu překvapila.

„Jsme příbuzné. Sestřenice. Znaly jsme se od mládí. Přestože Chung byla o deset let starší.“

Birgitta pomyslela na to, že ji Chung podle všeho popsala jako svou dávnou přítelkyni. Bylo v tom jakési poselství. Birgitta si to vykládala tak, že jejich krátké přátelství šlo do hloubky, a umožnilo tak velmi důvěrná sdělení. Nebo to spíš byla holá nutnost?

„Co o mně psala v tom dopise?“

„Chtěla, abychom vás co nejdříve informovali.“

„A dál?“

„Jak už jsem řekla. Měla jste se dozvědět o mně, že tu jsem a kde mě najdete, pokud by se něco stalo.“

„Tady to celé pokulhává. Co by se mělo stát?“

„Nevím.“

Něco v ženině tónu vyburcovalo Birgittu k ostražitosti. Až doteď Ho vykládala fakta. Ale tady z role vypadla. Ví víc, než co mi řekla, pomyslela si Birgitta.

„Čína je velká země,“ řekla. „Člověk ze Západu snadno zamění rozlehlost s tajuplností. Nedostatek vědomostí se promění v mystiku. Já to určitě dělám taky. Vnímala jsem tak i Chung. Ať mi řekla cokoliv, nedokázala jsem tak docela porozumět, co tím myslí.“

„Čína není tajuplnější než jiné země světa. To je západní mýtus, že je naše země nesrozumitelná. Evropané se nikdy nesmířili s tím, že nechápou náš způsob myšlení. Stejně jako jste nepřijali fakt, že jsme vás předstihli v mnoha důležitých objevech a vynálezech. Střelný prach, kompas, knihtisk, to všechno je ve své podstatě z Číny. Dokonce ani v měření času jste nebyli první. Tisíc let předtím, než jste sestavili mechanické hodiny, jsme už měli vodní a přesýpací hodiny. To nám nedokážete zapomenout. Proto jsme pro vás nepochopitelní a tajemní.“

„Kdy jste Chung viděla naposledy?“

„Před čtyřmi lety. Přijela tehdy do Londýna. Strávily jsme spolu několik večerů. Bylo to v létě. Chtěla se procházet po Hampstead Heath a nechala si ode mě vyprávět, co si Angličané myslí o vývoji v Číně. Kladla mi těžké otázky, a když jsem se nevyjadřovala dost jasně, byla viditelně nespokojená. Kromě toho si přála vidět nějaké kriketové zápasy.“

„Proč?“

„To mi nevysvětlila. Ona měla spoustu překvapivých zájmů.“

„Já moc velký fanda do sportu nejsem. Ale kriket mi připadá jako nepochopitelná hra, je naprosto nemožné poznat, jakým způsobem družstvo zvítězí nebo prohraje.“

„Podle mě to její dětské nadšení vycházelo ze snahy poznat, jak Angličané fungují, a to prostřednictvím jejich národního sportu. Chung byla nesmírně umíněný člověk.“

Ho se podívala na hodinky.

„Ještě dnes musím z Kodaně letět zpátky do Londýna.“

Birgitta váhala, jestli má položit otázku, která v ní pomalu zrála.

„Nebyla jste čirou náhodou předevčírem v noci u mě doma? V pracovně?“

Zdálo se, že Ho otázce nerozumí. Birgitta ji zopakovala. Ho udiveně zavrtěla hlavou.

„Byla jsem ubytovaná v hotelu. Proč bych k vám chodila jako nějaký zloděj?“

„Jen mě to tak napadlo. Vzbudil mě tehdy nějaký zvuk.“

„A byl tam tedy někdo?“

„To nevím.“

„Ztratilo se něco?“

„Zdálo se mi, že jsem měla rozházené papíry.“

„Ne,“ řekla Ho. „Já jsem u vás nebyla.“

„A jste tu sama?“

„Nikdo neví, že jsem jela do Švédska. Dokonce ani můj muž a děti. Myslí si, že jsem v Bruselu, kam jinak jezdívám.“

Ho vytáhla vizitku a položila ji před soudkyni. Na kartičce stálo její plné jméno, Ho Mej Wan, a také adresa a několik telefonních čísel.

„Kde bydlíte?“

„V čínské čtvrti. Přes léto tam celé noci bývá poměrně hlučno. Ale stejně tam chci bydlet. Je to taková malá Čína uprostřed Londýna.“

Birgitta si vizitku uložila do kabelky. Doprovodila Ho na nádraží a přesvědčila se, že nastupuje do správného vlaku.

„Můj manžel je průvodčí,“ řekla ještě. „Co dělá váš muž?“

„Je číšník,“ odpověděla Ho. „Proto taky bydlíme v čínské čtvrti. Pracuje v restauraci v přízemí pod naším bytem.“

Birgitta se dívala, jak vlak do Kodaně mizí v tunelu. Pak se sebrala a šla domů. Uvařila si večeři a přitom si uvědomila, jak je unavená. Chtěla se podívat na zprávy, jenže jak si lehla na pohovku před televizi, usnula. Vzbudilo ji zvonění telefonu. Staffan volal z Funchalu, ale spojení bylo špatné. Křičel, aby přehlušil šumění. Birgitta pochopila, že je všechno v pořádku a že se mají bezvadně. Najednou se hovor přerušil. Birgitta čekala, že manžel zavolá znovu, ale nestalo se. Lehla si zpátky na pohovku. Fakt, že je Chung mrtvá, jí připadal tak neskutečný, že ho vůbec nedokázala přijmout. Ale už během Hoina vyprávění měla dojem, že tu něco nesedí.

Zalitovala, že se nevyptávala víc. Jenže byla vyčerpaná z komplikovaného případu a neměla na otázky sílu. A teď už je pozdě. Ho je právě na cestě do své anglické čínské čtvrti.

Zapálila za Chung svíčku a probrala knihovnu, až našla mapu Londýna. Zmíněná restaurace byla hned vedle náměstí Leicester Square. Kdysi tam se Staffanem seděli v malém parčíku a pozorovali lidi. Bylo to na sklonku podzimu. Cestu podnikli bez přípravy, ze dne na den. Později pak o tomhle výletu mluvili jako o zvláštní a drahocenné vzpomínce.

Šla si brzy lehnout, druhý den ji čekal další proces. Případ dcery týrající svou matku nebyl tak složitý jako ten se čtyřmi Vietnamci. Ale nemůže usednout do soudcovského křesla unavená. Sebeúcta by jí to nedovolila. Než zhasla lampičku, pro jistotu si vzala půlku prášku na spaní.

Proces se nakonec ukázal ještě jednodušší, než čekala. Obžalovaná žena najednou změnila svou výpověď a bez okolků se přiznala ke skutečnostem, které tvrdila obžaloba. Ze strany obhájce nedošlo k žádnému překvapení, a jednání se tudíž neprotahovalo. Birgitta mohla přelíčení odklepnout už ve tři čtvrtě na čtyři s tím, že oběma stranám sdělila konkrétní datum v červnu, kdy bude vyhlášen rozsudek.

U sebe v kanceláři pak zvedla sluchátko a bez předchozího promýšlení vytočila číslo do Hudiksvallu. Hlas mladé ženy na ústředně jí byl povědomý. Tentokrát nemluvila tak nervózně a přepracovaně jako tehdy v zimě.

„Chtěla bych mluvit s Vivi Sundbergovou. Jestli je v práci.“

„Před chvílí jsem ji viděla projít. Kdo volá?“

„Soudkyně z Helsingborgu. To stačí.“

Vivi Sundbergová byla u telefonu prakticky okamžitě.

„Paní Roslinová? Už jsme se dlouho neslyšely.“

„Najednou mě napadlo, že vám zavolám.“

„Noví Číňani? Nové teorie?“

Birgitta postřehla v policistčině hlase ironii a moc nechybělo, aby odsekla něco v tom smyslu, že může z klobouku vytáhnout Číňanů třeba tucet. Ale udržela se a vymluvila se, že volá z pouhé zvědavosti.

„Pořád máme za to, že viníkem je ten muž, který bohužel spáchal sebevraždu,“ řekla Vivi Sundbergová. „I po jeho smrti vyšetřování pokračuje. Mrtvého odsoudit nemůžeme, ale můžeme aspoň podat pozůstalým vysvětlení těch událostí a taky proč k nim došlo.“

„Myslíte, že uspějete?“

„Na to je příliš brzy.“

„Nějaké nové stopy?“

„K tomu se nemůžu vyjadřovat.“

„Žádní další podezřelí? Nová možná vysvětlení?“

„Ani to nemůžu komentovat. Pořád jsme ve fázi rozsáhlého šetření se spoustou komplikovaných detailů.“

„Ale jste každopádně přesvědčení, že to udělal ten, koho jste zadrželi? A že měl skutečně motiv k vraždě devatenácti lidí?“

„Vypadá to tak. Můžu vám snad říct aspoň tolik, že jsme měli k dispozici veškeré myslitelné expertizy, kriminalisty, odborníky na vytváření profilu pachatele, psychology a v neposlední řadě ty nejzkušenější policisty a techniky, jaké v téhle zemi máme. Profesor Persson je samozřejmě extrémně skeptický. Ale kdy on není, že? Od nikoho dalšího jsme jinak žádnou negativní reakci neměli, ani my, ani státní zástupce. A pořád nám ještě zbývá hezký kus cesty.“

„Ten chlapec,“ řekla Birgitta. „Jak se mezi mrtvé vůbec nehodil. Máte nějaké vysvětlení?“

„Přímé vysvětlení v podstatě nemáme. Ale máme samozřejmě představu, jak se to celé stalo.“

„Jedna věc mi vrtá hlavou,“ pokračovala soudkyně. „Zdála se vám některá z obětí důležitější než ty ostatní?“

„Jak to myslíte?“

„Někdo, kdo byl vystaven obzvlášť krutému násilí. Nebo třeba ten, kdo zemřel jako první. Nebo poslední.“

„Na tohle vám nemůžu odpovědět.“

„Tak mi aspoň řekněte, jestli jsou to překvapivé otázky.“

„Ne.“

„Našli jste nějaké vysvětlení pro tu rudou stužku?“

„Ne.“

„Byla jsem v Číně,“ řekla Birgitta. „Viděla jsem Velkou čínskou zeď. Přepadli mě a strávila jsem celý den ve společnosti velmi drsných policistů.“

„Ale,“ podivila se Vivi Sundbergová. „Byla jste zraněná?“

„Ne, jen vyděšená. Ale tu ukradenou kabelku jsem dostala zpátky.“

„Tak to jste nakonec měla štěstí, ne?“

„Ano,“ konstatovala Birgitta. „Měla jsem štěstí. Díky, že jste si na mě udělala čas.“

Po skončení telefonátu zůstala soudkyně sedět v kanceláři. Nepochybovala, že pokud by povolaní specialisté objevili známky toho, že se vyšetřování stáčí do slepé uličky, určitě by zareagovali.

Večer vyrazila na dlouhou procházku a následně si několik hodin prohlížela aktuální katalogy vín. Napsala si několik odrůd červeného vína z Itálie, které si určitě objedná, a pak si v televizi pustila film pro pamětníky. Viděli ho kdysi se Staffanem, když spolu začínali chodit. Jane Fondová hrála prostitutku, barvy byly vybledlé a mdlé a příběh neuvěřitelný. Birgitta se musela usmívat, když viděla, jaké kreace předepisovala tehdejší móda, obzvlášť mírně vulgární boty na vysoké platformě.

Šla si lehnout, ale z usínání ji vytrhlo zvonění telefonu. Budík na nočním stolku ukazoval tři čtvrtě na dvanáct. Telefon utichl. Kdyby to byl Staffan nebo někdo z dětí, zavolali by na mobil. Zhasla lampičku. Aparát se rozezněl znovu. Birgitta vyskočila z postele a doběhla k psacímu stolu.

„Je to Birgitta Roslinová? Omlouvám se za pozdní vyrušení. Víte, kdo volá?“

Soudkyně hlas poznávala, ale nedovedla ho okamžitě zařadit. Byl to muž, starší muž.

„Ne tak docela.“

„Sture Hermansson.“

„A známe se?“

„Známí asi tak úplně nejsme. Ale před pár měsíci jste byla u mě v hotelu Eden v Hudiksvallu.“

„Ano, vzpomínám si.“

„Nezlobte se, že volám tak pozdě.“

„Už jste se omluvil. Předpokládám, že máte něco na srdci?“

„Vrátil se.“

Sture Hermansson při posledních slovech ztišil hlas. Birgittě v momentě došlo, koho má na mysli.

„Číňan?“

„Přesně tak.“

„Jste si jistý?“

„Přišel před chvilkou. Neměl rezervaci. Zrovna jsem mu dal klíče. Teď je na pokoji. Číslo dvanáct, jako posledně.“

„Jste si jistý, že je to on?“

„Ten film máte vy. Ale přijde mi, že je to ten samý člověk. Rozhodně používá stejné jméno.“

Birgitta se pokoušela rychle vymyslet, co má dělat. Srdce jí divoce tlouklo.

Sture Hermansson jí myšlenky přetrhl.

„Je tu ještě něco.“

„Ano?“

„Ptal se po vás.“

Birgitta přestala na okamžik dýchat. Potlačovaný strach jí projel jako dýka.

