Mrtví ve člunu

Henning Mankell

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Jednoho zimního rána zanese příliv k jižnímu pobřeží Švédska záchranný člun. Na jeho dně leží dva mrtví muži zastřelení jedinou ranou do srdce. Odkud člun připlul? Kdo jsou ti mrtví? A kdo je zastřelil způsobem, který připomíná spíše popravu? Případu se ujímá komisař Wallander z ystadské policie, který se musí vydat pro odpovědi až do vzdálené Rigy. Tam se však z lovce stává sám kořistí...

Nejslavnější švédský detektiv současnosti

Případ komisaře Wallandera

Jednoho zimního rána zanese příliv k jižnímu pobřeží Švédska záchranný člun. Na jeho dně leží dva mrtví muži, zastřelení jedinou ranou do srdce. Odkud člun připlul? Kdo jsou ti mrtví? A kdo je zastřelil způsobem, který připomíná spíše popravu? Případu se ujímá komisař Wallander z ystadské policie, který se musí vydat pro odpovědi až do vzdálené Rigy. Tam se však z lovce stává sám kořistí…

Martinsson se posadil na židli a zašklebil se. V ruce měl poznámkový blok.

„Před několika minutami jsme dostali podivný telefonát,“ začal. „Myslel jsem, že bych ti o něm měl říct.“

„Podivné telefonáty tu snad míváme každý den,“ poznamenal Wallander, avšak nikoli bez zájmu.

„Nevím, jestli tomu mám věřit,“ pokračoval Martinsson.

„Hovor spojili z telefonního automatu. Byl to mužský hlas, který tvrdil, že proud brzy přinese někam na pobřeží člun se dvěma mrtvými muži. Neuvedl své jméno, ani kdo mají být ti mrtví nebo co se mělo stát. Pak zavěsil.“

Henning Mankell je nositelem ceny

Švédské akademie pro kriminální literaturu

Henning Mankell

MRTVÍ VE ČLUNU

Praha 2005

Přeložil Tomáš Macků

© 1992 by Henning Mankell

Translation © Tomáš Macků, 2005

Cover photography © Natálie Šercová

ISBN 80-7246-289-X

1

Právě po druhé hodině odpoledne začalo sněžit.

Muž, který stál za kormidelním kolem v řídicí kabině rybářské lodi, zaklel. V rádiu si sice vyslechl předpověď počasí, ale doufal, že dorazí ke švédskému pobřeží dřív, než ho sněhová bouře dostihne. Kdyby se včerejšího večera nezdržel na Hiddensee, měl by teď rovnou před sebou Ystad a mohl by stočit kurz o pár stupňů na východ. Ale teď mu k pevnině zbývalo ještě sedm námořních mil, a jestli bouře zesílí, bude se muset obrátit a čekat, až se počasí uklidní a bude mít lepší rozhled.

Zaklel ještě jednou. Lakota podvádí rozum, pomyslel si. Musím udělat to, co jsem chtěl už na podzim. Koupím nový radarový navigační přístroj. Na moji starou deccu se už nedá spoléhat. Vyberu jeden z nejnovějších amerických modelů. Už to mělo být, neměl jsem škudlit. Taky jsem nevěřil východním Němcům. Měl jsem strach, že by mě mohli podfouknout.

Stále nemohl pochopit, že už neexistuje jeden malý kout světa, kterému se říkalo východní Německo. Že stát východních Němců přestal existovat. Během jediné noci historie smazala staré hranice. Teď už je jen jedno Německo a zatím nikdo netuší, jak bude vypadat každodenní všední život lidí z jedné i z druhé strany ve společné zemi. Zpočátku, když se Berlínská zeď začala otřásat v základech, pociťoval nepokoj. Mohou ty velké změny způsobit, že s jeho podnikáním bude brzy konec? Ale jeho východoněmečtí partneři se ho snažili uklidnit. V dohledné době se určitě nic nezmění. Dokonce snad to, co se stalo, naopak může přinést nové možnosti.

Sníh padal hustěji a vítr se začal stáčet na jihojihozápad. Zapálil si cigaretu a nalil kávu do hrnku, který měl své místo v důmyslné objímce vedle kompasu. V kormidelní kabině bylo horko, až se začal potit. Zápach nafty štípal v nose. Nakoukl do strojovny. Dole na úzké pryčně zahlédl Jakobsonovu nohu. Palec mu vylézal z díry ve vlněné ponožce. Zatím ať si spí dál, pomyslel si. Jestli se budeme muset otočit, vezme to za mě a já si půjdu odpočinout. Usrkl teplé kávy a znovu pomyslel na poslední večer. Víc než pět hodin museli čekat v malém, napůl rozpadlém přístavu na západní straně Hiddensee, až konečně za tmy přijel rachotící náklaďák a naložil zboží. Weber tvrdil, že zpoždění způsobily potíže s motorem. To nakonec docela dobře mohla být pravda, auto bylo přestavěné ze starého sovětského nákladního vozidla a hned poprvé, když ho uviděl, se divil, že vůbec drží pohromadě. Ale přitom si současně dával na Webera pozor. Prostě se rozhodl, že si ho bude držet od těla. Weber ho sice zatím nikdy nepodrazil, ale v každém případě bude lépe mu pro jistotu nedůvěřovat. Všechny náklady, které do Německa až dosud převezl, neměly právě malou hodnotu. Bylo to kolem dvaceti nebo třiceti kompletních počítačů, stovky mobilních telefonů a stejně tolik stereofonních autorádií. Při každé cestě šlo přinejmenším o milion. Kdyby ho chytili, těžko by se mu podařilo vyklouznout bez citelného trestu. Určitě by šel sedět. Ani v takovém případě nemohl počítat s tím, že by mu Weber pomohl. Ve světě, ve kterém žil, musí každý spoléhat sám na sebe.

Překontroloval kurz na kompasu a poopravil ho o dva stupně na sever. Rychloměr ukazoval, že loď stále udržuje osm uzlů. Pořád mu chybělo dobré šest a půl námořní míle, aby měl švédské pobřeží na dohled a mohl se stočit směrem k Branteviku. Šedomodré vlny před přídí se nezmenšovaly, naopak se zdálo, že sněhová bouře sílí.

Ještě dalších pět várek, pomyslel si. Pak to skončí. Budu mít své peníze a můžu se vydat na cestu. Myšlenka mu vyloudila na rtech úsměv. Zapálil si další cigaretu. Brzy tady všeho nechám a vyrazím daleko, do Porto Santos, a budu mít na to, abych si tam mohl otevřít vlastní bar. Už nebudu muset stát a mrznout v rozeschlé kormidelní kabině, do které táhne, a poslouchat Jakobsonovo chrápání dole na palandě v zamaštěné strojovně. Ještě neměl přesnou představu, jak bude jeho nový život vypadat. Přesto se na něj těšil.

Sněžení ustalo stejně náhle, jako začalo. Nejdřív ani nevěřil, že mají takové štěstí. Ale pak si uvědomil, že třepotání hustých sněhových vloček před oknem kabiny je opravdu pryč. Nakonec to stihneme, řekl si. Bouře snad potáhne dál směrem k Dánsku.

Přilil si do hrnku kávu a začal si pohvizdovat. Na jedné stěně kabiny visela taška s penězi. O dalších třicet tisíc korun blíž k Porto Santos, malému ostrovu kousek od Madeiry. Neznámý ráj, který čeká…

Chtěl si právě dát doušek příjemně teplé kávy, když uviděl gumový člun. Kdyby sněžení nepřestalo, nemohl by jej objevit. Ale teď se pohupoval ve vlnách pouhých padesát metrů na levoboku. Byl to záchranný člun červené barvy. Rukávem bundy setřel vysráženou vlhkost ze skla před sebou a přimhouřil oči, aby mu člun neunikl z dohledu. Je prázdný, pomyslel si. Musel se utrhnout z nějaké lodi a spadnout do vody. Stočil kormidlo a ubral rychlost. Jakobson se s trhnutím probudil, když se změnil zvuk dieselového motoru. Vystrčil svůj neoholený obličej ze strojovny.

„Už jsme doma?“ zeptal se.

„Na levoboku je člun,“ řekl muž za kormidlem, který se jmenoval Holmgren. „Myslím, že bysme ho měli vzít na palubu. Dá se střelit za pár tisícovek. Když budeš řídit, zajdu pro hák.“

Jakobson se postavil ke kolu, zatímco Holmgren si stáhl čepici přes uši a vyšel z kormidelní kabiny. Vítr se mu zabodával do obličeje a musel se pevně přidržovat zábradlí, aby ho nestrhly vlny. Člun pomalu připlouval blíž. Pokoušel se uvolnit lodní hák, který se zaklínil mezi střechu kabiny a lano navijáku. Prsty mu zdřevěněly, než se mu podařilo uvolnit promrzlé uzly. Konečně dostal hák ven a obrátil se.

Úlekem sebou trhl. Nyní byl člun jen pár metrů od boku lodi a jemu došlo, že se zmýlil. Člun nebyl prázdný. Byli v něm dva lidé. Mrtví lidé. Jakobson v kabině vykřikl něco, čemu venku nebylo rozumět. Také on uviděl, co bylo uvnitř člunu.

Nebylo to poprvé, kdy Holmgren viděl mrtvé lidi. Kdysi, když byl ještě mladý a sloužil na vojně u dělostřelců, roztrhla se při manévrech hlaveň děla a čtyři jeho kamarády exploze roztrhala na kusy. Později, během dlouhých let svého profesionálního rybaření, viděl jiné mrtvé lidi, které příliv vynesl na břeh nebo kteří v okolí vyplavali na hladinu.

Ve člunu byli dva muži. Holmgrena hned napadlo, že jejich oblečení není obvyklé. Nebyli to ani rybáři, ani námořníci. Měli na sobě obleky a kravaty. Leželi pohození ve člunu tak, že se jejich ruce a nohy navzájem proplétaly. Pokusil se představit si, co se vlastně stalo. Co mohli být ti mrtví zač? Jakobson právě vyšel z kabiny a postavil se vedle něho.

„K čertu, hrome, do prdele. Co budeme dělat?“

Holmgren rychle přemýšlel.

„Nic,“ odpověděl. „Jestli je vezmeme na loď, čeká nás spousta odpovědí na spoustu nemilých otázek. Prostě a jednoduše jsme nic neviděli. Přece sněžilo.“

„Necháme je jen tak odplout?“ chtěl vědět Jakobson.

„Jo,“ přikývl Holmgren. „Jsou mrtví. Už pro ně nic neuděláme. A já osobně zrovna nepotřebuju vysvětlovat, odkud plujeme s touhle kocábkou. Ty snad ano?“

Jakobson váhavě zavrtěl hlavou. Tiše pozorovali mrtvé muže. Holmgren si pomyslel, že jsou mladí, bylo jim sotva třicet. Jejich obličeje byly bílé a ztuhlé a Holmgren si uvědomil, že se začal třást.

„To je divný, že na člunu není žádný jméno,“ ozval se Jakobson. „K jaký lodi asi patřil?“

Holmgren vzal hák a natáčel jím člun, aby si ho mohli prohlédnout ze všech stran. Uvědomil si, že Jakobson má pravdu. Na člunu nebylo jméno.

„Co se k čertu mohlo stát? Co jsou zač? Jak dlouho tu plavou? V obleku a v kravatě!“

„Jak daleko je do Ystadu?“ zeptal se Jakobson.

„Dobrých šest námořních mil.“

„Mohli bysme je potáhnout trochu blíž k pobřeží,“ řekl Jakobson. „Někde je to zanese ke břehu a tam je najdou.“

Holmgren znovu přemýšlel. Také jemu nebylo příjemné nechat je tu jen tak, to nemohl zpochybnit. Ale vzít člun do vleku bylo riskantní. Mohl by je uvidět trajekt nebo nějaká nákladní loď.

Zvažoval pro a proti.

Nakonec se rychle rozhodl. Uvolnil vlečné lano, naklonil se přes zábradlí a pevně člun uvázal. Jakobson změnil kurz k Ystadu a Holmgren napjal lano, až byl člun zhruba deset metrů za nimi, aby na něj nenarážely přímé vlny od lodního šroubu.

Jakmile zahlédli švédské pobřeží, Holmgren lano přeřízl. Člun s mrtvými muži brzy zmizel daleko za nimi. Jakobson stočil loď na východ a po pár hodinách vpluli do přístavu v Branteviku. Potom dostal Jakobson do kapsy slíbených pět tisíc, nasedl do svého volva a odjel domů do Svarte. Holmgren zamkl lodní kabinu a přikryl vstup do nákladního prostoru impregnovanou plachtou. Přístav byl opuštěný. Pracoval pomalu a metodicky, když kontroloval lodní lana. Pak vzal tašku s penězi a šel ke svému starému fordu, který občas odmítal nastartovat.

Za normálních okolností by teď začal snít o Porto Santos. Ale dnes se mu před očima houpal na vlnách červený záchranný člun. V myšlenkách se snažil určit, na kterém místě člun dosáhne pevniny. Mořské proudy byly nevypočitatelné a stále měnily směr, právě tak jako nárazový vítr. Došel k závěru, že člun se může objevit prakticky na kterémkoli místě pobřeží. Ale přesto by si troufal tvrdit, že to bude někde v okolí Ystadu. Pokud si ho ovšem nevšimne posádka nebo cestující některého z mnoha polských trajektů. S určitostí nevěděl nic, mohl jenom hádat.

Když přijížděl do Ystadu, začínalo se už stmívat. Na křižovatce u hotelu Continental zastavil na červeném světle semaforu.

Dva muži v oblecích a s kravatami, pomyslel si. Ve člunu. V tom, co viděl, něco nehraje. Ale nedokázal určit, co to může být. Právě když se rozsvítila zelená, náhle mu to došlo. Ti dva muži se nedostali do člunu při námořním neštěstí. Byli mrtví už předtím a někdo je pak do člunu musel hodit. Neměl pro to žádný důkaz, sotva by mohl najít jakýkoli argument, že tomu tak opravdu bylo. Ale přece si byl jistý. Ti muži byli mrtví, když je strčili do člunu.

Z náhlého popudu se rozhodl. Odbočil doprava a zastavil u telefonních automatů na náměstí naproti knihkupectví. Pečlivě si promyslel, co bude říkat. Pak vytočil 90 000 a vyžádal si policii. Když ho spojili, přes špinavé sklo telefonní budky zpozoroval, že zase začalo sněžit.

Byl 12. únor roku 1991.

2

Vrchní kriminální komisař Kurt Wallander seděl ve své kanceláři v policejní budově v Ystadu a zíval. Zíval tak mohutně, až náhle pocítil křeč ve svalu pod bradou. Bolest byla krutá. Aby uvolnil vaz postiženého svalu, začal si ho zespodu třít bříšky prstů pravé ruky. V téže chvíli do kanceláře vstoupil Martinsson, jeden z mladších sloužících policistů v obvodě. S rozpaky zůstal stát ve dveřích. Kurt Wallander zpracovával sval dál, až bolest zmizela. Martinsson se otočil a chystal se odejít.

„Pojď dál,“ vyzval ho Wallander. „Ještě jsi nikdy nezíval tak, že ti vyskočila sanice?“

Martinsson zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odpověděl. „Ale nezapírám, že mě zajímalo, co to děláš.“

„Teď to víš. Co jsi vlastně chtěl?“

Martinsson se posadil na židli a zašklebil se. V ruce měl poznámkový blok.

„Před několika minutami jsme dostali podivný telefonát,“ začal. „Myslel jsem, že bych ti o něm měl říct.“

„Podivné telefonáty tu snad míváme každý den,“ poznamenal Wallander, avšak nikoli bez zájmu.

„Nevím, jestli tomu mám věřit,“ pokračoval Martinsson. „Hovor spojili z telefonního automatu. Byl to mužský hlas, který tvrdil, že brzy přinese proud někam na pobřeží člun se dvěma mrtvými muži. Neuvedl své jméno, ani kdo mají být ti mrtví nebo co se mělo stát. Pak zavěsil.“

Wallander hleděl na Martinssona s údivem.

„To je všechno?“ zeptal se. „Kdo bral ten hovor?“

„Já. Ten chlap řekl přesně tohle. Říkal to tak, že to znělo docela přesvědčivě.“

„Přesvědčivě?“

„Po nějaké době už to člověk vycítí,“ odpověděl Martinsson po malém zaváhání. „Často se dá už předem poznat, když nás někdo chce vodit za nos. Ale ten, kdo volal, na mě působil tak, že si je jistý.“

„Dva mrtví muži v záchranném člunu? Který má připlout k pevnině tady na jižním pobřeží?“

Martinsson přikývl.

Wallander potlačil další mocné zívnutí a zvrátil se do opěradla židle.

„Dostali jsme hlášení o nějaké nehodě na moři?“ zeptal se.

„Nic takového,“ odpověděl Martinsson.

„Pošli to dál do dalších obvodů kolem pobřeží,“ nařídil Wallander. „Zavolej pobřežní hlídce. Ale zatím nemá význam rozjíždět pátrání, které se zakládá jenom na anonymním telefonátu. Musíme počkat. Pak snad uvidíme.“

Martinsson přikývl a vstal ze židle.

„Souhlasím s tebou. Počkáme a uvidíme.“

„Vypadá to, že v noci se budou čerti ženit,“ poznamenal Wallander a kývl hlavou směrem k oknu. „Bude pořádně sněžit.“

„Já teď v každém případě potřebuju jet domů,“ prozradil Martinsson a pohlédl na hodinky. „I kdyby padaly trakaře.“

Martinsson odešel a Kurt Wallander se v židli protáhl. Cítil pořádnou únavu. Dvě noci za sebou ho okolnosti donutily zahnat spánek, protože musel vyřídit věci, které nemohly počkat do rána. Nejdřív to byl hon na násilníka, který se zabarikádoval v jedné z opuštěných rekreačních chalup v Sandskogen. Protože muž byl pod silným vlivem drog a existovalo podezření, že je ozbrojený, čekali až do pěti hodin do rána. Muž se nakonec dobrovolně vzdal. Další noc Wallanderovi volali a vzbudili ho kvůli zabití, ke kterému došlo v centru města. Oslava narozenin se jaksi nevydařila a jubilant, muž po čtyřicítce, skončil s kuchyňským nožem v levé plíci.

Vstal ze židle a natáhl si zimní bundu. Musím se vyspat, pomyslel si. V chumelenici si bude muset ve službě poradit někdo jiný. Když vyšel z policejní budovy, musel se shrbit, aby si mohl prorážet cestu proti silnému nárazovému větru. Odemkl dveře auta a vklouzl na sedadlo svého peugeotu. Sníh, který se zvenku hustě usazoval na sklech, v něm vyvolal představu, že je zavřený ve vyhřáté místnosti vlídného domova. Spustil motor, zasunul kazetu do přehrávače a zavřel oči.

Hned se mu vybavil Rydberg. Ještě neuplynul ani měsíc, kdy jeho kolega a blízký přítel podlehl rakovině. Wallander se o jeho nemoci dozvěděl před rokem, když oba usilovně dřeli na případu brutální vraždy starých lidí v Lenarpu. Během posledních měsíců jeho života, kdy bylo všem a především Rydbergovi samotnému jasné, že konec je nevyhnutelný, zkoušel si Kurt Wallander představit, jaké to bude chodit do práce a vědět, že už tam Rydberga nepotká. Jak svou práci bude zvládat sám, bez rad a úsudku starého zkušeného kamaráda. Vlastně ani dnes ještě neznal odpověď na tuto otázku. Za dobu, kdy Rydberg odešel na nemocenskou a jeho stav se stále zhoršoval, až nakonec Rydberg dotrpěl, nedostal Wallander na stůl žádný případ zločinu, ve kterém by se vyskytly obtížně řešitelné komplikace. Ale přesto v sobě nosil intenzivně prožívanou bolest z té ztráty.

Zapnul stěrače a jel domů. Město vypadalo opuštěně, jako by se lidé připravovali na obklíčení další sněhovou bouří, která se blížila. Zastavil u čerpací stanice na Österleden a koupil si večerní noviny. Potom zaparkoval na Mariagatan, kde bydlel, a vystoupil po schodech nahoru do svého bytu. Řekl si, že se vykoupe a pak si nachystá něco k jídlu. Než si půjde lehnout, zavolá svému otci, který bydlel v malém domku před Löderupem. Před rokem otce postihl akutní stav zmatenosti, ve kterém odešel z domu a toulal se venku oblečený jen v pyžamu. Od té doby si mu Wallander navykl telefonovat každý den. Pomyslel si, že to dělá stejným dílem kvůli otci jako kvůli sobě samotnému. Bylo to jeho špatné svědomí, které se ozývalo a připomínalo mu, že ho navštěvuje tak zřídka. Avšak po příhodě z minulého roku otci přidělili domácí ošetřovatelku, která k němu pravidelně docházela. Jeho stav se tím zlepšil a pomohlo mu to také spravit náladu, která předtím bývala občas nesnesitelná. Ale přes to všechno hryzalo svědomí Wallandera dál, když si uvědomil, že otci věnuje příliš málo svého času.

Kurt Wallander vylezl z vany připravil si omeletu, prohodil pár vět s otcem a chystal se do postele. Než stáhl roletu v ložnici, vyhlédl z okna do prázdné ulice. Osamělá svítilna se kymácela v poryvech větru. Jednotlivé sněhové vločky mu za okenním sklem tančily před očima. Pohlédl na teploměr a zjistil, že jsou tři stupně pod nulou. Bouře se možná přežene dál k jihu. Roleta se po stažení s plesknutím zastavila a Wallander vklouzl pod pokrývku. Zanedlouho usnul.

~~~

Následující den se cítil odpočatý. Už ve čtvrt na sedm byl opět ve své pracovně v budově policie. Nehledě na pár menších dopravních nehod proběhla noc kupodivu v klidu. Sněhová bouře vlastně nakonec ani neudeřila s plnou silou. Zašel do kantýny, pokynul na pozdrav několika unaveným dopravním policistům, kteří se skláněli nad šálky s kávou, a nakonec si sám natočil kávu do plastového kelímku. Už když se probudil, rozhodl se využít dnešek k tomu, že konečně vyřídí hromádku papírů, která se mu začínala kupit na stole. Mimo jiné v ní bylo hlášení případu hrubého násilí, do kterého se zapletlo několik Poláků. Jako obvykle svalovali vinu jeden na druhého. Nenašli se ani žádní důvěryhodní svědci, kteří by vypověděli, jak se vše seběhlo, a jejichž výpovědi by se přitom nerozcházely. Ale přesto bylo potřeba sepsat policejní protokol, i když věděl, že nakonec stejně nikdo nebude obviněn, že v prudkém hnutí mysli rozbil čelist svému bližnímu.

O půl jedenácté odložil poslední spis a šel si pro další šálek kávy. Když se vracel, zaslechl, že mu na stole zvoní telefon.

Byl to Martinsson.

„Vzpomínáš si na ten člun?“ zeptal se.

Wallanderovi trvalo několik vteřin, než mu došlo, co má Martinsson na mysli.

„Ten muž, co volal, věděl, o čem mluví,“ pokračoval Martinsson. „U Mossby Strandu se objevil člun se dvěma mrtvolami. Našla ho žena, která se tam procházela se psem. Telefonovala nám a vypadá to, že je pořádně hysterická.“

„Kdy volala?“ zeptal se Wallander.

„Teď. Před půlminutou.“

O dvě minuty později byl Wallander na cestě na západ po silnici podél pobřeží do Mossby Strandu. Jel vlastním autem. Před sebou měl Peterse a Noréna v policejním voze se zapnutou sirénou. Projížděli kolem moře a Wallander se zachvěl zimou, když uviděl, jak se ledově chladné vlny lámou o břeh. Ve zpětném zrcátku spatřil sanitku a za ní Martinssona v dalším policejním autě.

Mossby Strand vypadal opuštěně. Stánek byl zavřený a dětské houpačky se kymácely na skřípajících řetězech. Když vystoupil z auta, pocítil v obličeji studený vítr. Na samém vrcholku travnatého pahorku, jehož svah končil v písku, stála osamělá žena a divoce rozhazovala pažemi. Vedle ní pobíhal pes na vodítku a neklidně jím škubal. Wallander spěšně vykročil. Jako obyčejně měl strach z toho, co uvidí. Nikdy se nemohl zbavit rozechvění, když šlo o mrtvé lidi, nikdy si na takový pohled nezvykl. S mrtvými to svým způsobem bylo jako se živými, každý vždy vypadal jinak.

„Tam,“ křičela žena hystericky. Wallander sledoval pohledem směr, kterým šermovala rukou. U břehu se ve vodě pohupoval červený záchranný člun. Uvízl mezi kameny rozptýlenými nedaleko dlouhého můstku pro plavce, který vybíhal z břehu do vody.

„Počkej tady,“ řekl Wallander ženě.

Klopýtavě seběhl ze svahu a spěchal dál podél břehu. Vystoupil na můstek a z něj si prohlížel záchranný člun. Leželi v něm dva mrtví muži s rozhozenými končetinami. Měli bledé obličeje. Pokusil se zapamatovat si s fotografickou přesností detaily. Během mnoha let strávených v policejní službě se naučil, že důležitý je vždy první dojem. Mrtvý člověk byl velmi často posledním článkem komplikovaného řetězu událostí. Někdy bylo možné už v tomto okamžiku vytušit, jak se asi celý řetěz odvíjel.

Martinsson, který měl na nohou gumáky, vešel do vody a přitáhl člun ke břehu. Wallander si dřepl a pozoroval mrtvé muže. Lidé ze záchranky se postavili stranou, chvěli se zimou a s nevolí vyčkávali se svými nosítky. Wallander zvedl hlavu a všiml si, že Peters se snaží uklidnit hysterickou ženu. Pak si pomyslel, jaké je vlastně štěstí, že člun nevyneslo moře na břeh v létě, kdy je tu plno hrajících si a koupajících se dětí. Na to, co měl před sebou, rozhodně nebyl pěkný pohled. Mrtví muži se už začínali rozkládat, mrtvolný pach bylo zřetelně cítit i přesto, že foukal silný vítr.

Z kapsy bundy vytáhl pár gumových rukavic a začal opatrně zjišťovat obsah kapes obou mrtvých. Ale nenašel v nich nic. Když však opatrně rozepnul jednomu muži sako, viděl, že bílá košile je na hrudi zbarvená sytě hnědočerveně. Podíval se na Martinssona.

„Tohle není nehoda,“ řekl. „Je to vražda. Aspoň tenhle muž dostal kulku přímo do srdce.“

Postavil se a odstoupil několik metrů stranou, aby Norén mohl pořídit snímky člunu.

„Co na to říkáš?“ obrátil se na Martinssona.

Martinsson pokrčil rameny.

„Zatím nevím.“

Wallander pomalými kroky obešel člun a pozoroval mrtvé. Oba muži byli světlovlasí a sotva třicet let staří. Pokud mohl usoudit z jejich rukou a oblečení, neživili se fyzickou prací. Ale kdo jsou? Proč nemají v kapsách vůbec nic? Obcházel člun podruhé, potřetí. Tu a tam si vyměnil pár slov s Martinssonem. Po půlhodině došel k názoru, že už nemá, co by ještě mohl objevit. To už policejní technici začali se svou metodickou rutinou. Přes člun napnuli malý plastový stan. Peters skončil s fotografováním, všichni se klepali zimou a nepřáli si nic jiného než jít odtud pryč. Wallander uvažoval, co by řekl Rydberg. Čeho dalšího by si Rydberg všiml, co Wallanderovi uniklo? Posadil se do svého vozu a spustil motor, aby se ohřál. Moře bylo šedé a v hlavě cítil prázdno. Co je to vlastně za muže?

O mnoho hodin později, když byl Wallander tak promrzlý, až se třásl, mohl konečně dát pokyn lidem ze sanitky, aby přinesli nosítka. Poté co byly mrtvoly vyzvednuty ze člunu, prohlédl si Wallander pečlivě jeho vnitřek. Ale neviděl v něm nic, nebylo v něm ani veslo. Zadíval se přes moře do dálky, jako by se řešení nacházelo kdesi za horizontem.

„Promluvíš si s tou ženou, která našla člun,“ poručil Martinssonovi.

„To jsem už udělal,“ odpověděl Martinsson překvapeně.

„Důkladně,“ řekl Wallander. „V takovém větru ji nemůžeš vyslechnout důkladně. Vezmi ji s sebou na stanici. A Norén ať se postará, aby se ten člun k nám dostal přesně v tom stavu, v jakém je teď. Vyřiď mu to.“

Pak se vrátil ke svému autu.

Teď bych potřeboval Rydberga, pomyslel si znovu. Co by viděl tam, kde já nic nevidím? Jak by uvažoval?

Když přijel zpátky na stanici v Ystadu, zamířil přímo k policejnímu šéfovi okrsku. Jmenoval se Björk. V krátkém referátu shrnul, co zjistil u Mossby Strandu. Björk ho poslouchal se znepokojením. Wallander často míval pocit, že Björka vždy vyvede z míry, když v jeho obvodu dojde ke zločinu. Ale přitom před svým šéfem pociťoval určitý respekt. Björk neměl ve zvyku zasahovat svým podřízeným do jejich pátrání a nešetřil povzbuzením, když hrozilo, že vyšetřování zločinu uvízne na mrtvém bodě. Na druhé straně však také dovedl být náladový, ale na to si Wallander časem zvykl.

„Tohle bude tvůj úkol,“ řekl Björk, když Wallander skončil. „Pomůžou ti Martinsson a Hansson. Myslím, že na to můžeme nasadit celý tým.“

„Hansson se teď zabývá tím násilníkem, kterého jsme chytili minulou noc,“ namítl Wallander. „Snad bude lepší, když mi dáš Svedberga.“

Björk přikývl. Skončilo to tak, jak Wallander chtěl. Bývalo to tak skoro pokaždé.

Když odešel z Björkovy kanceláře, pocítil, že má hlad. Protože snadno přibíral na váze a stále bojoval s hrozící otylostí, zvykl si vynechávat oběd. Ale tentokrát udělal výjimku. Mrtví muži ve člunu ho probudili k aktivitě. Zajel do centra, zaparkoval v Stickgatan na místě, kde byl zvyklý, a úzkými klikatými uličkami se dostal k Fridolfově cukrárně. Snědl několik chlebíčků a vypil sklenici mléka. Během jídla se snažil shrnout fakta, o kterých dosud věděl. Předešlého dne těsně před osmnáctou hodinou volá neznámý muž na policii a varuje před tím, co se má stát. Dnes vyjde najevo, že mluvil pravdu. Červený člun se dvěma mrtvými muži připluje k pobřeží. Přinejmenším jeden z mužů je zavražděn ranou z pistole přímo do srdce. V kapsách nemají nic, co by určilo jejich totožnost.

To je všechno.

Wallander vytáhl z kapsy bundy propisovačku a udělal si několik poznámek na ubrousek. Už nyní se naskytla celá řada otázek, které vyžadovaly odpověď. Po celou dobu vedl uvnitř v sobě rozhovor s Rydbergem. Uvažuju správně, nezapomněl jsem na něco? Zkoušel si představit Rydbergovy odpovědi a jeho reakce. Občas se mu to podařilo, občas před sebou viděl jenom Rydbergův ztrhaný vyhublý obličej na smrtelné posteli.

O půl čtvrté byl zpátky na policejní stanici. Vzal si Martinssona a Svedberga do své pracovny a zavolal na ústřednu, aby mu prozatím nespojovali žádné hovory.

„Tohle nebude nic lehkého,“ začal. „Můžeme jen doufat, že pitva a prohlídka člunu a šatů přinesou nějaké poznatky. Ale přesto je několik otázek, na které bych chtěl mít odpověď už teď.“

Svedberg stál opřený o zeď s poznámkovým blokem v ruce. Byl to už téměř plešatý čtyřicátník, který žil od narození v Ystadu, a kolovaly o něm poťouchlé povídačky, že kdykoli musel vycestovat za hranice, okamžitě ho zachvátila neodbytná touha po domově. Často se mohlo zdát, že je pomalý a bez zájmu. Ale jeho předností byla pečlivost a tu Wallander oceňoval. Martinsson byl v mnohém Svedbergovým protikladem. Překročil sotva třicítku, pocházel z Trollhättanu a tvrdě pracoval na budování své kariéry u policejního sboru. Kromě toho byl aktivně činný v Lidové straně a podle toho, co se Wallanderovi doneslo, měl slušné šance stát se obecním poslancem v podzimních volbách. Jako policista byl Martinsson impulzivní a trošku lajdák. Ale často vynikal bystrými nápady a jeho ctižádostivost působila, že dokázal vyvinout spoustu energie, když nabyl dojmu, že přišel na stopu řešení nějakého problému.

„Musíme zjistit, odkud ten člun pochází,“ řekl Wallander. „Až budeme vědět, jak dlouho jsou ti muži mrtví, pokusíme se vysledovat, z jakého směru a jakou dobu voda člun unášela.“

Svedberg na něho tázavě pohlédl.

„To se dá zjistit?“

„Zavoláme do Švédského meteorologického a hydrologického institutu,“ odpověděl Wallander. „Vědí všechno o počasí a o směru větru. To by nám mělo pomoct, abychom si mohli udělat představu, odkud sem člun připlul. Pak potřebuju vědět dopodrobna všechno, co se o člunu dá zjistit. Kde ho vyrobili, u jakého typu lodi se dá předpokládat, že takové čluny používá. Prostě všechny informace.“

Kývl na Martinssona.

„To bude pro tebe.“

„Nemáme začít tím, že projdeme počítače a podíváme se, jestli po těch mužích někde nevyhlásili pátrání?“ chtěl vědět Martinsson.

„Jo, tím začni,“ odpověděl Wallander. „Spoj se s pobřežní hlídkou, kontaktuj všechny obvody na jižním pobřeží. A taky si promluv s Björkem, jestli do toho nemáme zapojit Interpol. Jestli chceme zjistit, co je to za muže, pak je jasné, že už od začátku musíme zabrat pořádně zeširoka.“

Martinsson souhlasně přikývl a napsal si na papír poznámku. Svedberg zamyšleně okusoval konec propisovačky.

„Já sám si projdu jejich oblečení,“ pokračoval Wallander. „Musí existovat nějaká stopa. Zkrátka něco.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil Norén. V ruce měl svinutou námořní mapu.

„Myslel jsem, že ji budeme potřebovat,“ řekl.

Wallander přikývl.

Rozvinuli mapu na jeho stole a sklonili se nad ní, jako by chystali strategii námořní bitvy.

„Jaké rychlosti může dosáhnout unášený člun?“ otázal se Svedberg. „Mořské proudy a vítr mohou působit souhlasně i proti sobě.“

Tiše hleděli do mapy. Pak ji Wallander opět smotal a postavil roličku do rohu za svou židli. Nikdo neměl, co by dodal.

„Tak se do toho dáme,“ uzavřel Wallander. „Můžeme se tu zase sejít v šest hodin a říct si, co jsme se dozvěděli nového.“

Svedberg a Norén opustili místnost, ale Martinssona Wallander poprosil, aby ještě zůstal.

„Co ti řekla ta ženská?“ zeptal se.

Martinsson pokrčil rameny. „Jmenuje se Forsellová. Paní Forsellová je vdova a žije v domě v Mossby. Je to středoškolská profesorka v penzi, učila na gymnáziu v Ängeholmu. Bydlí tam po celý rok se psem, kterému říká Tegnér. Pro psa dost zvláštní jméno. Každý den ho chodí provětrat na břeh. Včera večer, když se procházela po svahu, tam žádný člun nebyl. Objevil se tam až dnes. Uviděla ho přibližně ve čtvrt na jedenáct a volala rovnou sem.“

„Ve čtvrt na jedenáct,“ řekl Wallander zamyšleně. „Není to trochu pozdě na to jít venčit psa?“

Martinsson kývnul.

„Ptal jsem se jí na to,“ odpověděl. „Ale řekla mi, že na jedné procházce už byla v sedm hodin. To šla po břehu na opačnou stranu.“

Wallander změnil téma.

„Ten, co včera telefonoval,“ začal. „Jaký jsi z něj měl dojem?“

„Jak už jsem ti řekl. Mluvil přesvědčivě.“

„Jaký měl dialekt? Jak mohl být starý?“

„Mluvil po skånsku. Jako Svedberg. Měl hrubý hlas. Podle všeho je kuřák. Asi tak čtyřicet padesát let. Vyjadřoval se jednoduše a jasně. Může být čímkoliv, od bankovního úředníka po zemědělce.“

Wallander měl další otázku.

„Proč volal?“

„Přemýšlel jsem nad tím. Mohl vědět, že člun připluje k pevnině, protože je do toho sám namočený. Třeba je zabil. Nebo jenom něco viděl nebo slyšel. Je hodně možností.“

„Co z toho ti připadá logické?“ pokračoval Wallander.

„To poslední,“ odpověděl Martinsson hbitě. „Mohl něco vidět nebo slyšet. Tohle nevypadá na případ vraždy, kde by pachatel na sebe chtěl dobrovolně přilákat policii.“

Také Wallander uvažoval stejným způsobem.

„Pojďme o krok dál,“ řekl. „Něco slyšel nebo viděl? Dva mrtví muži v záchranném člunu… Jestli do toho není zapletený, asi těžko mohl vidět přímo vraždu či dvě vraždy. Pak tedy viděl člun.“

„Plující člun,“ dodal Martinsson. „A kde ho mohl vidět? Musel být na otevřeném moři. Na lodi.“

Wallander souhlasil.

„Přesně tak. To sedí. Ale když sám není pachatel? Co ho vedlo k tomu, že chtěl zůstat anonymní?“

„Lidi se nechtějí do ničeho plést,“ řekl Martinsson. „Víš, jak to chodí.“

„Možná. Ale může přece existovat ještě jiná možnost. Má prostě nějaký důvod, proč si nechce nic začínat s policií.“

„Není to trochu překombinované?“ zapochyboval Martinsson.

„Jenom přemýšlím nahlas,“ odpověděl Wallander. „Musíme se pokusit toho chlápka vypátrat.“

„Máme s tím jít ven a vyzvat ho, ať o sobě dá znovu vědět?“

„Jo,“ přikývl Wallander. „Ale dnes ne. Napřed chci vědět víc o těch mrtvých.“

Wallander odjel do nemocnice. Přestože tu byl mnohokrát, pokaždé mu dělalo potíže orientovat se v nově vybudovaném spletitém komplexu. Stavil se v kavárně v přízemí a koupil si banán. Pak se vydal za patologem. Obducent jménem Mörth ještě nezačal s podrobným vyšetřením mrtvých těl. Ale přesto mohl dát Wallanderovi odpověď na jeho první otázku.

„Oba muži byli zastřeleni,“ sdělil. „Zblízka, přímo do srdce. Takže už teď můžu skoro s jistotou určit bezprostřední příčinu smrti.“

„Jestli to jen trochu půjde, rád bych měl tvůj výsledek co nejdřív,“ požádal Wallander. „Víš už, jak je to dlouho, co jsou mrtví?“

Mörth zavrtěl hlavou.

„To ne,“ opáčil. „Když říkám ne, je to svým způsobem odpověď.“

„Co tím myslíš?“

„Že je pravděpodobné, že jsou mrtví docela dlouho. Takže nebude snadné přesně stanovit okamžik jejich smrti.“

„Tak zkus na chvíli nebýt puntičkář. Dva dny? Tři? Týden?“

„Nedokážu odpovědět,“ řekl Mörth. „A hádat fakt nechci.“

Mörth zmizel na pitevním sále. Wallander si svlékl bundu, natáhl si gumové rukavice a začal se probírat částmi oděvů zemřelých, které ležely navršené na čemsi, co připomínalo stůl na umývání nádobí ze starých časů.

Jeden z obleků byl ušitý v Anglii, druhý v Belgii. Oba páry bot pocházely z Itálie a Wallander měl za to, že musely být hodně drahé. O košilích, kravatách a spodním prádle se dalo říct totéž. Vše bylo prvotřídní kvality a určitě ne levné. Když Wallander prošel hromadu šatů podruhé, bylo mu zřejmé, že tady sotva najde něco zajímavého, co by ho posunulo dál. Jediné, co zjistil, bylo, že mrtví muži byli podle všeho při penězích. Ale kde jsou jejich peněženky? Snubní prsteny? Hodinky? Ještě více ho zarážel fakt, že ve chvíli, kdy byli muži zastřeleni, měli svlečená saka. Žádné z nich nemělo díru po kulce ani stopy po střelném prachu.

Wallander se pokusil představit si celou scénu. Někdo střelí dva muže rovnou do srdce. Když jsou mrtví, navlékne jim jejich saka, ještě než je strčí do záchranného člunu. Proč?

Přeskládal šatstvo ještě jednou. Je tu něco, co nevidím, pomyslel si. Rydbergu, pomoz mi.

Ale Rydberg oněměl. Wallander se vrátil na policejní stanici. Věděl, že pitvy zaberou dlouhé hodiny. Předběžný výsledek by se mu mohl dostat do ruky nejdřív příští den. Na jeho psacím stole ležel lístek od Björka, který byl toho názoru, že ještě mohou počkat nějaký den, než požádají o spolupráci Interpol. Wallandera to rozčililo. Björkova opatrná stanoviska byla pro něj často těžko srozumitelná.

Porada v šest hodin byla krátká. Martinsson sdělil, že nebyla zahájena žádná pátrání po mužích, kteří by mohli být zavražděnými z gumového člunu. Nepohřešuje se nikdo, kdo by mohl být spojován s touto událostí. Svedberg měl dlouhý hovor s jedním meteorologem ze SMHI v Norrköpingu, který přislíbil pomoc pod podmínkou, že dostane formální požadavek od ystadské policie.

Wallander uvedl, že muži byli zavražděni, jak se ostatně domníval už dříve. Požádal také Svedberga a Martinssona, aby uvažovali nad tím, jaký může mít někdo důvod obléct saka dvěma mužům, které předtím zastřelí.

„Budeme ještě pár hodin pokračovat,“ uzavřel Wallander debatu. „Jestli máte nějaké jiné případy, odložte je nebo je předejte někomu jinému. Tohle bude obtížná záležitost. Musím dohlédnout na to, aby naše pátrací skupina dostala už zítra posilu.“

Když Wallander v kanceláři osaměl, rozvinul na stole námořní mapu. Prstem sledoval čáru pobřeží do Mossby Strandu. Člun mohl urazit velkou vzdálenost, přemýšlel. Nebo také malou. Mohl se pohybovat dopředu a zpátky, sem a tam.

Zazvonil telefon. Krátký okamžik zaváhal, jestli ho má zvednout. Bylo už pozdě a on měl v úmyslu jít domů a v klidu si probrat všechno, co věděl. Nakonec sáhl po sluchátku.

Byl to Mörth.

„Už jsi hotový?“ zeptal se Wallander udiveně.

„To ne,“ řekl Mörth. „Ale mám něco, o čem si myslím, že je to důležité. Jednu věc ti můžu říct už teď.“

Wallander zatajil dech.

„Ti dva muži nejsou Švédové,“ pokračoval Mörth. „V každém případě se nenarodili ve Švédsku.“

„Jak jsi to mohl zjistit?“

„Prohlédl jsem jim ústa,“ odpověděl Mörth. „Zuby jim nespravovali švédští stomatologové. Spíše někdo v Rusku.“

„V Rusku?“

„Jo. Ruští zubaři. Nebo zubaři z východní Evropy, to je jisté. Používají úplně jiné postupy než naši.“

„Víš to určitě?“

„Jinak bych ti nevolal,“ odsekl Mörth a Wallander vycítil, že ho otázka trochu popudila.

„Ale já ti přece věřím,“ snažil se ho rychle uklidnit.

„A ještě něco,“ pokračoval Mörth. „Je to možná stejně důležité. Pro ty dva maníky to byl dost možná dobrý skutek, že je někdo zastřelil. Jestli mi promineš, že jsem cynický. Před smrtí byli totiž krutě mučeni. Pálení, stahování z kůže, drcení prstů, to nejďábelštější, co si můžeš představit.“

Překvapený Wallander mlčel.

„Jsi tam?“ zeptal se Mörth.

„Jo,“ ozval se Wallander. „Poslouchám tě. Jen mě zarazilo, co říkáš.“

„Jsem si tím jistý.“

„O tom nepochybuju. Ale tohle přece není vůbec obvyklé.“

„Právě proto jsem myslel, že ti musím zavolat už teď.“

„Udělals dobře,“ řekl Wallander.

„Zítra dostaneš mou kompletní zprávu. Až na výsledky laboratorních zkoušek, ty budou trvat déle,“ uzavřel hovor Mörth.

Wallander zašel do jídelny a nalil si poslední trošku kávy z překapávače. Místnost byla prázdná. Sedl si k jednomu stolu.

Rusové? Mučení lidé z východní Evropy?

Představil si, že dokonce i Rydberg by došel k závěru, že má před sebou úmorné a dlouhodobé pátrání.

O půl osmé odložil prázdný hrnek do dřezu.

Pak nasedl do auta a zamířil domů. Vítr se uklidnil a náhle se ochladilo.

3

Bylo právě po druhé hodině v noci, když Wallandera probudila prudká bolest na hrudi. Ležel ve tmě a myslel, že zemře. Soustavná a stresující dřina u policie si přišla vybrat svou daň. Teď musí zaplatit. Zaplavily ho pochybnosti a lítost nad tím, že všechno až dosud jen tak prošlo kolem něj a že se jeho život nakonec vytratí do nicoty. Ležel ve tmě dál bez hnutí a cítil, jak úzkost a bolest narůstají. Jak dlouho tak zůstal bez toho, že by byl schopný ovládnout svůj strach, si nikdy později nedokázal s určitostí vybavit. Ale postupně se silou přinutil znovu nad sebou získat kontrolu.

Opatrně vstal z postele, oblékl se a vyšel na ulici k autu. Bolest snad byla o něco snesitelnější, vyvěrala z hrudi a jako pulzující proud se začala rozlévat do obou paží. Zdálo se mu, jako by tím trochu ztrácela na své prvotní zdrcující intenzitě. Sedl si za volant, pokoušel si namluvit, že dýchá klidně, a jel prázdnými nočními ulicemi do nemocnice. Tam zamířil na pohotovost. Přijala ho sestra s přívětivýma očima a vyslechla s pochopením jeho potíže. Neodmítla ho jako člověka, který má sklon k hypochondru a váhu trochu přes míru, ale s účastí sledovala jeho úzkost bez podezření, že je to pouhá sugesce. Z ošetřovny bylo slyšet řev, který zřejmě pocházel od nějakého opilce. Kurt Wallander se položil na pojízdné lehátko a bolest o něco polevila. Hned nato se u něj objevil mladý lékař. Wallander také jemu ještě jednou popsal své bolesti na prsou. Lehátko odvezli na ošetřovnu a Wallandera připojili k elektrokardiografu. Změřili mu krevní tlak a tep. Wallander zavrtěl hlavou na otázku, jestli kouří. Uvedl, že nikdy dříve nepociťoval náhlou bolest na hrudi, a pokud mu bylo známo, ani v jeho příbuzenstvu se nevyskytovaly chronické srdeční choroby. Lékař si prohlížel křivku jeho EKG.

„Nic podezřelého,“ řekl. „Všechno se zdá být normální. Co si sám myslíš, že mohlo vyvolat tvůj neklid?“

„Nevím.“

Lékař studoval jeho kartu.

„Jsi policajt,“ pokračoval. „Dovedu si představit, že občas je to vysilující práce.“

„Je tomu tak skoro pořád.“

„Jak jsi na tom s alkoholem?“

„Sám za sebe bych řekl, že v normě.“

Lékař si sedl na kraj stolu a odložil kartu. Kurt Wallander viděl, že je hodně unavený.

„Nemyslím, že by šlo o srdeční příhodu,“ prohlásil. „Tělo spíš jenom vysílá signály na poplach, že něco není v pořádku. Jen ty sám si můžeš odpovědět, co to může být.“

„Zřejmě to tak bude,“ odpověděl Wallander. „Každý den se ptám sám sebe, jak je to s mým životem. A zjišťuju, že nemám nikoho, s kým bych si mohl popovídat.“

„Ale někoho bys měl mít,“ namítl lékař. „To přece potřebuje každý člověk.“

Lékař vstal, když pager v kapse jeho pláště začal pípat jako ptačí mládě.

„Zůstaneš u nás přes noc,“ dodal ještě. „Zkus odpočívat.“

Wallander pak ležel úplně v klidu a k uším mu doléhalo šumění proudu čerstvého vzduchu odněkud z ventilátoru, který ale nikde neviděl. Z chodby k němu vzdáleně zaznívaly něčí hlasy.

Každá bolest má svou příčinu, pomyslel si. Jestli to nebylo od srdce, co to tedy bylo? Mé soustavně špatné svědomí z toho, že věnuju tak málo svého času a sil svému otci? Obavy, že dopisy, které dostávám od dcery z jejího vysokoškolského studia ve Stockholmu, ve skutečnosti zatajují pravdu? Že to vůbec není tak, jak píše, totiž že je spokojená, že pracuje, že má konečně náplň života, kterou se tak dlouho snažila najít. Mám snad podvědomě stále obavy, že by se znovu mohla pokusit vzít si život, jako to udělala, když jí bylo patnáct? Nebo snad bolest pochází ze žárlivosti, kterou pořád pociťuju kvůli tomu, že mě Mona opustila? I když už uběhl víc než rok?

V místnosti svítilo ostré světlo. Přemýšlel, že celý jeho život byl poznamenaný osamělostí, kterou nedokázal prolomit. Ale bylo možné, že by bolest, kterou pociťuje, mohla způsobit samota? Ve svém nitru nenacházel žádnou odpověď, kterou by vzápětí nezačal zpochybňovat.

„Takhle nemůžu žít dál,“ řekl nahlas sám pro sebe. „Musím si dát život do pořádku. Brzo. Teď hned.“