„To není možné.“

„Anglicky moc neumím. Abych byl upřímný, chvíli trvalo, než jsem pochopil, na koho se ptá. Znělo to jako ,Bilgitta Loslinová‘.“

„Co jste mu řekl?“

„Že bydlíte v Helsingborgu. Vypadal překvapeně. Asi počítal, že jste z Hudiksvallu.“

„Řekl jste mu ještě něco?“

„Dal jsem mu vaši adresu, jelikož jste mi ji tu nechala, abych se ozval, kdyby se něco dělo. Tak bych řekl, že to právě nastalo.“

Dědek zatracená, pomyslela si Birgitta. Cítila, jak se jí zmocňuje panika.

„Udělejte pro mě něco,“ řekla. „Zavolejte mi, až půjde ven. I kdyby to bylo uprostřed noci. Zavolejte mi.“

„Předpokládám, že chcete, abych mu vyřídil, že jsme spolu mluvili.“

„To mu rozhodně neříkejte.“

„Dobrá. Nic mu nepovím.“

Rozhovor byl u konce. Birgitta neměla tušení, co se to děje.

Chung je mrtvá. Ale muž s rudou stužkou se vrátil.

36

Po probdělé noci Birgitta chvíli před sedmou hodinou ranní zavolala do hotelu Eden. Dlouho to vyzvánělo, ale telefon nikdo nebral.

Celou noc se pokoušela nějak svůj strach zpracovat. Kdyby z Londýna nepřijela Ho a nesdělila jí zprávu o smrti Chung, noční telefonát Stureho Hermanssona by ji tolik nevykolejil. Když se pak už neozval, vyložila si to tak, že se nic dalšího nepřihodilo.

Možná že Číňan ještě spí.

Počkala další půlhodinu. Měla před sebou několik pracovních dní bez soudního stání. Doufala, že zlikviduje nevyřízené papíry a pomalu se pustí do vypracování rozsudku a určení trestů v případu čtyř Vietnamců.

Zazvonil telefon. Byl to Staffan z Funchalu.

„Vyrážíme na výlet,“ oznámil jí.

„Přes hory do údolí? Po těch nádherných pěšinách obsypaných kvítím?“

„Jedeme lodí. Zamluvili jsme si místa na velké plachetnici, která vyráží na moře. Možná teď dva dny nebudeme mít signál.“

„Kam poplujete?“

„Nikam. Vymyslely to děti. Nalodili jsme se jako nekvalifikovaná posádka, k tomu je tu kapitán, kuchař a dva zkušení námořníci.“

„Kdy vyplouváte?“

„Už jsme na vodě. Počasí je úchvatné. Akorát zatím nefouká vítr.“

„Je tam záchranný člun? Máte vesty?“

„Teď nás podceňuješ. Popřej nám hezkou plavbu. Jestli chceš, můžu ti domů ve sklenici přivézt slanou vodu.“

Spojení bylo špatné. Zakřičeli do sluchátka několik slov na rozloučenou. Birgitta telefon položila a najednou trpce zalitovala, že nejela s rodinou, přestože by tím zklamala Hanse Mattssona a naštvala kolegy.

Zavolala znovu do hotelu Eden. Teď bylo pro změnu obsazeno. Počkala a za pět minut to zkusila ještě jednou. Pořád obsazeno. Za oknem panovalo krásné jarní počasí. Přišlo jí, že je zbytečně nabalená, a šla se převléknout. Pořád obsazeno. Rozhodla se, že zavolá z kanceláře. Prošla zásoby v ledničce a sepsala seznam věcí, co je potřeba nakoupit. Pak ještě naposledy vytočila číslo do Hudiksvallu.

Zvedla to nějaká žena.

„Eden.“

„Sháním Stureho Hermanssona.“

„To nejde,“ zavřeštěla žena otřesnou angličtinou.

Pak začala hystericky ječet cizím jazykem, který Birgittě zněl jako ruština.

Podle zvuku spadlo sluchátko na zem. Někdo ho zvedl a promluvil do něj. Byl to muž. Mluvil hälsinglandským nářečím.

„Je tam Sture Hermansson?“

„Kdo volá?“

„S kým mluvím? Dovolala jsem se do hotelu Eden?“

„Jo, to jste se dovolala. Ale se Sturem mluvit nemůžete.“

„Jsem Birgitta Roslinová a volám z Helsingborgu. Pan Hermansson mi včera v noci volal. Byli jsme domluvení, že si ráno zatelefonujeme.“

„Je mrtvej.“

Birgitta se prudce nadechla. Na moment ji zachvátila závrať nebo snad křeč.

„Co se stalo?“

„To nevíme. Vypadá to, že se nějak řízl nožem a vykrvácel.“

„A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Tage Elander. Ne jako bývalej předseda vlády, píšu se bez ,r‘. Mám tady vedle v baráku čalounictví. Před chvílí ke mně přiběhla ta uklízečka, ta Ruska. Teď čekáme na sanitku a policii.“

„Byl zavražděný?“

„Sture? Proč by ho propánajána měli vraždit? Asi se nechtě pořezal kuchyňským nožem. Byl tady v noci sám a nikdo ho neslyšel volat o pomoc. Hrozná tragédie. Takovej hodnej člověk.“

Birgitta si nebyla jistá, jestli Elanderovi dobře rozuměla.

„On ale nemohl být v hotelu sám.“

„Proč ne?“

„Měl tam přece hosty.“

„Podle té Rusky tu nikdo nebyl.“

„Měl tam minimálně jednoho platícího hosta. To mi včera říkal. Číňan, bydlel v pokoji číslo dvanáct.“

„Možná jsem jí teda špatně rozuměl. Zeptám se jí.“

Birgitta slyšela vzdálený rozhovor. Ruská uklízečka zase rozrušeně ječela.

Elander se vrátil ke sluchátku.

„Trvá na tom, že tu žádní hosti v noci nebyli.“

„Stačí se podívat do knihy hostů. Pokoj číslo dvanáct. Muž s čínským jménem.“

Elander se opět vzdálil. V pozadí Birgitta slyšela, jak se Ruska překřtěná na Natašu rozplakala. Zároveň zaslechla bouchnutí dveří a další hlasy.

Elander se ozval.

„Musím teď končit. Přijela policie a sanitka. Ale ta kniha hostů tu není.“

„Jak to myslíte?“

„Je pryč. Uklízečka říká, že kniha vždycky leží na pultu. Teď je ale pryč.“

„Já jsem si jistá, že v hotelu byl v noci host.“

„Host je taky pryč. Třeba tu knihu vzal on?“

„Možná je to ještě horší,“ řekla Birgitta. „To on mohl v ruce držet kuchyňský nůž a zabít Stureho Hermanssona.“

„Vůbec vám nerozumím. Možná bude nejlepší, když si promluvíte s policií.“

„To taky udělám. Ale ne teď.“

Birgitta to položila. Během rozhovoru stála, a teď si musela sednout. Srdce jí bušilo jako o závod.

Najednou jako by viděla všechno naprosto jasně. Pokud se muž, který podle ní zavraždil obyvatele Hesjövallenu, vrátil a ptá se po ní, načež zmizí s knihou hostů a nechá za sebou mrtvého majitele hotelu, může to znamenat jedinou věc. Ten člověk se vrátil, aby ji zabil. Když požádala mladíka v Číně, aby ukázal ostraze fotografii z Hermanssonovy kamery, neměla ponětí, jaké to bude mít následky. Vrah se přirozeně domníval, že Birgitta bydlí v Hudiksvallu. Teď se ta nepřesnost napravila. Sture Hermansson mu dal správnou adresu.

Birgitta měla v hlavě naprostý zmatek. Přepadení v Číně a smrt Chung, zmizelá a opět nalezená kabelka, návštěva v jejím hotelovém pokoji, to všechno spolu nějak souvisí. Ale co se bude dít teď?

V čirém zoufalství zavolala Staffanovi. Jeho telefon byl nedostupný. Birgitta rodinný výlet plachetnicí tiše proklela. Zkusila ještě mobil jedné z dcer, ale výsledek byl stejný.

Zavolala Karin Wimanové. Také žádná odpověď.

Neviděla jiné východisko než útěk. Musí pryč. Alespoň do té doby, než pochopí, do čeho se to zapletla.

Když už se rozhodla, jednala jako obvykle ve vypjatých situacích; rychle a rozhodně, bez zaváhání. Zavolala Hansi Mattssonovi a dovolala se, přestože měl jednání.

„Není mi dobře,“ sdělila mu. „Tlak to není, mám jenom teplotu. Možná nějaká viróza. Ale na pár dní si beru volno.“

„Ten proces s Vietnamci jste moc hnala,“ vyčinil jí. „Vůbec mě to nepřekvapuje. Zrovna jsem dopsal dopis adresovaný vedení správy soudů, kde se snažím vysvětlit, že se švédské soudnictví řítí do záhuby. Když člověk vidí všechny ty přepracované soudce, jsou tím ohroženy právní jistoty státu.“

„Budu pryč jen pár dní. A do příštího týdne nemám žádné přelíčení.“

„Uzdravte se. A přečtěte si místní tisk. ,Soudkyně Roslinová vedla přelíčení jako obvykle pevnou rukou a nepřipustila žádné narušení ze strany diváků. Příkladná práce!‘ Potřebujeme na mou věru všechnu chválu. V jiném světě a v jiné době bychom vás mohli jmenovat soudkyní roku, pokud bychom se tedy zabývali takovými pochybnými oceněními.“

Birgitta vyšla do patra a sbalila si malé zavazadlo. V jedné staré učebnici práva měla od posledního výletu schovaných několik librových bankovek. Nedokázala myslet na nic jiného, než že vrah Stureho Hermanssona je na cestě na jih. Jestli jede autem, mohl navíc vyrazit už v noci. Nikdo ho přece neviděl odcházet.

Vtom ji napadlo, že zapomněla na hotelovou bezpečnostní kameru. Vytočila číslo do Edenu. Tentokrát to zvedl nějaký rozkašlaný muž. Birgitta se s představováním nezdržovala.

„V hotelu je bezpečnostní kamera. Sture Hermansson na ni natáčel hosty. Není pravda, že v hotelu nikdo nepřenocoval. Jeden host tam byl.“

„Kdo volá?“

„Jste od policie?“

„Ano.“

„Slyšel jste, co jsem vám řekla. Na tom nezáleží, kdo jsem.“

Zavěsila. Bylo půl deváté. Vzala si taxi, nechala se odvézt na nádraží a krátce po deváté hodině už seděla ve vlaku do Kodaně. Její panika se postupně začala měnit v obranný postoj. Byla přesvědčená, že si to nebezpečí nenamlouvá. V momentu, kdy vytáhla na světlo fotku hosta z hotelu Eden, nevědomky píchla do hnízda agresivních mravenců. Se smrtí Chung se rozdrnčel alarm, který nejde vypnout. Jediné východisko teď představuje Ho.

Na informační tabuli v kastrupské odletové hale si přečetla, že za dvě hodiny odlétá letadlo do Londýna na letiště Heathrow. Došla k pokladně a koupila si zpáteční letenku s možností změny data odletu. Vyřídila si odbavení, koupila si kávu a posadila se, že zavolá ještě jednou Karin. Ale než to její kamarádka zvedla, Birgitta hovor típla. Co by jí tak asi řekla? Karin by to nepochopila, i když jí Birgitta před několika dny ledacos vyprávěla. V jejím světě se nestávaly věci, s jakými měla zkušenost Birgitta. A mně se to vlastně taky obvykle neděje, pomyslela si. Do kouta, kde se teď krčí, ji zahnal řetězec neuvěřitelných událostí.

Do Londýna přiletěli s hodinovým zpožděním. Na letišti čekal Birgittu naprostý zmatek. Postupně vyrozuměla, že v jedné z letištních hal se našla taška bez majitele a následovalo vyhlášení hrozby teroristického útoku. Do města se dostala teprve pozdě odpoledne. Ubytovala se v hotelu střední třídy na ulici kolmo k Tottenham Court Road. Když se na pokoji zabydlela a vlastním tričkem ucpala nedoléhající okno s výhledem na bezútěšný zadní dvorek, svalila se vyčerpaná na postel. V letadle na pár minut zabrala, ale probudilo ji vřeštící dítě, které vydrželo s dechem, dokud se podvozek letadla v Heathrow nedotkl asfaltu. Nakonec v zoufalství nad řvoucím dítkem propukla v pláč i jeho mladinká matka.

O tři hodiny později se Birgitta s trhnutím probudila. Venku se stmívalo. Původně chtěla hned po příletu zajít za Ho do čínské čtvrti. Teď se rozhodla nechat to na zítřek. Udělala si krátkou vycházku k Piccadilly Circus a zašla do restaurace. Najednou prosklenými dveřmi vešla dovnitř velká skupina čínských turistů. Birgitta je sledovala s rostoucí panikou a chvíli jí trvalo, než se trochu uklidnila. Po večeři se vrátila do hotelu a usadila se v baru s šálkem čaje. Když si šla vyzvednout klíč, všimla si, že hotel má čínskou noční recepční. Přemítala, jestli se Číňané po celé Evropě vyrojili až teď, nebo to dřív jen nezaznamenala.

Ponořila se do úvah nad posledními událostmi zahrnujícími návrat Číňana do hotelu Eden a smrt Stureho Hermanssona. Byla v pokušení zavolat Vivi Sundbergové, ale přemohla se. Jestli kniha hostů zmizela, neudělá případný záběr z amatérské bezpečnostní kamery na policii pražádný dojem. Pokud navíc vraždu vyhodnotili jako nešťastnou náhodu, telefonát by byl zbytečný. Místo toho vytočila číslo do hotelu Eden. Nikdo to nezvedl. Nebyl tam ani záznamník, který by volajícímu sdělil, že je hotel zavřený. Nejen do konce sezony, ale pravděpodobně jednou provždy.

Birgitta ze sebe nedokázala setřást strach. Zabarikádovala dveře do pokoje židlí a pečlivě zkontrolovala kličky u okna. Potom si šla lehnout a chvíli přepínala televizní kanály, ale spíš než záběry na obrazovce měla před očima plachetnici na moři u Madeiry.

V noci ji vzbudila zapnutá televize, kde běžela gangsterka s Jamesem Cagneyem. Zhasla lampičku, která jí svítila přímo do obličeje, a snažila se co nejdřív znovu usnout, ale bez úspěchu. Zbytek noci probděla.

Ráno za oknem pokoje lilo jako z konve. Birgitta vstala a dala si kávu bez snídaně. V recepci byla tentokrát za pultem dívka asijského vzezření, původem zřejmě z Filipín nebo Thajska. Birgitta si půjčila deštník a vydala se do města. Došla na náměstí Leicester Square a našla vstup do čínské čtvrti. Většina místních restaurací měla ještě zavřeno. Hans Mattsson, který s nadšením jezdil po celém světě a objevoval místa, kde se nabízely kulinářské divy, ji kdysi poučil, že nejlepší způsob, jak najít ryzí restauraci, ať už čínskou, íránskou nebo italskou, je zjistit, která otvírá už ráno. Taková restaurace není jen pro turisty, a tudíž patřívá k těm lepším. Birgitta si těch několik otevřených místních podniků uložila do paměti a došla k Hoinu domu. V jeho přízemí byla také restaurace. Měla zavřeno. Po obou stranách domu z tmavě červených cihel se táhla bezejmenná ulička. Birgitta chtěla zazvonit na zvonek u vchodu do obytné části domu.

Ale něco ji zadrželo a přimělo prst ze zvonku stáhnout. Přešla ulici a v kavárně si objednala čaj. Co vlastně o Ho ví? A co ví o Chung? Tenkrát se Chung zničehonic zjevila u jejího stolku. Kdo ji vlastně tím úkolem pověřil? Poslala snad svého bodyguarda, aby Birgittu a Karin sledoval při výletě k Velké zdi? Jedna věc je jistá. Jak Chung, tak Ho velmi dobře vědí, kdo soudkyně je. A to všechno kvůli jediné fotografii. Krádež její kabelky už nevypadala jako dílčí událost, nýbrž jako součást všeho dalšího. Birgitta se pokoušela najít vysvětlení, ale místo toho se propadala hlouběji do spletitého labyrintu.

Měla tehdy pravdu? Přišla jí Chung do cesty jen proto, aby ji odlákala z hotelu? Třeba je i zpráva o automobilové nehodě jen další lež. Kde je vlastně psáno, že Chung spolu s mužem, který si říká Wang Min-chao, není nějak zapletená do vražd v Hesjövallenu? A přijela tím pádem Ho do Helsingborgu ze stejného důvodu? Věděla snad o tom, že Číňan je opět na cestě do hotelu Eden? Přátelští andělé strážní jsou možná spíš padlí andělé a snaží se ji odlákat pryč od možnosti záchrany.

Birgitta se rozpomínala, co všechno Chung při jejich setkáních pověděla. Bylo toho až příliš, jak si teď uvědomila. Překvapilo ji, že nebyla opatrnější. To Chung vlastně o všem začala. Co ta její nevinná poznámka o článcích v čínském tisku, které informují o spoustě mrtvých v Hesjövallenu? Byla normální součástí konverzace? Nebo Chung prostě vylákala Birgittu na kluzký led, kde soudkyně ztratila kontrolu, a když se pak dozvěděla, co potřebovala, zase jí pomohla na pevnou zem?

Proč vlastně Ho seděla celý den v soudní síni? Neumí přece švédsky. Anebo ano? Najednou pak měla tuze naspěch s návratem do Londýna. Co když seděla v sále jen proto, aby se ujistila, že se Birgitta nehnula z místa? Třeba měla s sebou někoho, kdo během přelíčení strávil několik hodin u ní doma?

Potřebuju si teď s někým promluvit, pomyslela si. S Karin ne, nepochopila by to. Se Staffanem nebo s dětmi. Jenže jsou všichni na moři a tam za nimi nemůžu.

Právě se chystala z kavárny odejít, když zpozorovala, jak se dveře přes ulici otevřely a vyšla z nich Ho. Zamířila k Leicester Square. Birgittě připadala ostražitá. Chvíli váhala, ale pak se vydala za ní. Došly na náměstí, Ho pokračovala přes parčík a pak zahnula na Strand. Birgitta celou dobu čekala, že se Ho otočí, jestli ji někdo nesleduje. To se také stalo, kousek od domu zimbabwského velvyslanectví. Birgitta stihla sklonit deštník, aby jí zakryl obličej. V tu chvíli málem Ho ztratila, pak ale její žlutou pláštěnku znovu zahlédla. Několik domovních bloků od hotelu Savoy otevřela Ho těžké vchodové dveře do kancelářské budovy. Birgitta několik minut vyčkávala a potom si šla přečíst vyleštěnou mosaznou tabulku na domě. Cedulka označovala anglicko-čínskou obchodní komoru.

Nato se Birgitta stejnou cestou vrátila a usadila se v jedné kavárně na Regent Street, hned u Piccadilly Circus. Vytočila číslo z vizitky, kterou jí Ho dala. Záznamník ji požádal, ať zanechá vzkaz. Birgitta zavěsila, připravila si v angličtině, co řekne, a vyťukala číslo znovu.

„Udělala jsem, jak jste řekla. Přijela jsem do Londýna, protože mám pocit, že mě někdo sleduje. Sedím teď v kavárně Simons, je to vedle Rawsonova módního butiku na Regent Street, vedle Piccadilly. Teď je deset hodin. Počkám tady hodinu. Pokud se do té doby neozvete, ještě vám během dne zavolám.“

Za čtyřicet minut Ho přišla. Její křiklavě žlutý pršiplášť svítil v záplavě tmavých svrchníků. Birgitta měla dojem, že i v tomhle je nějaký skrytý význam.

Ho vešla do kavárny a bylo na ní hned vidět, že je ustaraná. Spustila pomalu ještě dřív, než si odtáhla židli a posadila se.

„Co se stalo?“

Servírka přijala její objednávku na čaj. Pak teprve začala Birgitta dopodrobna vyprávět o Číňanovi v hotelu Eden, že to je ten, o kterém už mluvila, a že majitel hotelu je zavražděný.

„Jste si tím jistá?“

„Nejela jsem do Londýna, abych vám vykládala nějaké nepodložené hypotézy. Přijela jsem, protože to, co tu povídám, se stalo, a já mám strach. Ten muž se po mně ptal. Dozvěděl se moji adresu, kde bydlím. Teď jsem tady. Dělám, co Ma Li nebo spíš Chung vzkázala vám a co vy jste řekla mně. Mám strach, ale taky jsem naštvaná, protože si myslím, že ani od vás, ani od Chung jsem se nedozvěděla pravdu.“

„Proč bych vám lhala? Urazila jste do Londýna dlouhou cestu. Nezapomeňte, že moje cesta za vámi byla úplně stejně dlouhá.“

„Nedozvídám se všechny události. A nedáváte mi žádná vysvětlení, přestože jsem přesvědčená, že existují.“

Ho nehnutě seděla. Myšlenka na její přehnaně barevnou pláštěnku vrtala Birgittě hlavou.

„Máte pravdu,“ řekla nakonec Ho. „Ale zapomínáte, že ani Chung, ani Ma Li třeba nevěděly víc, než co řekly.“

„Nebylo mi to úplně jasné, když jste za mnou přijela,“ pokračovala Birgitta. „Ale teď to vidím zřetelně. Chung měla obavy, že mě chce někdo zabít. To řekla své přítelkyni Ma Li a tohle poselství se dostalo k vám. Tři ženy v řadě varují čtvrtou před velkým nebezpečím. A není to ledajaké nebezpečí. Hrozí mi smrt. Nic menšího. Aniž bych to tušila, vystavila jsem se hrozbě, jejíž rozsah mi dochází teprve teď. Nemám pravdu?“

„Proto jsem za vámi jela.“

Birgitta se naklonila přes stůl a vzala Ho za ruku.

„Pomozte mi to pochopit. Odpovězte mi.“

„Pokud budu moct.“

„Můžete. Neměla jste s sebou někoho dalšího, když jste přijela do Helsingborgu? Není to tak, že nás v tomhle okamžiku někdo sleduje? Třeba jste někomu stihla zavolat, než jste sem šla.“

„Proč bych to dělala?“

„To není odpověď, ale další otázka. Já chci odpověď.“

„Nikdo se mnou v Helsingborgu nebyl.“

„Proč jste celý den seděla v soudní síni? Přece jste nerozuměla ani slovu z toho, co se tam říkalo.“

„Nerozuměla.“

Birgitta plynule přešla do švédštiny. Ho svraštila obočí a zavrtěla hlavou.

„Nerozumím vám.“

„Je to pravda? Není to ve skutečnosti tak, že mé mateřštině rozumíte víc než dobře?“

„Kdyby to tak bylo, přece bych s vámi mluvila švédsky.“

„Musíte pochopit, že si nejsem jistá. Třeba předstíráte, že mi nerozumíte, protože v tom vidíte nějakou výhodu. Dokonce si říkám, jestli jste si nevzala žlutou pláštěnku proto, aby vás bylo líp vidět.“

„Proč bych to dělala?“

„To nevím. V téhle chvíli nevím vůbec nic. Nejdůležitější je samozřejmě to, že mě Chung chtěla varovat. Ale proč mi máte pomáhat vy? A co vlastně můžete udělat?“

„Začnu tou poslední otázkou,“ řekla Ho. „Čínská čtvrť je svět sám pro sebe. Vy a tisíce dalších turistů i Angličanů procházíte našimi ulicemi. Gerrard Street, Lisle Street, Wardour Street a další ulice a uličky jsou ale jen povrch, kam vám dovolujeme vstoupit. Za vaší čínskou čtvrtí je moje čínská čtvrť. Tam se můžete ukrýt, změnit identitu, přežívat měsíce a roky, aniž by kdokoliv tušil, kdo vlastně jste. Přestože většina Číňanů, kteří tam bydlí, jsou naturalizovaní Angličané, v hloubi duše cítíme, že žijeme ve svém vlastním světě. Můžu vám pomoct tím, že vás vpustím do své čínské čtvrti, kam byste se jinak nikdy nedostala.“

„Čeho se mám vlastně obávat?“

„Ma Liin dopis nebyl tak docela srozumitelný. Navíc nezapomínejte, že i ona měla strach. Nenapsala to, ale stejně to bylo znát.“

„Všichni se bojí. Vy máte taky strach?“

„Ještě ne. Ale může přijít.“

Ho zazvonil telefon. Podívala se na displej a zvedla se.

„Kde bydlíte?“ zeptala se. „V jakém hotelu? Musím se vrátit do práce.“

„Sanderson.“

„Vím, kde to je. Jaký máte pokoj?“

„Sto třicet pět.“

„Můžeme se zítra sejít?“

„Proč tak pozdě?“

„Dřív se neuvolním z práce. Večer mám jednání, na kterém musím být.“

„Říkáte mi pravdu?“

Ho vzala Birgittu za ruku.

„Říkám. Delegace z Číny bude projednávat obchody s velkými britskými podniky. Jestli u toho nebudu, dostanu výpověď.“

„Nemám teď nikoho, na koho bych se mohla obrátit, jen vás.“

„Zavolejte mi zítra dopoledne. Zkusím si vzít volno.“

Ho vyběhla v třepotavé žluté pláštěnce ven do deště. Birgitta zůstala sedět a padla na ni těžká únava. Teprve po dlouhé době se vydala zpátky do hotelu, který se pochopitelně nejmenoval Sanderson. Ani po jejich rozhovoru Ho nedůvěřovala, stejně jako nevěřila nikomu jinému s asijskými rysy.

Večer zašla do hotelové restaurace. Déšť ustal. Rozhodla se jít ještě ven, než na noc zavřou bránu do parku. Usadila se na lavičku, kde kdysi seděli se Staffanem.

Sledovala kolemjdoucí, na chvíli se k ní posadil mladý pár v objetí. Když mladí odešli, vystřídal je stařík se včerejšími novinami, které předtím vytáhl z koše.

Znovu zkusila zatelefonovat Staffanovi na moře, přestože věděla, že je to zbytečné.

Sledovala, jak návštěvníků v parku ubývá, a nakonec se zvedla, že se vrátí do hotelu.