~~~

V šest hodin se s trhnutím probudil. Lékař stál vedle něj a pozoroval ho.

„Žádné bolesti?“ zeptal se.

„Vypadá to dobře,“ odpověděl mu Wallander. „Co to mohlo být?“

„Napětí,“ vysvětlil lékař. „Stres. To budeš zřejmě vědět nejlíp sám.“

„Ano,“ přikývl Wallander. „Začínám si to uvědomovat.“

„Myslím, že by ses měl objednat na řádnou prohlídku,“ doporučil mu lékař. „Přinejmenším abys měl jistotu, že po tělesné stránce jsi v pořádku. Uklidní tě to a budeš to pak mít lehčí, až zkusíš nakouknout do své duše a posvítit si na to, co se v ní schovává ve stínu.“

Jel domů, dal si sprchu a vypil kávu. Teploměr ukazoval pět pod nulou. Nebe bylo najednou úplně jasné a bylo bezvětří. Seděl dlouho s myšlenkami na uplynulou noc. Bolesti, návštěva v nemocnici, to vše jako by bylo zážitkem něčeho neskutečného. Ale současně si uvědomoval, že to bylo varování, které nemůže jen tak přejít. Za svůj život byl odpovědný on sám.

Teprve ve čtvrt na devět se donutil být opět policejním komisařem.

Hned poté, co dorazil na policejní stanici, se nechal vtáhnout do ostré výměny názorů s Björkem, který mínil, že je potřeba okamžitě povolat technickou skupinu ze Stockholmu, aby provedla řádné šetření na místě zločinu.

„Žádné místo zločinu neexistuje,“ oponoval mu Wallander. „Jestli si něčím můžeme být jistí, pak tím, že muži nebyli zavražděni v záchranném člunu.“

„Teď, když jsme ztratili Rydberga, si musíme přizvat pomoc zvenčí,“ pokračoval Björk. „Nemáme potřebné kompetence. Jak se vůbec mohlo stát, že jste neuzavřeli okolí toho místa na břehu, kde byl člun objeven?“

„Břeh není místo činu. Člun plul po moři. Měli jsme postavit zátarasy kolem vln?“

Kurt Wallander si uvědomil, že se v něm vzmáhá vztek. Přirozeně byla pravda, že ani on, ani ostatní kriminalisté z Ystadu neměli Rydbergovy zkušenosti. Ale to neznamenalo, že sám nedokázal posoudit, kdy je nezbytné si vyžádat specialisty ze stockholmského technického oddělení.

„Buď necháš rozhodování na mně, nebo sám převezmeš za pátrání odpovědnost,“ řekl Björkovi.

„O tom nemůže být řeč,“ odpověděl Björk. „Ale přesto si myslím, že by byla chyba nepožádat Stockholm o konzultace.“

„Já bych to netvrdil,“ nesouhlasil Wallander.

Rozprava nikam nevedla.

„Za chvilku se u tebe stavím,“ oznámil Wallander. „Mám pár materiálů, ke kterým se musíš vyjádřit.“

Björk se zatvářil udiveně.

„Chceš říct, že se konečně máme čeho chytit? Měl jsem za to, že přešlapujeme na místě.“

„Ne tak úplně. Jsem tu za deset minut.“

Odešel do své pracovny, vytočil nemocnici a kupodivu se mu podařilo hned napoprvé chytit Mörtha.

„Máš něco dalšího?“ zeptal se ho.

„Zrovna dávám dohromady zprávu,“ odpověděl Mörth. „Nemůžeš to vydržet ještě pár hodin?“

„Mám referovat Björkovi. Můžeš mi aspoň říct, jak dlouho byli po smrti?“

„Ne. Musíme počkat na výsledky laboratorních analýz. Obsah žaludku, jak dlouho probíhal rozpad buněčné tkáně. Zatím mohu jen spekulovat.“

„Tak to zkus.“

„Nerad spekuluju a ty to dobře víš. Co ti to přinese?“

„Jsi profík. Znáš svou práci. Výsledek určitě jen potvrdí tvůj odhad. Velký rozdíl tam nebude. Chci jen, abys mi to pošeptal do ucha. Nebudu to šířit dál.“

Mörth přemýšlel. Wallander čekal.

„Týden,“ řekl Mörth nakonec. „Minimálně týden. Ale necháš si to pro sebe.“

„Zrovna jsem zapomněl, co jsi říkal. A ty jsi pořád přesvědčený, že to byli cizinci? Rusové nebo Východoevropané?“

„Jo.“

„Přišels na něco, co by tě překvapilo?“

„Nejsem specialista na munici. Ale nikdy předtím jsem neviděl podobný typ projektilů.“

„Ještě něco?“

„Ano. Jeden z nich má rameně tetování. Obrázek jakéhosi druhu zahnuté šavle. Mám dojem, že se jí říká turecká.“

„Cože to je?“

„Typ sečné zbraně. Ale nechtěj po mně, abych se vyznal v historických šavlích a mečích. Jsem patolog.“

„Cos tam vyčetl?“

„Jak to myslíš?“

„V tetování se často vyskytuje text. Ženské jméno, název nějakého místa a tak.“

„Nevyčetl jsem tam nic.“

„Co dál?“

„Pro tuto chvíli nic.“

„Zatím teda díky.“

„Moc jsem ti toho neřekl.“

Wallander položil sluchátko, vzal si kávu a šel k Björkovi. Dveře Martinssonovy a Svedbergovy kanceláře byly otevřené. Ani jeden nebyl u sebe. Posadil se a popíjel z plastového pohárku, zatímco Björk telefonoval. Roztržitě poslouchal svého šéfa, který, jak se zdálo, začínal být stále podrážděnější. Přesto sebou nakonec trhl leknutím, když Björk vztekle mrštil sluchátkem do vidlice.

„To může vymyslet jen sám ďábel,“ vykřikl Björk. „Proč vlastně chodíme do práce?“

„Správná otázka,“ přikývl Wallander. „Ale i tak pořádně nevím, co tě k ní přivedlo.“

Björk byl tak rozčilený, že se až třásl. Wallander si nemohl vzpomenout, že by ho někdy dřív viděl tak naštvaného.

„Co se stalo?“ zeptal se ho.

Björk se na něj podíval.

„Nevím, jestli o tom můžu mluvit. Ale já přece musím! Jeden z těch vrahů z Lenarpu, ten, kterému jsme říkali Lucia, dostal před pár dny propustku. A pochopitelně se nevrátil zpátky. Pravděpodobně utekl ze země. Nikdy ho už znovu nechytíme.“

Wallander nevěřil svým uším.

„Propustku? Vždyť si snad ještě neodseděl ani jeden celý rok! Za jeden z nejbrutálnějších zločinů, s jakými jsme se v téhle zemi potkali! Jak k čertu mohl dostat propustku?“

„Měl jet na pohřeb matky.“

Wallander nevycházel z údivu.

„Jeho máma je přece mrtvá už deset let! To si ještě pořád pamatuju ze zprávy, co nám posílala česká policie.“

„V hallské věznici se objevila žena, která uvedla, že je jeho sestra. Naléhala, že musí dostat volno, aby se mohl účastnit pohřbu. Jak to tak vypadá, nikoho nenapadlo cokoli prověřit. Ukázala vytištěné smuteční oznámení, na kterém stálo, že pohřeb se má konat v jednom kostele v Ängeholmu. Parte bylo pochopitelně zfalšované. V téhle zemi jsou asi pořád ještě naivní hlupáci, kterým je zatěžko pochopit, že by někoho mohlo napadnout vyrobit falešné úmrtní oznámení. Takže mu vypsali propustku s dozorem. To bylo předevčírem. Jak jsi už řekl, nebyl žádný pohřeb, neumřela mu žádná matka a nebyla to ani žádná jeho sestra. Přemohli dozorce, svázali ho a hodili do lesa kdesi poblíž Jönköpingu. K tomu měli ještě tu drzost, že s autem vězeňské správy jeli přes Limhamn až do Kastrupu. Tam ho nechali stát a upláchli.“

„Tohle není možné!“ opakoval Wallander. „Který pitomec mohl pustit z kriminálu takového banditu?“

„Švédsko je fantastická země,“ ušklíbl se Björk. „Až se z toho člověku dělá špatně.“

„Ale někdo je za to odpovědný! Ten, co ho pustil, za to snad musí dostat místo v jeho cele! Co s tím bude dál?“

„Mám za úkol to prošetřit,“ řekl Björk. „Ale pravda je taková, že chlap je v tahu.“

Wallander se ve vzpomínce vrátil k nepředstavitelně surové dvojnásobné vraždě starých manželů v Lenarpu. Pak se rezignovaně podíval na Björka.

„K čemu tu vlastně jsme? To máme chytat bestiální vrahy jen proto, aby je bachaři zase mohli pouštět, kdy se jim zachce?“

Björk neodpovídal. Wallander vstal a zamířil k oknu.

„Jak dlouho se to dá vydržet?“

„Co nám zbývá?“ opáčil Björk. „Teď mi pověz, jak to vypadá s těmi chlapy z gumového člunu.“

Wallander podal šéfovi hlášení. Pociťoval přitom tíhu, únavu a zklamání. Björk si během jeho řeči napsal pár poznámek.

„Rusové,“ opakoval poté, co Wallander skončil.

„Nebo Východoevropané. Mörth si byl svým tvrzením jistý.“

„Pak to musím předat ministerstvu zahraničí. Navázat kontakt s ruskou policií je jejich věc. Nebo s polskou. Prostě někde z východní Evropy.“

„Mohli to přece být Rusové, kteří žili ve Švédsku,“ namítl Wallander. „Nebo možná v Německu. A proč ne v Dánsku?“

„Převážná většina Rusů ale snad pořád žije v Sovětském svazu,“ mínil Björk. „Spojím se hned s ministerstvem zahraničí. Oni vědí nejlíp, jak se zachovat v podobné situaci.“

„Taky bychom mohli strčit mrtvoly zpátky do člunu a požádat pobřežní hlídku, ať je odtáhne do mezinárodních vod,“ zmínil se Wallander vyhýbavě. „Zbavili bychom se všech komplikací s tou zatracenou záležitostí.“

Björk se tvářil, že neslyší.

„Musí nám pomoct zjistit jejich identitu,“ řekl. „Fotografie, otisky prstů, oblečení.“

„A tetování. Turecká šavle.“

„Turecká šavle?“

„Jo. To zjistil Mörth.“

Björk udiveně zakroutil hlavou a sáhl po telefonním sluchátku.

„Počkej chvilku,“ zarazil ho Wallander.

Björk zase stáhl ruku zpátky.

„Zrovna myslím na toho muže, co nám volal,“ pokračoval Wallander. „Podle Martinssona ten člověk mluvil skånským nářečím. Musíme se ho pokusit najít.“

„Máme nějakou stopu?“

„Žádnou. Proto navrhuju, abychom se obrátili na veřejnost. Oznámíme, že se hledají osoby, které na moři viděly červený gumový člun. Požádáme je, ať se přihlásí.“

Björk přitakal.

„Musím si ještě promluvit s novináři. Už dlouho mi tu zvoní telefony. Nedovedu pochopit, že se tak rychle stačili dozvědět, co se stalo kdesi na opuštěném písčitém břehu. Včera to zjistili během půl hodiny.“

„Podle všeho to vypadá, že se informace dostávají ven od nás,“ konstatoval Wallander a vzpomněl si znovu na dvojí vraždu v Lenarpu.

„Jak od nás?“

„Z policie. Z policejního obvodu v Ystadu.“

„Kdo žvaní?“

„Jak to mám vědět? Ty přece odpovídáš za to, aby se personálu připomínala diskrétnost a povinnost mlčet.“

Björk vztekle udeřil dlaní do stolu a vypadalo to tak, jako by někomu uštědřil symbolický pohlavek. Ale nekomentoval, co Wallander právě vyslovil.

„Zveřejníme tu výzvu,“ řekl pouze. „Ve dvanáct hodin před Ohlasy dne. Chci, aby sis vzal na starost tiskovou konferenci. Já teď musím zavolat do Stockholmu a vyžádat si instrukce.“

Wallander se zvedl.

„Bylo by fajn se toho zbavit,“ prohodil.

„Zbavit se čeho?“

„Pátrání po tom nebo po těch, co zastřelili muže ze člunu.“

„Podstatné bude, co řeknou ve Stockholmu,“ odmítavě zavrtěl hlavou Björk.

~~~

Wallander opustil místnost. Dveře Martinssonovy a Svedbergovy kanceláře byly pořád otevřené. Podíval se na hodinky. Přesně půl desáté. Sešel do suterénu policejní budovy. Červený gumový člun tam ležel na dvou dřevěných kozách. V silném světle baterky si ho bedlivě prohlížel, ale nenašel žádný název firmy nebo označení země původu. To ho překvapilo. Nemohl se dopátrat přijatelného vysvětlení, proč na člunu tyto údaje scházely. Se svítilnou v ruce ho obešel ještě jednou. Náhle zaujal jeho pozornost kus provazu. Byl jiný než ostatní lana ve člunu, která zpevňovala dřevěné desky podlahy. Prohlížel si jeho konec. Vypadalo to, jako by ho někdo odřízl nožem. Ani to si nijak nedokázal vysvětlit. Pokusil se představit si, k jakým závěrům by asi dospěl Rydberg, ale nedařilo se mu to. Jako by jeho mozek vypověděl poslušnost.

V deset hodin byl opět zpátky u sebe. Ani Martinsson, ani Svedberg neodpovídali, když se jim zkoušel dovolat do kanceláře. Natáhl se pro poznámkový blok a začal sestavovat seznam toho mála, co věděl o dvou zavražděných mužích. Oba z východní Evropy, s průstřelem srdce zblízka, pak oblečení do saka a vhození do záchranného člunu, který se dosud nepodařilo identifikovat. Muži byli mučeni. Odložil blok stranou. Náhle ho něco napadlo. Mučení a zavraždění lidé, zauvažoval. Takové někdo dobře ukryje, zakope je do hrobu na odlehlém místě nebo je přiváže k ocelové traverze a hodí do moře. Strčit je do člunu však znamenalo mimořádné riziko, že mrtvoly někdo objeví.

Byl to záměr? Šlo o to, aby je někdo našel? Nesvědčí záchranný člun o tom, že dvojnásobná vražda byla spáchána na palubě lodi?

Vytrhl popsaný list z bloku, zmačkal ho a hodil do koše. Vím pořád příliš málo, pomyslel si. Rydberg by mi řekl, abych měl víc trpělivosti.

Zazvonil telefon. Ručičky hodin poskočily na tři čtvrtě na jedenáct. Jakmile uslyšel hlas svého otce, uvědomil si, že úplně zapomněl na to, že se na dnešek domlouvali. V deset hodin měl přijet do Löderupu a otce vyzvednout. Pak měli spolu jet do Malmö a tam se stavit v jednom obchodě, kde prodávají malířská plátna a barvy.

„Proč za mnou nepřijedeš, když se domluvíme?“ otázal se otec nazlobeným hlasem.

Kurt Wallander se rozhodl říct všechno podle pravdy.

„Promiň mi to, prosím tě,“ začal. „Ale já jsem na ten dnešek doopravdy úplně zapomněl.“

Ve sluchátku nastala dlouhá odmlka.

„Konečně chlapské slovo,“ pronesl nakonec otec.

„Můžu zítra,“ navrhl Wallander.

„Tak tedy zítra.“ Otec zavěsil.

Wallander si udělal poznámku na papírek a přilepil ho na telefon. Zítra určitě nezapomene.

Znovu zkusil zavolat Svedbergovi. Stále žádná odpověď. Ale Martinsson už byl u sebe, právě se vrátil do kanceláře. Wallander vyšel na chodbu a tam se setkali.

„Víš, co jsem se dnes dozvěděl? Že je nejspíš nemožné blíž určit záchranný člun podle toho, jak vypadá. Čluny různých výrobců a jejich různé typy jsou všechny skoro stejné. Jen experti by je dokázali rozlišit. Byl jsem totiž v Malmö a objížděl jsem firmy, které čluny dovážejí.“

Šli si do jídelny pro kávu. Martinsson vzal také nějaké sušenky a vrátili se k Wallanderovi.

„Takže teď víš všechno o záchranných člunech,“ poznamenal Wallander.

„Ne. Něco se mi o nich sice podařilo zjistit, ale nevím, odkud pochází právě tenhle.“

„Je divné, že nemá žádné označení typu nebo země původu,“ uvažoval Wallander. „Je přece běžné, že na záchranné výstroji bývá mnoho různých nápisů.“

„Souhlasím. To samé říkali i dovozci v Malmö. Ale věděl bych o jednom tipu. Pobřežní hlídka. Kapitán Österdahl.“

„Kdo je to?“

„Velitel na penzi, který celý život sloužil na lodích celní námořní hlídky. Patnáct let v Arkösundu, deset let v Gryts Skärgård. Pak přišel do Simrishamnu a tam byl až do důchodu. Během těch let služby si sestavil svůj vlastní registr typů lodí. Má v něm i gumové a záchranné čluny.“

„Kdo ti to říkal?“

„Měl jsem kliku, když jsem volal pobřežní hlídce. Mluvil jsem s člověkem, který pracoval na jedné z lodí celní hlídky pod Österdahlovým velením.“

„Dobrá,“ přikývl Wallander. „Snad nám může pomoct.“

„Jestli ne on, pak už nikdo,“ odpověděl Martinsson filozoficky. „Bydlí poblíž Sandhammaren. Myslel jsem, že bychom ho mohli dovézt sem, aby člun omrknul. Co jinak, stalo se něco nového?“

Wallander vyprávěl, s čím přišel Björk. Martinsson pozorně poslouchal.

„To znamená, že možná budeme spolupracovat s ruskými policajty. Umíš rusky?“

„Ani slovo. Ale může to taky znamenat, že tím pro nás celá věc skončí.“

„Doufat se dá vždycky.“

Martinsson se najednou zahloubal.

„Někdy to tak opravdu cítím,“ ozval se po chvíli. „Že bych se rád zbavil některých případů. Protože jsou příliš ošklivé. Krvavé. Neskutečné. Když jsem chodil na policejní školu, nikdy nám tam neříkali, jak si poradit s mučenými a zavražděnými lidmi v gumových člunech. S čím ještě morbidnějším se máme potkávat? A to je mi teprve třicet.“

V posledních letech Wallander myslel na totéž, co naznačil Martinsson. Policejní povolání bylo stále náročnější. Žili v době, kdy se objevovala zločinnost takového druhu, se kterou z dřívějška neměli žádné zkušenosti. Věděl o jednom mýtu, že totiž mnoho policistů údajně opouští svou profesi z ekonomických důvodů a hledá si místo u bezpečnostních služeb nebo v různých soukromých podnicích. Pravda ale byla, že většina z těch, kteří odešli, se tak rozhodla kvůli nejistotě, kterou s sebou přinášela změněná situace.

„Snad abychom zašli za Björkem a požádali ho, ať nás proškolí, jak nakládat s mučenými lidmi,“ pokračoval Martinsson.

Wallander v Martinssonově tónu nepostřehl žádný náznak cynismu. Byla v něm právě jenom ta nejistota, kterou on sám tak často pociťoval.

„Zdá se, že každá generace policajtů říká to samé,“ odpověděl. „Ani my nejsme žádná výjimka.“

„Nevzpomínám si, že by si Rydberg někdy stěžoval.“

„Jenže zrovna Rydberg byl výjimka. Ale než půjdeš, chci se tě na něco zeptat. Ten muž, který volal. Nevšiml sis ničeho, co by mohlo prozradit, že je to cizinec?“

Martinsson si byl jistý.

„Ničeho. Byl ze Skåne. Bez diskuse.“

„Přišels v souvislosti s tím hovorem na něco dalšího?“

„Ne.“

Martinsson vstal.

„Teď pojedu do Sandhammaren a poohlédnu se po kapitánu Österdahlovi.“

„Člun leží ve sklepě,“ sdělil mu Wallander. „Hodně štěstí. Nevíš, kde vlastně vězí Svedberg?“

„Nemám potuchy. Vůbec nevím, co teď dělá. Snad pátrá v SMHI.“

Kurt Wallander se vydal autem do centra, aby si dal něco k jídlu. Zážitky z poslední neskutečné noci, které se ozývaly v jeho vědomí, ho nabádaly, aby se spokojil jen se zeleninovým salátem.

~~~

Do policejní budovy se vrátil téměř přesně před začátkem tiskové konference. Udělal si na papír pár poznámek a šel k Björkovi.

„Nesnáším tiskovky,“ přiznal Björk. „Proto se nikdy nestanu policejním prezidentem. Když už jsem se jím nestal doteď.“

Společně šli do zasedací místnosti, kde se měli setkat s novináři. Wallander si vzpomněl na tísnivý pocit, když před rokem pracovali na případu dvojí vraždy z Lenarpu. Tentokrát v místnosti seděly pouze tři osoby. Dva žurnalisty už znal z dřívějška. První z nich byla dáma z Ystads Allehanda, jejíž referáty bývaly věcné a korektní. Druhým byl muž z místní redakce Arbetet, se kterým se předtím setkal jen při pár příležitostech. Tím třetím, kdo se dostavil, byl novinář s vlasy ostříhanými na ježka a s brýlemi. Wallander ho nikdy předtím neviděl.

„Kde jsou ze Sydsvenskan?“ sykl Björk Wallanderovi do ucha. „Ze Skånska Dagbladet? Z místního rádia?“

„To nevím,“ odpověděl Wallander. „Můžeš začít.“

Björk se postavil na stupínek v jednom rohu místnosti. Mluvil stroze a nezaujatě a Wallander doufal, že jeho řeč nebude delší, než je nezbytně nutné.

Pak přišla řada na něj.

„Voda zanesla záchranný člun se dvěma mrtvými muži ke břehu u Mossby Strandu,“ začal. „Mrtvé se zatím nepodařilo identifikovat. Pokud je nám známo, nedošlo k žádné námořní nehodě, která by souvisela s nalezeným člunem. Nemáme ani žádné hlášení, že by se na moři ztratily nějaké osoby. Proto potřebujeme pomoc veřejnosti. A také od vás.“

O muži, který telefonoval, se nezmínil. Přešel přímo k výzvě.

„Proto chceme požádat, aby se každý, kdo si čehokoli všiml, ohlásil na policii. Plujícího červeného záchranného člunu u pobřeží. Nebo něčeho jiného, co by mohlo mít nějaký význam. To je všechno.“

Pak ho na stupínku zase vystřídal Björk.

„Jestli máte nějaké otázky, jsme tu pro vás,“ prohlásil.

Přívětivá dáma z Ystads Allehanda se zajímala, jestli se v jinak mírumilovném Skåne nezačíná dít nezvykle mnoho násilných trestných činů.

Kurta Wallandera otázka vnitřně popudila. Mírumilovném, pomyslel si. Tento kraj snad nikdy nebyl zvlášť mírumilovný.