Vtom ho spatřila. Přicházel po pěšině vedoucí šikmo za její lavičkou. Měl černé oblečení a nemohl to být nikdo jiný než muž, jehož viděla na záběru z domácí kamery Stureho Hermanssona. Kráčel přímo k ní a v ruce držel cosi lesklého.

Birgitta vykřikla a o krok ucouvla. Muž se k ní blížil. Soudkyně upadla dozadu a hlavou narazila na železné opěradlo lavičky.

Poslední, co viděla, byl jeho obličej, jako by ho pohledem ještě jednou vyfotografovala.

To bylo všechno. Pak se propadla do ohromné a nehlučné tmy.

37

Ja Žu miloval stín. Tam se člověk mohl skrýt před cizími pohledy, přesně jako šelmy, které obdivoval a zároveň se jich bál. Ale tuhle schopnost měli i jiní. Ja Žu si často říkal, že žije ve světě, kde mladí podnikatelé pomalu dostávají ekonomiku do své moci, a tudíž si také časem budou osobovat právo na místo u stolu, kde se tvoří politika. A každý si budoval svůj stín, z něhož mohl sledovat ostatní, aniž by sám byl viděn.

Ale stín, který ho halil dnes večer v deštivém Londýně, měl jiný účel. Ja Žu v jeho skrytu pozoroval Birgittu Roslinovou, jak sedí na lavičce v parčíku u Leicester Square. Viděl jen její záda. Ale nechtěl riskovat, že by ho mohla spatřit. Už si všiml, že je ve střehu, ostražitá jako neklidné zvíře. Nepodceňoval ji. Jestliže jí důvěřovala Chung, musí ji brát nanejvýš vážně.

Sledoval ji celý den, už od časného rána, kdy se objevila před domem, kde bydlí Ho. Pobavila ho myšlenka, že je vlastníkem restaurace, kde pracuje její manžel Wa. Samozřejmě o tom nevěděli, Ja Žu vlastnil máloco pod svým jménem. Restaurant Ming patřil firmě Chinese Food Inc., což byla registrovaná akciová společnost v Lichtenštejnsku, kam Ja Žu umístil svůj evropský majetek v oblasti pohostinství. Pozorně dohlížel na účetní uzávěrky a kvartální zprávy, jež mu předkládali mladí a nadaní Číňané vzdělaní na předních anglických univerzitách. Ja Žu všechno anglické nenáviděl. Nikdy nezapomene na dějiny. Těšilo ho, že může tuhle zemi okrást o několik schopných mladých podnikatelů, kteří vystudovali nejlepší místní školy.

Ja Žu nikdy v restauraci Ming nejedl. A nehodlal to udělat ani dnes. Jakmile dokončí svůj úkol, vrátí se do Pekingu.

V jeho životě kdysi existovalo období, kdy přistupoval k letištím skoro s nábožnou úctou. Představovala pro něj jakési přístavy moderní doby. Tehdy nevzlétl bez svého vydání cestopisu Marca Pola. Cestovatelova neohrožená vůle čelit neznámému pro něj představovala vzor. Teď byl toho názoru, že se z cestování pomalu stává utrpení, byť měl své vlastní letadlo, nebyl závislý na letových řádech a většinou se vyhnul čekání na bezútěšných a stupidních letištích. Rychlé přemisťování z jednoho bodu do druhého a opojná radost z překračování časových pásem, které v extrémních případech znamená dorazit do cíle dřív, než se člověk vůbec vydal na cestu, mu sice přinášelo pocit jakéhosi občerstvení mozku, ale dělo se tak za cenu nesmyslného trávení času při čekání na odlet nebo u výdeje zavazadel. Neonem zářící nákupní centra, travelátory, rozlehlé chodby, čím dál menší skleněná akvária, kde se tísní kuřáci a předávají si rakovinu nebo plicní choroby, to nejsou místa podněcující nové myšlenky nebo filozofické úvahy. Pomyslel na dobu, kdy lidé cestovali vlakem nebo parníkem. Tenkrát bylo přemýšlení a poučené debaty samozřejmostí, stejně jako luxus a netečnost.

Proto si svůj nynější velký Gulfstream nechal vybavit několika starožitnými knihovnami a schraňoval tam nejdůležitější díla čínské i zahraniční literatury.

Připadal si jako vzdálený příbuzný kapitána Nema, jenž plul ve své ponorce jako osamocený císař bez své říše, s velkou knihovnou a spalující nenávistí vůči lidstvu, které mu zničilo život. Jen místo pokrevního pouta je spojovalo pouto mytické. Předlohou pro kapitána byl prý zmizelý indický princ. Ten se postavil na odpor vůči britskému impériu. S ním se tudíž Ja Žu také cítil spřízněný. Ale největší souznění stejně pociťoval s geniálním inženýrem a sečtělým filozofem, se zachmuřeným a zahořklým kapitánem Nemem. Svůj současný letoun pokřtil jménem Nautilus II a stěnu u vchodu do kokpitu zdobila zvětšená rytina z původního vydání knihy, na níž kapitán Nemo stojí se svými nedobrovolnými hosty ve velké knihovně.

Teď se ale soustředil na stín. Skrýval se v něm a sledoval ženu, kterou musí zabít. Věřil v pomstu, i to ho spojovalo s kapitánem. Nutnost pomsty se vine dějinami jako červená nit.

Brzy bude po všem. Jak tak stál nedaleko londýnské čínské čtvrti a na límec kabátu mu dopadaly kapky deště, napadlo ho, jak je zvláštní, že se konec celého příběhu odehraje v Anglii. Právě odtud se bratři Wangové vydali na cestu domů do Číny, kam doplul pouze jeden z nich.

Ja Žu měl čekání rád, pokud byl pánem svého času. Na rozdíl od letišť, kde rozhodují jiní. Tahle vlastnost často překvapovala jeho přátele z okruhu lidí rozhodujících o osudu moderní Číny. Jim připadal život příliš krátký, stvořený bohem ne nepodobným zahořklému starému mandarínovi, který si nepřál, aby radost z žití trvala zbytečně dlouho. Ja Žu svým přátelům oponoval, stvořitel podle něj naopak velmi dobře věděl, co dělá. Pokud by lidé směli žít příliš dlouho, jejich znalosti by tolik narostly, že by mohli prohlédnout mandaríny a rozhodnout se je zničit. Krátký život zabrání mnohé vzpouře, tvrdíval. A jeho přátelé s ním obvykle souhlasili, přestože jeho vývodům ne vždy tak docela rozuměli. I tyto mladé adepty na císaře Ja Žu převyšoval. A kdo stojí nad všemi ostatními, nebývá zpochybňován.

Každé jaro svolával své známé na statek severozápadně od Kantonu. Prohlédli si hřebce, kteří čekali v ohradě, každý si vsadil a pak sledovali zápas o vedení nad zbytkem stáda, než konečně jeden z hřebců s pěnou u huby stanul na vršku kopce jako nejsilnější.

Ve snaze pochopit vlastní chování i chování jiných lidí se Ja Žu neustále vracel ke zvířatům. On sám byl leopard a také hřebec, který se probil do čela na pozici jediného císaře.

Jestliže byl Teng nenápadnou kočkou, jež loví myši lépe než ostatní, pak přemýšlivý Mao byl sovou, ale také chladnokrevným dravcem, který ví, kdy neslyšně zaútočit, aby mu kořist neunikla.

Ja Žuovy myšlenky přerušil pohled na Birgittu Roslinovou. Právě vstala z lavičky. Jedna věc mu po dni stráveném jejím sledováním byla naprosto jasná. Má strach. Neustále se ohlížela, ani na chvilku v ostražitosti nepolevila. Hlavou se jí nepřetržitě honily neklidné myšlenky. To poznání by mohl využít, byť se ještě nerozhodl jak.

Teď soudkyně vstala. Ja Žu vyčkával ve stínu.

Najednou se stalo něco naprosto nečekaného. Birgitta Roslinová sebou trhla, vykřikla a pak se skácela dozadu a při pádu se uhodila o lavičku do hlavy. Zastavil u ní nějaký Číňan a sklonil se k ní, aby se podíval, co se jí stalo. Přibyli další lidé. Nepřipravený Ja Žu vystoupil ze stínu a přiblížil se ke skupince kolem ležící ženy. Přispěchali dva strážníci. Ja Žu se protlačil dopředu, aby dobře viděl. Birgitta Roslinová se posadila. Očividně na několik vteřin omdlela. Policisté se jí zeptali, jestli potřebuje sanitku, ale odmítla.

Ja Žu poprvé uslyšel její hlas, poměrně hluboký a výrazný. Uložil si ho do paměti.

„Musela jsem upadnout,“ slyšel ji říkat. „Zdálo se mi, že ke mně někdo jde. Dostala jsem strach.“

„Přepadli vás?“

„Ne. Jen se mi to zdálo.“

Muž, který ji vyděsil, u ní pořád stál. Ja Žu si pomyslel, že je trochu podobný Liouovi. Čirou náhodou teď vstoupil do příběhu, s nímž neměl nic společného.

Ja Žu se v duchu usmál. Ta žena mi toho svými reakcemi hodně prozrazuje. Nejprve projevila strach a obezřetnost. Teď naprosto jasně přiznala, že se vyděsí, jakmile se k ní přiblíží Číňan.

Strážníci doprovodili soudkyni k hotelu. Ja Žu se s odstupem držel za nimi. Teď tedy ví, kde bydlí. Policisté se ještě jednou ujistili, že je žena v pořádku a zvládne se o sebe postarat, a šli si po svých. Birgitta Roslinová zamířila do hotelu. Otevřenými dveřmi Ja Žu viděl, jak si bere klíč. Recepční se pro něj natáhla do jedné z nejvyšších přihrádek. Ja Žu několik minut počkal a pak vešel dovnitř. Recepční byla Číňanka. Ja Žu se uklonil a podal jí list papíru.

„Ta paní, jak před chvilkou přišla. Tohle jí na ulici vypadlo.“

Recepční papír vzala a dala ho do prázdné přihrádky. Patřila k pokoji číslo 614, v nejvyšším patře hotelu.

Papír byl bílý, nepopsaný list. Ja Žu předpokládal, že se Birgitta Roslinová recepční zeptá, kdo ho přinesl. Recepční řekne, že to byl nějaký Číňan. Soudkyně se ještě víc vyděsí, ale zároveň bude ostražitější. To pro něj ovšem nepředstavuje žádné riziko, jelikož s tím počítá.

Předstíral, že si prohlíží brožurku o hotelu, a přitom přemýšlel, jak by zjistil, dokdy si Birgitta Roslinová rezervovala pokoj. Příležitost se mu naskytla, když čínská recepční odešla do zadní místnosti a nahradila ji mladá Angličanka. Ja Žu se vrátil k pultu.

„Paní Birgitta Roslinová,“ řekl. „Ze Švédska. Mám ji vézt na letiště. Není ale zcela jasné, jestli ji mám vyzvednout zítra, nebo pozítří.“

Recepční to neudivilo a naťukala cosi na klávesnici počítače.

„Paní Roslinová má pokoj rezervovaný na tři dny,“ přečetla. „Mám jí zavolat, abyste se domluvili?“

„Vyřídím to s kanceláří. Neradi naše klienty zbytečně rušíme.“

Ja Žu z hotelu odešel. Znovu se spustil liják. Ja Žu si vyhrnul límec kabátu a zamířil na Garrick Street, kde hodlal nasednout do taxíku. Nemusel si už dělat starosti s tím, kolik má ještě času. Uplynula nekonečná doba od chvíle, kdy to všechno začalo, pomyslel si. Tak může nevyhnutelný konec ještě nějaký den počkat.

Mávl na taxi a to zajelo k obrubníku. Udal adresu ve Whitehallu, kde jeho lichtenštejnská firma vlastnila byt, v němž při svých cestách do Anglie bydlel. Často si říkal, že cestováním do Anglie uráží památku svých předků, klidně by místo toho mohl jezdit do Paříže nebo Berlína. V taxíku se rozhodl, že londýnský byt prodá a najde si nějakou rezidenci v Paříži.

Je na čase ukončit i tohle.

V bytě se natáhl na postel a poslouchal ticho. Když apartmá koupil, nechal všechny stěny odhlučnit. Teď sem nedolehl ani vzdálený hukot dopravy. Ozýval se jen šum klimatizace. Připadal si jako na palubě lodi. Rozhostil se v něm hluboký klid.

„Jak dávno?“ zeptal se hlasitě do ticha. „Jak dávno začalo to, co teď už musí skončit?“

Počítal. V roce 1868 San usedl ke stolu v pokojíku, který měl v misijní stanici. Teď je rok 2006. Uplynulo sto třicet osm let. San tehdy při svíčce s námahou zapisoval znak za znakem a vyprávěl příběh tří bratrů, z nichž dva už byli mrtví. Všechno začalo v den, kdy opustili chudý domov a vydali se na dlouhou cestu do Kantonu. Tam se jim zjevil zlý démon v podobě muže jménem C’. Smrt je pak následovala, kam se jen vrtli. Nakonec zbyl pouze San a jeho umanutá vůle vyprávět svůj příběh.