Björk odmítl, že by statistiky z poslední doby vykazovaly vyšší počet násilných činů, a zdálo se, že novinářka z Ystads Allehanda je s jeho odpovědí spokojená. Místní dopisovatel z Arbetet neměl žádné dotazy. Björk už chtěl konferenci ukončit, když mladý muž s brýlemi zdvihl ruku.

„Mám otázku. Proč jste neuvedli, že muži ve člunu byli zavražděni?“

Wallander vrhl rychlý pohled na Björka.

„Až dosud jsme nedospěli k závěru, jakým způsobem muži zahynuli,“ odpověděl Björk.

„To přece není pravda. Všichni už vědí, že muži byli střeleni do srdce.“

„Další otázka,“ přešel to Björk a Wallander si všiml, že se mu na čele objevil pot.

„Další otázka?“ opakoval žurnalista podrážděně. „Proč mám klást další otázku, když jsem ještě neslyšel odpověď na tu první?“

„Dostal jsi takovou odpověď, jakou ti můžu v téhle chvíli dát,“ vysvětlil Björk.

„To nebylo moudré,“ ohradil se novinář. „Zeptám se tedy na jinou věc. Proč jste neřekli ani to, že se domníváte, že ti dva zavraždění jsou ruští občané? Proč nás zvete na tiskovou konferenci, když buď neodpovídáte na otázky, nebo věci zamlžujete?“

Dostalo se to ven, pomyslel si Wallander. Jak jinak by se to k čertu mohl dozvědět? Současně ale nechápal, proč Björk neřekl, jak to skutečně bylo. Proč nepotvrdil, že novinář má pravdu. Jaký může mít důvod držet v tajnosti fakta, která jsou zřejmá?

„Jak právě kriminální komisař Wallander uvedl, neznáme prozatím totožnost těch dvou mužů,“ reagoval Björk. „Právě proto jsme se rozhodli obrátit na veřejnost s výzvou. Pochopitelně doufáme, že prostřednictvím tisku se nám podaří dát lidem na vědomí, že potřebujeme informace.“

Mladý novinář demonstrativně zastrčil svůj poznámkový blok do kapsy bundy.

„Děkujeme vám, že jste si pro nás udělali čas,“ uzavřel Björk.

U východu Kurt Wallander zastavil dámu z Ystads Allehanda.

„Kdo byl ten mladík?“ zeptal se.

„Nevím. Ještě jsem ho nikdy neviděla. Byla pravda, co říkal?“

Wallander neodpověděl. Novinářka z Ystads Allehanda byla natolik zdvořilá, že se nevyptávala podruhé.

„Proč jsi jim toho neřekl víc?“ zeptal se Wallander, když na chodbě dohonil Björka.

„Ti zatracení novináři,“ bručel Björk. „Kde k tomu všemu přišel? Kdo mu to vykecal?“

„Mohl to být kdokoli,“ odpověděl Wallander. „Třeba jsem to dokonce mohl být i já.“

Björk se prudce zastavil a podíval se na něho. Ale Wallanderovu ironickou poznámku nechal nakonec bez komentáře. Místo toho ho seznámil s novou informací.

„Ministerstvo zahraničí po nás chce, abychom se drželi zpátky,“ vysvětlil.

„Proč?“ zeptal se Wallander.

„Na to se musíš zeptat jich,“ odpověděl Björk. „Doufám, že další instrukce dostaneme už odpoledne.“

Wallander se vrátil do své kanceláře. Najednou pocítil, jak se mu ze všeho začíná dělat nanic. Posadil se na své místo za psacím stolem a odemkl horní zásuvku. Ležela v ní fotokopie nabídky pracovního místa. Trelleborgská gumárna hledá vedoucího bezpečnostní služby. Pod kopií inzerátu měl Wallander žádost, kterou napsal před pár týdny. Teď doopravdy uvažoval, že ji odešle. Jestliže se policejní práce stala jakousi hrou s informacemi, které buď jeden vyzrazuje, nebo druhý zadržuje bez pádných důvodů, necítí už dál potřebu se jí účastnit. Svou práci bral vždy vážně, ne jako hru. Zavraždění v záchranných člunech si žádají jeho plné nasazení. Nedokázal si svou další existenci u policie představit jinak, než že se bude za všech okolností držet rozumových a morálních principů, které ze zásady není možné zpochybňovat.

Do pootevřených dveří někdo strčil loktem a to Wallandera vyrušilo z myšlenek. Byl to Svedberg, který vešel do místnosti.

„Kde ses zašíval?“ zeptal se Wallander.

Svedberg se na něj udiveně podíval.

„Dával jsem ti na stůl papírek. Nevšiml sis ho?“

Vzkaz na kousku papíru spadl na podlahu. Wallander ho zvedl a přečetl si, že Svedberg má být k zastižení u meteorologů na letišti Sturup.

„Myslel jsem, že bych na to mohl jít zkratkou,“ dodal. „Znám se s jedním z hochů, kteří tam pracují. Chodíme spolu na Falsterbonäset pozorovat ptáky. Pomohl mi a zkusil vypočítat, odkud člun mohl připlout.“

„Nemohli to udělat v SMHI?“

„Měl jsem za to, že takhle to bude rychlejší.“

Vytáhl z kapsy několik složených papírů. Jeden po druhém je položil na stůl. Wallander spatřil množství diagramů a sloupců s čísly.

„Udělali jsme výpočet, pro který jsme stanovili předpoklad, že člun plul pět dní.“ vysvětloval Svedberg. „Protože v posledních týdnech byl směr větru celkem konstantní, dospěli jsme k výsledku. Až na to, že z něj sotva budeme chytřejší.“

„To znamená?“

„Že člun pravděpodobně připlul hodně zdaleka.“

„To znamená?“

„Že se sem člun mohl dostat z druhé strany Baltu. Ze zemí, jako je Estonsko nebo Dánsko.“

Wallander se na Svedberga podíval s nedůvěrou.

„Dá se na tom skutečně stavět?“

„Jo. Můžeš se zeptat Janneho sám.“

„To je v pořádku,“ odmítl Wallander. „Běž za Björkem a pověz mu to. Nasměruje to dál na ministerstvo zahraničí. Snad se tím celé té historky zbavíme.“

„Zbavíme?“

Wallander vyprávěl, co se stalo během dne. Všiml si, že Svedberg se zatvářil zkroušeně.

„Nemám rád, když musím nechat něčeho, na čem jsem začal dělat.“

„Ale vždyť ještě nic není rozhodnuto. Jen jsem ti pověděl, jak se to vyvíjí,“ namítl Wallander.

Svedberg se vytratil za Björkem a Wallander dál procházel svou žádost o místo v gumárně v Trelleborgu. Po celou dobu se mu do vědomí prodíral člun se dvěma zavražděnými muži, houpající se na vodě.

Ve čtyři hodiny dostal do ruky Mörthův pitevní protokol. Dokud nedojdou výsledky laboratorních testů, mohl Mörth podat jen předběžné hlášení. Nicméně muži byli pravděpodobně po smrti přibližně týden. Zhruba stejně dlouhou dobu byli také vystaveni účinku mořské vody. Jednomu z nich bylo asi dvacet osm let, druhý byl o nějaký rok starší. Oba byli předtím úplně zdraví. Byli podrobeni krutému mučení a jejich chrup spravovali zubní lékaři z východní Evropy.

Wallander odložil zprávu a podíval se z okna. Už se setmělo. Pocítil hlad.

Björk mu telefonicky sdělil, že ministerstvo zahraničí se po ránu ohlásí s dalšími pokyny.

„V tom případě jedu domů,“ oznámil Wallander.

„Dobrá,“ souhlasil Björk. „Jen by mě ještě zajímalo, kdo byl ten novinář.“

Další den se to dozvěděli. Mohutné titulky Expressenu popisovaly senzační nález mrtvol na skånském pobřeží. Na první straně novin se dále uvádělo, že zavraždění muži byli podle všeho sovětští občané. Do případu se zapojilo ministerstvo zahraničí. Policie v Ystadu dostala přímý rozkaz celou záležitost zamlčet. Článek se domáhal odpovědi, jaký pro to byl důvod.

Než se však Wallander toho dne dostal k tomu, aby si prohlédl noviny, byly už tři hodiny odpoledne.

Do té doby se stačilo přihodit ještě mnoho dalšího.

4

Když Kurt Wallander příštího dne těsně po osmé dorazil na policejní stanici, seběhlo se víc věcí najednou. Venku bylo zase nad nulou a tichý drobný déšť pokrýval město. Wallander spal dobře a potíže z předešlé noci se neopakovaly. Cítil se odpočatý. Jediné, co mu dělalo starosti, bylo pomyšlení, v jaké náladě dnes najde otce, až se spolu později v průběhu dne vydají na cestu do Malmö.

Martinsson mu na chodbě přicházel naproti. Kurtu Wallanderovi bylo hned jasné, že mu chce povědět něco důležitého. Když Martinsson nedokázal vydržet v klidu ve své kanceláři, všichni věděli, že se něco muselo stát nebo že se mu podařilo objevit něco nového.

„Kapitán Österdahl rozluštil hádanku se záchranným člunem!“ volal na Wallandera. „Máš čas?“

„Když jde o něco takového, vždycky si udělám čas,“ odpověděl Wallander. „Půjdeme ke mně. Podívej se po Svedbergovi, ať přijde taky.“

O několik minut později byli pohromadě.

„Takové lidi, jako je kapitán Österdahl, by vlastně měli vést v evidenci,“ začal Martinsson. „Policie musí dát dohromady skupinu, která bude působit v celém státě a jejím jediným úkolem bude spolupracovat s podivíny, kteří vynikají zvláštními schopnostmi.“

Wallander přikývl. Už dříve ho napadla podobná myšlenka. Po celé zemi se vyskytovali jedinci, kteří byli obdařeni leckdy až nepochopitelnými znalostmi. Věhlasným se například stal jistý dřevorubec z Härjedalen. Před několika lety dokázal identifikovat uzávěr pivní lahve asijského původu, se kterým si ani policie, ani experti na alkoholické nápoje nevěděli rady. Dřevorubcovou zásluhou byl usvědčen vrah, který by jinak pravděpodobně unikl trestu.

„Raději takové, jako je kapitán Österdahl, než všechny ty vychytralé soudní znalce, kteří se jen podbízejí a nechávají si platit závratné honoráře za samozřejmosti, které jsou každému jasné předem,“ pokračoval Martinsson. „Kapitán Österdahl měl radost už jen z toho, že nám může být užitečný.“

„Na co přišel?“

Martinsson vytáhl poznámkový blok a obřadně ho hodil na stůl. Vypadalo to, jako kdyby vytáhl králíka z neviditelného klobouku. Wallander pocítil, že ho to znervóznilo. Martinssonův sklon k dramatickým gestům ho někdy unavoval. Ale je dost možné, že jako budoucímu lidoveckému venkovskému politikovi se mu bude hodit, pomyslel si.

„Už se nemůžeme dočkat,“ pobídl Wallander svého kolegu po pár okamžicích ticha.

„Když jste včera večer odešli domů, strávili jsme s kapitánem Österdahlem několik hodin dole ve sklepě u záchranného člunu,“ začal Martinsson. „Dřív to nebylo možné, protože kapitán chodí pravidelně každé odpoledne hrát bridž. Rezolutně odmítl, že by na tomto svém zvyku chtěl cokoli měnit. Kapitán Österdahl je velmi rozhodný starší pán. Sám bych si přál, abych byl jako on, až budu v jeho letech.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Wallander. O rozhodných starších pánech toho věděl dost. Hned si vzpomněl na svého otce.

„Slídil kolem člunu jako pes,“ pokračoval Martinsson. „Dokonce ho i očichával. Pak řekl, že člun je starý nejmíň dvacet let a pochází z Jugoslávie.“

„Jak to mohl vědět?“

„Podle způsobu, jak byl vyrobený. Podle druhu použitých materiálů. Když si všechno prohlédl, došel k závěru bez zaváhání. Zapsal jsem si všechny jeho argumenty tady do bloku. Zbožňuju lidi, kteří vědí, o čem mluví.“

„Proč na té loďce není žádná značka, která by uváděla zemi původu?“

„Neříká se tomu loďka,“ odpověděl Martinsson. „To bylo první, co mi kapitán Österdahl vysvětlil. Je to člun, nic jiného. A proč na něm není žádná zmínka o tom, že byl vyroben v Jugoslávii, tak to má docela praktické důvody. Čluny z Jugoslávie se často dodávají do Řecka a do Itálie. Jsou tam podniky, které jim přidělují falešná výrobní označení. Není to o nic divnější, než když se řada typů hodinek vyrábí v Asii a pak se prodává pod evropskými značkami.“

„Co řekl dál?“

„Řekl mi toho mnohem víc. Skoro si myslím, že teď znám nazpaměť celou historii záchranných člunů. Už v dávnověku existovaly různé varianty. Jedny z nejstarších se zhotovovaly z rákosu. Ale nás zřejmě zajímá spíš současnost. Ten, který se nás týká, se nejčastěji vyskytuje na menších východoevropských nebo ruských nákladních lodích. Ale nikdy ne na skandinávských. Neschválil by je inspektorát námořní dopravy.“

„Proč ne?“

Martinsson pokrčil rameny.

„Mizerná kvalita. Mohou se potopit. Dělají je z podřadných gumárenských surovin.“

Wallander zapřemýšlel.

„Jestli je pozorování kapitána Österdahla správné, pak je to tedy člun, který pochází přímo z Jugoslávie a nedostal se například do Itálie, kde by ho označili. Jinými slovy znamená to, že máme co dělat s jugoslávskou lodí?“

„Tak jednoznačné to není,“ odpověděl Martinsson. „Určitý počet člunů se z Jugoslávie dodává přímo do Ruska. Asi se staly jedním z artiklů nedobrovolného výměnného obchodu, který probíhá mezi Moskvou a jejími dřívějšími podřízenými satelity. Kapitán ostatně tvrdil, že jednou viděl přesně stejný člun na ruské rybářské lodi, kterou zajali u Häradskäru.“

„Ale je to tak, že můžeme úplně najisto uvažovat o lodi z východní Evropy?“

„To je názor kapitána Österdahla.“

„Dobře,“ řekl Wallander. „V tom případě z něj zkusme vycházet.“

„Ale to je celkem asi tak všechno, co víme,“ komentoval Svedberg.

„Jestli se nám neozve ten, co nám volal, pak toho opravdu víme žalostně málo,“ souhlasil Wallander. „Můžeme se ovšem přiklonit k tomu, že ti muži sem připluli z opačné strany Baltského moře. A že to nejsou Švédové.“

Přerušilo ho zaklepání na dveře. Jeden úředník mu odevzdal obálku, která, jak se ukázalo, obsahovala kompletní výsledky pitev. Wallander poprosil Svedberga a Martinssona, aby ještě zůstali, a přelétl očima papíry. Vzápětí sebou trhl.

„Tak tady něco máme. Mörth našel v jejich krvi zajímavou věc.“

„AIDS?“ zajímal se Svedberg.

„Ne, drogy. Jasně prokazatelné dávky amfetaminu.“

„Ruští narkomani,“ hádal Martinsson. „Ruští mučení a zavraždění narkomani. V obleku a s vázankou. Připlují v záchranném člunu. Tohle je něco jiného než amatérští výrobci domácí pálenky a malí výtržníci, kteří vyvolávají pohoršení na místech přístupných veřejnosti.“

„Ale my nevíme, jestli to byli Rusové,“ namítl Wallander. „My vlastně pořádně nevíme vůbec nic.“

Vyťukal Björkovo číslo na pohotovostním telefonu.

„Tady Björk.“

„Tady Wallander. Sedíme tu se Svedbergem a Martinssonem. Chtěli bychom vědět, jestli ti přišly nějaké instrukce z ministerstva.“

„Zatím nic. Ale mají mi volat co nevidět.“

„Odjedu na pár hodin do Malmö.“

„Jo, klidně můžeš. Ozvu se, hned jak z ministerstva dají vědět. Ještě něco, otravoval tě někdo od novin?“

„Ne, proč?“

„U mě to začalo v pět hodin ráno. Napřed mě vzbudili z Expressenu. Pak to pokračovalo dál. Musím říct, že mi to začíná lézt na nervy.“

„Nemá cenu si dělat starosti. Stejně si vždycky budou psát, co sami budou chtít.“

„Právě to mě dokáže naštvat. Narušuje to vyšetřování, když se v novinách začnou objevovat spekulace.“

„Když to vezmu z lepší stránky, může to nalákat někoho, kdo něco ví nebo něco viděl, aby se nám ozval.“

„O tom silně pochybuju. Kromě toho nesnáším, když mě někdo budí tak brzo ráno. Kdo ví, co jim pak povídám, když jsem rozespalý?“

Wallander zavěsil.

„Zatím můžeme být klidní,“ oznámil. „Vy dál pokračujte v práci samostatně, jak uznáte za vhodné. Já mám ještě jednu starou záležitost, kterou musím vyřídit v Malmö. Snad bychom se mohli domluvit, že se tady u mě sejdeme zase po obědě.“

~~~

Svedberg a Martinsson odešli. Wallander pocítil mlhavou výčitku kvůli tomu, že o své cestě do Malmö mluvil, jako by tam měl jet z pracovních důvodů. Věděl sice, že skoro každý policista, stejně jako většina dalších zaměstnanců, kteří mají takovou možnost, využívá jistou část pracovní doby k vyřizování soukromých záležitostí. Ale přesto se mu to příliš nezamlouvalo.

Jsem staromódní, pomyslel si. Přestože mi ještě není moc přes čtyřicet.

Ohlásil na ústředně, že bude k zastižení po obědě. Nastartoval, zamířil na Österleden, dále přes Sandskogen a odbočil na Kåsebergu. Mrholení ustalo. Místo něj se zvedl vítr.

Zajel do Kåsebergy a natankoval benzin. Protože měl ještě čas, pokračoval dolů do přístavu. Zaparkoval a šel se projít do větru. V přístavu nebylo živé duše. Stánky a udírny ryb byly zavřené.

Žijeme ve zvláštní době, pomyslel si. Jisté části této země fungují jen v letních měsících. Jindy po celé obci vyvěsí cedulky, že mají zavřeno.

Vystoupil na kamennou přístavní hráz, i když mu byla zima. Moře bylo prázdné, nikde nezahlédl žádnou loď. Myslel na mrtvé muže z červeného záchranného člunu. Kdo a odkud byli? K čemu došlo? Proč je mučili a zavraždili? Kdo jim potom oblékl saka?

Podíval se na hodinky, vrátil se do auta a jel přímo k domu svého otce, který stál osamoceně na rovině jižně od Löderupu.

Jako obvykle našel otce uvnitř v bývalé stáji, kde maloval. Vzduch byl prosycený vůní terpentýnu a olejových barev. Kurtu Wallanderovi připadalo, jako by se znovu vrátil do dětství. Ta důvěrně známá vůně, která stále obklopovala jeho otce, když stál u malířského stojanu, byla jednou z nejstarších vzpomínek v jeho životě. Ani motiv na plátně se za celá ta léta nezměnil. Otec stále maloval tentýž obraz, krajinu při západu slunce. Občas, podle přání toho, kdo si obraz objednal, ještě doplnil vlevo v popředí tetřeva.

Wallanderův otec byl venkovský malíř. Přivedl svou práci k jistému druhu dokonalosti, která spočívala v zásadě nikdy nezměnit motiv. Teprve až v dospělém věku si Kurt Wallander uvědomil, že důvodem nebyla lenost nebo neschopnost. Spíše to bylo tak, že to, co zůstávalo stále beze změny, zajišťovalo jeho otci pocit bezpečí, který tolik potřeboval, aby dokázal zvládat svůj život.

Otec odložil štětec a utřel si ruce do zašpiněného ručníku. Jako obyčejně měl na sobě pracovní plášť a pantofle ze starých seříznutých gumových holínek.

„Jsem nachystaný, můžeme jet,“ prohlásil.

„Nepřevlečeš si šaty?“ navrhl Wallander.

Otec se na něj nechápavě podíval.

„Proč bych se měl převlékat? Potřebuje snad dnes někdo oblek na to, aby mohl jet nakoupit do obchodu s barvami?“

Wallanderovi bylo zřejmé, že pokoušet se o jakékoli argumenty by byla jen ztráta času. Jeho otec trpěl bezmeznou svéhlavostí. Mimoto hrozilo nebezpečí, že začne být nahněvaný, a pak by se cesta do Malmö mohla změnit v utrpení.

„Zařiď se, jak chceš,“ řekl mu pouze.

„No proto,“ odpověděl otec. „Dělám to, co chci.“

Zamířili do Malmö. Wallanderův otec pozoroval krajinu ubíhající za okny vozu.

„Je ošklivé,“ pronesl náhle.

„Co tím myslíš?“

„Myslím Skåne. V zimě je ošklivé. Šedá hlína, šedé stromy, šedé nebe. A nejšedivější ze všeho jsou lidé.“

„V tom máš možná pravdu.“

„To je jisté, že mám pravdu. Není o čem diskutovat. Skåne je v zimě ošklivé.“

Obchod s barvami byl v centrální části Malmö. Kurt Wallander měl štěstí, že se mu podařilo najít místo k parkování přímo před obchodem. Otec věděl přesně, co potřebuje koupit. Plátna, barvy, štětce, pár paletových nožů. Když měl zaplatit, vytáhl z jedné ze svých kapes zmačkaný svazek bankovek. Kurt Wallander se po celou dobu musel držet v pozadí. Otec mu ani nedal příležitost, aby mu pomohl, když odnášel nákup do auta.

„Teď mám, co jsem potřeboval,“ oznámil mu otec. „Můžeme jet zase domů.“

Z náhlého popudu Kurt Wallander navrhl, že by se někde cestou mohli zastavit a najíst se. K jeho překvapení byl otec toho názoru, že to není špatná myšlenka. Zastavili u motelu ve Svedale a vešli do jídelny.

„Řekni vrchnímu, ať nám vybere dobrý stůl,“ poručil otec.

„Tohle je samoobsluha,“ odpověděl Kurt Wallander. „Tady asi sotva bude nějaký vrchní.“

„V tom případě půjdeme jinam,“ opáčil otec krátce. „Když mám jíst v restauraci, chci mít jídlo s obsluhou.“

Wallander se bezútěšně podíval na otcův špinavý pracovní plášť. Pak si vzpomněl, že ve Skurupu je pizzerie nižší třídy. Tam si určitě nikdo nebude příliš všímat, co má otec na sobě. Jeli tedy do Skurupu a zaparkovali před pizzerií. Oba se rozhodli pro menu dne, vařenou tresku. Kurt Wallander pozoroval mezi sousty otce a pomyslel si, že jeho povahu asi nikdy úplně nepozná. Později už na to bude příliš pozdě. Dříve ho ani nenapadlo, že by se mu v něčem podobal. Ale v posledních letech si tím už nebyl tak jistý. Jeho žena Mona, která ho před rokem opustila, mu často vyčítala stejnou pedantskou umíněnost, stejné svéhlavé zaujetí sebou samým. Snad si nechci připustit, že jsem jako on, pomyslel si. Možná mám strach, že jednou budu stejný. Paličák, který vidí jen to, co chce.

Současně si uvědomoval, že tvrdohlavost je pro policajta výhodná vlastnost. Bez jeho umíněnosti, kterou jistě mnozí nezúčastnění považovali za nenormální, by řada vyšetřování zločinů, za které odpovídal, nutně musela ztroskotat. Umíněnost se těžko dala označit za nemoc z povolání. Spíš pro ně naopak byla jedním z rozhodujících předpokladů.

„Proč nic neříkáš?“ přerušil otec mrzutě jeho myšlenky.

„Promiň. Jen sedím a uvažuju.“

„Nechci s tebou chodit na oběd, když přitom sedíš a mlčíš.“

„O čem chceš, abych mluvil?“

„Přece mi můžeš vyprávět, jak se máš. Jak se má tvoje dcera. Můžeš mi taky říct, jestli sis konečně našel novou ženskou.“

„Ženskou?“

„Cožpak se ještě pořád trápíš kvůli Moně?“

„Netrápím se. Ale to neznamená, že jsem si našel nějakou novou ženskou, jak říkáš.“

„A proč ne?“

„Není to tak jednoduché si někoho najít.“

„Co teda děláš?“

„Jak to myslíš?“

„Je to tak těžké, abys mi rozuměl? Přece se jen ptám, co děláš pro to, aby sis našel novou ženu!“

„Nechodím si zatancovat, jestli myslíš tohle.“

„Nemyslím si nic. Jen se zajímám. Mám za to, že s každým rokem navíc se z tebe stává větší podivín.“

Kurt Wallander odložil vidličku.

„Podivín?“

„Měl jsi tehdy udělat, co jsem říkal. Nikdy ses neměl stát policajtem.“

Jsme tedy znovu tam, kde to začalo, pomyslel si Kurt Wallander. Nic se nezměnilo…

Vůně terpentýnu. Chladný, mrazivý den na jaře roku 1967. Žijí ještě pořád ve staré přestavěné kovárně u Limhamnu. Ale brzy má odtud odjet. Protože čeká dopis, vyběhne k dopisní schránce, jakmile uvidí odjíždět listonošovo auto. Roztrhne obálku a dočte se, na co se tak těšil. Přijali ho na policejní školu, má začít na podzim. Běží zpátky domů, rozrazí dveře do úzké místnosti, kde stojí jeho otec u stojanu a maluje krajinu. Dostal jsem se na policejní školu! volá. Ale otec mu nepogratuluje. Dokonce ani neodloží štětec a dál pokračuje v malování. Ještě teď si vzpomíná, že právě v té chvíli tvořil mrak, který se zbarvuje do červena paprsky zapadajícího slunce. Pochopil, že ho zklamal. Tím, že se má stát policistou.

Přišel číšník a posbíral talíře. Vzápětí se vrátil se dvěma šálky kávy.

„Jednu věc jsem nikdy nepochopil,“ odpověděl Kurt Wallander. „Proč jsi nechtěl, abych byl policajtem.“

„Udělal jsi, cos chtěl.“

„Neodpovídáš mi na otázku.“

„Nemyslel jsem si, že můj syn přijde domů, posadí se ke stolu s večeří a za rukávy košile se mu budou plazit červi z mrtvol.“

Kurt Wallander se při otcově odpovědi zachvěl. Červi z mrtvol za rukávy košile?

„Co tím chceš říct?“

Ale otec neodpovídal. Dopil kávu a prohlásil:

„Skončil jsem. Můžeme jet.“

Kurt Wallander požádal o účet a zaplatil.

Nikdy nedostanu odpověď, pomyslel si. Nikdy nebudu vědět, proč tak těžce nesl, že jsem šel k policii.

Vrátili se do Löderupu. Vítr zesílil. Otec odnesl plátna a barvy do své dílny.

„Nezahrajeme si někdy karty?“

„Přijedu za pár dní,“ odpověděl Wallander.

Pak zamířil zpátky do Ystadu. Nedokázal se vyznat ve svých pocitech, jestli, je rozzlobený, nebo jestli se ho to dotklo. Červi z mrtvol za rukávy košile? Co tím otec mínil?

Bylo tři čtvrtě na jednu, když zaparkoval auto a vydal se do své pracovny. Tehdy se rozhodl, že si od svého otce vyžádá jasnou odpověď, až se příště zase uvidí.

Odehnal soukromé myšlenky a přinutil se, aby se opět přenesl do policejní reality. První, co měl udělat, bylo spojit se s Björkem. Ale ještě než stačil zvednout pohotovostní telefon, ozvalo se zazvonění. Zvedl sluchátko.

„Wallander.“

Ve sluchátku to lupalo a praskalo. Opakoval své jméno.

„To jsi ty, kdo dělá na tom záchranným člunu?“

Wallander hlas nepoznával. Byl to muž a hovořil spěšně a naléhavě.

„S kým mluvím?“

„Na tom nezáleží. Týká se to toho člunu.“

Wallander se narovnal na židli a nachystal si papír a propisovačku.

„Byl jsi to ty, kdo nám nedávno volal?“

„Já?“

Muž byl upřímně překvapený.

„Já jsem vám nevolal.“

„Takže jsi to nebyl ty, kdo se nám ozval a vyprávěl, že někam k pobřeží do okolí Ystadu má připlout záchranný člun?“

Ve sluchátku bylo dlouho ticho. Wallander vyčkával.

„Tak už nic,“ vyhrkl muž nakonec.

Hovor se přerušil.

Wallander si rychle zapsal obsah rozhovoru. Vzápětí si uvědomil, že se dopustil chyby. Muž zavolal, protože chtěl mluvit o mrtvých mužích ze člunu. Když uslyšel, že už dříve předcházel jiný telefonát, udivilo ho to nebo snad dostal strach a rychle se rozhodl, že raději zavěsí.

Wallanderovi z toho vyplynul prostý závěr.

Ten, kdo telefonoval, byl někdo jiný, než s kým mluvil Martinsson.

Řečeno jinými slovy existuje tedy více než jedna osoba, která by mohla pomoct věc objasnit. Domníval se, že vysvětlení je nasnadě. Odpověď vyplývala z rozhovoru, který vedl s Martinssonem. Ti, kteří něco viděli, museli být na lodi. Nejspíš patřili k posádce, protože v zimě se určitě nikdo nevydá na moře s lodí sám. Ale co to bylo za loď? Mohl to být trajekt nebo rybářský člun. Nákladní loď nebo jeden z mnoha ropných tankerů, které stále křižují Balt.

Martinsson zlehka pootevřel dveře.

„Už je čas?“ zeptal se.

Wallander se rychle rozhodl, že prozatím o tomto telefonátu pomlčí. Pocítil nejasnou potřebu předložit věc kolegům, teprve až ji bude mít lépe promyšlenou v souvislostech.

Řekl jen: „Ještě jsem s Björkem nemluvil. Snad bychom se mohli sejít za půl hodiny.“

Martinsson zmizel a Wallander vyťukal Björkovo interní číslo.

„Tady Björk.“

„Wallander. Jak to vypadá?“

„Přijď ke mně, dozvíš se to.“

To, co mu Björk sdělil, Wallandera překvapilo.

„Dostaneme návštěvu. Ministerstvo zahraničí nám pošle někoho z jejich úřadu, aby nám pomáhal s vyšetřováním.“

„Úředníka z ministerstva? Co ten může vědět o pátrání po vrazích?“

„Nemám tušení. Ale má tu být už odpoledne. Myslel jsem, že bude nejlepší, když si ho vezmeš na starost. Letadlo má přistát ve Sturupu v 17.20.“

„K čertu,“ ulevil si Wallander. „Přijde nám pomoct, nebo má nad náma dělat dozor?“

„To nevím,“ pokrčil rameny Björk. „Kromě toho je to jenom začátek. Hádej, kdo mi ještě volal.“

„Policejní prezident?“

Björk sebou trhl.

„Jak jsi to mohl vědět?“

„Jenom jsem tak tipoval. Copak chtěl?“

„Vyžádal si průběžné informace. Kromě toho chce poslat pár chlapů. Jednoho z mordparty a jednoho z narkotik.“

„Ty je potřeba taky vyzvednout na letišti?“

„Ne. Postarají se o sebe sami.“

Wallander přemýšlel.

„Já si myslím, že to vypadá divně,“ prohlásil nakonec. „Přinejmenším ten úředník z ministerstva. Proč ho posílají? Kontaktovali sovětskou policii? Nebo někoho z východní Evropy?“

„Všechno je to běžná praxe. To mi řekli na ministerstvu. Ale co to znamená, to já opravdu nevím.“

„Jak to, že ti neposkytli úplné informace?“

Björk rozhodil rukama.

„Jsem už policejním šéfem dost dlouho na to, abych věděl, jak to v téhle zemi chodí. Někdy mě drží stranou. Jindy se proti tomu postaví ministr spravedlnosti. Ale nejčastěji jim jde o švédskou veřejnost, která se nemá dozvědět víc než pouhý zlomek toho, co se vlastně stalo.“

Wallander velmi dobře rozuměl tomu, co chtěl Björk říct. Mnohé soudní skandály v posledních letech dokonale odhalily neviditelný systém tunelů mezi podzemím státních organizací. Tunelů, které spojovaly různá ministerstva a instituce. To, co dříve byly jenom domněnky nebo co bylo označováno za chorobné sektářské bludy, se nyní potvrdilo. Z velké části se výkon státní moci ve skutečnosti odehrával kdesi v temných tajných chodbách, daleko od veřejného dohledu, který je považován za jeden ze základních kamenů demokratického právního státu.

Někdo zaklepal na dveře. Björk zavolal vstupte. Byl to Svedberg. V ruce měl večerní vydání novin.

„Myslel jsem, že budete chtít vidět tohle.“

Wallander se zachvěl, když přelétl očima první stranu večerníku. Tučným písmem se na ní oznamovalo, že u skånského pobřeží došlo k senzačnímu nálezu mrtvých těl. Björk vyskočil ze židle a přitáhl noviny k sobě. Ostatní mu četli přes rameno. Ke svému zděšení spatřil Wallander na rozmazané fotografii svůj vlastní napjatý obličej. Rychle ho napadlo, že snímek museli pořídit během jeho práce na lenarpské vraždě.

Vyšetřování vede kriminální inspektor Knut Wallman.

Text k obrázku ho uváděl pod nesprávným jménem. Björk odhodil noviny na stůl. Na čele se mu objevila červená skvrna, která u něj byla typickým znamením počínajícího záchvatu zuřivosti. Svedberg se diskrétně stáhl ke dveřím.

„Tady se přece píše všechno,“ rozčiloval se Björk. „Přesně jako bys to napsal ty, Wallandere, nebo ty, Svedbergu. Noviny vědí, že je do případu zapojeno ministerstvo a že policejní prezident se zajímá o vývoj situace. Dokonce vědí i to, že záchranný člun pochází z Jugoslávie. To je víc, než vím já sám. Je to pravda?“

„To souhlasí,“ přikývl Wallander. „Martinsson s tím přišel ráno.“

„Ráno? Ale k čertu! Kdy tisknou ty zatracené noviny?“

Björk pochodoval místností sem a tam. Wallander a Svedberg se podívali jeden na druhého. Když se Björk rozzlobil, mohl zabřednout do nekonečných komentářů, které nikam nevedly.

Björk opět popadl večerník a nahlas četl:

„Sovětské hlídky smrti. Nová Evropa otevírá Švédsko zločinnosti s politickými perspektivami. Co tím chtějí říct? Může to někdo z vás vysvětlit? Wallandere?“

„Nemám tušení. Myslím, že bude nejlepší, když se vykašleme na to, co píšou v novinách.“

„Jak se na to můžeme vykašlat? Po tomhle nás teď masmédia doslova oblehnou.“

Jako by pronesl nějaké proroctví, zazvonil v tom okamžiku telefon. Byl to novinář z Dagens Nyheter, který se dožadoval komentáře. Björk zakryl mikrofon dlaní.

„Musíme opět svolat tiskovou konferenci. Nebo máme vydat tiskovou zprávu? Co bude lepší? Co vy na to?“

„Jedno i druhé,“ navrhl Wallander. „Ale počkejme s tiskovkou do zítřka. Ten člověk z ministerstva snad také přijde s nějakým stanoviskem.“

Björk oznámil novináři jejich plán a ukončil hovor bez toho, že by odpověděl na jakékoli otázky. Svedberg opustil kancelář. Björk a Wallander se společně dopracovali k textu krátké tiskové zprávy. Když Wallander vstal a chtěl odejít, Björk ho poprosil, aby ještě zůstal.

„S těmi úniky informací musíme něco udělat,“ prohlásil rezolutně. „Byl jsem opravdu až příliš naivní. Vzpomínám si, jak sis na ně stěžoval už před rokem, když ses zabýval vraždami v Lenarpu. Ale považoval jsem to za přehnané a hodil jsem to za hlavu. Obávám se, že bezdůvodně. Jenže co s tím?“

„Otázka je, jestli se tomu vůbec dá nějak zabránit,“ uvažoval Wallander. „Už minulý rok jsem o tom začal pochybovat. Myslím si, že je to něco, s čím se musíme naučit žít.“

„Opravdu by bylo krásné odejít do penze,“ ozval se Björk po chvíli tichého přemítání. „Občas se zdá, že mi čas utíká pod rukama.“

„Takový pocit máme všichni,“ odpověděl Wallander. „Pojedu do Sturupu a vyzvednu toho člověka z ministerstva. Jak se jmenuje?“

„Törnová.“

„Cože, ženská? A křestním?“

„To mi neřekli.“

Wallander se vrátil do své pracovny, kde už čekali Martinsson a Svedberg. Svedberg zrovna popisoval, co se před chvílí odehrávalo u Björka.

Wallander se rozhodl, že schůzku nebude protahovat. Pověděl jim o telefonátu a o svém závěru, že existuje více osob, které měly možnost spatřit záchranný člun.

„Byl ze Skåne?“ zeptal se Martinsson.

Wallander přikývl.

„Pak musí být snadné je vypátrat,“ pokračoval Martinsson. „Můžeme vyloučit ropné tankery a nákladní lodi. Co tedy zbývá?“

„Rybářské čluny,“ řekl Wallander. „Kolik rybářských lodí se může vyskytovat kolem jižního pobřeží Skåne?“

„Mnoho,“ odpověděl Martinsson. „Ale právě teď v únoru si myslím, že jich většina zůstává v přístavu. Byla by to ohromná fuška, ale myslím, že zjistit by to šlo.“

„Necháme to na zítřek,“ rozhodl Wallander. „Do té doby může být všechno jinak.“

Vyprávěl, co se dozvěděl od Björka. Martinsson na to zareagoval stejně jako před chvílí on sám, tedy údivem a podrážděním. Naopak Svedberg jen pokrčil rameny.

„Dnes se už asi dál nedostaneme,“ uzavřel poradu Wallander. „Musím sepsat hlášení, jak to až dosud probíhalo. Od vás bych chtěl totéž. Zítra pak doladíme podrobnosti s lidmi, kteří mají přijet z mordparty a z oddělení narkotik. A taky s úřednicí z ministerstva zahraničí, která se jmenuje Törnová.“

~~~

Wallander přijel na letiště brzy. Vypil šálek kávy u policistů z pasové kontroly a vyslechl obvyklé stížnosti na pracovní dobu a platy. Ve čtvrt na šest se posadil na polstrované sedadlo před východem pro cestující a roztržitě pošilhával po reklamní televizi, jejíž obrazovka visela pod stropem. Oznámili přílet letadla a Wallander v duchu zauvažoval, jestli zástupkyně ministerstva zahraničí očekává, že jí přijde naproti policista v uniformě. Když si stoupnu s rukama za zády a budu se houpat na špičkách, třeba jí dojde, že jsem policajt, pomyslel si ironicky.