Zemřeli v nejhlubším ponížení, pomyslel si Ja Žu. Nastupující císaři a mandaríni následovali Konfuciovy rady a přitahovali lidem otěže tak pevně, aby se nikdy nemohli vzepřít. Bratři utekli za něčím, co považovali za lepší život. Ale při stavbě železnice je Američané týrali zrovna tak, jako Angličané terorizovali obyvatele svých kolonií. Angličané zároveň zaplavili čínský trh opiem a s chladnokrevným pohrdáním se tak snažili z Číňanů udělat narkomany. Takhle se dívám na tvrdé anglické obchodníky, jako na drogové dealery, kteří postávají na rohu ulice a prodávají drogy lidem, jichž se štítí a považují je za nižší živočišný druh. Není to tak dávno, co se Číňané v evropských a amerických karikaturách zobrazovali jako opice s ocasem. Ale ta karikatura byla pravdivá. Narodili jsme se, abychom byli zotročeni a poníženi. Nebyli jsme lidé. Byli jsme zvířata. Včetně ocasu.

Když se Ja Žu procházel ulicemi Londýna, přemítal obvykle nad tím, že mnoho domů kolem něj stojí díky zotročeným lidem, vystavěly je jejich peníze, jejich dřina a utrpení, jejich hřbety a jejich smrt.

Jak to napsal San? Vybudovali železnici v americké poušti ze svých vlastních žeber, která posloužila jako pražce pod kolejnicemi. Stejně tak byly železné mosty přes Temži vyztuženy křikem otroků a tlusté kamenné zdi impozantních domů ve starobylých londýnských finančních čtvrtích byly vyspárovány jejich utrpením.

Myšlenky ukolébaly Ja Žua k spánku. Když se vzbudil, šel do obývacího pokoje. Jeho vybavení i lustry byly vyrobené výhradně v Číně. Na stole u temně rudé pohovky ležel bleděmodrý hedvábný pytlíček. Ja Žu položil na desku stolu bílý list papíru a pytlíček otevřel. Vysypal z něj jemný skleněný prášek. Tohle byl prastarý způsob vraždy, nasypat člověku téměř neviditelnou skleněnou drť do talíře s polévkou nebo do šálku čaje. Pro toho, kdo tekutinu pozřel, nebylo záchrany. Tisíce mikroskopických skleněných zrníček mu rozřezaly střeva. Za dávných časů se tomu říkalo „neviditelná smrt“, protože přišla zničehonic a bez vysvětlení.

Sanův příběh teď skončí nadrceným sklem, prášek za ním udělá poslední tečku. Ja Žu opatrně sklo přesypal zpátky do pytlíčku a zavázal ho. Poté v pokoji zhasl všechna světla a nechal svítit jen lampu s červeným stínidlem zdobeným zlatě vyšívanými draky. Posadil se do křesla, které kdysi patřilo bohatému statkáři v provincii Šang-tchun. Dýchal zvolna a nořil se do klidového stavu, v němž se mu nejlépe přemýšlelo.

Trvalo mu hodinu, než se rozhodl, jak přesně napíše onu poslední kapitolu a sprovodí ze světa Birgittu Roslinovou, která s velkou pravděpodobností svěřila jeho sestře Chung skutečnosti, jež by ho mohly poškodit. A Chung mohla ty informace předat někomu dalšímu, aniž Ja Žu tušil komu. Když učinil konečné rozhodnutí, zazvonil na zvonek na stole. Za několik minut slyšel, jak v kuchyni začala stará Lang připravovat večeři.

Lang kdysi uklízela v jeho pekingské kanceláři. Nejednu noc sledoval její tichou práci. Uklízela lépe než kterákoliv z pracovnic udržujících v čistotě jeho mnohopatrovou budovu.

Jednou v noci se jí zeptal, jaký je její život. Když se dozvěděl, že vedle uklízení připravuje tradiční svatební a pohřební hostiny, následující večer ji požádal, ať mu uvaří. Poté ji zaměstnal jako kuchařku a dal jí plat, o jakém se jí do té doby ani nesnilo. Jelikož měla syna v Anglii, dovolil jí, aby se přestěhovala do Evropy. Byla mu tak k službám při jeho častých návštěvách starého kontinentu.

Dnes večer Lang servírovala několik malých chodů. Aniž jí Ja Žu řekl, co chce, vytušila to. Čaj položila na hořící petrolejové ohřívadlo v obývacím pokoji.

„Snídaně zítra ráno?“ zeptala se, než odešla.

„Ne. Udělám si ji sám. Ale večeři, rybu.“

Šel si brzy lehnout. Od chvíle, kdy opustil Peking, si moc spánku v kuse neužil. Cesta do Evropy, pak složité spoje do města na severu Švédska, následně cesta do Helsingborgu, kde navštívil dům Birgitty Roslinové a na lístku u telefonu si přečetl podtržené slovo „Londýn“. Do Stockholmu letěl vlastním letadlem. Přikázal tudíž pilotům, aby si okamžitě vyžádali povolení k letu do Kodaně a pak do Anglie. Předpokládal, že se soudkyně vydala za Ho. Tam ji taky spatřil, jak váhá u branky a pak vchází do kavárny na druhé straně ulice.

Napsal si několik poznámek do deníku, zhasl lampu a brzy usnul.

Druhý den ráno visela nad Londýnem těžká mračna. Ja Žu věren svému zvyku vstal už v pět hodin a na krátkovlnném rádiovém vysílání si poslechl čínské zprávy. Pak na počítači sledoval pohyby akcií na světové burze, mluvil se dvěma svými řediteli o probíhajících projektech a nakonec si připravil jednoduchou snídani skládající se povětšinou z ovoce.

V sedm hodin vyšel z bytu s hedvábným pytlíčkem v kapse. Jeho plán měl jediné slabé místo. Nevěděl, kdy Birgitta Roslinová snídá. Pokud už bude v jídelně, až Ja Žu do hotelu přijde, musí vražda počkat do zítřka.

Vydal se k Trafalgar Square, na chvilku se zastavil a poslouchal osamělého muže, který seděl na chodníku a hrál na violoncello, pak mu do klobouku hodil několik drobných a šel dál. Zahnul do Irving Street a dokráčel až k hotelu. V recepci viděl zase jiného zaměstnance. Došel k pultu a vzal si hotelovou vizitku. Zároveň si všiml, že bílý list papíru už v přihrádce není.

Dveře do jídelny byly otevřené. Birgittu Roslinovou uviděl okamžitě. Seděla u okna a zjevně zrovna přišla, protože jí servírka právě nalévala kávu.

Ja Žu zatajil dech a uvažoval. Rozhodl se, že nebude čekat. Právě dnes ráno Sanův dlouhý příběh skončí. Svlékl si kabát a oslovil vrchního. Není hostem hotelu, ale přesto by se tu rád nasnídal, jídlo zaplatí. Vrchní pocházel z Jižní Koreje. Dovedl Ja Žua k místu šikmo za stolem, u něhož seděla skloněná Birgitta Roslinová.

Ja Žu pohledem prozkoumal jídelní sál. Blízko jeho stolu byl nouzový východ. Zvedl se a šel si pro noviny a přitom vzal zkusmo za kliku. Dveře nebyly zamčené. Vrátil se ke stolku, objednal si čaj a čekal. V jídelně pořád zela spousta židlí prázdnotou. Ale Ja Žu si už předtím všiml, že většina klíčů v přihrádkách schází. V hotelu bylo mnoho hostů.

Vytáhl z kapsy mobilní telefon a hotelovou vizitku z recepce. Vytočil číslo. Recepční to zvedl a Ja Žu mu sdělil, že má důležitou zprávu pro Birgittu Roslinovou, která je hostem hotelu.

„Přepojím vás k ní na pokoj.“

„Sedí v jídelně,“ řekl Ja Žu. „Pravidelně touhle dobou snídá. Byl byste tak laskav a došel pro ni? Sedává obvykle u okna. Na sobě má tmavě modrý kostým a má hnědé, nakrátko ostříhané vlasy.“

„Zajdu pro ni.“

Ja Žu držel telefon v ruce a nechal hovor běžet, dokud neuviděl recepčního vejít do jídelny. Pak zavěsil, strčil telefon do kapsy a vyndal sáček se sklem. Birgitta Roslinová vstala a následovala recepčního ven. Zároveň s tím Ja Žu zamířil k jejímu stolu. Vzal její noviny a ohlédl se, jako by se chtěl ujistit, že ta paní, co tam seděla, opravdu odešla. Vyčkával. K vedlejšímu stolu přišel číšník dolít hostům kávu. Ja Žu nespouštěl oči ze dveří vedoucích do recepce. Když číšník odešel, otevřel pytlíček a hbitě vysypal jeho obsah do poloprázdného šálku s kávou.

Birgitta Roslinová vešla do jídelny. To už se Ja Žu vracel ke svému stolu.

V tomtéž okamžiku se roztříštila okenní tabule. Suché třesknutí výstřelu se smísilo s řinčením skla. Ja Žu nestihl pochopit, že se něco zvrtlo, že se něco příšerně pokazilo. Střela ho zasáhla do pravého spánku a vyvrtala mu do hlavy hluboký smrtící otvor. Když jeho tělo přepadlo přes stůl a strhlo s sebou vázu s květinami, všechny jeho důležité životní funkce už se zastavily.

Birgitta Roslinová nehnutě stanula, stejně jako všichni ostatní hosté v jídelně včetně číšníků a vrchního, který v ruce křečovitě svíral mísu plnou vajíček natvrdo. Ticho rozřízl něčí výkřik. Birgitta zírala na mrtvolu ležící na bílém ubruse. Vůbec jí nedocházelo, že tahle událost má spojitost zrovna s ní. Hlavou se jí honily zmatené myšlenky na teroristický útok.

Pak ucítila, jak ji někdo chytil za paži. Pokusila se vyprostit a otočila se.

Stála za ní Ho.

„Na nic se neptejte,“ řekla Ho. „Pojďte. Tady nemůžeme zůstat.“

Vystrkala Birgittu do foyeru.

„Dejte mi klíč od pokoje,“ nakázala. „Sbalím vám věci a vy zatím zaplatíte za pobyt.“

„Co se to tu stalo?“

„Žádné otázky. Udělejte, co říkám.“

Stiskla ji tak pevně, až to zabolelo. V hotelu mezitím propukl chaos. Lidé pobíhali sem a tam a křičeli.

„Trvejte na tom, že chcete zaplatit a jít. Musíme odtud.“

Birgitta to pochopila. Ne to, co se stalo, ale to, co jí Ho řekla. Došla k pultu a vyjekla na bezradného recepčního, že chce zaplatit. Ho zmizela ve výtahu a za deset minut se vrátila i s Birgittiným zavazadlem. Tou dobou už se vstupní hala zaplnila policisty a zdravotníky.

Birgitta měla zaplaceno.

„Teď klidně vyjdeme ven,“ řekla Ho. „Pokud vás bude někdo chtít zastavit, řekněte, že musíte stihnout letadlo.“

Protlačily se na ulici bez sebemenších potíží. Birgitta se zastavila a otočila se. Ho ji znovu zatahala za ruku.

„Neotáčejte se. Jděte normálně. Vysvětlím vám to potom.“

Dorazily k Hoinu domu a vyšly do druhého patra, kde měla Ho byt. V bytě seděl mladý, zhruba dvacetiletý muž. Byl bledý jako stěna a rozrušeně na Ho promluvil. Birgitta viděla, že se jej Ho pokouší uklidnit. Šla s ním do vedlejší místnosti a tam jejich vzrušený hovor pokračoval. Když se vrátili, mladík nesl podlouhlý vak. Zamířil pryč z bytu. Ho se postavila k oknu a sledovala ulici. Birgitta klesla na židli. Teprve teď jí došlo, že zastřelený muž padl k zemi těsně vedle jejího stolu.

Podívala se na Ho. Ta celá bílá odstoupila od okna. Znatelně se třásla.

„Co se to stalo?“ opakovala Birgitta.

„To vy jste měla zemřít,“ řekla Ho. „Vás chtěl ten muž zabít. Přesně takhle to je.“

Birgitta zatřásla hlavou.

„Mluvte jasně,“ požádala. „Jinak nevím, co udělám.“

„Ten mrtvý je Ja Žu. Bratr Chung.“

„Co se stalo?“

„Pokusil se vás zabít. Zastavili jsme ho v poslední vteřině.“

„Kdo vy?“

„Mohla jste zemřít jen proto, že jste mi lhala o tom, kde jste ubytovaná. Proč jste to udělala? Myslela jste si, že mi nemůžete důvěřovat? To jste tak zmatená, že ani nepoznáte, kdo je váš přítel a kdo ne?“

Birgitta zvedla ruku.

„Tohle je na mě moc rychlé. Nestíhám vás sledovat. Bratr Chung? Proč mě chtěl zabít?“

„Protože jste věděla příliš mnoho o tom, co se stalo ve vaší zemi. Všichni ti mrtví. Pravděpodobně za tím stál Ja Žu, nebo si to Chung alespoň myslela.“

„Ale proč?“

„Na to nedokážu odpovědět. Nevím.“

Birgitta mlčky seděla. Ho chtěla ještě pokračovat, ale soudkyně ji gestem zarazila.

„Řekla jste ,zastavili jsme ho‘,“ navázala pak. „Ten mladík, který odtud odešel, s sebou nesl nějaký předmět. Byla to puška?“

„Ano. Rozhodla jsem, že vás San bude hlídat. Ale v hotelu, který jste mi udala, nikdo s vaším jménem nebydlel. San si uvědomil, že tenhle hotel je nejblíž. Viděli jsme vás oknem. Když Ja Žu došel k vašemu stolu a ohlédl se po vás, pochopili jsme, že vás přišel zabít. San vzal pušku a vystřelil. Seběhlo se to tak rychle, že to nikdo na ulici ani nepostřehl. Lidé si nejspíš mysleli, že to bylo třesknutí od motorky. San měl tu zbraň schovanou v pláštěnce.“

„San?“

„Je to syn Chung. Poslala ho za mnou.“

„Proč?“

„Chung neměla strach jen o svůj a váš život. Zrovna tak se obávala o syna. San byl přesvědčený, že jeho matku nechal zabít Ja Žu. Stačilo málo, aby si vybral svou pomstu.“

Birgittě se udělalo zle. Teď věděla, co se stalo, a to vědomí v ní rostlo jako velká bolest. Původně to tušila, ale tehdy tu myšlenku zavrhla jako nesmysl. Něco z minulosti seslalo na obyvatele Hesjövallenu smrt.

Natáhla se a vzala Ho za ruku. V očích měla slzy.

„Už je po všem?“

„Myslím, že ano. Můžete jet domů. Ja Žu je mrtvý. Všechno se zastavilo. Co se bude dít dál, to nevím ani já, ani vy. Ale vy do toho příběhu už každopádně patřit nebudete.“

„Jak s tím mám žít, když v podstatě nevím, co se stalo?“

„Pokusím se vám pomoct.“

„Co bude se Sanem?“

„Policie určitě najde svědky, kteří potvrdí, že jeden Číňan zastřelil druhého. Ale nikdo nebude schopen říct, že to byl právě San.“

„Zachránil mi život.“

„Ja Žuovou smrtí zřejmě zachránil i svůj vlastní.“

„Ale co byl ten obávaný bratr Chung vlastně zač?“

Ho zavrtěla hlavou.

„Nevím, jestli vám dokážu odpovědět. V mnoha směrech představoval novou Čínu, o níž jeho sestra, já, Ma Li, a když už jsme u toho, tak také San, nechceme ani slyšet. V zemi teď probíhají těžké boje o další směřování. O podobu budoucnosti. Nikdo nic neví, nic není dopředu rozhodnuto. Můžeme pouze dělat to, co považujeme za správné.“

„Jako zabít Ja Žua?“

„To bylo nutné.“

Birgitta šla do kuchyně a napila se vody. Když postavila skleničku na linku, věděla, že musí okamžitě jet domů. Všechny nejasnosti musejí počkat. Teď chce domů, pryč z Londýna a pryč od všeho, co se tu stalo.

Ho s ní v taxíku dojela na Heathrow. Za čtyři hodiny jí letělo letadlo do Kodaně. Ho chtěla do té doby zůstat s ní, ale Birgitta ji poprosila, ať odejde.

Když dorazila do Helsingborgu, otevřela si láhev vína a za noc ji vypila. Celý druhý den prospala. Vzbudil ji až telefon, volal Staffan, že se z plavby v pořádku vrátili. Birgitta si nemohla pomoct a rozplakala se.

„Copak je? Stalo se něco?“

„Nic se nestalo. Jsem unavená.“

„Máme se vrátit dřív?“

„Ne. Opravdu to nic není. Jestli mi chceš pomoct, tak mi věř, že se nic neděje. Vyprávěj mi o plavbě.“

Povídali si dlouho. Birgitta z manžela tahala každý detail jejich cesty, musel jí vyprávět, jaké mají plány na večer a na další den. Když se nakonec rozloučili, podařilo se jí Staffana uklidnit.

A tím rozhovorem se uklidnila i ona sama.

Druhý den nahlásila, že je zdravá, a vrátila se do práce. Ještě toho dne také mluvila po telefonu s Ho.

„Brzy vám budu mít hodně co vyprávět,“ řekla Ho.

„Slibuju, že budu poslouchat. Jak se má San?“

„Je rozrušený, vystrašený a truchlí po matce. Ale je silný.“

Po telefonátu si Birgitta sedla ke stolu v kuchyni.

Zavřela oči.

Obrázek muže zhrouceného na stole v jídelně londýnského hotelu pozvolna bledl, až z něj nakonec nezbylo skoro nic.

38

Několik dní před svátkem slunovratu čekalo Birgittu poslední přelíčení před začátkem dovolené. Pronajali si se Staffanem chatu na ostrově Bornholm. Měli tam být tři týdny a děti plánovaly, že za nimi popořadě přijedou. Během zbývajících dvou pracovních dnů chtěla projednat případ silničních pirátů. Skupinku tvořil jeden muž a tři ženy. Dvě ženy pocházely z Rumunska, muž a třetí žena byli Švédi. Birgittu zarážela brutalita, jakou při dvou konkrétních příležitostech projevila hlavně nejmladší žena. Skupinka přepadla na nočním parkovišti lidi v obytném přívěsu. Při přepadení žena praštila staršího muže z Německa do hlavy kladivem tak silně, až mu praskla lebka. Muž útok přežil, ale pokud by rána padla o kousek vedle, mohl být klidně mrtvý. Napodruhé zase bodla nějakou ženu šroubovákem jen několik milimetrů od srdce.

Státní zástupce Palm popsal gang jako „podnikatele působící v různých mezerách na trhu trestné činnosti“. Vedle zátahů na nočních parkovištích mezi Helsingborgem a Varbergem také kradli, především v obchodech s oblečením a elektronikou. Měli na to speciální tašky s vypáranou podšívkou, kterou nahradili kovovou fólií. Díky ní prošli východem, aniž se zaktivoval alarm. Když je policie dopadla, měli na svědomí krádeže za téměř jeden milion švédských korun. Nakonec udělali chybu a vrátili se do jednoho obchodu v Halmstadu, kde je prodavačky poznaly. Všichni se přiznali, policie zajistila důkazy i nakradené zboží. K překvapení vyšetřovatelů i soudkyně Roslinové nesvaloval při konkrétním popisu činnosti vinu jeden na druhého.

Ráno šla pěšky k soudu. Bylo chladno a deštivo. Právě po ránu ji události vrcholící v londýnském hotelu sužovaly nejčastěji.

Od té doby dvakrát mluvila s Ho. Oba telefonáty ji zklamaly, Ho mluvila vyhýbavě a nechtěla jí říct, co se dělo později po střelbě. Ale trvala na tom, že Birgitta musí být trpělivá.

„Pravda není nikdy jednoduchá,“ řekla. „To jen na Západě si lidé myslí, že vědomosti si lze osvojit snadno a rychle. Chce to svůj čas. Pravda nepospíchá.“

Jednu věc jí ale Ho prozradila a Birgittu to vyděsilo víc než cokoliv jiného. V ruce mrtvého Ja Žua policie objevila hedvábný pytlíček, který obsahoval zbytky nejjemnějšího prášku z drceného skla. Britští vyšetřovatelé nepochopili, jaký měl pytlíček smysl. Ale Ho Birgittě tuhle starou a rafinovanou čínskou metodu vraždění lidí osvětlila.

Tak blízko konci tedy byla. Když byla sama, občas ji přepadaly těžké záchvaty pláče. Nesvěřila se nikomu, dokonce ani Staffanovi. Od návratu z Londýna v sobě ty události uzavřela a dařilo se jí své břemeno úspěšně skrývat. Manžel o jejím stavu neměl ani tušení.

Kromě toho se jí ozval člověk, s nímž vůbec mluvit nechtěla. Lars Emanuelsson.

„Čas plyne,“ začal. „Nějaké novinky?“

Telefon jí v kanceláři zazvonil týden po Ja Žuově smrti. Na zlomek vteřiny se zhrozila, že se Emanuelsson nějakým způsobem dozvěděl, že byla zamýšlenou obětí vraždy v londýnském hotelu.

„Žádné,“ zněla její odpověď. „Policie v Hudiksvallu snad nezměnila názor, nebo snad ano?“

„Myslíte ohledně toho sebevraha? Že by malý, bezvýznamný a pravděpodobně duševně chorý násilník spáchal nejbrutálnější masovou vraždu v dějinách švédské kriminalistiky? Samozřejmě to může být pravda. Ale vím, že o tom spousta lidí pochybuje. Stejně jako já. A vy.“

„Já už nad tím nepřemýšlím. Nechala jsem to být.“

„Mám dojem, že to není tak docela pravda.“

„Myslete si, co chcete, to je vaše věc. Co ode mě chcete? Mám práci.“

„Jak pokračují kontakty s Hudiksvallem? Ještě si voláte s Vivi Sundbergovou?“

„Ne. A teď tenhle rozhovor ukončíme.“

„Pochopitelně chci, abyste se mi ozvala, pokud se objeví něco nového. Moje zkušenost mi říká, že pod těmi jatky ve vesničce se pořád ukrývá nejedno překvapení.“

„Pokládám sluchátko.“

Přesně to taky udělala. Říkala si, jak dlouho ji ještě Emanuelsson bude obtěžovat. Ale až jednou telefonáty ustanou, ještě se jí možná po jeho umíněnosti bude stýskat.

To ráno před slunovratem tedy přišla do kanceláře, poskládala si dokumenty k případu, zavolala tajemníkovi, aby spolu dohodli nějaká data podzimních přelíčení, a posléze se odebrala do soudní síně. Jakmile vstoupila, všimla si, že v poslední lavici vzadu sedí Ho, na stejném místě, jako když do Helsingborgu přijela poprvé.

Birgitta zvedla ruku na pozdrav a Ho se usmála. Soudkyně napsala na papír vzkaz, kde vysvětlila, že ve dvanáct hodin bude přestávka na oběd. Pak přivolala jednoho z dozorců a ukázala na Ho. Dozorce jí papírek předal, Ho si vzkaz přečetla a přikývla.

Birgitta se pak věnovala skupince zoufalců, kteří ani v nejmenším nepřipomínali divoké piráty. Když přišel čas na přestávku, dostali se v projednávání do fáze, která zaručovala, že se přelíčení pohodlně podaří druhý den ukončit.

Birgitta se s Ho setkala venku pod rozkvetlým stromem.

„Něco se stalo, jinak byste nepřijela,“ konstatovala Birgitta.

„To ne.“

„Můžeme se večer sejít. Kde bydlíte?“

„V Kodani. U přátel.“

„Takže se mýlím, když si myslím, že mi chcete říct něco důležitého?“

„Všechno je teď jasnější. Proto jsem tu. Taky pro vás něco mám.“

„Co?“

Ho zavrtěla hlavou.

„Promluvíme si o tom večer. Co provedli? Ti, které budete soudit?“

„Krádeže, násilí. Ale žádná vražda.“

„Dívala jsem se na ně. Všichni z vás mají strach.“

„To bych neřekla. Ale vědí, že právě já rozhodnu o tom, jaké tresty dostanou. A s ohledem na to, co všechno mají na svědomí, může ta představa být docela děsivá.“

Birgitta navrhla, že by se mohly společně naobědvat, ale Ho odmítla s tím, že musí ještě něco zařídit. Soudkyně se v duchu podivila, co může mít Ho za pochůzky v cizím městě, jako je Helsingborg.

Přelíčení se pomalu ale jistě posouvalo dál. Když Birgitta jednání pro ten den ukončila, dostali se tam, kam doufala.

Ho na ni čekala před budovou soudu. Staffan měl službu ve vlaku do Göteborgu, a tak Birgitta navrhla, aby šly k ní domů. Ho ale váhala.

„Jsem doma sama. Můj muž je pryč. Děti bydlí jinde. Pokud máte obavy ze setkání.“

„O to nejde. Já tu totiž sama nejsem. Je se mnou San.“

„Kde je?“

Ho ukázala na druhou stranu ulice. San se opíral o zeď domu.

„Mávněte na něj,“ pobídla Birgitta Ho. „A půjdeme k nám.“

San teď vypadal klidnější, než když se v tom zmatku viděli poprvé. Birgitta si také všimla, jak je podobný své matce, měl její rysy i něco z jejího úsměvu.

„Kolik je vám let?“ zeptala se.

„Dvacet dva.“

Mluvil anglicky stejně dokonale jako Chung a Ho.

Posadili se v obývacím pokoji. San si dal kávu, Ho pila čaj. Na stole ležela rozložená hra, kterou si Birgitta koupila v Pekingu. Ho měla s sebou kromě kabelky ještě papírovou tašku. Vytáhla z ní hromádku papírů s okopírovaným textem psaným čínskými znaky. Přiložila k nim ještě blok se zápisky v angličtině.

„Ja Žu měl v Londýně byt. Jedna z mých přítelkyň znala jeho hospodyni Lang. Vařila mu a dopřávala ticho, které vyžadoval. Lang nás do bytu pustila a my jsme tam objevili deník. Zápisky jsme okopírovali. Přeložila jsem tu část, z níž vysvítá, proč se stalo to, co se stalo. Nevysvětluje to všechno, jen to, co jsme schopni pochopit. Ja Žu měl motivy, které byly pouze a jedině jeho, nikdo jiný jim porozumět nemůže.“

„Říkala jste mi, že to byl mocný člověk. To musí znamenat, že jeho smrt vyvolala v Číně velkou pozornost, je to tak?“

Odpověděl jí San, který zatím mlčel.