Pozoroval pasažéry, kteří procházeli kolem něj, ale nevšiml si nikoho, kdo by pátral po neznámém průvodci. Když proud cestujících prořídl a nakonec ustal, napadlo ho, že ho žena musela minout. Jak asi vypadá ministerská úřednice? pomyslel si. Jako obyčejný člověk, nebo jako diplomat? Ale jak vlastně vypadá diplomat?

„Kurt Wallander?“ uslyšel hlas za zády.

Když se obrátil, uviděl před sebou ženu kolem třicítky.

„Ano,“ odpověděl. „To jsem já.“

Žena si sundala rukavici a podala mu ruku.

„Birgitta Törnová,“ řekla. „Pracuju na ministerstvu zahraničí. Zřejmě jsi očekával spíše chlapa?“

„Máš pravdu,“ odpověděl.

„Ještě pořád máme mezi diplomaty příliš málo žen,“ usmála se Birgitta Törnová. „Ale to neznamená, že velká část ministerské správy nespočívá v ženských rukou.“

„Ach tak,“ poznamenal Wallander. „Srdečně tě vítám ve Skåne.“

U pásu na zavazadla si ji pokradmu prohlížel. V jejím vzhledu bylo cosi neurčitého. Ale něco v jejích očích přitahovalo jeho pozornost. Když se chopil její tašky a přitom zachytil její pohled, došlo mu, co to bylo. Nosila kontaktní čočky. Znal je od Mony. Také ona je používala během posledních let jejich manželství.

Vyšli ven a zamířili k autu. Kurt Wallander se zeptal na počasí ve Stockholmu a jaký byl let a ona odpovídala na jeho otázky. Ale přitom si všiml, že se snaží udržet si od něj zřetelný odstup.

„Mám zamluvený hotel, jmenuje se Sekelgården,“ oznámila mu, když byli na cestě do Ystadu. „Ráda bych si prostudovala všechny zprávy o pátrání, které existují. Myslím, že tě informovali, že mi máte dát k dispozici veškeré materiály.“

„Ne,“ zavrtěl Wallander hlavou. „To mi nikdo neřekl. Ale protože nic z toho není tajné, můžeš si to půjčit. Je to ve složce na zadním sedadle.“

„To bylo prozíravé.“

„Mám vlastně jen jednu otázku,“ navázal Wallander. „Proč jsi tady?“

„Labilní situace na Východě má za následek, že ministerstvo zahraničí sleduje všechny mimořádné události. Mimoto můžeme poskytnout formální podporu žádostem, které bude případně potřeba adresovat jiným zemím, jež nejsou napojeny na Interpol.“

Mluví jako politik, napadlo Wallandera. V jejích slovech není místo pro nejistotu.

„Mimořádná událost?“ opáčil. „Tak se to možná dá nazvat. Jestli chceš, můžu ti ukázat záchranný člun v budově policie.“

„Ne, díky,“ odmítla Birgitta Törnová. „Do práce policie nebudu zasahovat. Ale samozřejmě by bylo vhodné, kdybychom se mohli zítra dopoledne setkat. Ráda bych vás seznámila s pár věcmi.“

„Ideální by to bylo v osm hodin u nás,“ navrhl Wallander. „Asi nevíš, že policejní prezident nám přidělil pár zvláštních vyšetřovatelů. Mám za to, že přijedou zítra.“

„Už jsem o tom byla informována,“ odvětila Törnová.

Hotel Sekelgården stál v ulici za náměstím. Wallander zastavil a natáhl se pro složku s papíry. Potom vyndal ze zavazadlového prostoru její tašku.

„Byla jsi už někdy v Ystadu?“ zeptal se.

„Myslím, že ne.“

„Pak tě snad mohu jménem ystadské policie pozvat na večeři.“

V jejím obličeji se mihl náznak úsměvu.

„To je milé. Ale mám ještě kus práce, kterou musím udělat.“

Kurt Wallander pocítil, že ho to popudilo. Policajt z malého města snad nebyl společníkem na patřičné úrovni?

„Nejlíp se vaří v hotelu Continental,“ poradil jí. „Z náměstí doprava dolů. Chceš, abych pro tebe zítra ráno přijel?“

„Poradím si sama,“ odmítla. „Ale v každém případě díky a děkuju, že jsi mě přijel vyzvednout.“

Wallander zamířil domů. Bylo půl sedmé a najednou pocítil, že má všeho plné zuby. Nešlo jen o prázdnotu v bytě, kde na něj nikdo nečekal. Trápil ho také pocit, že je čím dál těžší orientovat se v každodenním životě. Dokonce i jeho tělo se začínalo bouřit. Dříve se ve své práci kriminalisty cítil bezpečně. Ale teď už ten pocit neměl. Když se v minulém roce pokoušel vyřešit případ dvojnásobné brutální vraždy v Lenarpu, zažil něco, co do té doby nikdy nepoznal. Často si s Rydbergem říkali, že se Švédsko změnilo a že se čím dál víc setkávají s problémy, které tu nikdy předtím neexistovaly. Taková země potřebuje policajty jiného ražení. Den ode dne se mu víc a víc zdálo, že na své úkoly přestává stačit. Žádný ze speciálních kurzů, které pravidelně pořádala státní policejní správa, mu nedokázal pomoct odstranit jeho rostoucí nejistotu.

Vytáhl z ledničky plechovku plzeňského, zapnul televizi a usadil se na pohovce. Na obrazovce právě běžely scény jednoho z mnoha nekonečných seriálů.

Znovu ho napadlo, že požádá o místo v trelleborgské gumárně. Možná je právě tohle změna, kterou potřebuje.

Třeba člověk může být policajtem jen po určitou část svého života a pak se musí poohlédnout po něčem docela jiném.

Lámal si s tím hlavu až do pozdního večera. Teprve když se blížila půlnoc, odešel do postele.

Právě zhasl lampu, když vtom zazvonil telefon. Jenom ne zase v noci, pomyslel si. Jen žádný další pokus o vraždu. Posadil se na posteli a zvedl sluchátko. Okamžitě poznal hlas muže, který mu volal dopoledne.

„Snad bych mohl něco vědět o tom záchranným člunu,“ řekl muž.

„Zajímají nás všichni svědci, kteří nám mohou pomoct.“

„Řeknu ti, co vím, ale pod jednou podmínkou. Když mi policie zaručí, že neprozradí, že jsem volal.“

„Můžeš zůstat v anonymitě, když chceš.“

„To nestačí. Policie mi musí zaručit, že se nikdo nedozví ani to, že vůbec někdo volal.“

Wallander rychle přemýšlel a pak to muži slíbil. Ale zdálo se, že muž přesto stále pochybuje.

Má z něčeho strach, uvažoval Wallander.

„Slibuju ti to na svou čest policajta,“ dodal.

„Na tu teda moc nedám,“ ušklíbl se muž.

„Ale to bys měl,“ nedal se Wallander. „Zeptej se kohokoli, nikdo o mně neřekne nic nepěkného.“

Ve sluchátku nastalo ticho. Wallander slyšel pouze mužův dech.

„Víš, kde je Industrigatan?“ zeptal se muž náhle.

Wallander to věděl. Byla to ulice v průmyslové oblasti na východním okraji města.

„Jeď tam. Zajeď do té ulice. Je jednosměrná, ale na tom nezáleží. V noci tam není žádnej provoz. Zastav motor a vypni světla.“

„Teď?“ zeptal se Wallander.

„Jo.“

„Kde mám zůstat stát? Industrigatan je dlouhá.“

„Kde chceš. Já už tě najdu. A přijeď sám. Na tom trvám.“

Muž zavěsil.

Wallander pocítil, jak se ho znovu zmocňuje nejistota. Ve spěchu zauvažoval, že by mohl zavolat Martinssonovi nebo Svedbergovi a požádat je o pomoc. Pak se donutil přemýšlet a zahnal nepříjemný pocit, který se ho zmocnil. Co by se vlastně mohlo stát?

Odhodil pokrývku a vstal. O pár minut později zamířil k autu, které stálo na liduprázdné ulici. Teplota klesla pod nulu. Zachvěl se zimou, když si sedal za volant.

Po pěti minutách odbočil na Industrigatan, lemovanou mnoha drobnými firmami, sklady a autodílnami. Tam zastavil, vypnul motor a reflektory a ve tmě čekal Zeleně prosvětlené hodiny na palubní desce ukazovaly sedm minut po půlnoci.

Do půl jedné se nedělo nic. Rozhodl se, že počká do jedné. Jestli se nikdo neukáže, vrátí se domů.

Muže spatřil, až když stál těsně u auta. Rychle stáhl okno. Obličej toho člověka byl skrytý ve stínu. Nebylo možné rozeznat jeho rysy. Ale hlas poznával.

„Jeď za mnou,“ vyzval ho muž.

Potom zmizel.

Po několika minutách přijelo auto z opačného směru. Muž dal znamení světly.

Kurt Wallander nastartoval motor a následoval vůz před sebou.

Zamířili na východ a vyjeli z města.

Wallander dostal strach.

5

Přístav v Branteviku byl opuštěný.

Většina přístavních světel nesvítila. Jen ojedinělé světelné body se odrážely od temné nehybné vodní plochy u hráze. Kurt Wallander krátce zauvažoval, jestli jsou svítilny rozbité nebo jestli jde o součást všeobecné komunální kampaně za úspory v rozpočtu, kterých se dosáhne tím, že se spálené výbojky nebudou nahrazovat novými. Žijeme ve společnosti, která se noří do temnoty, pomyslel si. Symbolické vyjádření se stává doslova skutečností.

Nejprve před ním pohasla brzdová světla, pak reflektory. Také Wallander vypnul reflektory svého vozu a seděl ve tmě. Hodiny za volantem odměřovaly čas trhavým přeskakováním segmentů elektronického displeje. Za pět minut půl druhé. Vtom se ve tmě začalo míhat světélko kapesní svítilny jako neposedná svatojánská muška. Wallander otevřel dveře auta a vystoupil. Zachvěl se chladem noci. Muž s baterkou v ruce zůstal stát několik metrů od něj. Ani teď mu Wallander neviděl do obličeje.

„Půjdem na nábřeží,“ řekl muž.

Ráčkoval skånským dialektem. Wallander si pomyslel, že ať se skånsky řekne cokoli, nikdy to nebude znít jako hrozba. Neznal žádné jiné švédské nářečí, které by v sobě skrývalo tolik obezřetnosti.

Ale přesto váhal.

„Proč?“ zeptal se. „Proč máme jít na nábřeží?“

„Bojíš se?“ opáčil muž. „Půjdem na nábřeží, protože tam kotví loď.“

Obrátil se a vykročil. Wallander ho následoval. Náhlý poryv větru se mu zaryl do obličeje. Zůstali stát před tmavou siluetou rybářského člunu. Byla tu zvlášť silně cítit směs pachů moře a nafty. Muž podal Wallanderovi baterku.

„Posviť na kotevní lana,“ požádal ho.

Tehdy Wallander poprvé spatřil jeho obličej. Muži bylo asi čtyřicet, možná snad o pár let víc. Jeho tvář byla ošlehaná větrem, pokožku měl zhrublou jako člověk, který pracuje venku. Byl oblečený v tmavomodrém overalu a šedé bundě. Do čela měl staženou černou čapku.

Muž se chytil jednoho z lan a vyšplhal se na palubu lodi. Ztratil se ve tmě kormidelní kabiny a Wallander vyčkával. Za okamžik vzplálo světlo plynové lampy. Muž se vrátil po vrzajících prknech paluby na příď.

„Pojď nahoru,“ pobídl ho.

Wallander se ztuhlýma rukama přidržel mrazivě chladného zábradlí a vylezl na palubu. Následoval muže po svažujících se deskách podlahy a přitom zakopl o lano.

„Nespadni do vody,“ varoval ho muž. „Je ledová.“

Wallander za ním vstoupil do těsné kabiny a potom dolů do strojovny. Bylo to tu cítit palivem a motorovým olejem. Muž zavěsil plynovou lampu na hák ve stropě a stáhl plamen.

Wallander si náhle všiml, že ten člověk má velký strach. Třásly se mu ruce a zdálo se, že má hodně naspěch.

Wallander se posadil na nepohodlnou pryčnu, přes kterou byla přehozená zašpiněná deka.

„Musíš dodržet, cos slíbil,“ řekl muž.

„Vždycky dodržím, co slíbím,“ odpověděl Wallander.

„To nedělá žádnej. Myslím si to podle sebe.“

„Máš nějaké jméno?“ zeptal se Wallander.

„To není důležitý.“

„Ale viděl jsi červený záchranný člun se dvěma mrtvými muži.“

„Možná.“

„Jinak bys nevolal.“

Muž se otočil pro ošuntělou námořní mapu, která ležela vedle něj na palandě.

„Tady,“ ukázal prstem. „V tomhle místě jsem ho viděl. Bylo za devět minut dvě odpoledne, když jsem ho objevil. Dvanáctýho. Teda ve čtvrtek. Tak jsem spekuloval, odkud se tam asi mohl dostat.“

Wallander pátral ve všech kapsách po tužce a kousku papíru. Jako naschvál nenašel nic.

„Pomalu,“ nabádal muže. „Pověz mi to od začátku. Kde jsi člun objevil?“

„Zapsal jsem si to. Něco přes šest námořních mil přímo na jih od Ystadu. Člun to unášelo severovýchodním směrem. Jak jsem řekl, mám poznačenou přesnou polohu.“

Napřáhl ruku a podal Wallanderovi pomačkaný papírek. Wallander vycítil, že poloha byla určena opravdu exaktně, i když se v námořních číselných údajích zrovna příliš nevyznal.

„Člun to neslo směrem k lodi,“ pokračoval muž. „Kdyby v tu chvíli sněžilo, určitě bych ho přehlídl.“

Určitě bychom ho přehlédli, napadlo okamžitě Wallandera. Pokaždé když řekl já, skoro neznatelně se zarazil. Jako by si musel dávat pozor na to, že má mluvit pravdu jen napůl.

„Proud ho hnal po levoboku. Vzal jsem ho do vleku ke švédskýmu pobřeží. Jak jsem uviděl pevninu, pustil jsem ho.“

To vysvětluje, proč je na člunu kus odříznutého lana, pomyslel si Wallander. Měli naspěch a byli nervózní. Proto neváhali lano obětovat.

„Jsi rybář?“ zeptal se pak.

„Jo.“

Nejsi, uvažoval Wallander. Už zase lžeš. Ale moc se ti to nedaří. Chtěl bych vědět, z čeho máš strach.

„Byl jsem na cestě domů,“ dodal muž.

„Máš na lodi určitě vysílačku,“ uvažoval Wallander. „Proč jsi to nehlásil pobřežní hlídce?“

„Mám svý důvody.“

Wallander si uvědomil, že musí opatrně prolomit krunýř strachu toho člověka v overalu. Jinak se nedostane dál. Musím získat jeho důvěru, pomyslel si. Přesvědčit ho, že se na mě opravdu může spolehnout.

„Potřebuju toho zjistit víc,“ řekl nahlas. „To, co jsi mi pověděl, samozřejmě použiju při svém pátrání. Ale nikdo se nedozví, že to vím od tebe.“

„Nikdo ti nic neřekl. Nikdo ti nevolal.“

Najednou Wallanderovi došlo, jak to všechno spolu souvisí. Existovalo docela jednoduché a logické vysvětlení, proč muž chce tak umíněně zůstat v anonymitě, a současně důvod jeho tak nápadného strachu. Že muž, který právě seděl kousek od něho, nebyl na palubě lodi sám, když zpozoroval záchranný člun, to mu bylo jasné už dříve během rozhovoru s Martinssonem. Ale teď přesně věděl, kolik lidí tvořilo posádku lodi. Muži byli dva. Nebyli tři, ani jich nebylo víc. Byli pouze dva. A byl to právě ten druhý, kterého se muž vedle něho tak bál.

„Jo, nikdo nevolal,“ přikývl Wallander. „Je ta loď tvoje?“

„Není to jedno?“

Wallander si v duchu procházel všechno znovu. Byl si teď jistý, že muž neměl s těmi dvěma mrtvými společného nic víc než to, že byl na palubě lodi, která objevila člun a pak ho odvlekla k pobřeží. To zjednodušilo situaci, i když mu pořád nebylo jasné, z jakého důvodu musí mít svědek té události tak velký strach. Kdo byl ten druhý muž?

Pašereráci, napadlo ho náhle. Pašeráci uprchlíků nebo alkoholu. Tato loď slouží k pašování. Teď už věděl, proč na ní není ani stopa pachu po rybách.

„Viděl jsi nablízku nějakou loď, když jsi zpozoroval člun?“

„Ne.“

„Jsi si tím naprosto jistý?“

„Říkám jen to, co vím.“

„Ale řekl jsi, že jsi o tom přemýšlel?“

Odpověď, která následovala, byla zcela jednoznačná.

„Člun už byl ve vodě nějakou dobu. Nemohl se na moře dostat krátce předtím.“

„Proč ne?“

„Začínaly ho obrůstat řasy.“

Wallander si nemohl vzpomenout, že by si něčeho takového všiml, když si sám člun prohlížel.

„Když jsme ho našli, nebyly na něm žádné stopy po řasách.“

„Asi je spláchla voda, když jsem člun vzal do vleku. Narážely do něj vlny za lodí.“

„Jak dlouho myslíš, že člun mohl být ve vodě?“

„Snad týden. To je těžký říct přesně.“

Wallander seděl a přitom muže pozoroval. Jeho oči těkaly z místa na místo a uvědomil si, že muž po celou dobu napjatě naslouchá.

„Můžeš mi říct ještě něco?“ zeptal se Wallander. „Význam by mohlo mít cokoli.“

„Já myslím, že člun sem doplaval z některýho z pobaltskejch států.“

„Proč si to myslíš? Proč ne třeba z Německa?“

„Znám tohle naše moře jak svý boty. Říkám, že člun připlul z Pobaltí.“

Wallander si pokusil představit mapu.

„Ale to je dlouhá cesta,“ zapochyboval. „Kolem celého pobřeží Polska. Pak ještě v německých vodách. Nechce se mi věřit, že by to bylo možné.“

„Za druhý světový války mohly námořní miny často urazit za krátkou dobu velký vzdálenosti. Při větru, jakej fouká v poslední době, by to nemusel bejt problém.“

Světlo plynové lampy začalo náhle slábnout.

„Nevím, co bych k tomu ještě mohl říct,“ dodal muž a znovu složil ušmudlanou námořní mapu. „A ty si pamatuješ, cos mi slíbil?“

„Jo, jasně. Ale chci se ještě zeptat na jedno. Čeho se tak bojíš? Proč se musíme setkávat uprostřed noci?“

„Já se nebojím,“ bránil se muž. „A i kdyby, tak je to moje věc. Můžu mít svý důvody.“

Natáhl se nahoru a zasunul mapu do přihrádky u kormidelního kola. Wallander usilovně přemýšlel, aby na něco nezapomněl, dokud má ještě příležitost se ptát.

Nikdo z nich si nevšiml sotva znatelného pohybu trupu lodi. Bylo to nepatrné zhoupnutí, tak lehoučké, jako kdyby je způsobila drobná vlnka, která sem přišla z dálky, postupně slábla a až teď narazila na břeh.

Wallander se protáhl ven ze strojovny. Snažil se ještě spěšně přelétnout stěny kormidelní kabiny světlem baterky, ale nikde nezahlédl nic, co by mu později mohlo usnadnit identifikaci rybářského člunu.

„Kde tě seženu, kdybych tě ještě potřeboval?“ zeptal se, když zase stáli na nábřeží.

„O to se nepokoušej,“ kategoricky odmítl muž. „Stejně by to bylo zbytečný. Nemám k tomu dál co říct.“

Když kráčeli po nábřeží, Wallander v duchu odpočítával své kroky. Po třiasedmdesátém ucítil pod nohama štěrk odstavné plochy. Muž si od něj vzal zpátky svou baterku a pak ho pohltily stíny. Zmizel, aniž řekl jediné slovo. Wallander se posadil do auta, ale motor nechal v klidu. Vyčkával několik minut. V jednom kratičkém okamžiku se mu zdálo, že zahlédl pohyb stínu ve tmě. Ale byl to zřejmě pouhý přelud. Pak si uvědomil, že má odjet jako první. Když se zase dostal na hlavní silnici, zkusil snížit rychlost. Ale po celou dobu jízdy se za ním nevynořila žádná světla reflektorů.

Ve čtvrt na tři stál opět u dveří svého bytu. V kuchyni se posadil ke stolu a zapsal si obsah rozhovoru, který se odehrál ve strojovně rybářského člunu.

Pobaltí, pomyslel si. Je opravdu možné, aby člun doplul z takové dálky? Vstal a šel do obývacího pokoje. Ve skříni mezi hromadami starých časopisů a divadelních programů vyhledal svůj rozpadající se školní atlas. Nalistoval stranu, která zachycovala jižní Švédsko a Baltské moře. Zdálo se mu, že Pobaltí je velice daleko a současně docela blízko.

O moři nevím nic, přemýšlel. Nevím nic o mořských proudech, jejich odchylkách ani o směrech větru. Úvaha toho muže snad byla správná. Proč by ostatně tvrdil něco, co by nebyla pravda?

Znovu se mu vybavilo, jaký měl muž strach. Strach z toho druhého, ze svého neznámého společníka na palubě lodi.

Byli čtyři hodiny, když Wallander konečně vklouzl znovu do postele. Pak ještě dlouho jen tak ležel, než se mu podařilo usnout.

~~~

Probudil se s trhnutím a hned věděl, že zaspal.

Budík na nočním stolku ukazoval 7.46. Po dvou hlasitě vyslovených sprostých slovech vyskočil Wallander z postele a překotně na sebe natáhl části oděvu. Kartáček na zuby a pastu si strčil do kapsy bundy. Za tři minuty osm zaparkoval před budovou policie. Ebba z recepce ho kývnutím zavolala k sobě.

„Máš jít za Björkem,“ řekla mu. „Prosím tě, jak to vypadáš? Zaspal jsi?“

„No jo,“ odpověděl Wallander a spěchal na toaletu, aby si vyčistil zuby. Přitom se snažil srovnat si před schůzkou myšlenky v hlavě. Co by jim vlastně měl povědět o své noční výpravě za rybářským člunem do přístavu v Branteviku?

Když dorazil do Björkovy pracovny, bylo tam prázdno. Pokračoval tedy do hlavní zasedací místnosti policejní stanice. Zaklepal na dveře s pocitem opozdilého školáka.

Kolem oválného stolu sedělo šest osob, které si ho prohlížely.

„Mám pár minut zpoždění,“ omluvil se a sedl si na nejbližší volnou židli. Zatímco Björk na něho hleděl přísně, Martinsson a Svedberg ho pozorovali se zvědavostí a s lehkým úsměvem. Ze Svedbergova výrazu mohl kromě toho vyčíst náznak škodolibosti. Po Björkově levé ruce seděla Birgitta Törnová a její tvář nevyjadřovala nic určitého.

Dále byli v místnosti dva lidé, se kterými se Wallander nikdy předtím nesetkal. Vstal ze židle a zamířil k nim, aby se s nimi pozdravil. Mužům bylo kolem padesátky a v některých rysech si byli nápadně podobní. Oba vynikali mohutnou postavou a přátelským obličejem. Jeden z nich se představil jako Sture Rönnlund, druhý se jmenoval Bertil Lovén.

„Jsem ze skupiny pro násilné trestné činy,“ vysvětlil Lovén. „Tady Sture je z protidrogového oddělení.“

„Kurt je náš nejzkušenější vyšetřovatel,“ uvedl ho Björk. „Buďte tak laskaví a vezměte si kávu.“

Když si všichni nalili kávu do plastových kelímků, zahájil Björk schůzi.

„Samozřejmě jsme vděční za každou pomoc, kterou nám můžete poskytnout,“ začal. „Bohužel se budeme všichni potýkat s mimořádným zájmem médií, pro které je případ s dvojí vraždou hotovou senzací. Přitom je pro nás důležité, aby nás to nerušilo při intenzivním a náročném pátrání. Birgitta Törnová k nám přijela především jako pozorovatel a může nám pomoct s případnými kontakty v zemích, které přímo nespolupracují s Interpolem. Ale nic pochopitelně nebrání tomu, abychom vyslechli také její stanoviska, která se budou týkat samotného vyšetřování.“

Pak přišla řada na Kurta Wallandera. Protože přítomní dostali kopie všech zpráv z vyšetřování, které byly až dosud k dispozici, nemusel se dopodrobna zabývat jednotlivými detaily. Pouze přehledně shrnul pátrání v jednotlivých bodech a v časové posloupnosti. Déle se naopak zdržel u zprávy policejního patologa a výsledků, které z ní vyplývaly. Když domluvil, položil Lovén několik otázek na skutečnosti, které potřeboval blíže vysvětlit. To bylo všechno. Björk se rozhlédl.

„Dobrá,“ prohlásil. „Pokročíme tedy dál?“

Kurt Wallander pocítil, jak ho rozčiluje Björkova podřízenost ženě z ministerstva zahraničí a dvěma kriminalistům ze speciálních oddělení stockholmského policejního centra. Začalo to v něm vřít, takže se neudržel a musel přejít do protiútoku. Kývl na Björka, aby mu dal slovo.

„Tak se mi zdá, že máme spoustu nejasností. Teď nemám ani tak na mysli samotné vyšetřování. Nerozumím tomu, proč ministerstvo považovalo za nutné poslat Birgittu Törnovou do Ystadu. Osobně moc nevěřím na tak prosté důvody, jako že ministerstvo nás má podpořit při navázání kontaktů kupříkladu s ruskou policií, když to bude zapotřebí. To se přece dá vyřídit faxem do Stockholmu. Mně to spíš připadá, že na ministerstvu mají v úmyslu na nás při pátrání dohlížet. V tom případě chci konkrétně vědět, čeho se má ten dozor týkat. A samozřejmě a především proč ministerstvo dospělo k takovému rozhodnutí. Když nad tím přemýšlím, pochopitelně to ve mně vyvolává podezření, že toho vědí víc než my. Nebo s tím záměrem nepřišlo ministerstvo zahraničí? Nařídil to snad někdo jiný?“

Když domluvil, v místnosti nastalo úplné ticho. Björk hleděl na Wallandera se zděšením.

Nakonec to byla Birgitta Törnová, kdo prolomil mlčení.

„Není žádný důvod nevěřit tomu, proč jsme se rozhodli poslat někoho sem do Ystadu. Nestabilní situace ve východní Evropě vyžaduje, abychom pečlivě sledovali, jakým způsobem se vyvíjí.“

„Ale my přece zatím nevíme, jestli ti zavraždění pocházejí z východní Evropy,“ namítl Wallander. „Nebo snad máte informace, které my neznáme? V takovém případě budu rád, když nám je dáte.“

„Prosím vás, snad bude lepší, když se trochu uklidníme,“ ozval se prosebně Björk.

„Chci znát odpovědi na své otázky,“ trval na svém Wallander. „Obecné řeči o nestabilní politické situaci mi nestačí.“

Z obličeje Birgitty Törnové se náhle ztratil neurčitý výraz. Podívala se na něj očima, ze kterých jasně vyčetl narůstající opovržení a snahu o co největší odstup. Dělám problémy, pomyslel si Wallander. Zařadila mě mezi obyčejné pěšáky, kteří jsou na obtíž.

„Je to tak, jak jsem řekla,“ odpověděla Birgitta Törnová. „Když to uvážíš, přijdeš na to, že k takovýmhle výpadům nemáš důvod.“

Wallander zavrtěl hlavou. Pak se obrátil na Lovéna a Rönnlunda.

„Jaké jsou vaše instrukce?“ zeptal se. „Stockholm skoro nikdy neposílá své lidi bez toho, že by někdo poslal formální žádost o asistenci při vyšetřování. A pokud já vím, my jsme nic takového neudělali. Nebo snad ano?“

Wallander se tázavě obrátil na Björka, ale ten zavrtěl hlavou.

„Potom se ve Stockholmu rozhodli jednat na vlastní pěst,“ pokračoval. „Rád bych věděl proč. Chceme přece spolupracovat. Sotva to bude tak, že by náš policejní obvod považovali za neschopný vést samostatně pátrání ještě předtím, než se vlastně rozběhlo.“

Lovén sebou znepokojeně zavrtěl. Nakonec odpověděl Rönnlund. Kurt Wallander pocítil v jeho hlase náznak sympatie.

„Policejní prezident usoudil, že budete potřebovat pomoc,“ řekl. „Máme vám být k dispozici. Nic víc. Práce na případu vedete vy. Budeme jen potěšeni, jestli vám budeme moct být užiteční. Ani Bertil ani já nepochybujeme, že jste schopni zvládat vyšetřování sami. Osobně si myslím, že jste v posledních dnech odvedli dobrou práci.“

Wallander přikývl. Martinsson se pousmál, ale Svedberg zamyšleně seděl a šťoural se v zubech dřevěnou třískou, kterou odloupl ze spodní hrany desky oválného stolu.

„Teď bychom snad mohli zvážit, jak budeme postupovat dál,“ navrhl Björk.

„Výborně,“ přikývl Wallander. „Vytvořil jsem si pár teorií a rád bych slyšel, jaké budou vaše reakce. Ale napřed mám v úmyslu povědět vám o jednom malém nočním dobrodružství.“

Jeho vztek se vytratil, cítil se zase klidný. Vyzkoušel své síly na Birgittě Törnové, ale bez úspěchu. Časem se mu beztak podaří zjistit, proč vlastně přijela. Mimoto mu díky Rönnlundovým sympatiím stouplo sebevědomí. Vyprávěl o telefonátu a návštěvě rybářského člunu v Branteviku. Zvláště pak zdůraznil tvrzení neznámého muže, že záchranný člun mohl připlout až z některého z pobaltských států. Björk v náhlém návalu iniciativy zavolal na ústřednu a požádal, ať někdo sežene podrobné mapy zachycující celou oblast, o které byla řeč. Wallander si v duchu vybavil Ebbu, jak zavolá na prvního z policistů, kteří procházejí recepcí, a předá mu Björkův příkaz. Dolil si kávu do pohárku a začal předkládat své teorie.

„Všechno nasvědčuje tomu, že muži byli zavražděni na palubě lodi. Můžu se jen domnívat, proč se vrah nebo vrazi nezbavili těl tím, že je hodili do moře. Podle všeho chtěli, aby byly mrtvoly opět nalezeny. Je těžké si představit nějaké přijatelné vysvětlení, přinejmenším z toho důvodu, že muselo být hodně nejisté, kde a kdy se člun objeví u pevniny. Muži byli tedy usmrceni výstřelem zblízka potom, co byli vystaveni mučení. Lidé bývají mučeni z pomsty nebo proto, aby promluvili. Další zjištěnou skutečností, kterou musíme mít na paměti, je, že oba byli pod vlivem narkotik. Amfetaminu, abych byl přesný. Do našeho případu se tedy zaplétají drogy. Dále mám dojem, že oba muži rozhodně netrpěli nouzí. Svědčí o tom jejich oblečení. Na východoevropské poměry museli mít hodně peněz, když si mohli dovolit takové šaty a boty. Já sám bych na takové určitě nikdy neměl.“

Lovén se hlasitě rozesmál, když uslyšel Wallanderovu poslední poznámku. Ale Birgitta Törnová nepřestávala dál zarytě hledět na desku stolu.

„Víme toho tedy celkem dost,“ pokračoval Wallander, „ale přesto zatím nedokážeme poskládat jednotlivé části obrazu, který zachycuje sled událostí, a neznáme důvod, proč byli muži zavražděni. Teď vlastně potřebujeme zjistit především jejich totožnost. Na to musíme zaměřit všechny své síly. A také musíme urychleně dostat výsledek balistické expertizy kulek, které muže zabily. Chci mít podrobný přehled všech osob ve Švédsku a v Dánsku, po kterých se pátrá nebo které se pohřešují. Potřebuju, aby Interpol ihned poslal jejich otisky prstů, fotografie a zvláštní poznávací znamení. Snad se nám podaří najít něco v registru trestaných osob. Dále musíme samozřejmě okamžitě kontaktovat policii v Pobaltí a v Sovětském svazu, jestli se tak ještě nestalo. Kdo za to odpovídá? Birgitta Törnová?“

„Zajistím to během dneška,“ odpověděla. „Spojíme se se sovětskou policií.“

„Také je nutné kontaktovat policii v Estonsku, Lotyšsku a Litvě.“

„To zajistí Moskva.“

Wallander se na ni tázavě podíval. Pak se obrátil na Björka.

„Cožpak jsme tu minulý podzim neměli na studijním pobytu policisty z Litvy?“

„Je to zřejmě tak, jak říká Birgitta Törnová,“ odpověděl Björk. „Ty země mají samozřejmě vlastní národní policii. Ale formálně stále rozhoduje Sovětský svaz.“

„To jsem netušil,“ podivil se Wallander. „Ale ministerstvo to určitě ví nejlíp.“

„Ano,“ odpověděla Törnová. „Je to přesně tak.“

Björk ukončil schůzku a s Birgittou Törnovou se hned poté vzdálili. Na dvě hodiny odpoledne byla ohlášena tisková konference.

Wallander zůstal v zasedací místnosti. Spolu se stockholmskými kolegy postupně probírali všechny pracovní úkoly, které je čekaly. Svedberg donesl plastový sáček se dvěma smrtícími kulkami z pistole a Lovén si vzal na starost uspíšení balistických rozborů. Ostatní si mezi sebe rozdělili obsáhlou práci s pročesáním registru pohřešovaných a hledaných osob. Protože se Martinsson osobně znal s několika policisty v Kodani, dostal za úkol navázat kontakt s lidmi z kriminálky na opačné straně Öresundského průlivu.

„O tiskovou konferenci se nemusíte starat,“ uzavřel Wallander. „Je to Björkova a moje věc. Už teď mě z ní bolí hlava.“

„Bývají stejně otravné jako u nás ve Stockholmu?“ zajímal se Rönnlund.

„Jak příjemné jsou tiskovky ve Stockholmu, to nevím. Ale tady určitě nikomu nezvednou náladu. To teda ne.“

Ve zbytku dne rozesílali popisy zavražděných a jejich zvláštní poznávací znamení do všech policejních obvodů v zemi a do ostatních severských států. Policisté se pečlivě probírali řadou registrů. Netrvalo dlouho a bylo jasné, že otisky prstů mrtvých mužů nemá ve svých záznamech ani švédská, ani dánská policie, zatímco Interpol si vyžádal více času. Wallander a Lovén spolu vedli delší diskusi o tom, jestli se východní Německo už stalo plnohodnotným členem Interpolu, nebo jestli procedura začlenění této části země teprve probíhá. Převedli už jejich registr trestaných osob do centrálního počítačového systému, který pokrývá celý nedávno znovu sjednocený stát? Měli vůbec ve východním Německu obdobný trestní rejstřík, jaký je obvyklý v západních zemích? Kde je hranice mezi archivy vedenými bývalou Státní bezpečností a běžným kriminálním registrem? Nebo se oba rejstříky navzájem prolínají?

Lovén si vzal za úkol, že tyto věci zjistí, zatímco Wallander se pustil do přípravy tiskové konference.

Když se před začátkem tiskovky setkal s Björkem, zarazilo ho, že se k němu Björk chová nezvykle rezervovaně.

Proč se mnou skoro vůbec nemluví? napadlo Wallandera. Asi si myslí, že jsem si k té nafoukané ministerské úřednici dovolil příliš.

Na tiskovou konferenci tentokrát přišlo podstatně více novinářů a zástupců sdělovacích prostředků. Wallander je přelétl očima ve snaze nalézt onoho mladého žurnalistu z Expressenu, ale nikde ho nespatřil. Jako obvykle patřil úvod Björkovi. S nečekaným zápalem se ohradil proti tomu, co označil za neuvážené a nezodpovědné spekulace, které se objevily v tisku. Wallander si znovu vzpomněl na noční setkání s nervózním mužem v Branteviku. Když se dostal ke slovu, zopakoval svou výzvu, aby se policii přihlásili ti, kteří by mohli podat případné svědectví v případu zavražděných ze člunu. Na dotaz jednoho z novinářů, jestli se už objevily nějaké tipy, odpověděl, že zatím ne. Tisková konference proběhla obdivuhodně hladce a Björk si s uspokojením vydechl, když odcházeli z místnosti.

„Co dělá naše dáma z ministerstva?“ zeptal se Wallander Björka na chodbě.

„Většinu času prosedí u telefonu,“ odpověděl Björk. „Podle tebe bychom ty hovory měli odposlouchávat, že?“

„To by určitě nebyl hloupý nápad,“ zamumlal Wallander.

Den ubíhal, aniž došlo k něčemu převratnému. Jak se zdálo, mohli teď pouze trpělivě čekat, až se na některém z vedení, která natáhli, objeví požadovaný signál.