„Kdepak. Žádná pozornost, jen ticho, jak o něm píše Shakespeare. ,Zbývá už jen ticho.‘ Ja Žu disponoval za svého života takovou mocí, že se teď jiným stejně mocným lidem podařilo všechno ututlat. Zdá se, jako by nikdy ani neexistoval. Máme za to, že spoustu lidí jeho smrt potěšila nebo se jim aspoň ulevilo, včetně těch, kdo se počítali mezi jeho přátele. Ja Žu byl nebezpečný, sbíral informace a pak je používal k likvidaci svých nepřátel nebo nepříjemných konkurentů. Teď se postupně zavírají jeho podniky, lidé dostávají zaplaceno, aby mlčeli, a všechno nakonec ustrne a promění se v betonovou zeď, která jeho osud oddělí jak od oficiálních dějin, tak od nás, kdo jsme ještě naživu.“

Birgitta prolistovala papíry na stole.

„Mám si to přečíst teď?“

„Ne. Později, až budete sama.“

„A mám mít strach?“

„Ne.“

„Pochopím z toho, co se stalo Chung?“

„Zavraždil ji. Ne vlastníma rukama, ale prostřednictvím někoho dalšího. Toho pak zabil sám. Jedna smrt kryla druhou. Nikdo si nedokázal představit, že by Ja Žu zabil vlastní sestru. Kromě těch nejbystřejších, kdo věděli, jak Ja Žu uvažuje, o sobě i o druhých. Zvláštní je, že dokázal zavraždit sestru, a přitom nade všechno ctil svou rodinu, své předky. To nikdy nepochopíme. Je v tom protimluv, záhada, kterou nevyřešíme. Ja Žu byl mocný a obávaný pro svou inteligenci a bezohlednost. Ale možná byl taky nemocný.“

„Jakým způsobem?“

„Měl v sobě nenávist a ta ho pomalu rozežírala. Nejspíš byl šílený.“

„Zajímalo by mě, co vlastně dělali v Africe?“

„Existuje plán na přesun milionů chudých rolníků z Číny do různých afrických zemí. Teď se budují politické a ekonomické struktury, jejichž úkolem je vytvořit závislost těch zbídačelých afrických států na Číně. Ja Žu v tom neviděl cynické opakování kolonialismu praktikovaného dřív západním světem. Považoval to za prozíravé řešení. Podle Chung, mě, Ma Li a mnoha dalších je to přitom útok na samotnou podstatu Číny, jak jsme ji vybudovali.“

„Nerozumím,“ řekla Birgitta. „Čína je diktatura. Neustále tam dochází k omezování svobody, právní jistoty jsou slabé. Co vlastně chcete hájit?“

„Čína je chudá země. Ekonomický rozvoj, o kterém se tolik mluví, zatím přinesl užitek jen omezené části obyvatel. Pokud bude tenhle způsob řízení Číny pokračovat a propast se bude dál rozšiřovat, skončí to katastrofou. Čína se ocitne zpátky v beznadějném chaosu. Nebo ji ovládnou fašistické tendence. My bráníme ty stovky milionů rolníků. Jsou to koneckonců oni, kdo svou prací tvoří rozvoj. Rozvoj, který jim toho přináší čím dál míň.“

„Stejně tomu nerozumím. Ja Žu na jedné straně, Chung na druhé? A najednou dialog skončí a on zabije vlastní sestru?“

„Dnešní měření sil v Číně je otázkou života a smrti. Chudý proti bohatému, bezmocný proti mocnému. Lidé s rostoucí zuřivostí sledují, jak se ničí to, za co bojovali, jiní v tom vidí příležitost, jak získat bohatství a moc, o jaké se jim dřív ani nesnilo. Tehdy umírají lidé. Ten vítr, který fouká, je skutečný.“

Birgitta se podívala na Sana.

„Povězte mi o své matce.“

„Vy jste ji neznala?“

„Setkala jsem se s ní. Ale doopravdy jsem ji neznala.“

„Nebylo snadné být jejím synem. Byla silná, rozhodná, často ohleduplná, ale uměla být i rozzuřená a zlá. Klidně přiznávám, že jsem se jí bál. Ale zároveň jsem ji miloval, protože se snažila vnímat samu sebe jako součást něčeho většího. Dělala všechno s naprostou samozřejmostí. Pomohla na nohy opilci, který upadl na ulici, a se stejnou vervou dokázala debatovat o politice. Pro mě byla spíš člověkem, k němuž jsem vzhlížel, než matkou. Nebylo to jednoduché. Ale chybí mi a vím, že s tím steskem budu muset žít.“

„Co vlastně děláte?“

„Studuju medicínu. Ale teď jsem školu na rok přerušil. Abych mohl truchlit. Abych pochopil, jaký bude život bez ní.“

„Co váš otec?“

„Zemřel už dávno. Psal poezii. Nevím o něm víc, než že zemřel krátce po mém narození. Matka o něm nikdy moc nemluvila, říkala jen, že to byl dobrý člověk a revolucionář. Pro mě existuje jen jako člověk na fotografii, stojí a v rukou drží štěně.“

Celý večer si povídali o Číně. Birgitta se jim svěřila se svým dávným přáním stát se členkou švédské rudé gardy. Ale jinak byla jako na trní a čekala, kdy už si bude moct přečíst papíry, které jí Ho přivezla.

V deset hodin večer objednala taxi a Ho se Sanem se vydali na vlakové nádraží.

„Až si to přečtete,“ řekla jí Ho před odjezdem, „ozvěte se.“

„Má ten příběh nějaký konec?“

Ho se nejprve zamyslela.

„Všechno má nějaký konec,“ řekla nakonec. „I tenhle příběh. Ale konec vždycky znamená začátek něčeho dalšího. Tečky, které v životě napíšeme, jsou svým způsobem dočasné.“

Birgitta se dívala za taxíkem a pak se šla posadit k překladu Ja Žuova deníku. Staffan měl přijet až druhý den. Doufala, že tou dobou už bude mít text přečtený. Nebylo to víc než dvacet stránek, ale Hoin drobný rukopis byl obtížně čitelný.

Co to vlastně čte? Když později přemýšlela nad tímhle večerem, kdy zůstala v domě sama jen s deníkem a jemnou vůní Hoina parfému, bylo jí jasné, že si spoustu věcí mohla spočítat sama. Nebo lépe řečeno, mohla to pochopit, ale odmítala pravdu přijmout. O jiných detailech, které Ho posbírala z Ja Žuových zápisků, deníků a souvislostí, neměla Birgitta nejmenší tušení. Osvětlily jí okolnosti, jaké by sama nikdy neodhalila.

Celou dobu samozřejmě dumala nad tím, co asi Ho vynechala. Mohla by se jí na to zeptat, ale tušila, že by stejně odpověď nedostala. Některé útržky tajemství nikdy nepochopí, některá dvířka zůstanou zavřená. Šlo o příběhy lidí z minulosti, jakýsi deník sepsaný svým způsobem jako protiklad k zápiskům předáka na stavbě americké železnice, který si nechal říkat JA.

Ja Žu se ve svém deníku neustále vracel k zuřivosti, již v něm vyvolávala jeho sestra. Nechtěla pochopit, že se Čína vydala tou jedinou správnou cestou a že osoby jako Ja Žu nutně musejí mít rozhodující slovo. Birgitta zjišťovala, že Ja Žu projevoval mnoho psychopatických znaků, a mezi řádky si je patrně jasně uvědomoval.

Nenašla jedinou smířlivou tendenci, jediné zaváhání nebo výčitku svědomí, alespoň kvůli jeho vlastní sestře. Říkala si, jestli Ho text nezredigovala, aby z Ja Žua udělala čistě brutálního člověka bez jakýchkoliv polehčujících charakterových rysů. Dokonce uvažovala nad tím, že si Ho text od začátku do konce vymyslela. Ale nějak si to nedovedla představit. San přece spáchal vraždu. Vykonal krvavou mstu za svoji matku, jak o tom vyprávějí islandské ságy.

Když zápisky dočetla podruhé, přiblížila se půlnoc. V tom, co Ho napsala, byly nejasnosti, spousta detailů zůstala bez vysvětlení. Co červená stužka? Jaký měla význam? Na to mohl odpovědět jen Liou, pokud by byl naživu. Stále zůstávají nevyjasněné stopy, možná už napořád.

Co jí teď zbývá? Co má nebo musí s nabytými vědomostmi udělat? Birgitta to tušila, i když jí zatím nebylo jasné, jak to provede. Mohla by tomu věnovat část dovolené. Až bude Staffan na rybách, což ona sama považuje za velkou nudu. Nebo během časných rán, kdy si její muž čte historické romány a životopisy jazzových muzikantů a ona chodí na procházky. To bude mít čas zformulovat si v hlavě dopis pro policii v Hudiksvallu. Pak může krabici se vzpomínkami na své rodiče uklidit. Tím to pro ni skončí. Hesjövallen pozvolna zmizí z jejího vědomí a změní se ve vybledlou vzpomínku. I když samozřejmě nikdy tak docela nezapomene.

Vyrazili na Bornholm. Počasí bylo proměnlivé a v pronajaté chatě se jim líbilo. Děti přijely a zase odjely a dny plynuly v ospalé pohodě. K jejich překvapení se objevila i Anna, která přijela z cest po Asii a sdělila jim neméně překvapivou zprávu, že na podzim nastupuje v Lundu na studia politologie.

Birgitta se několikrát rozhodla, že už dozrál čas Staffanovi říct všechno o tom, co se stalo v Pekingu i v Londýně. Ale neudělala to. Nemělo smysl vykládat mu něco, co by sice pochopil, ale nikdy by se tak úplně nesmířil s tím, že mu to řekla teprve teď. Ranilo by ho to, viděl by v tom nedostatek důvěry a odcizení. Nestálo to za to a Birgitta si to nechala pro sebe.

O své cestě do Londýna a tamních událostech neřekla nic ani Karin Wimanové.

Uzavřela ten příběh v sobě, zůstal jí jako neviditelná jizva.

V pondělí sedmého srpna nastoupili oba se Staffanem zpátky do práce. Večer předtím si konečně promluvili o svém manželském životě. Jako by oba bez promýšlení pochopili, že nemůžou začít nový pracovní rok, aniž by aspoň načali rozhovor o tom, co jim rozežírá manželství. Za největší průlom Birgitta považovala skutečnost, že její muž sám a bez naléhání nadnesl otázku jejich prakticky nulového sexuálního života. Mrzelo ho to a podle vlastních slov ho děsil jeho nedostatek chuti a neschopnost. Na její přímou otázku odpověděl, že v tom není žádná jiná žena. Postihla ho jen nechuť k sexu, ale většinou si to nepřipouštěl.

„Co hodláš dělat?“ zeptala se ho. „Nemůžeme žít další rok bez jakéhokoliv doteku. To já nevydržím.“

„Půjdu k odborníkovi. Nevydržím to o nic víc než ty. Akorát se mi o tom těžko mluví.“

„Teď o tom mluvíš.“

„Protože si uvědomuju, že musím.“

„Už prakticky nevím, co si myslíš. Občas se na tebe ráno podívám a přijde mi, že vidím cizího člověka.“

„Umíš to pojmenovat líp než já. Ale prožívám to stejně. I když možná ne tak silně.“

„Opravdu sis myslel, že už takhle budeme žít až do smrti?“

„Ne. Ale odsouval jsem to. Slibuju, že půjdu na terapii.“

„Chceš, abych šla s tebou?“

Zavrtěl hlavou.

„Na první sezení ne. Možná později, když to bude potřeba.“

„Chápeš, co to pro mě znamená?“

„Doufám, že ano.“

„Nebude to lehké. Ale pokud to dobře dopadne, necháme to za sebou. Bylo to jako poušť.“

První pracovní den nastoupil Staffan v 8.12 na vlak do Stockholmu. Birgitta dorazila do kanceláře až na desátou. Hans Mattsson měl dovolenou, a tak částečně zodpovídala za celý soud. Začala tím, že svolala kolegy a administrativní pracovníky na schůzi. Když se přesvědčila, že je vše pod kontrolou, vrátila se k sobě do kanceláře a sepsala sáhodlouhý dopis pro Vivi Sundbergovou, který si během léta sestavila v hlavě.

Samozřejmě si kladla otázku, čeho tím chce dosáhnout nebo alespoň v co doufá. Pochopitelně jí šlo o pravdu, chtěla, aby se události z Hesjövallenu vysvětlily, stejně jako vražda starého hoteliéra. Nebyla v tom ale i touha po zadostiučinění za všechny pochyby vůči její osobě? Co z toho byla ješitnost a co vážný pokus přimět vyšetřovatele k pochopení, že muž, který spáchal ve vězení sebevraždu, s tím navzdory svému přiznání neměl nic společného?

Také to určitým způsobem souviselo s její matkou. Svým hledáním pravdy chtěla uctít matčiny nevlastní rodiče, kteří zemřeli tak strašnou smrtí.