~~~

Těsně před šestou hodinou strčil Martinsson hlavu do Wallanderovy kanceláře a zeptal se, jestli by dnes neměl chuť zastavit se u něj doma na večeři. Už pozval Lovéna a Rönnlunda, aby je trochu rozptýlil a aby se jim nestýskalo po domově.

„Svedberg má v plánu něco jiného,“ řekl. „Birgitta Törnová říkala, že chce večer odjet do Malmö. A co ty, stavíš se?“

„Bohužel to nestihnu,“ odpověděl Wallander. „Mám večer nějakou práci.“

Byla to pravda jen částečně. Ještě se totiž úplně nerozhodl, jestli se má znovu rozjet do Branteviku a pořádně si prohlédnout rybářský člun.

O půl sedmé vytočil číslo svého otce, aby si s ním mohl pohovořit jako každý den. Dostal za úkol koupit novou sadu hracích karet a vzít ji s sebou, až zase přijede na návštěvu. Jakmile domluvil, opustil policejní budovu. Vítr už nefoukal a nebe bylo jasné. Cestou domů se zastavil v samoobsluze a nakoupil si jídlo. V osm hodin, když povečeřel a čekal, až káva v překapávači bude hotová, ještě stále nevěděl, jestli pojede do Branteviku nebo ne. Řekl si, že se vlastně nic nestane, když to počká na další den. Po výletu z minulé noci se cítil docela unavený.

Zůstal dlouho sedět v kuchyni u šálku kávy. Pokoušel se představit si Rydberga, jak sedí proti němu a rozebírá dnešní události. Krok za krokem postupoval ve vyšetřování spolu se svým imaginárním hostem. Jsou to tři dny, co člun dorazil k pobřeží u Mossby Strandu. Dokud se jim nepodaří vypátrat totožnost mrtvých mužů, nedostanou se dál. Hádanka by v takovém případě zůstala asi navždy nerozluštěná.

Odložil prázdný šálek do dřezu. Všiml si, že květina za oknem začíná vadnout. Aby to napravil, napustil do sklenice vodu a zalil ji. Pak odešel do obýváku a pustil desku s Marií Callasovou. Když zazněly tóny z La Traviaty, konečně se s definitivní platností rozhodl, že prohlídka rybářského člunu počká.

Pozdě večer zkusil zavolat své dceři na vysokoškolské koleje na předměstí Stockholmu. Telefon vyzváněl, ale nikdo ho nezvedal. O půl jedenácté to zkusil ještě jednou, ale se stejným výsledkem. Pak si šel lehnout a téměř okamžitě usnul.

Následující den, čtvrtý den vyšetřování, se před druhou hodinou odpoledne stalo to, na co všichni napjatě čekali. Birgitta Törnová přišla k Wallanderovi a předala mu faxovou zprávu. Prostřednictvím svých nadřízených kolegů v Moskvě sdělovala policie z Rigy v Lotyšsku švédskému ministerstvu zahraničí, že dva muži, kteří byli nalezeni mrtví v záchranném člunu u švédských břehů, byli pravděpodobně lotyšští občané. Aby se další pátrání usnadnilo, navrhuje major Litvinov z moskevské policie, aby jeho švédští kolegové navázali přímý kontakt s oddělením pro násilné zločiny v Rize.

„Takže přece existuje,“ ozval se Wallander. „Lotyšská policie.“

„Kdo říkal, že ne?“ zeptala se Birgitta Törnová. „Ale kdybys začal jednat přímo s Rigou, mohlo by z toho vzniknout diplomatické pozdvižení. Navíc vlastně vůbec není jisté, jestli odpověď, která nám přišla, pro nás bude mít nějakou praktickou cenu. Určitě ti neuniklo, že poměry v Lotyšsku jsou v této době neobyčejně napjaté.“

Wallander si uvědomil, o čem Törnová mluví. Nebyl to ještě ani měsíc, co sovětské elitní jednotky, přezdívané černé barety, ostřelovaly budovu ministerstva vnitra v centru Rigy. Jejich počínání padli za oběť nevinní lidé. Wallander si vybavoval novinové fotografie barikád z kamenných kvádrů a svařených ocelových tyčí. Ale přesně nevěděl, k čemu v Lotyšsku vlastně došlo. Jako by stále cítil nejistotu a věděl příliš málo o tom, co se ve světě kolem něj děje.

„Jak tedy budeme pokračovat?“ zeptal se rozpačitě.

„Tak, jak nám navrhují. Spojíme se s policií v Rize. Jde přece především o to, aby nám potvrdili, co se píše ve faxu. Že ti dva mrtví jsou opravdu z Lotyšska.“

Wallander si přečetl zprávu ještě jednou.

Muž na lodi měl očividně pravdu. Člun opravdu připlul z jednoho z pobaltských států.

„Ještě stále nevíme, co jsou ti muži zač,“ poznamenal.

O tři hodiny později už to Wallander věděl. Dostali oznámení o telefonickém rozhovoru z Rigy a pátrací skupina se shromáždila v malé zasedací místnosti. Björk tak spěchal, že si polil oblek kávou.

„Máme tu někoho, kdo se domluví lotyšsky?“ zeptal se Wallander. „Já to rozhodně nejsem.“

„Hovor bude veden angličtině,“ upřesnila Birgitta Törnová. „Byl to náš požadavek.“

„Vezmi ho ty,“ vyzval Björk Wallandera.

„Moje angličtina není nic moc.“

„Divil bych se, kdyby ten major na tom byl líp,“ uklidnil ho Rönnlund. „Jak že se jmenuje? Litvinov? To už se nějak srovná.“

„Major Litvinov pracuje v Moskvě,“ opravila ho Birgitta Törnová. „My máme mluvit s policií v Rize. Ta leží v Lotyšsku.“

Telefon zazvonil čtyři minuty po čtvrt na šest. Spojení bylo kupodivu úplně bez poruch a Wallander uslyšel hlas, který se představil jako major Liepa z rižské kriminální policie. Wallander si během telefonátu dělal poznámky. Tu a tam odpověděl na nějakou otázku. Major Liepa mluvil velice špatnou angličtinou. Wallander příliš nevěřil své vlastní schopnosti rozumět všemu, co major říká. Ale když rozmluva skončila, měl přesto zapsáno to nejdůležitější ve svém poznámkovém bloku.

Dvě jména, dvě identity.

Janis Leja a Juris Kalns.

„V Rize mají jejich otisky prstů,“ řekl Wallander. „Podle toho, co major Liepa tvrdí, nemůže být žádná pochybnost o tom, že se náš nález týká právě těchto dvou osob.“

„Výborně,“ zaradoval se Björk. „Kdo jsou ti dva pánové?“

Wallander nakoukl do svých poznámek.

„Notorious criminals,“ odpověděl. „Snad se to dá přeložit jako notoričtí kriminálníci.“

„Měl nějakou představu o tom, proč mohli být zavražděni?“ chtěl vědět Björk.

„Neměl. Ale nezdálo se, že by ho to nějak zvlášť udivilo. Jestli jsem ho dobře pochopil, chce nám poslat nějaké materiály. Kromě toho se ptal, jestli bychom měli zájem o kolegy z lotyšské policie, které by nám mohl poslat, aby nám pomohli s vyšetřováním.“

„To by ovšem bylo perfektní,“ nechal se slyšet Björk. „Čím rychleji sprovodíme tu historku ze světa, tím líp pro nás.“

„Ministerstvo zahraničí přirozeně takový návrh podporuje,“ řekla Birgitta Törnová.

Bylo tedy rozhodnuto. Další den, pátý den vyšetřování, poslal major Liepa fax, ve kterém sděloval, že odpoledne přistane on sám osobně na stockholmské Arlandě. Pak bude pokračovat dalším letem přímo do Sturupu.

„Major,“ přemítal Wallander. „Co to u nich znamená?“

„Nemám zdání,“ odpověděl Martinsson. „Já sám bych se v téhle branži tipnul tak na desátníka.“

Birgitta Törnová se vrátila do Stockholmu. Wallandera napadlo, že ji už nikdy neuvidí. Když byla pryč, bylo pro něj náhle obtížné znovu si vybavit její podobu nebo hlas.

Úplně se vytratila, pomyslel si. A já teď začínám pochybovat, jestli se opravdu někdy dozvím, proč sem vlastně vůbec přijela.

~~~

Björk se nabídl, že pojede vyzvednout lotyšského majora na letiště. To znamenalo, že Wallander mohl věnovat večer svému otci a zahrát si s ním kanastu. Když seděl v autě a jel do Löderupu, uvažoval, že problém se dvěma muži, které proud zanesl na břeh u Mossby Strandu, bude brzy uzavřen. Lotyšský policista by jim mohl objasnit pravděpodobný motiv. Potom by se celý případ odevzdal k došetření do Rigy. Pachatel či pachatelé byli zřejmě Lotyši. Záchranný člun doplul ke švédskému pobřeží. Ale klíčový moment, vražda, měl svého původce na druhé straně moře. Mrtvá těla budou odvezena zpátky do Lotyšska. Tam se také najde řešení.

V jeho úsudku byla fatální chyba.

Ještě to totiž ani nezačalo.

Současně do Skåne dorazila opravdová zima.

6

Kurt Wallander si představoval, že až se na policejní stanici v Ystadu objeví major Liepa, bude mít na sobě uniformu. Ale muž, kterého mu Björk představil sedmý den vyšetřování, nosil šedý oblek, který na něm visel, a nakřivo uvázanou kravatu. Mimoto byl malého vzrůstu s rameny vysunutými nahoru, takže se zdálo, jako by mu chyběl krk, a Wallander u něj nemohl najít ani náznak vojenského vystupování nebo držení těla. Majorovo křestní jméno znělo Karlis, kouřil silné cigarety, které si zapaloval jednu od druhé, a konečky prstů měl žluté od nikotinu.

Kuřácké zvyky lotyšského majora bezprostředně vyvolaly problémy na policejní stanici. Rozezlení odpůrci kouření v policejním sboru chodili žalovat Björkovi, že Liepa kouří všude a za všech okolností, dokonce i v zónách, které byly prohlášeny za zásadně nekuřácké. Björk se je snažil uklidnit a nabádal je, aby měli pro lotyšského hosta aspoň náznak pochopení. Současně však poprosil Wallandera, aby se majorovi pokusil vysvětlit, že bude nezbytné na určených místech zákaz kouření respektovat. Když pak Wallander svou kostrbatou angličtinou seznamoval Liepu se švédskou netolerantností ke kouřícím kolegům na pracovišti, pokrčil major rameny a hned nato zamáčkl svou cigaretu. Od té chvíle se snažil odepřít si kuřácký požitek všude kromě Wallanderovy kanceláře a zasedací místnosti. Ale protože i Wallanderovi začalo připadat, že v oblacích dýmu nevydrží, obrátil se na Björka a požádal ho, aby majoru Liepovi uvolnil některou z kanceláří. Nakonec se to vyřešilo tak, že Svedberg se na čas nastěhoval k Martinssonovi a Liepa dostal k dispozici Svedbergovu místnost.

Major trpěl značnou krátkozrakostí. Zdálo se, že ani jeho silné brýle mu příliš nepomáhají. Když četl, držel papír jen pouhých pár centimetrů před očima. Někdo by si mohl myslet, že papír očichává, místo aby studoval text. Bylo to tak zvláštní, že než si na to ostatní zvykli, dařilo se jim ze začátku jen s potížemi zadržovat smích. Tu a tam zachytil Wallander na chodbách neomalené poznámky na adresu malého shrbeného lotyšského majora, ale rázně všechny podobné ponižující a přezíravé tlachy odrážel. Okamžitě totiž zjistil, že Liepa je neobyčejně bystrý a šikovný policista. V některých ohledech se podobal Rydbergovi. Přinejmenším tím, že pro svou práci projevoval stejné zanícení, jako míval Rydberg. I když základem policejního vyšetřování je často stereotypní rutina, bylo by neodpustitelné nechat se svést k bezmyšlenkovité ledabylosti. A právě něco takového majorovo vášnivé zaujetí pro řešený problém vylučovalo. Pod jeho bezbarvým vzezřením se ukrýval jasně uvažující mozek a intuice zkušeného vyšetřovatele.

Ráno sedmého dne od objevení člunu bylo šedivé a větrné. Táhnoucí sněhové mraky měly nad Skåne dorazit navečer. Protože současně začala v policejním sboru řádit chřipková epidemie, Björk usoudil, že bude nutné na nějakou dobu přeskupit síly a uvolnit Svedberga z případu i přes jeho nelibost. Začala se kupit nová hlášení o zločinech, která vyžadovala, aby se jimi někdo bez odkladu začal zabývat. Lovén a Rönnlund se vrátili do Stockholmu. Björk sám cítil, že i na něj začínají útočit viry, a tak nechal Martinssona a Wallandera samotné s majorem Liepou hned poté, jakmile jim ho představil. Seděli v zasedačce a major Liepa bafal jednu cigaretu za druhou.

Když se Wallander po předešlém večeru vrátil od svého otce, s nímž hrál kanastu, natáhl si budík na pět hodin ráno, aby si stihl přečíst brožurku o Lotyšsku, kterou si objednal v knihkupectví. Kromě toho ho napadlo, že by v každém případě nebylo na škodu, kdyby si hned na začátku s majorem vyměnili informace o tom, jak je organizována práce policie v jejich zemích. Už jen fakt, že lotyšská policie používá vojenské hodnosti, ukazoval, že mezi oběma sbory budou velké rozdíly. Když se Wallander při ranní kávě pokoušel dát dohromady v angličtině nejpodstatnější rysy, které jsou typické pro švédskou policii, znejistěl. Uvědomil si, že sám pořádně neví, jak struktura švédské policie nyní vypadá. Nebylo právě lehké vyznat se v zásadních reformách současné organizace, do kterých se před nedávnem s přehnanou přičinlivostí a energií pustil policejní prezident. Wallander mnohokrát pročítal nekonečné a stále stejně těžko pochopitelné přehledy změn, o kterých bylo rozhodnuto a které postihnou policejní útvary. Jednou si zkusil pohovořit s Björkem o tom, co má vlastně připravovaná rozsáhlá reorganizace přinést, ale dostal jen vyhýbavou a nic neříkající odpověď. A tak když seděl u stolu naproti dýmajícímu majorovi, řekl si, že se vlastně nic nestane, když obecná hlediska nechá stranou. Pokud by v organizačních otázkách vznikla nějaká nedorozumění, budou je řešit, teprve až nastanou.

Když kašlající Björk opustil místnost, Wallander zvažoval, jestli bude vhodné začít rozhovor obvyklými zdvořilostními frázemi. Zeptal se majora Liepy, kde má v Ystadu zajištěno ubytování.

„V hotelu,“ odpověděl Liepa. „Ale bohužel nevím, jak se jmenuje.“

Wallander ztratil nit. Zdálo se, že se Liepa vůbec nezajímá o cokoli, co přímo nesouvisí s probíhajícím vyšetřováním.

Zdvořilosti tedy necháme na jindy, pomyslel si Wallander. To, co nás teď bude spojovat, je případ dvojnásobné vraždy, nic jiného.

Major Liepa přednesl dlouhou a vyčerpávající zprávu o tom, podle čeho určila lotyšská policie totožnost obou zabitých mužů. Mluvil špatnou angličtinou a bylo na něm patrné, že mu to vadí. O přestávce zavolal Wallander svému příteli z knihkupectví a zeptal se ho, jestli by u něj nemohl koupit nějaký lotyšsko-anglický slovník. Ale nepochodil. Nezbylo tedy nic jiného, než dál s námahou pokračovat tak jako dosud, aniž se mohli úplně spoléhat na společnou řeč.

Po více než devíti hodinách soustředěného studia materiálů – Martinsson a Wallander hleděli po celou dobu každý do své fotokopie nesrozumitelného protokolu v lotyštině, přičemž major Leipa klopotně překládal a hledal v paměti slova – si Wallander vytvořil víceméně jasnou představu. Janis Leja a Juris Kalns si přes své poměrné mládí vybudovali kariéru nevypočitatelných a nenasytných lupičů. Wallanderovi neušlo, s jakým opovržením major Liepa konstatoval, že oba patřili k ruské menšině v zemi. Už dříve si Wallander přečetl, že po celou dobu ruské okupace Lotyšska po druhé světové válce se početné skupiny Rusů dostávaly do konfliktu se stále přítomným hnutím za národní osvobození. Přesto úplně nechápal dosah tohoto problému. Na to byly jeho politické vědomosti příliš chabé. Avšak pohrdání, které major Liepa dával najevo, bylo otevřené a patrné při každé příležitosti.

„Ruští bandité,“ říkal. Russian bandits, members of our Eastern maffia.

I když byli tak mladí – Lejovi bylo osmadvacet a Kalnsovi jednatřicet – měli v trestním rejstříku neobyčejně pestrý záznam. Zabývali se loupežnými přepadeními, pašováním a nelegálními valutovými transakcemi. Policie v Rize je přinejmenším ve třech případech podezírala, že se přímo podíleli na vraždách. Ale přímé důkazy se nepodařilo zajistit.

Když major Liepa konečně přetlumočil poslední ze svých hlášení a výtahů z lotyšského kriminálního registru, vyslovil Wallander otázku, kterou považoval za rozhodující.

„Ti muži se dopustili mnoha těžkých zločinů.“ Se slovem těžký měl v tomto slovním spojení problémy, dokud mu Martinsson nepomohl anglickým výrazem serious. „Pak mě ovšem dost udivuje, že byli opakovaně stále zatýkáni a souzeni. Spíše bych čekal, že nevylezou z kriminálu. Jak to?“

Po Wallanderově otázce se major Liepa asi poprvé usmál. Široký úsměv prozrazoval zaujetí a rozzářil jeho bledý obličej.

Takový dotaz si přál slyšet, pomyslel si Wallander. Potěšil ho víc než všechny zdvořilostní fráze.

„Musím vám vysvětlit, jak to v mé zemi chodí,“ začal major Liepa a zapálil si další cigaretu. „Rusové tvoří necelých patnáct procent lotyšského obyvatelstva. Ale přesto v naší společnosti od druhé světové války až do současnosti rozhodují o všem. Přistěhování Rusů k nám byla jedna z metod komunistické Moskvy, jak si podmanit naši vlast. Byla to snad vůbec nejúčinnější metoda. Ptáte se, jak je možné, že Leja a Kalns strávili ve vězení pokaždé tak krátký čas, když by se vlastně dalo čekat, že tam budou na doživotí nebo dokonce dostanou provaz. Nechci tvrdit, že všichni žalobci a soudci jsou zkorumpovaní. Tím bych příliš zjednodušil skutečnost, a to by nebylo ani vhodné, ani taktní. Ale v jejich případě se domnívám, že za Lejou a Kalnsem stáli v pozadí další silní ochránci.“

„Mafie,“ konstatoval Wallander.

„Ano i ne. Také mafie potřebuje v našich podmínkách neviditelnou ochrannou ruku. Myslím si, že Leja a Kalns obětovali mnoho svého času službám pro KGB. Tajná policie neměla nikdy zájem držet své agenty v kriminálu, kromě těch, kteří ji zradili nebo dezertovali. Žijeme mezi lidmi, nad jejichž hlavami se stále vznáší Stalinův stín.“

I u nás ve Švédsku máme s něčím podobným zkušenosti, napadlo v té chvíli Wallandera. Ne snad že bychom se mohli chlubit nějakým fantomem v pozadí. Ale propletená síť, v níž ruka ruku myje, není výsadou jenom totalitních politických systémů.

„Napřed KGB,“ opakoval major Liepa. „Potom mafie. Jedno souvisí s druhým. Vlákna pavučiny, která vše spojují, jsou viditelná jen zasvěceným.“

„Mafie,“ ozval se Martinsson, který až dosud mlčel, pokud nepomáhal Wallanderovi s vysvětlováním nebo s anglickými výrazy. „Pro nás ve Švédsku je to novinka, že máme co do činění s dobře organizovaným ruským nebo východoevropským syndikátem. Před pár lety si švédská policie začala uvědomovat, že se vynořují bandy sovětského původu, které působí především ve Stockholmu. Ale víme toho pořád žalostně málo. Prvními známkami toho, že se něco děje, bylo několik brutálních případů, kdy si klany mezi sebou vyřizovaly účty. Dostali jsme jenom varování, že tito lidé se v nejbližších letech pokusí usadit v našem podsvětí a získat některé důležité pozice.“

Wallander se závistí poslouchal Martinssonovu angličtinu. Jeho výslovnost byla sice úděsná, ale rozsahem slovní zásoby Wallandera značně převyšoval. Proč státní policejní správa nepořádá jazykové kurzy? pomyslel si rozmrzele. Místo všech těch zatracených školení o lidských zdrojích a zásadách interní demokracie.

„To je jistě pravda,“ přikývl major Liepa. „Když se komunistické státy začínají rozpadat, situace se podobá ztroskotané lodi. Zločinci jsou krysy, které utečou první. Mají kontakty, mají peníze, mají moc. Mnoho lidí z východních států, kteří hledají azyl na Západě, nejsou nic jiného než bandité, kteří neprchají před útiskem, ale hledají nová teritoria pro své zločinné plány. Zfalšovat vlastní minulost a identitu je velice snadné.“

„Majore Liepo,“ oslovil ho Wallander, „říkáte, že si to myslíte. You believe. Do you not know?“

„Jsem si jistý,“ odpověděl major Liepa. „Ale nemohu to dokázat. Prozatím.“

Wallander si uvědomil, že v majorových slovech se skrýval význam a souvislosti, do nichž nemohl bezprostředně nahlédnout a porozumět jim. V zemi majora Liepy byl zločin svázán s politickou elitou, která svou mocí a autoritou přímo ovlivňovala a brzdila práci žalobců a soudců. Dva mrtví muži, kteří připluli ve člunu ke švédskému pobřeží, s sebou přinášeli symbolické poselství o čemsi komplikovaném a neznámém v pozadí. Čí prsty vlastně stiskly spoušť zbraně, která mířila na jejich srdce?

Wallander najednou pochopil, že každé vyšetřování zločinu znamenalo pro majora Liepu příležitost, aby se pokusil objevit důkazy o politickém pozadí případu. Snad bychom měli podobně pracovat i ve Švédsku, napadlo ho. Jsme možná příliš povrchní. Měli bychom mít na paměti, že je třeba podívat se víc do hloubky na příčiny zločinnosti, která se dnes v naší zemi rozmáhá.

„Ti mrtví muži,“ ozval se Martinsson. „Kdo je zavraždil? A proč?“

„To nevím,“ odpověděl major Liepa. „Je zřejmé, že to byla poprava. Ale proč je mučili? Kdo to udělal? Co se vrazi potřebovali dozvědět předtím, než Leju a Kalnse umlčeli navždy?

Skutečně z nich vytáhli, co chtěli? Také mě trápí mnoho nezodpovězených otázek.“

„Řešení se sotva dá najít ve Švédsku,“ namítl Wallander.

„To vím,“ odpověděl major Liepa. „Řešení se možná skrývá v Lotyšsku.“

Wallander sebou trhl. Proč říká možná?

„Jestli není řešení v Lotyšsku, kde by pak mohlo být?“ otázal se.

„Dál odtud.“

„Dál na východ,“ navrhl Martinsson.

„Nebo možná dál na jih,“ doplnil major Liepa váhavě, a Martinsson i Wallander pochopili, že zatím nemá v úmyslu odhalit své myšlenky.

Přerušili jednání. Wallander po dlouhém sezení a námaze při domluvě s majorem pociťoval, že se mu zase ozývají staré bolesti v zádech jako následek vyhřeznuté ploténky. Martinsson slíbil, že Liepovi v některé bance zajistí výměnu peněz za švédské koruny. Wallander ho kromě toho požádal, aby se spojil s Lovénem ve Stockholmu a přeptal se, jak to vypadá s balistickou zkouškou. Žalobkyně Anette Brolinová zanechala vzkaz, že by ráda dostala co nejdřív zprávu od Wallandera.

Brolinko, pomyslel si Wallander, když opustil zakouřenou zasedací místnost a procházel chodbou, tentokrát nebudeš muset dotáhnout ten případ až k soudu. Pošleme ho do Rigy, hned jak to půjde, spolu se dvěma mrtvolami a červeným záchranným člunem. Potom můžeme zavázat a orazítkovat složku s předběžným vyšetřováním a klidně konstatovat, že jsme udělali, co bylo potřeba, a že nejsou nutná žádná další opatření.

~~~

Po obědě sepsal hlášení, zatímco Martinsson se věnoval majoru Liepovi, který vyslovil přání koupit šaty své manželce. Když vytočil číslo úřadu státní žalobkyně a uslyšel, že Anette Brolinová ho může přijmout, vstoupil do dveří Martinsson.

„Kde máš majora?“ zeptal se Wallander.

„Sedí ve své kanceláři a kouří,“ odpověděl Martinsson. „Právě rozsypal popel na Svedbergův zánovní koberec.“

„Dostal něco k jídlu?“

„Pozval jsem ho na dnešní menu do restaurace Lurblåsaren. Měli guláš. Ale myslím, že ho nemá rád. Hlavně kouřil a pil kávu.“

„Mluvil jsi s Lovénem?“

„Leží s chřipkou.“

„Zastupuje ho někdo?“

„Po telefonu se to nedá zjistit. Nikdo není k zastižení. Nikdo neví, kdy se kdo vrátí. Všichni slibují, že zavolají. Ale zatím to nikdo neudělal.“

„Snad by ti mohl pomoct Rönnlund?“

„Také jeho jsem se pokoušel sehnat. Ale byl v terénu kvůli nějaké neodkladné záležitosti. Jeho kolegové nevědí, o co se jedná, kde je nebo kdy má přijet zpátky.“

„Zkus to tedy za chvíli znovu. Já teď půjdu s tím spisem k žalobkyni. Mám za to, že případ budeme moct brzy předat majoru Liepovi. Mrtvoly, záchranný člun a materiály z vyšetřování. To všechno bude muset vzít s sebou do Rigy.“

„Právě o tom jsem s tebou chtěl mluvit.“

„O čem?“

„O záchranném člunu.“

„Co je s ním?“

„Major Liepa si ho chtěl prohlédnout.“

„Snad stačí jen sejít do sklepa, ne?“

„Tak jednoduché to právě není.“

Wallander zase zaregistroval jeden rys, který ho na Martinssonovi rozčiloval. Občas se stávalo, že se od něj člověk jen těžko přímo dozvěděl to podstatné.

„Co může být těžkého na tom sejít po schodech dolů do suterénu?“

„Člun je pryč.“

Wallander se nevěřícně podíval na Martinssona.

„Pryč?“

„Ano, pryč.“

„Co tím chceš říct? Člun snad stojí dole na dvou dřevěných kozách! Tam, kde jste ho zkoumali s kapitánem Österdahlem. Musíme mu ostatně napsat a poděkovat za pomoc. Připomeň mi to.“

„Kozy tam zůstaly,“ podotkl Martinsson. „Ale člun je pryč.“

Konečně Wallanderovi došlo, o čem Martinsson mluví. Spěšně odložil papíry na stůl a spolu s kolegou běžel do sklepa.

Martinsson si nevymýšlel. Člun zmizel. Dvě dřevěné kozy ležely převrácené na betonové podlaze.

„Co se tady k čertu stalo?“ otázal se Wallander.

Martinssonova odpověď byla váhavá, jako by sám pochyboval o tom, co říká.

„Došlo tu ke vloupání,“ vysoukal ze sebe. „Včera večer viděl naposledy člun Hansson, když si byl dole cosi vyzvednout. Ráno zjistil jeden dopravní policajt, že venkovní dveře jsou pootevřené. Člun tedy musel někdo ukrást v noci.“

„To není možné,“ zaúpěl Wallander. „Je přece vyloučené vloupat se do policejní budovy! Vždyť tu pořád někdo je, po celých čtyřiadvacet hodin! Ztratilo se ještě něco dalšího? Proč nám to nikdo nehlásil?“

„Ten dopravák to oznámil Hanssonovi. Hansson ti to pak zapomněl vyřídit. Ale tady byl jenom člun. Všechny ostatní dveře byly zamčené. Ty se nikdo nepokoušel vypáčit. Ti, co to udělali, šli po člunu, nic jiného je nezajímalo.“

Wallander zíral na dvě převrácené kozy. Někde hluboko uvnitř cítil, jak se v něm šíří neklid.

„Martinssone,“ řekl pomalu, „dokázal by sis vzpomenout, jestli některé noviny psaly, že záchranný člun je uložený ve sklepě policejní stanice?“

Martinsson se zamyslel.

„Jo,“ odpověděl. „Někde jsem četl, že člun máme ve sklepě. Kromě toho si myslím, že se sem dolů podařilo dostat jednomu fotografovi. Ale kdo riskoval vloupání na policii, aby ten člun sebral?“

„To je právě ono,“ přitakal Wallander. „Kdo na sebe vezme takové riziko?“

„Nic nechápu.“

„Snad tomu bude rozumět major Liepa,“ zmínil se Wallander. „Doveď ho sem. A pak se tady dole musí provést podrobné ohledání místa činu. Až půjdeš pro majora, nech vzkaz tomu policistovi z dopravního, aby přišel taky. Kdo to vůbec byl?“

„Myslím, že Peters. Teď je určitě doma a spí. Jestli bude v noci sněžit, nečeká ho zrovna klidná šichta.“

„Musíme ho v každém případě vzbudit,“ prohlásil Wallander. „Ať se zlobí, nebo ne.“

Martinsson zmizel a Wallander zůstal ve sklepě sám. Šel se podívat na vypáčené dveře, ale zjistil, že o nějakém násilném vniknutí se vlastně nedá mluvit. Silné ocelové dveře s dvojitými zámky nenesly stopy poškození. Zloději si poměrně hladce otevřeli paklíčem.

Ti lidé věděli, co chtějí, pomyslel si Wallander. Profíci, kteří si poradí s bezpečnostními vložkami zámků.

Znovu pozoroval dřevěné kozy rozházené na podlaze. On sám zkoumal záchranný člun a neskončil se šetřením dřív, dokud si nebyl naprosto jistý, že nezůstalo nic, co by uniklo jeho očím.

Po něm člun prohlíželi ještě Martinsson s Österdahlem, Rönnlund a Lovén.

Čeho jsme si nevšimli? přemýšlel. Něco to přece musí být.

Martinsson se vrátil do sklepa společně s majorem Liepou, obklopeným kouřem z cigarety. Wallander rozsvítil všechny stropní zářivky. Martinsson vysvětloval majorovi, co se stalo. Wallander Liepu pozoroval. Jak očekával, nezdálo se, že by událost majora nějak mimořádně udivila. Jen zvolna přikyvoval hlavou na znamení, že rozumí. Pak se obrátil na Wallandera.

„Prohlíželi jste člun. Jistý starý kapitán konstatoval, že byl vyrobený v Jugoslávii? To je určitě správný postřeh. Na palubě lotyšských lodí bývají jugoslávské záchranné čluny často. Má je i policie. Takže jste ten člun prohlédli?“

„Ano,“ přikývl Wallander.

A právě v tom okamžiku si uvědomil, že se dopustil fatální chyby.

Nikoho nenapadlo vypustit ze člunu vzduch. Nikdo nezjišťoval, jestli není něco uvnitř v jeho komorách. Dříve na něco takového vůbec nepomyslel.

Zdálo se, že major Liepa zná jeho myšlenky. Wallander se cítil zahanbený Jak mohl opominout prozkoumat vnitřek člunu? Dříve nebo později by na to jistě přišel, ale měl to udělat hned.

Vytušil, že by bylo nemístné vysvětlovat to, co už major Liepa naznačil.

„Co se mohlo skrývat inside?“ zeptal se.

Major Liepa pokrčil rameny.

„Patrně drogy.“

Wallander přemýšlel.

„To mi nějak nesedí. Do člunu, který obsahuje narkotika, strčí dva zavražděné muže. Pak člun nechají, ať si ho vítr zanese, kam chce?“

„Správně,“ souhlasil major Liepa. „Někde se stala chyba. Ti, kteří člun ukradli, ji měli napravit.“

Celou následující hodinu pečlivě pročesávali sklep. Wallander vyběhl do recepce a požádal Ebbu, aby se nějak taktně pokusila vysvětlit Anettě Brolinové, že k ní teď kvůli jisté naléhavé záležitosti nemůže se svou zprávou přijít. Zvěst o vloupání se na policejní stanici rychle rozšířila a burácející Björk přicházel dolů schodištěm.

„Jestli se to dostane ven,“ hřímal, „tak se nám vysmějí v celé zemi.“

„Věřím, že tohle ven nepronikne,“ řekl Wallander. „Je to příliš trapné.“

Vysvětlil Björkovi, co se tu stalo. Věděl, že Björk teď určitě bude mít důvod k vážným pochybnostem, jestli může Wallandera pověřit odpovědností za vyšetřování složitějších případů. Chyba byla neodpustitelná.

Cožpak jsem zlenivěl? pomyslel si. Budu vůbec stačit na práci v bezpečnostním oddělení trelleborgské gumárny? Nebo se mám přestěhovat do Malmö a začít zase jako pochůzkář?

Nikde nenašli žádné stopy. Žádné otisky prstů, žádné stopy bot na betonové podlaze. Štěrková plocha před vypáčenými dveřmi byla rozjezděná od policejních aut. Ani tam se nepodařilo najít stopy po pneumatikách, které by mohly jednoznačně patřit jinému autu než policejním vozům.

Když už nezbývalo, co by mohli ještě prozkoumat, vrátili se do zasedací místnosti. Přišel také Peters, mrzutý a nabručený po nemilém probuzení. Jediné, co mohl uvést, byl přesný čas, kdy objevil vloupání. Wallander vyslechl noční personál, jestli někdo něco nezaslechl nebo si nevšiml něčeho podezřelého. Ale všude se setkával jen s negativními odpověďmi. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Vůbec nic.

Wallander náhle pocítil únavu. Rozbolela ho hlava z oblaků kouře z majorových cigaret, které musel skoro neustále vdechovat.

Co mám teď udělat? přemýšlel. Co by udělal Rydberg?

~~~

O dva dny později byl zmizelý záchranný člun stále záhadou.

Major Liepa byl toho názoru, že člun je nutné vypátrat. Kurt Wallander si s nechutí uvědomil, že major má pravdu. Ale pocit, že se dopustil neomluvitelné chyby, ho neopouštěl. Byl z toho tak rozmrzelý, že ho každé ráno po probuzení bolela hlava.

Přes Skåne táhla mohutná sněhová mračna. Dopravní policie v rádiu vyzývala lidi, aby se zdržovali doma a nevyjížděli na silnice, pokud to nebude naprosto nevyhnutelné. Dům v Löderupu, kde bydlel Wallanderův otec, zapadl sněhem. Ale když mu Wallander volal a ptal se ho, jestli má všechno, co potřebuje, otec mu odpověděl, že si ani nevšiml, že cesty jsou znovu hustě zasněžené. Ve všeobecném chaosu, který propukl, se vyšetřování víceméně zastavilo. Major Liepa seděl zavřený ve Svedbergově kanceláři a studoval zprávu týkající se dvou kulek z revolveru, kterou poslal Lovén. Wallander měl dlouhou schůzku s Anette Brolinovou a obsáhle jí referoval o výsledku pátrání. Pokaždé, když se s ní setkal, připomněl si své trápení z minulého roku, kdy se do ní nešťastně zamiloval. Teď se mu to zdálo tak neskutečné, jako by si to všechno tehdy jen namlouval. Anette Brolinová požádala nejvyššího státního žalobce a právní oddělení ministerstva zahraničí o povolení záležitost ve Švédsku uzavřít a předat ji na došetření policii v Rize. Major Liepa dohlédne na to, aby lotyšská strana předložila ministerstvu formální žádost.

Ten večer, kdy sněhová bouře udeřila s největší silou, pozval Wallander majora Liepu k sobě domů. Koupil láhev whisky a tu pak spolu vypili. Wallandera překvapilo, že se už po několika skleničkách cítil v náladě, zatímco na Liepovi nebylo nic znát. Wallander mu začal říkat majore a zdálo se, že Liepa proti tomu nic nemá. S lotyšským policistou však nebylo lehké dát se do řeči. Wallander nedokázal určit, jestli je to tím, že je major nesmělý, jestli to jsou jeho potíže s angličtinou, které mu vadí, nebo jestli je to projev jisté nadřazenosti a odstupu. Wallander mu vyprávěl o své rodině, o Lindě, která studuje na vysoké škole ve Stockholmu. Major Liepa o sobě jen v krátkosti řekl, že je ženatý a jeho žena se jmenuje Baiba. Děti nemají. Večer zvolna ubíhal a během dlouhých chvil seděli mlčky se skleničkami v dlaních.

„Švédsko a Lotyšsko,“ začal Wallander. „Mají něco podobného? Nebo jsou mezi nimi jen rozdíly? Když myslím na Lotyšsko, zkouším si něco konkrétního představit. Ale nic před sebou nevidím. A přece jsme sousedé.“

Jakmile to Wallander vyslovil, ihned si uvědomil, že otázka je nesmyslná. Švédsko přece není kolonií nějaké cizí velmoci. V ulicích švédských měst nikdo nestavěl barikády. Nestříleli tu nevinné lidi ani je nepřejížděli pásy tanků. Jak by tu tedy mohlo být něco jiného než jen rozdíly?

Majorova odpověď však byla překvapující.

„V něco věřím. Ale není to Bůh. Přesto jsem nábožensky založený. Člověk může mít víru v něco, co přesahuje hranice jeho omezeného rozumu. Také marxismus obsahoval velký podíl víry, i když se vydával za racionální vědu, a ne pouhou ideologii. Toto je má první návštěva západního světa. Dříve jsem mohl cestovat jenom do Sovětského svazu, do Polska nebo do ostatních pobaltských států. U vás jsem viděl materiální nadbytek, který se zdá být bez hranic. Mezi našimi zeměmi je jeden rozdíl a zároveň také jedna podobnost. Obě jsou chudé.

Ale chudoba má různé tváře. Nám chybí váš nadbytek, nám chybí svoboda volby. Myslím si, že chudoba vaší země spočívá v tom, že vy nepotřebujete bojovat o přežití. Pro mě má ten zápas náboženský rozměr. Nechtěl bych s vámi měnit.“

Wallandera napadlo, že major měl svou odpověď pečlivě připravenou. Nepotřeboval hledat správná slova.

Ale co vlastně říkal? Švédská chudoba?

Wallander měl pocit, že musí protestovat.

„Tak to není, majore,“ odpověděl. „Také v téhle zemi probíhá boj. Máme mnoho lidí, kteří jsou odříznutí – řekne se to opravdu closed from? – od toho nadbytku, o kterém mluvíte. Jistěže tu nikdo neumírá hladem. Ale mýlíte se, jestli si myslíte, že my nemusíme bojovat.“

„Já mám na mysli boj o holou existenci,“ vysvětlil major. „Tím já chápu boj za svobodu a samostatnost. Kromě toho je věcí volby, jestli se člověk rozhodne pro to něco udělat. Nemusí také dělat nic.“

Nastala odmlka. Wallander by rád položil spoustu otázek, přinejmenším o měsíc starých událostech v Rize. Ale nakonec se neodvážil zeptat. Nechtěl prozradit, jak málo toho ví. Raději proto vstal a šel pustit desku s Marií Callasovou.

„Turandot,“ usmál se major. „Je to nádherné.“

Vichr hvízdal za okny při husté vánici. Wallander stál a díval se za majorem, když od něj krátce po půlnoci odcházel. Krčil se proti větru ve svém neforemném svrchníku.

Další den sněžení přestalo. Na cesty mohly zase vyjet pluhy. Když se ráno Wallander probral, cítil po včerejšku kocovinu. Ale ve spánku se mu hlavě vynořil nápad. Zatímco čekali na rozhodnutí nejvyššího státního žalobce, chtěl vzít majora s sebou do Branteviku a prohlédnout si s ním rybářský člun, na němž byl hostem jedné noci v minulém týdnu.

Po deváté hodině nastoupili do Wallanderova auta a vyjeli na východ. Krajina byla pokrytá sněhem, jiskřícím v ostrých slunečních paprscích. Bylo bezvětří a čtyři stupně pod nulou.

Přístav byl opuštěný. U krajního mola bylo uvázáno několik rybářských člunů. Wallander nedokázal přímo určit, který z nich je ten, jehož palubu navštívil. Šli na začátek mola a pak Wallander odpočítával své kroky, dokud jich nebylo sedmdesát tři.

Člun se jmenoval Byron. Byl dřevěný, natřený na bílo a dlouhý asi čtyřicet stop. Wallander uchopil do ruky silné kotevní lano a zavřel oči. Poznává ho? Nebyl si jistý. Vylezli na palubu. Tmavočervená impregnovaná plachta byla pevně přivázaná přes vstup do nákladního prostoru. Když pokračovali ke kormidelní kabině, Wallander najednou zakopl o smotané lano. Pak už věděl s jistotou, že jsou opravdu na správné lodi. Kabina byla zamčená velkým visacím zámkem. Major poodhrnul v rohu plachtovinu a posvítil do nákladního prostoru baterkou. Byl prázdný.

„Nejsou tu cítit ryby, není tu jediná šupina,“ poznamenal Wallander. „Není tu ani síť. Je to pašerácká loď. Ale co v ní pašují? A kam?“

„Cokoli,“ odpověděl major. „Protože v našich zemích je dosud všeho nedostatek, je možné pašovat všechno.“

„Zjistím, komu člun patří. I když jsem dal jednomu člověku slib, můžu se podívat, kdo je majitelem. Vyzradil byste to někomu, majore? Nechci slib porušit.“

„Ne,“ odpověděl major Liepa. „To bych nikdy neudělal.“

Na lodi už nebylo nic, co by stálo za zvláštní pozornost. Když se vrátili do Ystadu, věnoval Wallander odpoledne tomu, že se pokoušel vypátrat, komu patří rybářský člun Byron. Ale narazil přitom na značné obtíže. Za poslední léta člun mnohokrát změnil vlastníka. Mimo jiné patřil obchodní společnosti v Simrishamnu s podivuhodným jménem Ruskpricks Fisk. Společnost pak člun prodala rybáři, který se jmenoval Ohrstrom. Ten jej po pouhých několika měsících prodal dál. Nakonec se Wallanderovi podařilo zjistit, že v současnosti loď vlastní jakýsi Sten Holmgren, bytem v Ystadu. Wallander se s údivem dočetl, že jsou s Holmgrenem skoro sousedé. Oba bydleli ve stejné ulici, v Mariagatan. Zkusil nalistovat jméno Sten Holmgren v telefonním seznamu, ale nenašel ho. Na krajské správě v Malmö se nevyskytovaly žádné údaje o tom, že by Sten Holmgren měl registrovanou nějakou firmu. Pro jistotu to Wallander ještě zkontroloval na krajských správách v Kristianstadu a v Karlskroně. Ani tam však nikoho takového nevedli v seznamech podnikatelů.

Wallander odhodil propisovačku na stůl a šel si pro šálek kávy. Když se vrátil do své pracovny, zazvonil telefon. Byla to Anette Brolinová.

„Hádej, co ti povím,“ řekla.

„Možná zase nejsi spokojená s tím, jak řešíme nějaký případ?“

„Jo, to taky. Ale o tom jsem nechtěla mluvit.“

„Pak tedy nevím.“

„Vyšetřování bude odloženo. Záležitost se předá do Rigy.“

„Určitě?“

„Hlavní státní žalobce a ministerstvo zahraničí jsou zajedno. Oznámili, že se věc odkládá. Zrovna jsem se to dozvěděla. Vypadá to, že se podaří vyřídit všechny formality rychleji, než bývá obvyklé. Teď se ten tvůj major může vrátit domů do Rigy a mrtvoly může vzít s sebou.“

„To bude rád. Chci říct, že může jet domů.“

„Mrzí tě to?“

„Ani v nejmenším.“

„Můžeš mu vyřídit, aby přišel ke mně? Už jsem informovala Björka. Je tam Liepa někde poblíž?“

„Sedí ve Svedbergově kanceláři a kouří. Ještě nikdy jsem nezažil člověka, který by hulil tak jako on.“

~~~

Druhý den brzy ráno nastoupil major Liepa do letadla vnitrostátní linky do Stockholmu, odkud měl pokračovat do Rigy. Dvě zinkové rakve převezli do Stockholmu autem, tam měly být naloženy do letadla.

Wallander majora Liepu doprovodil do odbavovací haly ve Sturupu. Jako dárek na rozloučenou mu koupil obrazovou publikaci o Skåne. Nepodařilo se mu přijít na lepší nápad.

„Budu rád, když se dozvím, jak to dopadlo,“ řekl.

„Budete dostávat průběžné inforrhace,“ odpověděl major.

Zvláštní člověk, pomyslel si Wallander, když odjížděl z letiště. Rád bych věděl, co si vlastně o mně myslí.

Další den byla sobota. Wallander se pořádně vyspal a pak odjel ke svému otci. Večer zašel do pizzerie, tam povečeřel a objednal si červené víno. V myšlenkách se neustále zabýval tím, jestli má požádat o místo v trelleborgské gumárně nebo ne. Za pár dní uplyne termín pro podání žádosti. Nedělní dopoledne strávil jednak v prádelně, jednak nevděčným úklidem bytu. Večer se vypravil do jediného kina v Ystadu, které bylo stále ještě v provozu. Promítali americký kriminální film. Proti své vůli musel přiznat, že byl napínavý, i když mnoho scén bylo neskutečně nadsazených.

~~~

V pondělí ráno vstoupil do své kanceláře krátce po osmé. Právě si svlékal bundu, když se ve dveřích objevil Björk.

„Přišel fax od policie v Rize,“ oznámil.

„Od majora Liepy? Co nám píše?“

Björk vypadal ustaraně.

„Major Liepa už nejspíš nikdy nic nenapíše,“ odpověděl rozpačitě.

Wallander si ho udiveně prohlížel.

„Co tím myslíš?“

„Byl zavražděn. Ten den, kdy se vrátil domů. Fax podepsal policejní plukovník, který se jmenuje Putnis. Žádá nás o pomoc. Řekl bych, že se tam budeš muset vypravit.“

Wallander se posadil na židli a pročítal fax.

Major Liepa mrtev? Zavražděn?

Hrdlo se mu stáhlo. Kdo vzal život malému krátkozrakému muži, který tolik kouřil? A proč?

Vzpomněl si na Rydberga, který byl také po smrti. Najednou se začal cítit na světě velice osamělý.

O tři dny později odcestoval do Lotyšska. Dne 28. února před druhou hodinou odpoledne se letadlo Aeroflotu nad Rižským zálivem krátce před přistáním naklonilo do levé zatáčky.

Wallander pozoroval mořskou zátoku dole pod sebou a přemítal, co ho čeká.

7

První, na co pomyslel, byl chlad.

Když stál v řadě u pasové kontroly, necítil rozdíl mezi tím, když venku vystoupil z letadla a když pak vešel do příletové haly. Přiletěl do země, kde mají stejně chladno venku i uvnitř, a začal litovat, že si s sebou nepřibalil dvoje teplé spodky.

Fronta cestujících, kteří se třásli zimou, jen pomalu postupovala dopředu ponurou příletovou halou. Lidé stísněně postávali v tichu až na dva Dány, kteří na sebe upoutávali pozornost hlasitými stížnostmi na lotyšské poměry a na nepříjemnosti, s nimiž tu budou muset počítat při vyřizování svých obchodních záležitostí. Starší z nich zřejmě nebyl v Rize poprvé a teď poučoval svého mladšího kolegu o stavu beznaděje, nejistoty a apatie, který podle jeho mínění v zemi vládne. Hluční Dánové Wallandera rozčilovali. Jako by si přál, aby prokázali trochu úcty krátkozrakému lotyšskému majorovi, který byl zavražděn před několika dny.

Pokoušel se srovnat si v hlavě, co vlastně ví o zemi, do které právě přiletěl. Ani ne před pár týdny by sotva dokázal správně umístit tři pobaltské státy ve správném pořadí na pomyslné mapě. Tallin pro něj stejně dobře mohl být hlavním městem Lotyšska jako Riga důležitým přístavním městem v Estonsku. Ze vzdálených školních časů si vybavoval jen nejasné a neúplné střípky zeměpisného přehledu východní Evropy. V uplynulých dnech, než odcestoval z Ystadu, se snažil projít literaturu s informacemi o Lotyšsku, kterou se mu podařilo sehnat. Teď se mu zdálo, že aspoň v obrysech tuší obraz malé země, která se znovu a znovu, podle rozmarů historických proměn, stávala obětí vzájemných bojů mezi velmocemi. Kdysi dávno to bylo několikrát také Švédsko, které zemi krvavě pustošilo při svých vpádech. Porozuměl také událostem z moderní historie, které měly svůj osudový počátek na jaře roku 1945. Nacistická válečná mašinérie klečela sražena na kolenou a Sovětský svaz mohl nerušeně obsadit Lotyšsko a zabrat je jako své území. Pokus o vytvoření nezávislé lotyšské vlády byl brutálně rozdrcen a osvoboditelská armáda z východu se rázem změnila v armádu okupantů, jak to už v historii bývá s její nepotlačitelnou cynickou zálibou v dramatických zvratech situace do naprostých protikladů. Výsledkem byl režim, který s bezohlednou tvrdostí utlačoval celý lotyšský národ.

Ale přesto si stále myslel, že se mu podařilo zjistit jen žalostně málo. V jeho vědomostech byla spousta mezer.

Dva hluční Dánové, kteří zjevně přicestovali do Rigy kvůli obchodům se zemědělskými stroji, postoupili k pasové kontrole. Právě když Wallander sahal pro svůj pas do náprsní kapsy, pocítil na rameni něčí dotyk. Trhl sebou, jako by v sobě skrýval strach, že ho přišli zatknout jako zločince. Když se otočil, stál před ním muž v šedomodré uniformě.

„Kurt Wallander?“ zeptal se ten člověk. „Jmenuji se Jazeps Putnis. Omlouvám se, že přicházím pozdě. Ale letadlo přistálo dříve, než jsem počítal. Samozřejmě že se nemusíte obtěžovat formalitami. Půjdeme tudy.“

Jazeps Putnis mluvil výbornou angličtinou. Wallander si pro srovnání připomněl neustálý boj majora Liepy, když hledal správná anglická slova a fráze. Následoval Putnise ke dveřím, u kterých stál na stráži voják. Prošli do další haly, stejně ponuré a omšelé, kde skládali kufry z vozíku.

„Můžeme doufat, že nebudete muset čekat na zavazadlo,“ řekl Putnis. „Dovolte mi, abych vás přivítal v Lotyšsku v našem hlavním městě Rize a popřál vám příjemný pobyt. Už jste někdy navštívil naši zemi?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Zatím jsem k tomu neměl příležitost.“

„Pochopitelně bych si přál, aby to mohlo být za jiných okolností,“ doplnil Putnis. „Smrt majora Liepy je velice nešťastná událost.“

Wallander čekal na pokračování, ale nedočkal se. Jazeps Putnis, který měl podle faxových zpráv, zaslaných švédské policii, hodnost plukovníka, náhle ztichl. Místo aby dál vyprávěl o mrtvém majorovi, rázně vykročil k muži ve vybledlém overalu a kožešinové čepici, který nečinně postával u zdi. Ostře ho oslovil a řekl mu cosi lotyšsky. Muž se protáhl a pak spěšně zmizel v jedněch dveřích, které vedly na letištní plochu.

„Jde to nemožně pomalu,“ usmál se Putnis. „Také míváte ve Švédsku takové potíže?“

„Někdy,“ připustil Wallander. „Stává se, že člověk musí čekat.“

Plukovník Putnis byl přímým protikladem majora Liepy. Byl hodně vysoký, pohyboval se cílevědomě a energicky a měl pronikavý pohled. Vynikal ostře řezaným profilem a zdálo se, že jeho šedé oči vnímají všechno, co se kolem něj děje.

Jazeps Putnis připomínal Wallanderovi divoké zvíře. Možná rysa nebo leoparda v šedomodré uniformě.

Zkusil uhádnout plukovníkův věk. Možná mu bylo padesát let. Ale mohl být také o hodně starší.

Rachotící vlečka se zavazadly tažená traktorem přijela v mraku kouře výfukových plynů. Wallander hned uviděl svou cestovní tašku, ale nedokázal zabránit plukovníku Putnisovi, aby mu pro ni sám došel a přinesl mu ji. Stranou vedle řady taxíků stál černý policejní vůz značky Volha a čekal na ně. Řidič podržel dveře auta a zasalutoval. Wallandera to překvapilo, ale přesto ještě stihl na pozdrav ve vojenském stylu odpovědět stejným způsobem.

Tohle by měl vidět Björk, pomyslel si spěšně. Co vlastně major Liepa soudil o vyšetřovatelích v džínovém oblečení, s nimiž se setkal v malém nevýznamném švédském městě Ystadu a kteří nikdy nesalutovali?

„Zamluvili jsme vám pokoj v hotelu Latvia,“ oznámil mu plukovník Putnis, když byli na cestě z letiště. „Je to nejlepší hotel ve městě. Má přes dvacet pět pater.“

„Bude jistě výtečný,“ odpověděl Wallander. „Rád bych vyřídil pozdrav a soustrast od mých kolegů v Ystadu. I když jsme se setkávali s majorem Liepou jen několik málo dní, velmi jsme si ho oblíbili.“

„Díky,“ pokývl plukovník Putnis. „Majorův odchod je pro nás všechny velkou ztrátou.“

Wallander znovu čekal na pokračování, ale opět se nedočkal.

Proč o tom nechce mluvit? přemýšlel. Proč mi neřekne, co se vlastně stalo? Proč byl major zavražděn? Kdo to udělal? Jak? Proč mě požádali, abych sem přijel? Domnívají se, že existuje souvislost s majorovou cestou do Švédska?

Pozoroval krajinu, kterou projížděli. Pustá pole, která v nepravidelných skvrnách pokrýval sníh. Tu a tam osamocený šedý dům s nenatřeným plotem. Odněkud vylezl vepř a rýpal se v hromadě hnoje. Přepadla ho hluboká zádumčivost. Připomněl si nedávnou cestu do Malmö, kam jel spolu s otcem. Možná je skånská krajina v zimních měsících odpuzující. Ale tady se navíc setkával s bezútěšnou prázdnotou, která sahala daleko za hranici toho, co si dříve dokázal představit.

Při pohledu z okna se Wallandera zmocňovaly pocity smutku. Bylo to, jako by strastiplná historie země namáčela svůj štětec do bezedné plechovky s šedou barvou.

Náhle pocítil, že se musí pustit do něčeho konkrétního. Nepřijel přece do Rigy, aby se tu nechal zdeptat dojmy z lotyšské zimní krajiny.

„Rád bych dostal vaši zprávu hned, jak to bude možné,“ požádal plukovníka. „Co se vlastně stalo? Vím jenom to, že major Liepa byl zavražděn ten den, kdy se vrátil domů do Rigy.“

„Až se zabydlíte ve vašem pokoji, přijdu pro vás,“ odpověděl plukovník Putnis. „Plánujeme schůzku na večer.“

„Jen si odložím tašku. Bude mi stačit pár minut.“

„Schůzka je naplánována na půl osmou.“ Wallander se musel smířit s tím, že není v jeho silách změnit, co už bylo domluveno a rozhodnuto.

Nastával soumrak, když projížděli rižskými předměstími a směřovali do centra města.

Wallander zamyšleně pozoroval pochmurná sídliště, která se rozkládala po obou stranách cesty. Znovu zkoumal své pocity z toho, co ho asi očekává, ale dělalo mu potíže dobrat se nějaké konkrétní představy.

Hotel ležel ve středu města na konci širokého bulváru. Wallander zahlédl sochu a domyslel si, že představuje Lenina. Hotel Latvia se tyčil k večernímu nebi jako tmavě modrý pilíř. Plukovník Putnis ho spěšně vedl opuštěnou halou k recepci.

Wallandera ovládl dojem, že se nachází na krytém parkovišti, které se z nevyhnutelné nutnosti změnilo v hotelovou halu. Podél jedné ze stěn blikala řada světel výtahů. Nad jeho hlavou se klikatila schodiště do různých směrů.

Ke svému údivu zjistil, že se na recepci nemusí zapsat. Plukovník Putnis vyzvedl od recepční klíč od jeho pokoje. Nastoupili do těsné výtahové kabiny a nechali se vyvézt do patnáctého patra. Wallanderův pokoj měl číslo 1506 a měl výhled na střechy domů. Zajímalo ho, jestli odtud za denního světla bude možné dohlédnout na Rižský záliv.

Plukovník Putnis se ho zeptal, jestli je se svým pokojem spokojen, a pak odešel. Vrátí se za dvě hodiny a doprovodí Wallandera na večerní schůzku na policejním velitelství.

Wallander si stoupl k oknu a pozoroval hřebeny střech, které se táhly před jeho očima. Hluboko dole na ulici rachotilo nákladní auto. Přes rozeschlé okenní rámy do místnosti táhl studený vzduch. Zkusil sáhnout na radiátor, který byl sotva víc než vlažný. Odněkud doléhalo k jeho uším nepřetržité vyzvánění telefonu.

Dlouhé spodky, pomyslel si. To je to první, co si musím ráno koupit.

Vybalil si věci z cestovní tašky a odnesl toaletní potřeby do velké koupelny. Na letišti koupil láhev whisky. Po chvilce váhání nalil několik centilitrů do sklenice na kartáček na zuby. Otočil knoflíkem rádia ruské výroby, které stálo na stolku vedle postele. Vzrušený mužský hlas chrlil slova ve velkém spěchu, jako kdyby komentoval sportovní utkání, jehož průběh se vyvíjí rychlými a nevypočitatelnými zvraty. Stáhl a poskládal přehoz a natáhl se na postel.

Teď jsem v Rize, pomyslel si. Pořád nevím, co se přihodilo majoru Liepovi. Vím jenom, že je mrtvý. Ale především mi stále není jasné, jaký přínos ode mne čeká lotyšský policejní plukovník, který se jmenuje Putnis.

V pokoji bylo příliš chladno na to, aby se dalo ležet jen tak bez pokrývky. Rozhodl se, že sjede dolů do recepce a vymění si lotyšské peníze. Snad má hotel nějaký bar, kde by si mohl vypít kávu.

Dole v recepci ke svému údivu spatřil dva Dány, kteří ho předtím znervózňovali na letišti. Jeden z nich, ten starší, stál u recepční a vztekle mával mapou. Vypadalo to, jako by ženě za recepčním pultem právě vysvětloval základy konstrukce papírového draka nebo větroně, a Wallander pocítil silné nutkání vyprsknout smíchy. Potom objevil nápis, který mu oznamoval, že pokud chce směnit valuty, je vítán. Starší žena na něj přátelsky kývla. Předal jí dvě stodolarové bankovky a dostal za ně skoro balík peněz v lotyšské měně. Když se vrátil na recepci, Dánové už zmizeli. Zeptal se recepční, kde tu podávají kávu. Žena mu ukázala cestu do velké jídelny. Číšník ho zavedl ke stolu u okna a přinesl mu jídelní lístek. Kromě kávy si vybral omeletu. Za vysokým oknem se na ulici míhali lidé v teplém oblečení a projížděly skřípající staré trolejbusy. Těžké záclony se pohybovaly v průvanu od netěsných okenních křídel.

Rozhlédl se po téměř prázdném sále. U jednoho stolu seděl starší pár a v hlubokém mlčení dojídal večeři, u jiného pak osamělý muž v šedém obleku popíjel čaj. Jinak tu nebyl nikdo.

~~~

Wallander se v myšlenkách vrátil zpátky k minulému večeru, kdy přiletěl do Stockholmu odpoledním letadlem ze Sturupu. Jeho dcera Linda na něj čekala na zastávce letištního autobusu na Centralstationen. Šli do hotelu Central, který leží malý kousek od Vasagatan. Aby nemusela až na internát v Brommě, který stál hned vedle lidové vysoké školy, kde studovala, objednal v hotelu, kde měl sám přespat, pokoj také pro ni. Pozval ji na večeři do jedné restaurace na Starém městě. Bylo to už mnoho měsíců, kdy se naposledy setkali. Povšiml si, že jejich rozhovor často uvízl. Spíše se nahodile točil kolem různých témat. Rád by se od ní dozvěděl, jestli dopisy, které od ní dostával, myslela opravdu upřímně.

Psala, že je ve škole spokojená. Ale když se jí na to teď ptal, odpověděla mu jen několika skoupými slovy. Nedokázal se zcela ubránit podráždění, které pocítil, když se jí otázal na její plány do budoucna a ona mu řekla, že ještě nemá vůbec žádnou představu.

„Není už na čase?“ zeptal se jí.

„O tom ty nerozhoduješ,“ namítla mu na to.

Potom se začali hádat, ale nezvýšili přitom hlas. Domlouval jí, že nemůže do nekonečna pokračovat se svým nerozhodným přecházením z jedné školy na druhou, a ona na to odpověděla, že je dost stará na to, aby si mohla dělat, co chce.

Najednou objevil, že Linda je mu podobná. Jen se nemohl dopátrat v čem. Jako by v jejím hlase slyšel svůj vlastní. Přemítal, že se cosi opakuje. Při rozhovoru s dcerou se mu připomínal jiný komplikovaný vztah. Vztah mezi ním a jeho otcem.

Pili víno a večeřeli bohaté menu. Neklid a napětí mezi nimi se pomalu vytrácely. Wallander vyprávěl o své cestě a jednu chvíli si pohrával s myšlenkou zeptat se jí, jestli by nechtěla letět s ním. Čas běžel rychle a bylo už po půlnoci, když zaplatil účet. Přestože byla zima, šli zpátky do hotelu pěšky. Pak ještě poseděli v jeho pokoji a povídali si skoro až do půl čtvrté ráno. Když nakonec odešla k sobě, Wallander si pomyslel, že až na špatný úvod spolu strávili příjemný večer. Ale přesto ho trápila nejistota. Nedokázal se zcela zbavit podvědomého nepokoje, který měl svůj původ v pochybnostech, jestli se jeho dceři v životě skutečně daří.