Dopis psala dvě hodiny. Několikrát si ho po sobě přečetla a nakonec ho strčila do obálky a napsala na ni adresu policie v Hudiksvallu a jméno Vivi Sundbergové. Dopis pak dala na recepci do přihrádky s odchozí poštou a v kanceláři otevřela okno dokořán, aby vyvětrala veškeré myšlenky na mrtvé v osamělých hesjövallenských domcích.

Zbytek dne věnovala čtení návrhu ministerstva spravedlnosti ohledně další ze zdánlivě nepřetržitých reorganizací švédského soudnictví, k níž soudy dostaly možnost se přednostně vyjádřit.

Našla si ale čas i na jeden ze svých nedokončených písňových textů a pokusila se přidat několik veršů.

Podnět získala během léta. Ten hit se bude jmenovat „Procházka po pobřeží“. Ale zrovna dnes jí to šlo ztuha. Několik neúspěšných pokusů hodila do koše a nedokončený text zamkla zpátky do šuplíku. Byla ovšem pevně rozhodnutá to nevzdat.

V šest hodin vypnula počítač a šla domů.

Cestou ven si všimla, že přihrádka s odchozí poštou je prázdná.

39

„Liou se ukryl na kraji lesa a pomyslel si, že je konečně u cíle. Nezapomněl, co mu Ja Žu řekl. Tohle je nejdůležitější úkol, jakým ho kdy pověřil. On teď musí všechny ty otřesné události započaté před sto čtyřiceti lety ukončit.

Liou stál a myslel na Ja Žua, který mu dal úkol, vyzbrojil ho a vyslal na zteč. Vyprávěl mu o všech osobách před ním. Nekonečná cesta trvala mnoho let, křížem krážem přes moře a světadíly, naplněná hrůzou a smrtí a nesnesitelným útlakem, a teď přijde nevyhnutelný konec a pomsta.

Všichni účastníci té cesty už jsou dávno mrtví. Někdo leží na mořském dně, jiní odpočívají v neoznačených hrobech. A celá ta léta se z hrobů nese nepřetržitý žalozpěv. Liou byl teď vyslán, aby jednou provždy ten nářek umlčel. Stojí tu a jeho úkolem je postarat se o to, aby cesta došla svého konce.

Krčil se na kraji lesa, pod nohama měl sníh a dotíral na něj mráz. Bylo 12. ledna 2006. Na teploměru ten den viděl, že je minus devět stupňů. Přešlapoval, aby si udržel nohy v teple. Pořád ještě bylo brzy. V několika domech, na které měl z lesa výhled, se svítilo nebo se z oken linula modrá zář televizních obrazovek. Liou napínal sluch, ale nezaznamenal žádné zvuky. Neslyší ani psy, napadlo ho. Měl za to, že v téhle části světa mají lidé psy, aby je měl v noci kdo hlídat. Psí stopy viděl, ale došlo mu, že lidé mají zvířata doma.

Zvažoval, jestli mu psi v domě můžou způsobit nějaké potíže. Pak tu myšlenku zavrhl. Nikdo tady netuší, co se chystá, žádní psi ho nezastaví.

Stáhl si rukavici a podíval se, kolik je hodin. Tři čtvrtě na devět. Ještě bude chvíli trvat, než světla zhasnou. Rukavici si zase natáhl a pomyslel na Ja Žua a jeho vyprávění o mrtvých, kteří urazili tak dlouhou cestu. Každý člen rodiny ušel část pouti. Zvláštní náhoda tomu chtěla, že na konci stojí on, přestože vůbec do rodiny nepatří. Naplňovalo ho to hlubokou vážností. Ja Žu na něj spoléhá jako na vlastního bratra.

V dálce zaslechl auto. Ale nejelo sem, prosvištělo po hlavní silnici. V téhle zemi se za tichých zimních nocí zvuky šíří daleko, jako přes vodu, pomyslel si.

Zvolna přešlapoval. Jak mu bude, až to celé skončí? Nachází se v jeho vědomí a svědomí nějaká část, kterou třeba ještě nepoznal? Nevěděl to. Důležité je, že je připravený. V Nevadě šlo všechno hladce. Ale člověk nikdy neví, obzvlášť když je jeho úkol tentokrát o hodně větší.

Nechal myšlenky plout. Zničehonic se mu vybavil otec. Byl to nevýznamný stranický úředník a během kulturní revoluce ho pronásledovali a týrali. Vyprávěl pak, jak mu spolu s dalšími ,zaprodanci kapitalismu‘ členové rudé gardy natřeli obličej na bílo. To proto, že zlo je vždycky bílé.

Právě tak si Liou pokusil představit obyvatele tichých domků před sebou. Všichni mají bílé obličeje, jako démoni zla.

Jedno světlo zhaslo, chvilku nato potemněla i další okna. Dva domy pohltila tma. Liou čekal dál. Mrtví čekali sto čtyřicet let, jemu bude stačit několik hodin.

Stáhl si z pravé ruky rukavici a prsty se dotkl meče u boku. Ocel studila, ostrá čepel by snadno prořízla kůži na bříškách prstů. Byl to japonský meč a Liou k němu přišel náhodou při cestě do Šanghaje. Kdosi mu vyprávěl o starém sběrateli, který ještě nabízí několik těchhle žádaných mečů z dob japonské okupace ve třicátých letech. Liou vyhledal jeho nenápadný obchůdek, a když držel meč v rukou, nezaváhal. Okamžitě ho koupil a následně svěřil kováři, aby opravil rukojeť a nabrousil čepel, až bude jako žiletka.

Liou sebou trhl. V jednom domě se otevřely dveře. Rychle se stáhl hlouběji mezi stromy. Na schody domku vyšel muž se psem. Světlo nad venkovními dveřmi ozářilo zasněžený dvůr. Liou sevřel rukojeť meče a přimhouřenýma očima pozorně sledoval psovy pohyby. Co by se stalo, kdyby ho zvíře zavětřilo? Narušilo by to celý jeho plán. Pokud by psa musel zabít, neváhal by. Ale co by udělal muž, který zatím kouří na zápraží?

Pes se najednou zastavil a větřil. Na okamžik měl Liou dojem, že pes zachytil jeho pach. Pak se zvíře znovu rozběhlo po dvoře.

Muž na psa zavolal a ten okamžitě zaběhl do domu. Dveře se zavřely. Krátce nato zhaslo i světlo na zápraží.

Liou dál čekal. O půlnoci, kdy už svítilo jen jedno okno přísvitem z televize, začalo sněžit. Liou natáhl ruku a vločky na ni dopadaly jako lehká pírka. Jako třešňové květy, napadlo ho. Ale sníh nevoní, nedýchá, kdežto květy ano.

O dvacet minut později televize zhasla. Pořád sněžilo. Liou vytáhl z náprsní kapsy bundy drobný dalekohled s nočním viděním a pomalu přejel jeden dům po druhém. Nikde už nezaznamenal jiné světlo než pár venkovních lamp. Zastrčil dalekohled zpátky a zhluboka se nadechl. V duchu před sebou viděl obrázek, který mu Ja Žu tolikrát popsal.

Loď. Na palubě jsou lidé, jako mravenci, usilovně mávají kapesníky a klobouky. Ale nemají obličeje.

Žádné obličeje, jen mávající paže a dlaně.

Ještě chvilku čekal. Poté se zvolna vydal po cestě. V jedné ruce svíral malou baterku, v druhé meč.

Došel k prvnímu domu na západním okraji vesnice. Naposledy se zastavil a poslouchal.

Pak vstoupil dovnitř.“

Vivi,

tohle vyprávění je součástí deníku patřícího muži jménem Ja Žu. Vyprávěl mu ho člověk, který jel nejprve do Nevady, kde zavraždil několik lidí, a pak pokračoval do Hesjövallenu. Chci, abyste si ho přečetla. Pak pochopíte, co vám teď píšu.

Nikdo z těch lidí už není naživu. Ale pravda o událostech v Hesjövallenu je větší a naprosto odlišná od toho, co jsme si mysleli. Nejsem si jistá, že všechno, co vám píšu, bude možné dokázat. Zřejmě to nepůjde. Stejně jako nejsem například schopná vysvětlit, jak se do sněhu v Hesjövallenu dostala červená stužka a proč. Víme, kdo ji tam donesl, ale to je vše.

Lars-Erik Valfridsson, který se oběsil v policejní cele, je nevinný. Alespoň jeho rodina by se to měla dozvědět. Můžeme se jen dohadovat, proč na sebe tu vinu vzal.

Jsem si samozřejmě vědoma toho, že tento dopis vyvolá ve vyšetřování zmatek. Ale jde nám všem o pravdu. Doufám, že jsem k ní přispěla.

Účelem mého dopisu byla snaha sdělit vám všechno, co jsem se do této chvíle dozvěděla. V den, kdy přestaneme hledat pravdu, která jistě není objektivní, ale v lepším případě je založená na věcných faktech, se celý náš právní systém převrátí vzhůru nohama.

Vrátila jsem se teď zpátky z dovolené. Jsem v Helsingborgu a pochopitelně čekám, že se ozvete. Zůstává spousta nelehkých otázek.

S pozdravem

Birgitta Roslinová

7. srpna 2006

Epilog

Byl srpen. Birgitta cestou domů nakoupila ve stejném obchodě jako obvykle. Ve frontě u pokladny si ze stojanu vzala noviny a listovala jimi. Na jedné stránce si zběžně přečetla, že v jedné vesnici na sever od Gävle zastřelili osamělého vlka.

Ona ani nikdo jiný neušil, že tenhle vlk přišel jednoho lednového dne do Švédska z Norska přes Vauldalen. Byl hladový, nejedl od chvíle, kdy sežvýkal zbytky zmrzlé mršiny v norském Východním údolí.

Pak pokračoval na východ, minul Nävjarnské hory, u Kårböle přeběhl zmrzlou řeku Ljusnan a potom se znovu ztratil v rozlehlých lesích.

Teď ležel zastřelený v ohradě u Gävle.

Nikdo neměl zdání, že ráno třináctého ledna dorazil do odlehlé vesnice v Hälsinglandu jménem Hesjövallen.

Tehdy zem pokrýval sníh. Teď byl konec léta.

Vesnice Hesjövallen zůstala opuštěná. Nikdo už v ní nebydlel. Na některých zahrádkách zářily jeřabiny, ale jejich svítivou barvu nikdo neobdivoval.

Do severní části Švédska přicházel podzim. Lidé se pomalu připravovali na novou dlouhou zimu.

Doslov

Tato kniha je román. To, co píšu, má reálný základ, ale nejedná se o realistické převyprávění skutečných událostí. Myslím, že vesnice Hesjövallen ve skutečnosti neexistuje; doufám, že jsem si mapu prostudoval pečlivě. Ale fakt, že v době psaní této knihy se prezident Zimbabwe jmenoval Robert Mugabe, je nezpochybnitelný.

Jinými slovy píšu o tom, co by se mohlo stát, nikoliv o tom, co se opravdu stalo. Pro svět fikce je to nejen možnost, ale přímo základní předpoklad.

Ale i v románu by ty nejdůležitější detaily měly odpovídat skutečnosti. Ať už se jedná o výskyt ptáků v dnešním Pekingu nebo jestli mají švédští soudci ve své kanceláři pohovku zakoupenou správou soudů či nikoliv.

Při práci na této knize mi pomohla řada lidí. Samozřejmě především Robert Johnsson, který mi jako vždy se zarputilostí a pečlivostí sobě vlastní vyhledal potřebná fakta. Ale jsou tu i jiní. Byl by to dlouhý seznam. Své místo by na něm kromě dalších mělo i mnoho lidí z Afriky, s nimiž jsem rozmlouval.

Nebudu nicméně nikoho dalšího jmenovat a jen poděkuji všem, kdo se na knize podíleli. Příběh sám padá samozřejmě čistě na moji hlavu.

Maputo, leden 2008

Poznámka k překladu

V překladu byly použity úryvky z knihy Citáty z díla předsedy Mao Ce-tunga, jejíž původní českou verzi vydalo v roce 1968 Nakladatelství cizojazyčné literatury v Pekingu.

Úryvek z básně „Průsmyk mnoha hor“ pochází ze sbírky Osmnáct básní na staré nápěvy. Mao Ce-tungovy básně vybral a přeložil Josef Hejzlar a přebásnil Vítězslav Nezval. Sbírku vydal Československý spisovatel v roce 1958.

Úryvek ze Shakespeara pochází ze hry Hamlet v překladu Martina Hilského.

Za cennou pomoc s čínskými reáliemi a transkripcí jmen patří mé poděkování sinoložkám Haně Třískové z Orientálního ústavu AV ČR a Martině Honcové.

Jazykovými konzultacemi ze švédštiny mi překládání v mnohém usnadnil Rolf Ericsson. Vřelé díky!

Helena Stiessová

Ze švédského originálu Kinesen vydaného nakladatelstvím Leopard förlag ve Stockholmu roku 2009 přeložila Helena Stiessová

Odpovědná redaktorka Olga Trávníčková

Fotografie a obálka Martin Pecina

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2011. První, elektronické vydání

e-mail: redakce@hostbrno.cz

www.hostbrno.cz