Když dopoledne odcházel z hotelu, ještě stále spala. Zaplatil za její pokoj a napsal jí krátký dopis. Recepční slíbila, že jí ho odevzdá.

~~~

Když tichý starý pár opustil jídelnu, probral se ze svého snění. Neobjevili se tu žádní noví hosté. Zůstával tu jenom osamělý muž se šálkem čaje. Wallander se podíval na hodinky. Ještě zbývala skoro hodina, než se měl plukovník Putnis pro něj stavit.

Zaplatil účet, v duchu si rychle přepočítal valuty a zjistil, že jídlo tu vyjde velmi lacino. Když se vrátil zpátky do svého pokoje, probíral se částí papírů, které si vzal s sebou. Povšiml si, že se zase zvolna ponořuje do vyšetřování, do případu, o kterém si předtím myslel, že ho založí do archivu k zapomnění. V nose opět ucítil štiplavou vůni silných majorových cigaret.

Ve čtvrt na osm zaklepal plukovník Putnis na dveře jeho pokoje. Auto na ně čekalo před hotelem. Projížděli temným městem k velitelství rižské policie. Na ulicích se zdržovalo jen málo lidí. Večer se rychle ochladilo. Ulice a náměstí byly nedostatečně osvětlené a Wallandera se zmocnil pocit, že projíždí městem sestávajícím z kulis tvořených siluetami a stínovými obrazy. Projeli dodatečně přistavěnou bránou a zastavili na ploše, která vypadala jako obezděné hradní nádvoří. Plukovník Putnis během cesty setrvával v mlčení a Wallander mohl pouze dál čekat, kdy se dozví, proč měl přicestovat do Rigy. Procházeli opuštěnými chodbami, v nichž se rozléhaly jejich kroky, pak schodištěm dolů a ještě další chodbou, až plukovník Putnis konečně zastavil před jedněmi dveřmi, které bez zaklepání otevřel.

Kurt Wallander vstoupil do velké a teplé, ale špatně osvětlené místnosti. Oválný schůzovní stůl pokrytý zelenou plstí byl dominující součástí nábytku. Uprostřed na zelené látce stála karafa s vodou a několik sklenic.

Vzadu na konci místnosti v příšeří na ně čekal muž. Obrátil se, když Wallander vešel do místnosti, a šel mu naproti.

„Buďte vítán v Rize. Jmenuji se Juris Murniers.“

„Plukovník Murniers a já spolu odpovídáme za vyšetření vraždy majora Liepy,“ vysvětlil Putnis.

Wallander okamžitě vycítil, že mezi oběma plukovníky vládne napětí. Odhalilo mu je něco v tónu Putnisova hlasu. Kromě toho se za krátkou výměnou replik ukrývalo ještě cosi dalšího. Ale co to přesně bylo, na to Wallander nepřišel.

Plukovníku Murniersovi bylo zhruba padesát let. Měl nakrátko ostříhané šedé vlasy. Jeho obličej byl bledý a opuchlý, jako by trpěl cukrovkou. Byl malého vzrůstu a Wallander zaznamenal, že se pohybuje naprosto tiše.

Další kočkovitá šelma, pomyslel si. Dva plukovníci, dvě kočky, obě v šedých uniformách.

Wallander a Putnis si svlékli kabáty a posadili se ke stolu. Mé čekání je u konce, řekl si Wallander. Co se stalo majoru Liepovi? Teď se to dozvím.

Slova se ujal Murniers. Wallander si všiml, že se posadil tak, aby se téměř celý jeho obličej skrýval ve stínu. Zdálo se, že hlas, který promlouval dobře formulovanou, skoro bezchybnou angličtinou, vychází z hluboké temnoty. Plukovník Putnis seděl bez hnutí a díval se upřeně před sebe, jako by vlastně ani neměl zájem poslouchat.

Avšak okamžik, který byl pro Kurta Wallandera rozhodující, byl konečně tady. Plukovník Murniers mu pověděl, jaký osud postihl majora Liepu.

„Je to naprostá záhada,“ začal. „V tentýž den, kdy přiletěl ze Stockholmu, podal plukovníku Putnisovi a mně hlášení. Seděli jsme v této místnosti a diskutovali o případu. Major Liepa měl převzít odpovědnost za další pátrání tady v Lotyšsku. Schůzku jsme skončili v pět hodin. Později jsme se dozvěděli, že major Liepa odjel přímo domů ke své ženě. Bydlí v jednom domě za Rižským dómem. Vyprávěla nám, že na něm nepozorovala nic neobvyklého. Měl především pochopitelně radost, že se zase vrací domů. Společně povečeřeli a major jí vyprávěl o svých zážitcích ze Švédska. Zdá se ostatně, že jste na něj udělal velice dobrý dojem, komisaři Wallandere. Těsně před jedenáctou hodinou zazvonil telefon. Major Liepa se právě chystal do postele. Jeho žena nedokáže říct, kdo mu volal. Ale major se zase oblékl a řekl, že se musí okamžitě dostavit na policejní velitelství. Tehdy neměla důvod se kvůli tomu znepokojovat. Byla snad jen zklamaná, že mu telefonují ještě ten večer, kdy se vrátil ze zahraniční cesty. Neřekl jí, kdo ho volá ani proč musí do služby skoro uprostřed noci.“

Murniers se odmlčel a natáhl se pro karafu s vodou. Wallander vrhl pohled na Putnise, který stále hleděl nepřítomně před sebe.

„Dál je to všechno velmi nejasné,“ pokračoval Murniers.

„Časně zrána našlo pár přístavních dělníků tělo majora Liepy u Daugavgriva. To je název nejvzdálenější části velké rižské přístavní oblasti. Major ležel na nábřeží. Později jsme zjistili, že měl lebku rozbitou nějakým tupým předmětem, snad ocelovou trubkou nebo dřevěnou palicí. Náš lékař po ohledání konstatoval, že major byl zavražděn jednu nebo nanejvýš dvě hodiny poté, co odešel ze svého bydliště. To je víceméně všechno, co víme. Žádní svědci ho neviděli, ani na cestě z domu, ani pak v přístavu. Je to opravdu velmi podivné. Případy, že by někdo zabil policistu, se v této zemi stávají naprosto ojediněle, zejména pokud má tak vysokou hodnost, jako měl major Liepa. Přirozeně nám velmi záleží na tom, aby byl pachatel zadržen co nejdříve.“

Murniers zmlkl a ponořil se zase zpátky do stínu.

„Nebyl to tedy nikdo od vás, kdo by mu zavolal a požádal ho, aby sem přišel?“ ujistil se Wallander.

„Ne,“ rychle odpověděl Putnis. „To jsme vyšetřili. Velitel stráže kapitán Kozlov potvrdil, že toho večera majora Liepu nikdo nekontaktoval.“

„Pak tedy zbývají pouze dvě možnosti,“ uvažoval Wallander.

Putnis přikývl.

„Buď své ženě lhal,“ doplnil Putnis, „nebo ho někdo oklamal.“

„V tom druhém případě musel znát hlas,“ namítl Wallander. „Nebo se ten, kdo volal, musel vyjadřovat takovým způsobem, že se mu nestal podezřelý.“

„V tom s vámi úplně souhlasíme,“ přikývl Putnis.

„Samozřejmě nemůžeme vyloučit, že existuje souvislost mezi tím, že ho někdo zavraždil, a jeho úkolem ve Švédsku,“ pronesl Murniers ze svého světa stínů. „Nemůžeme vyloučit žádnou možnost. To je důvod, proč jsme požádali o pomoc švédskou policii. Vás, komisaři Wallandere. Budeme vděční za všechny postřehy, za všechny nápady, které by nás mohly posunout dál. Poskytneme vám asistenci, jakou budete potřebovat.“

Murniers vstal ze židle.

„Navrhuji, abychom jednání pro dnešek skončili. Určitě jste po cestě unavený, komisaři Wallandere.“

Wallander se vůbec necítil unavený. Byl připravený pracovat po celou noc, kdyby to bylo potřeba. Ale protože se zvedl také Putnis, bylo mu jasné, že dnes k tomu skutečně nebude mít příležitost.

Murniers stiskl tlačítko zvonku, které bylo připevněné zespodu na okraji desky stolu. Téměř ihned se otevřely dveře a objevil se v nich mladý uniformovaný policista.

„To je seržant Zids,“ představil ho Murniers. „Mluví výborně anglicky a po dobu vašeho pobytu v Rize bude vaším řidičem.“

Zids srazil podpatky a zasalutoval. Wallander nepřišel na jinou vhodnou reakci, než že mu na odpověď pokynul hlavou. Protože ho ani Putnis, ani Murniers nepozvali na večeři, usoudil, že večer bude mít sám pro sebe. Následoval Zidse na obezděný dvůr. Zachvěl se v suchém mrazivém vzduchu. Kontrast mezi dobře vytopenou zasedací místností a venkovním chladem byl zřetelně znát. Nastoupil do černého auta zadními dveřmi, které mu Zids podržel.

„Je tu zima,“ poznamenal Wallander, když vyjížděli bránou ven.

„Ano, plukovníku,“ odpověděl seržant Zids. „Právě teď máme v Rize velice chladno.“

Plukovníku, pomyslel si Wallander. Podle všeho považuje za nemyslitelné, že by host ze švédské policie měl nižší hodnost než Putnis nebo Murniers. Ta myšlenka ho pobavila. Přitom si ale uvědomil, že pro něj asi nebude snadné ani příjemné zvyknout si na privilegia, která mu tu poskytovali. Přidělené auto se šoférem, zbytečně mnoho pozornosti.

Seržant Zids rychle projížděl prázdnými ulicemi. Wallander se kupodivu cítil úplně čilý. Ale myšlenka na studený hotelový pokoj ho děsila.

„Mám docela hlad. Poraďte mi nějakou dobrou restauraci, kde není příliš draho,“ požádal seržanta.

„Nejlepší je jídelna v hotelu Latvia,“ odpověděl Zids.

„Ale tam jsem už byl,“ namítl Wallander.

„V Rize nenajdete jinou restauraci, kde by vařili stejně dobře,“ trval na svém Zids a současně prudce zabrzdil, protože za rohem se vynořila rachotící tramvaj.

„Přece musí existovat víc než jen jedna dobrá restaurace ve městě, které má milion obyvatel.“

„Nevaří se tu dobře. Hotel Latvia je výjimka.“

Vidím, že tam musím, pomyslel si Wallander a znovu se schoulil do sedadla. Dostal snad příkaz, aby mě nepouštěl do města? Když mi dali šoféra, může to v jistých ohledech zcela nepochybně znamenat víc nesvobody než volnosti.

Zids zastavil před hotelem. Než Wallander stačil sáhnout na kliku dveří auta, seržant už mu je otvíral zvenku.

„V kolik hodin pro vás mám zítra přijet, plukovníku?“ zeptal se.

„Nejlíp v osm,“ odpověděl Wallander.

Velká hala byla teď ještě prázdnější, než když ji Wallander před několika hodinami opouštěl. Odněkud zevnitř vzdáleně slyšel hudbu. Vyzvedl si u recepční klíč a zeptal se, jestli je jídelna otevřená. Recepční s těžkými očními víčky a obličejem, který svou bledostí připomínal tvář plukovníka Murnierse, přikývla. Wallander využil příležitosti a zeptal se, odkud hudba přichází.

„Máme tu varieté,“ odpověděla recepční posmutněle.

Když Wallander odcházel z recepce, náhle spatřil muže, který byl předtím v jídelně a popíjel čaj. Teď seděl na pohovce s odřeným koženým potahem, pohroužený do novin. Wallander si byl jistý, že je to týž člověk.

Sledují mě, pomyslel si. Jako v nejhorším ze všech ponurých válečných románů tu sedí muž v šedém obleku a cosi předstírá ve snaze stát se pro okolí neviditelným. Co bych vlastně podle Putnise nebo Murnierse mohl způsobit?

Jídelna byla téměř stejně opuštěná jako ve dne. Od vzdáleného protáhlého stolu k němu doléhalo mumlání rozhovoru, který vedla skupinka pánů v tmavých oblecích. Wallandera k jeho překvapení uvedli ke stejnému stolu jako předtím. K jídlu si dal zeleninovou polévku a vysušenou kotletu, kterou opekli příliš zprudka. Lotyšské pivo mu naproti tomu docela zachutnalo. Cítil v sobě ještě dost energie, a proto si neobjednal kávu, ale zaplatil a opustil jídelnu s úmyslem poohlédnout se po hotelovém nočním klubu. Muž v šedém obleku se nevzdálil ze svého místa na pohovce.

Wallander nabyl dojmu, že bloudí labyrintem. Prošel několika rameny schodiště, která vypadala, že vedou neznámo kam, a nakonec skončil zase v jídelně. Zkusil se tedy orientovat podle hudby, až se mu podařilo objevit svítící tabulku na konci tmavé chodby. Dveře mu otevřel muž, který při tom pronesl cosi, čemu Wallander nerozuměl. Vstoupil do tlumeně osvětleného baru. V pronikavém kontrastu k opuštěné jídelně se tu pohybovalo plno lidí. Za závěsem, který odděloval bar od tanečního parketu, řinčivě vyhrával orchestr. Wallander poznal melodii od skupiny ABBA. Vzduch tu byl těžký. Znovu mu připomněl vůni majorových silných cigaret. V přítmí baru rozpoznal jeden stůl, který se zdál volný, a prodral se davem k němu. Po celou dobu měl pocit, že ho sleduje mnoho očí. Uvědomoval si, že si musí dávat dobrý pozor. V nočních klubech východních zemí se často vyskytují různé bandy, jejichž zdrojem obživy je přepadávání a okrádání návštěvníků ze Západu.

Kvůli hluku musel na číšníka svou objednávku zakřičet. Za několik minut stála před ním na stole sklenice whisky. Její cena se skoro vyrovnala ceně celé večeře, kterou platil před chvílí. Přičichl k obsahu sklenice, jako by si představoval záludný komplot s otráveným nápojem, a v duchu sám sobě smutně popřál skål.

Ze stínu se vynořila dívka, jejíž jméno se nikdy nedozvěděl, a posadila se na židli vedle něj. Všiml si jí teprve tehdy, když naklonila hlavu těsně k jeho obličeji. Její parfém mu připomínal zimní jablka. Když ho oslovila německy, zavrtěl hlavou. Její angličtina byla špatná, ještě mnohem horší než majorova. Přesto mu nabídla svou společnost a přála si, aby jí objednal drink. Wallander se zarazil. Uvědomil si, že je to prostitutka, ale pokusil se myšlenku zahnat. V pusté a studené Rize by si rád promluvil s kýmkoli, kdo zrovna nebyl plukovník od policie. Jeden drink jí snad může nabídnout, to on určuje hranice. Jen v několika ojedinělých případech, kdy se pořádně opil, se stalo, že úplně ztratil soudnost. Naposledy se mu něco takového přihodilo před rokem, kdy se v návalu vzrušení vrhl na obvodní žalobkyni Anette Brolinovou. Při té vzpomínce se zachvěl. K něčemu podobnému už nikdy nesmí dojít, pomyslel si. Aspoň ne tady v Rize.

Současně si uvědomil, že mu její pozornost lichotí.

Přišla si sednout k mému stolu moc brzy, řekl si. Jsem tu příliš krátce, ještě jsem si na tuhle podivnou zemi nezvykl.

„Možná zítra,“ řekl. „Dnes večer ne.“

Odhadoval její skutečný věk, měl za to, že je jí sotva víc než dvacet let. Pod silnou vrstvou make-upu vytušil obličej, který mu připomněl jeho vlastní dceru.

Dopil sklenici, vstal a odešel.

Málem jsem podlehl, pomyslel si. Byl jsem tomu až příliš blízko.

V hale seděl muž v šedém obleku s novinami.

Dobře se vyspi, pomyslel si Wallander. Zítra tě docela určitě zase uvidím.

Spal neklidně. Pokrývka byla těžká a postel nepohodlná. Uprostřed spánku slyšel telefon, který bez přestání vyzváněl. Chtěl vstát a zvednout sluchátko, ale když se probral, bylo kolem něj úplné ticho.

~~~

Ráno ho vzbudilo zaklepání na dveře. Rozespale zavolal vstupte. Když se klepání ozvalo znovu, došlo mu, že má zamčeno zevnitř. Natáhl si kalhoty a odemkl. Přede dveřmi stála žena v plášti uklízečky se snídaní na podnose. Udivilo ho to, protože si žádnou snídani neobjednal. Snad to patří k hotelovým zvyklostem. Nebo to zařídil seržant Zids?

Uklízečka řekla lotyšsky dobré ráno. Pokusil se výraz zapamatovat. Postavila podnos na stůl, trochu plaše se usmála a šla ke dveřím. Šel za ní, aby po jejím odchodu zase zamkl.

Potom se všechno odehrálo velmi rychle. Místo aby opustila pokoj, zavřela uklízečka dveře zevnitř a současně si položila prst na ústa. Wallander ji nechápavě pozoroval. Z jedné kapsy pláště opatrně vytáhla papír. Wallander chtěl právě něco říct, ale její ruka mu zakryla ústa. Všiml si, že žena má strach. Pochopil, že od ní nehrozí žádné nebezpečí. Jen se bála. Vzal si od ní papír a četl anglický text. Přečetl si jej podruhé a snažil se naučit jeho obsah nazpaměť. Pak se na ni podíval. Strčila ruku do jiné kapsy a vytáhla cosi, co vypadalo jako zmačkaný plakát. Dala mu ho, a když ho rozložil, viděl, že je to obal z knihy o Skåne, kterou věnoval před týdnem majoru Liepovi. Byla to jeho žena. Znovu ji pozoroval, strach z jejího obličeje zčásti zmizel a nahradil ho jiný výraz, snad odhodlání, snad vzdor. Udělal několik kroků po studené podlaze, vzal ze stolku propisovačku a na zadní stranu obalu, který zachycoval dóm v Lundu, napsal, že rozumí. I have understood. Pak jí obal vrátil a pomyslel si, že Baiba Liepová vůbec nevypadá tak, jak si ji představoval. Už si přesně nevzpomínal, co se mu vybavilo, když major seděl na pohovce v jeho bytě v Mariagatan v Ystadu, poslouchal Marii Callasovou a vyprávěl mu o své manželce. Ale věděl, že její obličej musel mít tehdy v jeho myšlenkách jinou podobu.

Opatrně otevřela dveře a on si přitom odkašlal. Pak zmizela.

Přišla za ním, protože s ním chtěla mluvit o svém muži, o majorovi. Měla strach. Když mu někdo zavolá na pokoj a bude se ptát po panu Eckersovi, má sjet výtahem do haly, pak se dát schodištěm, které vede k hotelové sauně, a potom vyhledat šedé ocelové dveře u nákladní rampy sloužící pro kuchyni restaurace. Ty se dají otevřít zevnitř bez použití klíče, na ulici za zadní stranou hotelu se mohou setkat a mluvit spolu o jejím mrtvém manželovi.

Please, napsala. Please, please. Teď už si byl jistý, že v jejím obličeji neviděl pouhý strach, ale také vzdor a snad i nenávist.

Cosi dosahuje dál, než jsem si představoval, pomyslel si. Abych si to uvědomil, bylo potřeba, aby přišel kurýr v plášti uklízečky. Zapomínám, že se nacházím v cizím světě.

Několik minut před osmou vystoupil z výtahu v přízemí.

Muž zahleděný do novin byl pryč. Místo toho tu stál někdo jiný a prohlížel si vitrínu s pohlednicemi.

Wallander vyšel na ulici. Zjistil, že je o něco mírněji než včera. Seržant Zids čekal u auta a popřál mu dobré ráno. Posadil se na zadní sedadlo a Zids nastartoval motor. Den se v Rize pomalu dostával do tempa. Doprava byla čilá a seržant nemohl šlapat na plynový pedál tak, jak měl ve zvyku.

Wallander před sebou po celou dobu viděl obličej Baiby Liepové.

A najednou dostal strach.

8

Ráno před půl devátou Kurt Wallander zjistil, že plukovník Murniers kouří stejný druh silných cigaret, jaké měl v oblibě major Liepa. Hned poznal jejich krabičku se značkou Prima, kterou plukovník vytáhl z jedné z kapes uniformy a položil před sebe na stůl.

Wallander si náhle pomyslel, že se octl přímo uprostřed labyrintu. Seržant Zids ho vedl nahoru a dolů několika schodišti zdánlivě nekonečného policejního velitelství a teprve pak se zastavili přede dveřmi, které, jak se ukázalo, vedly do Murniersovy kanceláře. Wallanderovi to připadalo jako záměrné gesto, maskované nevinně vypadající hrou. Do Murniersovy pracovny nepochybně vedla kratší a přímočařejší cesta, ale zřejmě nebylo žádoucí, aby ji poznal.

Kancelář byla zařízená nanejvýš spartánsky. Nebyla zvlášť velká. Téměř ihned upoutaly Wallanderovu pozornost tři různé telefonní přístroje. U jedné stěny stála oprýskaná skříň na dokumenty, uzamykatelná závorou s visacím zámkem. Kromě telefonů měl Murniers na psacím stole velký zdobený litinový popelník. Nejprve si Wallander myslel, že je to pár labutí. Při pozornějším pohledu zjistil, že dekorace představuje muže s napjatými svaly, který nese prapor proti silnému větru.

Popelník, telefony. Ale žádné papíry. Stahovací žaluzie na dvou vysokých oknech za Murniersovými zády byly spuštěné buď úmyslně, nebo nefungoval jejich mechanismus. Wallander nedokázal rozlišit, která z možností odpovídala skutečnosti.

Když si prohlížel žaluzie, spěšně uvažoval nad významnou novinou, kterou mu Murniers sdělil před několika minutami, když vstoupil do jeho pracovny.

„Zadrželi jsme podezřelého. V noci přineslo naše pátrání výsledek, v jaký jsme doufali.“

Kurta Wallandera v první chvíli napadlo, že se jedná o majorova vraha. Potom si uvědomil, že Murniers má na mysli mrtvé muže ze záchranného člunu.

„Je to gang,“ pokračoval Murniers. „Gang, který se rozvětvuje jednak do Tallinu, jednak do Varšavy. Volně seskupený okruh zločinců, kteří se živí pašováním, loupežemi, přepadáním, vším možným, co vede k penězům. Máme podezření, že v poslední době začali také profitovat z obchodu s drogami, který bohužel pronikl i do naší země. Plukovník Putnis právě vyslýchá toho muže. Brzy budeme jistě vědět podstatně víc.“

Poslední slova Murniers pronesl jako klidné a věcné, pečlivě uvážené konstatování. Wallander si náhle představil, jakými metodami asi plukovník Putnis z muže pomalu vytahuje přiznání. Co vlastně věděl o lotyšské policii? Existuje vůbec hranice, co je v diktatuře dovoleno? Je Lotyšsko diktaturou?

Myslel na obličej Baiby Liepové. Na její strach a současně na to, co bylo se strachem v protikladu.

Když někdo zavolá a bude se ptát na pana Eckerse, musíte přijít.

Murniers se na něj usmál, jako by dával najevo, že dokáže číst myšlenky švédského policisty.

Wallander se pokusil ubránit své tajemství tím, že řekl něco, co vůbec nebyla pravda.

„Major Liepa mluvil o tom, že se obává o svou bezpečnost,“ řekl. „Ale já jsem měl za to, že k takovým obavám nemá důvod. Je to jedna z otázek, na kterou se plukovník Putnis musí pokusit najít odpověď. Jestli existuje přímá souvislost mezi mrtvými muži ze člunu a vraždou majora Liepy.“

Wallanderovi se zdálo, že v Murniersově obličeji zahlédl proměnu, i když byla skoro neznatelná. Řekl tedy něco nečekaného. Ale nebylo v tom, co řekl, vlastně náhlé objevení skutečnosti? Že major Liepa měl obavy doopravdy, i když o nich nemluvil?

„Musíte si položit rozhodující otázky,“ pokračoval. „Jaká záminka mohla majora Liepu vylákat ven uprostřed noci? Kdo mohl mít důvod ho zavraždit? I když je zavražděn politik, který někomu mohl být nepohodlný, je potřeba se ptát, jestli nemohl existovat soukromý motiv. Stalo se tak, když byl spáchán atentát na Kennedyho, opakovalo se to, když před několika lety zastřelili švédského ministerského předsedu přímo na ulici. Na to všechno jste jistě museli myslet. Určitě jste zvažovali, jestli se v majorově případě nevyskytuje pravděpodobnost soukromého motivu. Jinak byste mě nežádali, abych sem přijel.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Murniers. „Jste zkušený policista a vaše analýza je správná. Major Liepa byl šťastně ženatý. Neprovozoval špatné obchody. Nehrál hazardní hry, neměl žádnou milenku. Byl to zanícený policajt a myslel si, že svou prací může pomoct naší zemi. Jsme toho názoru, že jeho smrt musí mít nějakou souvislost s jeho povoláním. Protože se momentálně nezabýval jiným případem než těmi dvěma mrtvými muži v záchranném člunu, požádali jsme o pomoc ve Švédsku. Možná že řekl něco, co není zapsáno v hlášení, které odevzdal v den, kdy zemřel. Potřebujeme to vědět a doufáme, že nám můžete pomoct.“

„Když byl major Liepa ve Švédsku, mluvil o drogách,“ uvažoval Wallander. „Mluvil o tom, že se ve východní Evropě zvyšuje počet laboratoří produkujících amfetamin. Byl přesvědčený, že ti mrtví muži padli za oběť internímu vyrovnání účtů v syndikátu, který se zabýval pašováním narkotik. Usilovně přemýšlel, jestli byli muži zavražděni z pomsty nebo proto, že odmítali něco prozradit. Kromě toho máme pádné důvody věřit, že přímo v záchranném člunu se ukrývaly drogy, protože člun zmizel při vloupání do naší policejní budovy. Ale nepřišli jsme na to, jak ty různé skutečnosti mohou navzájem souviset.“

„Doufám, že na to plukovník Putnis dostane odpověď. Je velmi šikovný při vedení výslechů. Chtěl jsem vám zatím navrhnout, že vám ukážu místo, kde byl major Liepa zavražděn. Výslech může plukovníku Putnisovi zabrat více času, když to bude potřeba.“

„Shoduje se místo, kde našli majorovo tělo, s místem vraždy?“

„Není nic, co by svědčilo proti tomu. Místo je odlehlé. V noci se v přístavní oblasti pohybuje velmi málo lidí.“

To nesouhlasí, pomyslel si Wallander. Major by kladl odpor. Nebylo by snadné vléct ho uprostřed noci po nábřeží. Nestačí, že místo je odlehlé.

„Rád bych se setkal s vdovou po majorovi,“ požádal. „Možná že rozhovor s ní může být důležitý také pro mne. Mám za to, že jste s ní už mluvili vícekrát.“

„Baibu Liepovou jsme zatím vyslechli jen krátce,“ oznámil Murniers. „Samozřejmě zařídíme, abyste si s ní mohl promluvit.“

Za šedivého zimního rána projížděli podél řeky. Seržant Zids dostal za úkol vyhledat Baibu Liepovou, zatímco Wallander a plukovník Murniers jeli na místo, kde nalezli mrtvého majora a které Murniers označil také za místo činu.

„Jaká je vaše teorie?“ zeptal se Wallander, když seděli na zadních sedadlech Murniersova auta, většího a pohodlnějšího než to, které přidělili Wallanderovi. „Museli jste o tom oba uvažovat, vy i plukovník Putnis.“

„Drogy,“ odpověděl Murniers rozhodně. „Víme, že bossové z oblasti narkotik si drží armádu osobních strážců. Tu tvoří téměř vždy narkomani, kteří jsou ochotní udělat cokoli, jen aby získali svou denní dávku. Bossové si možná mysleli, že se major Liepa dostal příliš blízko.“

„A opravdu se dostal blízko?“

„Ne. Kdyby ta teorie byla správná, musela by se přinejmenším desítka vyšších důstojníků rižské policie objevit na seznamu budoucích klientů pohřební služby ještě před majorem Liepou. Divné na tom je, že se major Liepa nikdy předtím nezabýval vyšetřováním drogových zločinů. Setkal se s nimi jen čirou náhodou, když jsme potřebovali někoho poslat do Švédska a jeho jsme vybrali jako nejvhodnějšího pro takový úkol.“

„Na jaký druh zločinů se major Liepa tedy obvykle zaměřoval?“

Když Murniers odpovídal, díval se nepřítomně ven z okna auta.

„Dokázal řešit prakticky jakékoli kriminální případy a při vyšetřování si počínal velice šikovně. Měli jsme v Rize nedávno několik loupežných vražd. Major Liepa brilantně rozluštil všechny nejasnosti a s přehledem zadržel pachatele. Často majora volali na pomoc, když se jiní, méně zkušení kriminalisté nemohli pohnout z místa.“

Seděli mlčky, zatímco policejní auto čekalo na křižovatce na zelenou. Wallander pozoroval skupinu promrzlých lidí krčících se na autobusové zastávce. Zmocnila se ho chmurná představa, že sem nikdy nepřijede žádný autobus a neotevře jim dveře, aby je vpustil do tepla.

„Drogy,“ uvažoval. „Pro nás ze západního světa je to starý problém, pro vás nový.“

„Úplně nový není,“ namítl Murniers. „Ale v takovém rozsahu, v jakém se s ním setkáváme dnes, je to pro nás něco neznámého. Otevřené hranice umožnily volný pohyb a nové možnosti, které dříve pro pašeráky nebyly zajímavé. Musím otevřeně přiznat, že se chvílemi cítíme bezmocní. Budeme potřebovat rozvíjet spolupráci s policií na Západě, protože značná část narkotik, které procházejí Lotyšskem, směřuje na vaše trhy. Jsou to vaše tvrdé valuty, které lákají. Nám je úplně jasné, že Švédsko je jedním z významných odbytišť pro lotyšské gangy. Z přirozených důvodů. Z Ventspilsu není ke švédskému pobřeží nijak daleko. Kromě toho je pobřežní linie dlouhá, a je tedy těžké ji uhlídat. Jestli chcete, dalo by se říct, že je to stará klasická pašerácká stezka, která se znovu otevřela. Dříve se touto cestou přepravovaly tuny alkoholu.“

„Řekněte mi o tom víc,“ požádal Wallander. „Kde se narkotika vyrábějí? Kdo za nimi stojí?“

„Musíte pochopit, že žijeme ve zbídačené zemi,“ vysvětloval Murniers. „Stejně chudé a zanedbané, jako je celé Pobaltí. Po mnoho let jsme byli donuceni žít zavření v kleci. Jenom zpovzdáli jsme mohli pozorovat blahobyt západního světa. Teď je to všechno najednou dostupné. Ale za určitého předpokladu. Musíte mít peníze. Pro toho, kdo se neštítí jistých prostředků nebo mu je morálka úplně cizí, jsou drogy nejrychlejší cestou, jak se dá k potřebným penězům dostat.

Když jste nám pomohli zbourat naše zdi, když jste nám pomohli otevřít brány našeho vězení a umožnili nám vstoupit do svobodného světa, otevřeli jste současně hráze mohutné vlně hladu. Hladu po tom všem, na co jsme se mohli dívat jen přes mříže, čeho nám zakazovali se dotknout, v čem nám bránili. A my pochopitelně pořád nevíme, jak se to bude vyvíjet dál.“

Murniers se nahnul dopředu k řidiči a něco mu řekl. Řidič hned přibrzdil a zajel k okraji chodníku.

Murniers ukázal na fasádu domu.

„Díry po střelách. Přibližně měsíc staré.“

Wallander se otočil, aby dobře viděl. Zeď byla posetá otvory po kulkách.

„Co je to za dům?“ zeptal se.

„Jedno naše ministerstvo,“ odpověděl Murniers. „Ukazuju vám to, abyste pochopil. Že pořád nevíme, jak to půjde dál. Budeme mít víc svobody? Nebo naopak míň? Nebo ji snad zase ztratíme úplně? To stále nevíme. Musíte pochopit, komisaři Wallandere, že se nacházíte v zemi, kde ještě není nic rozhodnuto.“

Jeli dál a odbočili do rozlehlé přístavní oblasti. Wallander se pokoušel porozumět tomu, co Murniers říkal. Najednou začal pociťovat sympatie k bledému muži s oteklým obličejem. Bylo to, jako by se všechno, o čem mluvil, blízce týkalo také jeho samotného, jako by to pro něj bylo hodně důležité.

„Víme, že existují laboratoře, které vyrábějí amfetamin a také možná syntetické drogy jako morfin a efedrin,“ pokračoval Murniers. „Mimoto máme podezření, že se asijské a jihoamerické kokainové kartely pokoušejí vybudovat nové obchodní cesty přes východoevropské státy. Záměr spočívá v tom, že se tím mají nahradit původní trasy, které směřovaly přímo do západní Evropy. Mnohé z nich zmapovala a rozbila evropská policie. Avšak na panenské východoevropské půdě se nabízejí možnosti, jak uniknout zraku nepříliš bdělých policistů. Řekněme, že není tak těžké nás podplatit a zkorumpovat.“

„Jako majora Liepu?“

„Ten by se nikdy nesnížil k tomu, aby přijal úplatek.“

„Já myslím, že to byl schopný policista.“

„Jestli byl až příliš schopný, jestli to byla příčina, kvůli které ho poslali na smrt, pak doufám, že se to plukovník Putnis brzo dozví.“

„Kdo je ten muž, kterého jste chytili?“

„Je to člověk, na kterého jsme často naráželi v souvislosti se záležitostmi, do nichž byli zapleteni ti dva mrtví muži ze záchranného člunu. Pochází z Rigy a dříve býval řezníkem. Stal se jedním z článků organizovaného zločinu, proti kterému stále bojujeme. Je to s podivem, ale prozatím se pokaždé vyhnul vězení. Snad se nám ho podaří zavřít tentokrát.“

Auto zpomalilo a pak zastavilo na nábřeží s hromadami železného šrotu, mezi nimiž se povalovala torza rozpadlých jeřábů. Vystoupili z vozu a zamířili na konec nábřeží.

„Tady ležel major Liepa.“

Wallander se rozhlédl. Snažil se získat prvotní, často rozhodující dojem.

Jak se sem vrazi s majorem dostali? Proč právě sem? Že nábřeží bylo odlehlé, to nebyl dostatečně pádný argument. Wallander pozoroval rezavé části jeřábu rozřezané autogenem. Please, napsala Baiba Liepová. Murniers postával, kouřil a přitom neustále přešlapoval, aby se ubránil chladu.

Proč mě nechce informovat o skutečném místě činu? přemýšlel Wallander. Proč se Baiba Liepová se mnou chce setkat tajně? Když se někdo bude ptát na pana Eckerse, musíte přijít. Jaký je vlastně důvod mé návštěvy tady v Rize?

Nepříjemný pocit, který zažil ráno, se znovu vrátil. Pomyslel si, že ho mohl vyvolat fakt, že je cizincem pobývajícím v podivné neznámé zemi. Když je někdo policistou, sám se stává součástí těch skutečností, jimiž se zabývá. Tady ale stál mimo. Mohl by v roli pana Eckerse proniknout na zdejší cizí teritorium? Cítil, že jako švédský policista Kurt Wallander byl bez šance.

Vrátil se k autu.

„Rád bych si prostudoval vaše zprávy,“ řekl. „Pitevní protokoly, šetření na místě činu, fotografie.“

„Necháme naše materiály přeložit,“ odpověděl Murniers.

„S tlumočníkem by to možná bylo rychlejší,“ navrhl Wallander. „Seržant Zids mluví výborně anglicky.“

Murniers se usmál jakoby nepřítomným úsměvem a zapálil si další cigaretu.

„Máte naspěch. Jste netrpělivý. Seržant Zids vám samozřejmě může zprávy přeložit.“

Když se vrátili na policejní velitelství, prošli za závěsem a přes přepážku ze zrcadlového skla mohli sledovat plukovníka Putnise a muže, kterého vyslýchal. Místnost byla prázdná a působila chladně. Nacházel se v ní jen malý dřevěný stůl a dvě židle. Plukovník Putnis si odložil sako uniformy. Muž, který seděl naproti, byl neoholený a vypadal velmi unaveně. Na Putnisovy otázky odpovídal velice pomalu.

„Jak se zdá, nějaký čas to zabere,“ pronesl Murniers zamyšleně. „Ale dříve nebo později se dozvíme pravdu.“

„Jakou pravdu?“

„Jestli uvažujeme správně nebo ne.“

Zase se vrátili do samého středu bludiště a Wallandera posadili do malé místnosti ve stejné chodbě, kde byla Murniersova pracovna. Seržant Zids přinesl složku, která obsahovala údaje z vyšetřování majorovy smrti. Než je Murniers nechal samotné, vyměnil si krátce se seržantem několik vět v lotyštině.

„Přivedeme vám sem Baibu Liepovou k výslechu ve dvě hodiny odpoledne,“ oznámil pak Murniers.

Wallandera to vyděsilo. Zradil jste mě, pane Eckersi. Proč jste to udělal?

„Myslel jsem si, že to má být spíše rozhovor,“ namítl. „Žádný výslech.“

„Měl jsem použít vhodnější slovo,“ opravil se Murniers. „Chtěl bych vám říct, že se těší na setkání s vámi.“

Murniers odešel a Zids během dvou hodin postupně přeložil všechno, co složka obsahovala. Wallander si prohlížel tmavé fotografie, které zachycovaly mrtvé tělo. Pocit něčeho zásadního, co tu nesouhlasilo, byl stále silnější. Protože věděl, že nejlepší myšlenky ho napadají, když se začne věnovat nějaké jiné činnosti, poprosil seržanta, aby ho zavezl do obchodu, kde by si mohl koupit dlouhé spodky. Long underpants, řekl, a seržant se nad tím nijak nepozastavil. Wallander prožíval absurditu celé situace, když za seržantem vpochodoval do obchodu s prádlem, který Zids předem vyhlédl. Bylo mu, jako kdyby kupoval podvlékačky s policejní eskortou. Seržant přednesl jeho přání a trval na tom, aby si Wallander spodky vyzkoušel, než je zaplatí. Wallander si koupil dvoje a dostal je zabalené v hnědém papíru a převázané šňůrkou. Když vyšli na ulici, navrhl, že by se mohli stavit na oběd.

„Ale ne v hotelu Latvia,“ řekl. „Kdekoli jinde, ale tam nechci.“

Seržant Zids odbočil ze širokých ulic a proplétal se starou městskou částí. Wallander si pomyslel, že se ocitli v dalším bludišti, ze kterého by sám nikdy nedokázal najít cestu.

Vybraná restaurace nesla název Sigulda. Wallander si dal omeletu, zatímco seržant dal přednost talíři polévky. Vzduch byl těžký, nasycený tabákovým kouřem. Když vešli dovnitř, bylo tam plno. Wallander s překvapením sledoval, jak seržant přesto žádá o stůl.

„Něco takového by ve Švédsku nebylo možné,“ poznamenal během jídla. „Aby policajt přišel do restaurace a dostal stůl, přestože mají plně obsazeno.“

„Tady to tak není,“ odpověděl seržant Zids nedotčeně. „U nás se každý snaží vycházet s policií dobře.“

Wallandera to pobouřilo. Seržant Zids byl ještě příliš mladý na takovou aroganci, kterou dával bez ostychu najevo.

„Propříště nechci, abychom zase někde předbíhali ve frontě,“ prohlásil Wallander.

Seržant na něj pohlédl udiveně.

„Pak ale nedostaneme žádný oběd.“

„Když tedy není jiná možnost, jídelna v hotelu Latvia bývá vždycky prázdná,“ konstatoval Wallander suše.

Mlčky pokračovali v jídle a on přemítal, co v hlášení, které mu seržant Zids překládal, nesouhlasilo. Najednou mu došlo, co na zprávě působilo rušivě. Byla to její dokonalost. Bylo to, jako by byla sepsána s rozhodným záměrem, aby jakékoli případné další otázky byly předem zbytečné. Dál se v úvahách nedostal, dokonce ani příliš nedůvěřoval vlastnímu úsudku. Viděl snad strašidlo tam, kde žádná strašidla nebyla?

Krátce před druhou hodinou byli zpátky na policejním velitelství. Murniers odešel ze své kanceláře a plukovník Putnis stále vyslýchal vězně. Seržant odjel pro Baibu Liepovou a Wallander osaměl v místnosti, kterou mu přidělili. Zajímalo ho, jestli tu mají odposlouchávací zařízení. Nebo jestli ho někdo pozoruje přes skryté zrcadlové sklo. Jako by je chtěl převézt svou předstíranou naivitou, rozvázal šňůrku balíčku, stáhl si kalhoty a oblékl si dlouhé spodky. Právě pocítil, jak ho látka začala škrábat na nohou, když někdo zaklepal na dveře. Rychle se stačil obléct, zavolal dále a seržant otevřel Baibě Liepové. Teď jsem Wallander. Ne pan Eckers. Pan Eckers je vymyšlený. Právě proto jsem s vámi chtěl mluvit.

„Mluví paní Liepová anglicky?“ zeptal se seržanta.

Zids přikývl.

„Pak nás můžete nechat o samotě.“

Pokusil se připravit. Musím myslet na to, že ať řeknu nebo udělám cokoli, budou o tom vědět mí tajní hlídači. Tady si nesmíme dávat prst na ústa a už vůbec ne psát něco na papírek. Baiba Liepová však musí pochopit, že její pan Eckers přesto stále existuje.

Byla oblečená v tmavém dlouhém kabátě a na hlavě měla kožešinovou čepici. Na rozdíl od ranní návštěvy teď přišla s brýlemi. Sundala si čepici a upravila polodlouhé tmavé vlasy.

„Prosím, paní Liepová, posaďte se,“ vyzval ji Wallander. Přitom se usmál, byl to spěšný záblesk úsměvu, jako by tajně dával domluvený signál bliknutím baterky. Všiml si, že gesto přijala, nepřekvapilo ji, spíše se zdálo, že ani nic jiného nečekala. Věděl, že jí musí znovu položit řadu otázek, na které už znal odpověď. Ale když odpovědi uslyší přímo od ní, snad mu přitom může něco sdělit mezi řádky, dát náznak něčeho, co bylo skryté a zamýšlené jen pro pana Eckerse.

Projevil jí soustrast a vyslovil ji nejen formálně, ale hlavně z upřímného soucitu. Pak se jí vyptával na věci, které byly v daných souvislostech přirozené, a po celou dobu si představoval, že někdo neznámý poslouchá a pozoruje, o čem spolu mluví a co dělají.

„Jak dlouho jste byla vdaná za majora Liepu?“

„Osm let.“

„Jestli jsem správně rozuměl, neměli jste děti.“

„Chtěli jsme ještě počkat. Mám svou práci.“

„Jaké je vaše zaměstnání?“

„Jsem inženýrka. Ale v posledních letech jsem hlavně překládala vědeckou literaturu. Především pro potřeby naší univerzity.“

Jak to, že mi nosíš do pokoje snídani? přemýšlel. Kdo je v hotelu Latvia tvým spojencem?

Myšlenka ho rozptýlila. Roztržitě položil další otázku.

„Taková práce se nedá spojovat s tím, abyste měla děti?“

Hned začal vysloveného dotazu litovat. Mířil do soukromí, byl nadbytečný. Omluvil se s tím, že nemusí odpovídat, a pospíšil raději dál.

„Paní Liepová,“ začal, „musela jste přemýšlet, zvažovat a snažit se přijít na to, co se vlastně stalo vašemu muži. Četl jsem protokol z výslechu na policii. Říkáte, že nic nevíte, ničemu nerozumíte, nemáte žádné tušení. Určitě to tak je. Nechcete nic víc, než aby chytili vraha vašeho muže a aby dostal zasloužený trest. Přesto vás chci poprosit, abyste se vrátila zpátky ke dni, kdy se váš muž vrátil ze Švédska. Myslím, že jste ve své výpovědi možná na něco zapomněla. Vůbec se tomu nedivím. Musel to pro vás být strašný šok, když jste se dozvěděla, že váš muž byl zavražděn.“

V její odpovědi se ukrývalo první tajné znamení, které měl rozluštit.

„Ne,“ řekla. „Na nic jsem nezapomněla. Vůbec na nic.“ Pane Eckersi, nebyla jsem v šoku z něčeho nečekaného. Stalo se jen to, čeho jsem se obávala.

„Snad ještě předtím,“ naléhal Wallander a opatrně postupoval dál tak, aby ji nevystavil zátěži, kterou by nedokázala zvládnout.

„Můj manžel o své práci nemluvil. Nikdy by neporušil povinnost mlčenlivosti, která vyplývala z jeho zaměstnání u policie. Můj muž byl člověk, který měl velice pevné morální zásady.“

Zcela správně, pomyslel si Wallander. Byly to právě jeho pevné morální zásady, které ho stály život.

„Měl jsem z majora Liepy stejný dojem,“ potvrdil. „I když jsme se spolu setkávali jen několik krátkých dnů ve Švédsku.“

Pochopila teď, že stojí na její straně? Že právě proto ji prosil, aby přišla? Aby jí to dal skrytě najevo za oponou vytvořenou z otázek, které nic neznamenaly?

Opakoval své přání, aby se vrátila zpátky, aby pátrala v paměti. Probrali všechno několikrát dokola, až Wallander dospěl k názoru, že mohou skončit. Stiskl tlačítko interního telefonu, o kterém se domníval, že je odposloucháván seržantem Zidsem. Potom vstal a podal jí ruku.

Jak jsi věděla, že jsem přijel do Rigy? pomyslel si. Někdo ti to musel říct. Někdo, kdo chtěl, abychom se setkali. Ale proč?

V čem si myslíš, že by ti jeden švédský policajt z bezvýznamného městečka ve Skåne mohl pomoct?

Přišel seržant a doprovodil Baibu Liepovou dlouhými chodbami k východu. Wallander si stoupl k oknu, přes jehož rám táhlo, a pozoroval hradní nádvoří. Na město padal mokrý sníh. Za vysokou zdí viděl kostelní věže a jednotlivé vysoké činžáky.

Naráz si pomyslel, že všechno jsou jen iluze. Nechal běžet fantazii na plné obrátky bez toho, že by dal rozumu příležitost postavit se na odpor. Tušil konspirace tam, kde žádné nebyly, nechal se zahltit nepodloženými mýty o tom, že diktatury východu jsou založeny na komplotu jednoho občana proti druhému. Jaké měl důvody nedůvěřovat Murniersovi a Putnisovi? Že se Baiba Liepová objevila v jeho pokoji v převlečení za uklízečku, mohlo mít vysvětlení, které se nakonec ukáže daleko méně dramatické, než si namlouval.

Jeho myšlenky přerušilo zaklepání na dveře. Byl to plukovník Putnis, který vstoupil do kanceláře. Vypadal unaveně a v jeho napjaté tváři se objevil úsměv.

„Výslech podezřelého se prozatím přerušuje,“ oznámil. „Doufali jsme, že si ten chlapík dá říct, ale bohužel ještě nezměkl. Teď právě kontrolujeme všechny údaje, které jsme od něho získali. Pak budu ve výslechu pokračovat.“

„Na čem se podezření zakládá?“ zeptal se Wallander.

„Víme už z dřívějška, že často využíval Leju a Kalnse jako kurýry a pomocníky,“ řekl Putnis. „Také doufáme, že se nám podaří dokázat, že se v posledním roce zabývali obchodem s narkotiky. Hagelman, tak se ten muž jmenuje, je kromě toho člověk, který by neváhal mučit nebo zavraždit své pomocníky, kdyby si myslel, že si tím nějak pomůže. Samozřejmě že nebyl sám. Právě teď pátráme po několika dalších členech jeho bandy. Protože jsou to většinou sovětští občané, mohou být bohužel mimo Lotyšsko. Ale my se nevzdáme. Mimo to jsme našli několik zbraní, které měl Hagelman v držení. Právě zjišťujeme, jestli střely, které usmrtily Leju a Kalnse, nepocházejí z některé z nich.“

„Souvislost se smrtí majora Liepy,“ nadhodil Wallander. „Kde vstupuje na scénu major?“

„To nevíme,“ odpověděl Putnis. „Ale byla to promyšlená vražda, byla to poprava. Rozhodně nešlo o žádnou loupež. Musíme věřit, že jeho smrt má co dělat s jeho prací.“

„Mohl major Liepa vést dvojí život?“

Putnis se nuceně usmál unaveným úsměvem.

„Žijeme v zemi, ve které jsme systém kontroly občanů dovedli k dokonalosti,“ řekl. „Tím spíš se to týká kontroly uvnitř samotné policie. Kdyby major Liepa vedl dvojí život, pak bychom o tom věděli.“

„Pokud ho někdo neochraňoval,“ podotkl Wallander.

Putnis ho pozoroval s údivem.

„Kdo by ho mohl chránit?“ zapochyboval.

„To nevím. Jenom jsem přemýšlel nahlas. Ale obávám se, že to ode mne nebyl právě nejlepší nápad.“

Putnis se zvedl ze židle.

„Pomýšlel jsem na to, že vás dnes pozvu na večeři. Bohužel to nepůjde, protože chci pokračovat ve výslechu toho podezřelého. Ale je možné, že totéž napadlo i plukovníka Murnierse. Bylo by velmi nezdvořilé nechat vás samotného v cizím městě.“

„Hotel Latvia je výborný,“ odpověděl Wallander. „Mimo to jsem chtěl dát dohromady to podstatné z mých úvah kolem majorovy smrti. Budu večer potřebovat pro sebe.“

Putnis přikývl.

„Tedy zítra večer. Přál bych si, abyste navštívil mou rodinu. Moje manželka Ausma umí výborně vařit.“

„Rád,“ řekl Wallander. „Je to od vás milé.“

Putnis odešel a Wallander stiskl tlačítko zvonku. Chtěl opustit policejní budovu dřív, než by ho Murniers případně pozval k sobě domů nebo do restaurace.

„Chtěl bych teď jet do hotelu,“ požádal, když se seržant Zids objevil ve dveřích. „Musím něco sepsat a chci se tomu večer věnovat u sebe v pokoji. Zítra ráno pro mě můžete přijet zase v osm hodin.“

~~~

Když ho seržant u hotelu nechal samotného, zašel Wallander do recepce a koupil si pohledy a známky. Kromě toho poprosil o plán města. Ale protože plány, které nabízeli v hotelu, byly málo podrobné, vyptal se, jak se dostane k nejbližšímu knihkupectví.

Wallander se rozhlédl po hale. Tentokrát však nespatřil žádného muže popíjejícího čaj nebo začteného do novin.

To znamená, že číhají, pomyslel si. Jeden den jsou vidět, druhý den se ztratí. Mají to vymyšlené tak, abych začal pochybovat, zda mě vlastně vůbec někdo sleduje.

Odešel z hotelu, aby vyhledal obchod s knihami. Už se setmělo a chodník byl mokrý od tajícího sněhu, který stále padal. Po ulicích se pohybovala spousta lidí a Wallander se tu a tam zastavil, aby se podíval do výlohy. Vystaveného zboží bylo poskrovnu a bez valného výběru. Když došel ke knihkupectví, spěšně se ohlédl přes rameno. Nikde si nevšiml nikoho, kdo by se náhle zarazil v chůzi.

Mapu města mu nabídl starší prodavač, který neuměl ani slovo anglicky. Bez ustání na něj promlouval lotyšsky, jako by si myslel, že Wallander nakonec musí porozumět tomu, co říká. Zaplatil a vrátil se do hotelu. Cítil, že někde za sebou nebo před sebou má stín, který se mu ale nepodařilo objevit. Rozhodl se, že se další den některého z plukovníků zeptá, proč ho hlídají. Pomyslel si, že otázku položí věcně, bez náznaku nepřátelství, bez sarkasmu nebo podráždění.

V recepci se zeptal, jestli mu někdo telefonoval. Recepční zavrtěla hlavou. No calls, mister Wallander. No calls at all.

Když přišel do svého pokoje, posadil se, aby napsal pohledy. Odtáhl stůl od okna, aby na něj netáhl studený vzduch. Motivem pohledu, který posílal Björkovi do Ystadu, byl Rižský dóm. Někde tím směrem bydlela Baiba Liepová. Z jejich bytu vylákali telefonátem pozdě večer majora. Kdo volal, Baibo? Pan Eckers čeká ve svém pokoji, chce znát odpověď.

Kromě Björka napsal Lindě a svému otci. Před posledním pohledem zaváhal. Nakonec napsal pozdrav i své sestře Kristině.

Bylo sedm hodin. Zašel do koupelny, aby se vykoupal. I když naplno pustil jen teplou vodu, tekla pouze vlažná. Na okraj vany si postavil sklenici whisky. Zavřel oči a ještě jednou začal promýšlet všechno od začátku.

Záchranný člun, pohozené mrtvoly mužů, jejich drahé oblečení. Pokoušel se najít něco, čeho si předtím nevšiml. Rydberg často mluvil o schopnosti vidět neviditelné. Odhalit nečekané ve zdánlivě přirozeném. Metodicky procházel celým průběhem událostí. Kde je stopa, na kterou až dosud nenarazil?

Po koupeli se posadil ke stolu a znovu si zapisoval to, co se mu vybavovalo v paměti. Teď si byl jistý, že dva lotyšští policejní plukovníci byli na správné cestě. Nic nesvědčilo proti tomu, že se muži v záchranném člunu stali obětí interního vyřizování účtů. Proč jim po vraždě oblékli saka a potom je hodili do záchranného člunu, to jsou otázky, které sotva budou mít rozhodující význam. Už nevěřil tomu, že by pachatelé vědomě chtěli, aby byly mrtvoly nalezeny. Proč byl záchranný člun ukraden? napsal potom. Kdo ho ukradl? Jak se mohli lotyšští zločinci tak rychle objevit ve Švédsku? Nebo mají krádež na svědomí Švédové, případně Lotyši žijící ve Švédsku, kteří organizují příjem „zboží“ na švédském území? Pokračoval ve svém přehledu. Majora Liepu zavraždili týž večer, kdy se vrátil zpět ze Švédska. Mnohé naznačuje, že ho potřebovali umlčet. Co major Liepa věděl? napsal dál. A proč mě chtějí zapojit do krajně nedotaženého vyšetřování, které se zcela zásadně vyhýbá tomu, aby určilo místo vraždy?

Přečetl si své poznámky a pokračoval. Baiba Liepová, napsal. O čem ví a co nechce prozradit policii? Odsunul blok, aby si mohl nalít další sklenici whisky. Blížila se devátá hodina. Měl hlad. Zvedl sluchátko a zkoušel, jestli telefon funguje. Pak zamířil do recepce a nechal tam vzkaz, že jde do jídelny. Rozhlédl se po hale. Nikde neobjevil žádného ze svých nohsledů. V jídelně ho znovu posadili ke stejnému stolu jako dříve. Možná je tam mikrofon vestavěný do popelníku, pomyslel si ironicky. Možná někdo sedí pod stolem a měří mi tep. Vypil půl lahve arménského vína a snědl vařenou slepici s bramborem. Pokaždé, když se otevřely lítací dveře, čekal, že je to recepční a přichází mu oznámit, že má telefon. Ke kávě si dal skleničku koňaku a rozhlédl se po jídelně. Tento večer bylo mnoho stolů obsazených. V rohu seděli nějací Rusové, u protáhlého stolu německá společnost společně s lotyšskými hostiteli. Bylo skoro půl jedenácté, když zaplatil pro něj nepochopitelně nízkou částku, která stála na účtence. Okamžik zaváhal, jestli má zajít do nočního klubu. Nakonec se vydal pěšky po schodech do patnáctého patra, aby udělal aspoň něco pro své zdraví.

Když strčil klíč do zámku, uslyšel, že zvoní telefon. Zaklel, rozrazil dveře a hnal se ke sluchátku. Mohu mluvit s panem Eckersem? Byl to muž a jeho anglická výslovnost byla velice špatná. Wallander odpověděl tak, jak měl – že tam žádný pan Eckers není. To musí být nedorozumění. Muž poprosil o prominutí a hovor se přerušil. Použijte zadní východ. Please, please.

Oblékl si kabát, na hlavu si nasadil tvídovou čapku, ale pak si to rozmyslel a strčil ji do kapsy. Když sešel do haly, snažil se vyhnout tomu, aby ho bylo vidět z recepce. Němečtí hosté právě vycházeli z jídelny, když se blížil k lítacím dveřím. Spěšně sešel po schodech, které vedly k hotelové sauně a do chodby, která končila u nákladní rampy restaurace. Šedé ocelové dveře vypadaly přesně tak, jak je Baiba Liepová popsala. Opatrně je otevřel a v obličeji pocítil náraz studeného nočního větru. Opět za sebou zavřel, tápal podél rampy a pak už stál před hotelem z jeho zadní strany.

Ulice, v níž se ocitl, byla osvětlená jen několika lampami. Vklouzl mezi stíny. Jediný člověk, kterého na ulici uviděl, byl starý muž, který venčil psa. Wallander stál tiše ve tmě. Nikdo jiný nepřicházel. Muž trpělivě čekal, když pes zdvihl nohu u popelnice. Když potom míjeli Wallandera, starý muž řekl, aby ho následoval. Pak zmizel za rohem. Odněkud zpovzdáli sem doléhal hluk tramvaje. Wallander vyčkával. Sněžení přestalo a znovu se ochladilo. Nasadil si tvídovou čapku štítkem nízko do čela. Pomalu kráčel tím směrem, kde se muž ztratil. Když zahnul za roh, dostal se do další uličky. Muž se psem byl pryč. Nehlučně se otevřely dveře auta. „Pane Eckersi,“ promluvil hlas ze tmy uvnitř vozu. „Musíme hned vyrazit.“ Vklouzl na zadní sedadlo a současně mu prolétla hlavou divoká myšlenka, že to, co teď dělá, je nehorázná hloupost. Najednou si vzpomněl na pocit, který zakusil dnes ráno, když seděl v jiném autě, které řídil seržant Zids. Byl to strach.

Teď ho prožíval znovu.

9

Pronikavý zápach navlhlé vlny.

To bude Wallanderova vzpomínka na projížďku Rigou v autě té noci.

Sehnul se, aby se mohl posadit na zadní sedadlo, a než si jeho oči zvykly na tmu, neznámé ruce mu rychle přetáhly přes hlavu kuklu. Byla cítit po vlně, a když mu na tváři začaly zvolna vyrážet krůpěje potu, látka ho na kůži nepříjemně škrábala. Ale strach, ten intenzivní pocit, že všechno je špatně, zatraceně špatně, zmizel za okamžik poté, kdy si sedl na zadní sedadlo. Hlas, který podle jeho tušení patřil k rukám, jež mu přes hlavu natáhly kuklu, se ho snažil uklidnit. We are no terrorists. We just have to be cautious. Poznal hlas z telefonu, hlas, který se ptal na pana Eckerse a prosil o prominutí, protože zavolal na špatný pokoj. Uklidňující hlas působil dokonale přesvědčivě. Později ho napadlo, že v chaosu a rozkladu východních států se lidé musí naučit působit naprosto přesvědčivě, když říkají, že žádná hrozba neexistuje, a přitom je tomu ve skutečnosti naopak.

Auto bylo nepohodlné. Zvuk motoru mu napovídal, že bylo zřejmě ruské výroby, asi lada. Kolik lidí s ním v autě sedělo, nedokázal určit. Mohl si být jistý jen tím, že tam mimo něj byli nejmíň dva. Muž, který na něj mluvil uklidňujícím hlasem, seděl vzadu vedle něj, vpředu kdosi občas zakašlal a nebylo poznat, jestli je to řidič, nebo ještě někdo další. Občas i přes kuklu ucítil na obličeji závan studeného vzduchu, když někdo pootevřel okno, aby vyvětral cigaretový kouř. V krátkém okamžiku se mu zdálo, že v autě cítí slabou vůni parfému, parfému Baiby Liepové, ale pak si uvědomil, že to mohla být iluze nebo snad pouhé přání. Nebylo možné poznat, jakou rychlostí právě jedou. Ale náhle se změnil povrch vozovky a Wallander usoudil, že město nechali za sebou. Tu a tam auto přibrzdilo a někam odbočilo, jednu chvíli projížděli rondelem. Pokoušel se vnímat čas, ale brzy nad ním ztratil kontrolu. Auto naposledy zahnulo a ještě chvilku kodrcalo a poskakovalo jako při jízdě po neupraveném terénu. Nakonec zastavilo, řidič vypnul zapalování, dveře se otevřely a někdo mu pomohl vystoupit.

Byla zima, zdálo se mu, že cítí vůni jehličí, a někdo ho přidržoval za paži, aby nezakopl. Vedli ho nahoru schodištěm, dveře lehce vrzly v pantech, vstoupil do místnosti, ve které bylo teplo, ucítil pach petroleje a pak mu náhle stáhli kuklu z obličeje. Trhl sebou a zamžikal, než si jeho oči zase zvykly na světlo. Změna se mu zdála mnohem prudší, než když mu předtím kuklu nasazovali. Místnost byla protáhlá, měla stěny z hrubě otesaných klád a jeho první myšlenka byla, že ho dovedli do jakési lovecké chaty. Nad krbem visela jelení hlava s parožím, nábytek v místnosti byl bez výjimky ze světlého dřeva a jediné osvětlení obstarávaly dvě petrolejové lampy.

Muž s uklidňujícím hlasem znovu promluvil. Jeho obličej vůbec neodpovídal tomu, jak si ho Kurt Wallander představoval – jestli si vůbec utvořil nějakou konkrétní představu. Byl nevysoký a nesmírně hubený, jako by prošel těžkým utrpením nebo se podrobil hladovce. Jeho tvář byla bledá a brýle v kostěných obroučkách se k ní nehodily, protože se zdály být příliš velké a těžké. Věk toho muže bylo obtížné odhadnout a Wallander si spěšně pomyslel, že může mít klidně mezi pětadvaceti a padesáti lety. Muž se usmál, ukázal na židli a Wallander se posadil. Sit down, please, řekl svým pokojným tónem. Ze stínů se vynořil jiný muž s termoskou a několika šálky. Možná to je řidič, uvažoval Wallander. Byl starší, snědý, zdálo se, že je to člověk, který se jen málokdy usmívá. Wallander dostal šálek čaje, oba muži se posadili na protější stranu stolu a řidič opatrně zvětšil plamen petrolejové lampy se stínítkem z mléčného skla, která stála na stole. K Wallanderovým uším dolehl téměř neslyšný zvuk. Přicházel ze stínů za dosahem kruhů světla, které vrhaly obě petrolejové lampy. Jsou tu ještě další lidé, pomyslel si. Někdo, kdo tu čekal, někdo, kdo uvařil čaj.

„Nemůžeme vám nabídnout nic jiného než čaj,“ omluvil se muž s uklidňujícím hlasem. „Ale předtím, než jsme pro vás přijeli, jste právě povečeřel, pane Wallandere. Nemáme v úmyslu vás dlouho zdržet.“

Něco v tom, co muž řekl, na Wallandera zapůsobilo nepříjemně. Po celou dobu, kdy byl panem Eckersem, prožíval všechno dění tak, jako by se ho vlastně osobně netýkalo. Ale teď byl pan Wallander a oni ho sledovali pomyslným kukátkem, viděli ho jíst večeři, udělali snad jen tu malou chybu, že mu zavolali o několik vteřin dřív, než stačil odemknout dveře svého pokoje.

„Mám důvod, abych vám nedůvěřoval,“ prohlásil. „Vůbec nevím, kdo jste. Kde je Baiba Liepová, vdova po majorovi?“

„Musíte nám prominout naši nezdvořilost. Jmenuju se Upitis. Můžete být naprosto klidný. Až náš rozhovor skončí, budete se moct vrátit do hotelu. To vám zaručuju.“

Upitis, pomyslel si Wallander. Jako pan Eckers. Ať je jeho jméno jakékoli, jmenuje se jinak.

„Záruka neznámého člověka pro mě nemá žádnou hodnotu,“ namítl Wallander. „Odvezli jste mě někam s kuklou přes obličej.“ Řekne se kukla skutečně hood? zarazil se. „Přistoupil jsem na setkání s paní Liepovou podle jejích podmínek, protože jsem znal jejího muže. Domníval jsem se, že mi může povědět něco, co by policii pomohlo vnést jasno do případu majorovy smrti. Nevím, kdo jste. Za této situace jste mě rozhodně nepřesvědčil, že vám můžu věřit.“

Muž, který řekl, že se jmenuje Upitis, zamyšleně a souhlasně pokýval hlavou.

„Rozumím vám. Ale nemyslete si, prosím vás, že naše opatrnost nemá své důvody. Je to bohužel naprosto nezbytné. Paní Liepová dnes večer nemůže být s námi. Ale já mluvím jejím jménem.“

„Jak si tím mohu být jistý? Co po mně vlastně chcete?“

„Chtěli bychom vaši pomoc.“

„Proč mě musíte představovat pod falešnou identitou? Proč tajné místo schůzky?“

„Jak jsem řekl před chvilkou, je to bohužel nutné. Jste v Lotyšsku jen velmi krátce, pane Wallandere. Brzy porozumíte.“

„Jakým způsobem bych vám mohl pomoct?“

Znovu postřehl sotva slyšitelný zvuk ze stínů za slabým světlem petrolejových lamp. Baiba Liepová, pomyslel si. Neukáže se. Ale je tady, je docela blízko.

„Prosím vás o pár minut strpení,“ pokračoval Upitis. „Dovolte, abych vám několika slovy vysvětlil, co je Lotyšsko.“

„Je to opravdu zapotřebí? Lotyšsko je země jako každá jiná. I když bohužel musím říct, že neznám barvy vaší vlajky.“

„Ano, myslím, že je skutečně nutné, abych vám to vysvětlil. Už když říkáte, že naše země je stejná jako jiné země, pak je zřejmé, že vám musím povědět pár věcí, kterým musíte bezpodmínečně porozumět.“

Wallander ochutnal vlažný čaj. Pokoušel se proniknout pohledem mezi stíny. Zdálo se mu, že zachytil koutkem oka slabý proužek světla, který mohl vycházet z mezery v mírně pootevřených dveřích.

Šofér si zahříval ruce o šálek čaje. Oči měl zavřené a Wallander pochopil, že rozhovor s ním povede Upitis.

„Kdo jste?“ zeptal se. „V každém případě dovolte, abych se zeptal aspoň na tohle.“

„Jsme Lotyši,“ odpověděl Upitis. „Náhodou se stalo, že jsme se narodili v této zpustošené zemi ve velice nešťastné době, naše cesty se setkaly a my jsme si řekli, že pro nás bude nejlepší, když spojíme své síly k uskutečnění úkolu, který považujeme za zásadní.“

„Major Liepa?“ začal Wallander, ale nechal otázku nedokončenou.

„Dovolte mi, abych vám to vylíčil od začátku. Musíte pochopit, že naše země se nalézá na samém pokraji naprostého zhroucení. Stejným způsobem jako ve dvou dalších pobaltských státech nebo v ostatních zemích, které Sověti ovládali jako své koloniální provincie, lidé hledají a snaží se znovu dobýt ztracenou svobodu, o kterou přišli po druhé světové válce. Ale svoboda se rodí v chaosu, pane Wallandere, a v temnotě číhá nestvůra s hrůznými úmysly. Je katastrofálním omylem myslet si, že člověk může být buď jenom pro svobodu, nebo proti ní. Svoboda má mnoho tváří. Početná ruská menšina, která se u nás usadila, aby se promísila s lotyšským národem s cílem dovést nás k zániku, cítí nejenom znepokojení nad tím, že její vliv začal být zpochybňován. Samozřejmě se také obává, že přijde o všechna svá privilegia. Historie nezná žádné případy, kdy by se lidé dobrovolně vzdali svých výhod. Proto se chystají k obraně a dělají to potajmu. Může se opakovat to, co jsme tu zažili na podzim, že totiž sovětská vojenská moc uchvátí kontrolu a zavede výjimečný stav. Jiným omylem je věřit, že je možné jako jeden národ přejít se zdravou kůží z brutální diktatury do něčeho, co bychom mohli nazývat demokracií. Pro nás je svoboda lákavá jako krásná žena, které není možné odolat. Pro jiné je svoboda hrozbou, proti které je třeba bojovat všemi prostředky.“

Upitis se odmlčel, jako by jeho slova přinášela proroctví, které otřáslo i jím samotným.

„Hrozbou?“ otázal se Wallander.

„Může vypuknout občanská válka,“ objasnil Upitis. „Místo politické diskuse může lidi, kteří nosí v srdcích touhu po pomstě, popadnout amok. Touha po svobodě se může zvrhnout v něco strašného, co vlastně nikdo ani nedokáže předvídat. Nestvůra číhá v pozadí a po nocích si brousí nože. Výsledek výměny názorů se dá jen těžko předpovědět. Stejně jako budoucnost.“

Úkol, který považujeme za zásadní. Wallander se pokusil soustředit na význam Upitisových slov. Ale předem věděl, že jeho snaha nic nepřinese. Postrádal totiž schopnost beze zbytku porozumět velkým přeměnám, které se v Evropě odehrávaly. V jeho policajtském světě nikdy nezbývalo místo pro politická gesta. Když se pořádaly volby, chodíval sice hlasovat, ale nic příliš dopředu neplánoval, ani se zvlášť neangažoval. Avšak změny, které se bezprostředně netýkaly jeho každodenního praktického života, mu připadaly velmi vzdálené.

„Pronásledování nestvůr sotva patří mezi činnosti, které by zapadaly do mé pracovní náplně u policie,“ pronesl váhavě v pokusu zakrýt svou nevědomost. „Vyšetřuju skutečné zločiny, které spáchali skuteční lidé. Přistoupil jsem na to stát se panem Eckersem, protože jsem se domníval, že Baiba Liepová se chce se mnou setkat bez toho, aby při tom byl ještě někdo další. Lotyšská policie mě požádala o pomoc při pátrání po vrahovi majora Liepy, především při šetření, jestli existuje nějaká souvislost mezi vraždou a dvěma lotyšskými občany, kteří byli nalezeni mrtví ve člunu a které zaneslo moře na švédské pobřeží. A najednou se objevíte vy a také ode mne potřebujete pomoc? To mi musíte vysvětlit jednodušeji, bez dlouhých přednášek o společenských problémech, kterým já přece nemůžu rozumět.“

„To je v pořádku,“ přikývl Upitis. „Ale raději řekněme, že si pomůžeme navzájem.“

Wallander lovil v paměti a snažil se přijít na to, jak se anglicky řekne hádanka, ale bez úspěchu.

„Není mi to příliš jasné,“ poznamenal místo toho. „Raději řekněte, co chcete. Přímo, ne oklikou.“

Upitis si přitáhl poznámkový blok, který ležel na stole za petrolejovou lampou. Z kapsy obnošeného saka vytáhl pero.

„Major Liepa vás navštívil ve Švédsku,“ řekl. „Dva mrtví muži, kteří byli lotyšští občané, skončili na švédském pobřeží. Spolupracoval jste s ním?“

„Ano. Byl to schopný policista.“

„Ale ve Švédsku byl jenom pár dní?“

„Ano.“

„Jak jste mohl za tak krátkou dobu zjistit, že to byl šikovný vyšetřovatel?“

„Důslednost a zkušenosti se téměř vždy prozradí okamžitě.“

Wallander rychle přemýšlel nad otázkami, které se mu zdály být nevinné. Ale hned si uvědomil, že Upitis postupuje cílevědomě. Otázky dával s úmyslem upříst z nich síť. Neviditelnou síť. Postupoval jako zkušený kriminalista. Od začátku šel s rozhodností za svým záměrem. Nevinnost otázek byla pouhou iluzí. Možná je to policajt, napadlo Wallandera. Možná, že to není Baiba Liepová, kdo se skrývá vzadu mezi stíny. Není tam snad plukovník Putnis? Nebo Murniers?

„Cenil jste si tedy práce majora Liepy?“

„Samozřejmě. Už jsem to přece řekl.“

„A když odhlédnete od zkušenosti a schopností majora Liepy jako policisty?“

„Jak by je někdo mohl opominout?“

„Jaký jste si o něm udělal dojem jako o člověku?“

„Úplně stejný, jaký na mě udělal ve své profesi. Byl klidný, důsledný, měl velkou trpělivost, velké znalosti, byl inteligentní.“

„Major Liepa měl stejné mínění o vás, pane Wallandere. Že máte velké schopnosti.“

Kdesi ve Wallanderově nitru se rozezněl alarm na poplach. I když to byl jenom nejasný pocit, tušil, že Upitis se právě dotkl něčeho mnohem důležitějšího, na co potřeboval znát odpověď. Současně si uvědomil, že tu něco nehraje. Major Liepa stihl pobýt doma jen několik málo hodin, než ho zavraždili. A přesto tenhle Upitis, člověk, který teď seděl přímo proti němu, znal podrobnosti o majorově cestě do Švédska. Měl údaje, které nemohly pocházet od nikoho jiného než od majora. Jestli ne přímo, pak od jeho manželky.

„To od něj bylo milé,“ odpověděl Wallander. „Že ocenil to, co dělám.“

„Měli jste hodně práce během těch dnů, kdy byl major Liepa ve Švédsku?“

„Vyšetřování vraždy běží vždycky naplno.“

„Nezbyl vám tedy čas, abyste se stýkali?“

„Nerozumím vaší otázce.“

„Abyste na chvilku trochu vypnuli. Pobavili se, zasmáli se, zazpívali si. Slyšel jsem, že Švédové jsou ve svém živlu, když si mohou zazpívat.“

„Major Liepa a já jsme se nikdy nepokoušeli zakládat žádný pěvecký sbor, jestli máte na mysli něco podobného. Jednou večer jsem ho pozval k sobě domů. To je všechno. Vypili jsme láhev whisky a poslouchali jsme vážnou hudbu. Tehdy byla sněhová bouře. Potom šel zpátky do svého hotelu.“

„Major Liepa měl velmi rád hudbu. Občas si stěžoval, že má jen zřídkakdy čas zajít na koncert.“

Poplašný zvonek ve Wallanderově mozku zvonil stále naléhavěji. Co ke všem čertům potřebuje vědět? pomyslel si. Co je ten Upitis zač? A kde je Baiba Liepová?

„Smím se zeptat, jakou hudbu jste poslouchali?“ zeptal se Upitis.

„Operu. Marii Callasovou. Už si přesně nevzpomínám. Mám dojem, že Turandot.“

„Tu neznám.“

„Je to jedna z nejkrásnějších Pucciniho oper.“

„A přitom jste pili whisky?“

„Ano.“

„A byla sněhová bouře?“

„Byla.“

Je u jádra věci, přemýšlel horečně Wallander. Co se ze mne snaží vytáhnout tak, abych si sám nevšiml, že je to podstatné?

„Jakou whisky jste pili?“

„Mám za to, že JB.“

„Major Liepa byl velmi střídmý, pokud jde o alkohol. Stávalo se jenom někdy, že uvítal, když si mohl s dobrým přítelem vypít drink a relaxovat.“

„Opravdu?“

„Byl velice střídmý ve všech ohledech.“

„O sobě si myslím, že mě whisky tehdy zřejmě ovlivnila víc než jeho. Pokud vás to zajímá.“

„Ale přesto se zdá, že si na ten večer vzpomínáte docela jasně.“

„Poslouchali jsme hudbu. Seděli se sklenicemi v rukou. Povídali si. Nebo mlčeli. Proč bych si to neměl pamatovat?“

„Pochopitelně jste i u vás mluvili o těch mrtvých mužích, které moře zahnalo k pobřeží.“

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Řekl bych, že to byl spíše major Liepa, kdo hovořil a vyprávěl mi o Lotyšsku. Ostatně právě ten večer jsem se od majora dozvěděl, že je ženatý.“

Wallander si náhle všiml, že se v místnosti něco změnilo. Upitis ho pozoroval zkoumavýma očima. Řidič téměř nepozorovaně změnil polohu na své židli. Wallander silně spoléhal na svou intuici a ta mu napovídala, že se právě dostali tam, kam se Upitis po celou dobu snažil dostat. Ale o co šlo? Ve svých vzpomínkách si vybavoval majora sedícího na pohovce s prostou sklenicí z duralexového skla opřenou o koleno a v duchu slyšel hudbu vycházející z reproduktorů postavených na polici na knihy.

Ale muselo se tam objevit ještě něco dalšího, něco, co bylo motivem ke stvoření pana Eckerse jako tajné podoby švédského policisty.

„Při odjezdu jste dal majoru Liepovi knihu?“

„Koupil jsem mu obrazovou publikaci o Skåne. Zřejmě v tom nebylo příliš mnoho fantazie. Ale nenapadlo mě nic lepšího.“

„Majora Liepu dárek potěšil.“

„Jak to víte?“

„Říkala to jeho žena.“

Teď se konečně dostáváme z bludného kruhu, pomyslel si Wallander. Všechny ty otázky mají sloužit jen k tomu, aby nás odváděly od toho podstatného, o co tu vlastně jde.

„Spolupracoval jste už někdy předtím s policií z východních států?“

„Jednou jsme u nás měli polského vyšetřovatele. To je všechno.“

Upitis odsunul zápisník stranou. Během rozhovoru si neudělal ani jednu poznámku. Ale Wallander si byl jistý, že se přesto dozvěděl, co potřeboval. Ale co? přemýšlel. Co z toho, o čem jsem mluvil, bylo důležité, aniž jsem si to sám dokázal uvědomit?

Vypil doušek čaje, který mezitím skoro úplně vystydl. Teď je řada na mně, řekl si. Teď musím celý tento rozhovor otočit tam, kam chci já.

„Proč major zemřel?“ zeptal se.

„Major Liepa byl velmi znepokojený ze situace v zemi,“ odpověděl Upitis po chvilce přemítání. „Často jsme mluvili a uvažovali o tom, co by se dalo dělat.“

„To byl důvod, proč zemřel?“

„Proč by jinak byl zavražděn?“

„To není žádná odpověď. Je to jen nová otázka.“

„Obáváme se, že to tak opravdu bylo.“

„Kdo měl důvod ho zabít?“

„Vzpomeňte si, o čem jsem mluvil před chvílí. O lidech, kteří se bojí svobody.“

„Kteří brousí nože v temnotě?“

Upitis pomalu přikývl. Wallander se pokoušel přemýšlet, zpracovat všechno, co až dosud slyšel.

„Jestli tomu všemu rozumím správně, pak vytváříte organizaci,“ konstatoval.

„Spíše volně seskupený okruh lidí. Organizaci je příliš lehké odhalit a rozbít.“

„Čeho chcete dosáhnout?“

Zdálo se, že Upitis váhá. Wallander vyčkával.

„Jsme svobodní lidé uprostřed nesvobody, která tu vládne, pane Wallandere. Jsme svobodní v tom smyslu, že můžeme analyzovat, co se kolem nás v Lotyšsku děje. Snad je třeba dodat, že většina z nás jsou intelektuálové. Novináři, vědci, básníci. Možná tvoříme jádro budoucího politického hnutí, které zachrání tuto zemi před zánikem. Pokud vypukne chaos. Pokud k nám Sověti pošlou armádu. Pokud nepůjde zabránit občanské válce.“

„Major Liepa patřil také mezi vás?“

„Ano.“

„Byl vůdcem?“

„Nemáme žádné vůdce, pane Wallandere. Ale major Liepa byl důležitým členem našeho kroužku. Díky svému postavení měl rozsáhlý přehled. Myslíme, že ho zradili.“

„Zradili?“

„Policejní sbor v této zemi je naprosto v rukách okupační moci. Major Liepa byl výjimka. Se svými kolegy hrál dvojí hru. Podstupoval velké riziko.“

Wallander uvažoval. Vzpomněl si, co říkal jeden z plukovníků. Umíme se dokonale kontrolovat navzájem.

„Míníte tím, že za vraždou může stát někdo z policejního sboru?“

„Pochopitelně to nevíme jistě. Ale máme podezření, že se to stalo právě takovým způsobem. Není žádná jiná věrohodná alternativa.“

„Kdo by to mohl být?“

„Doufáme, že nám můžete pomoct to zjistit.“

Wallander si naráz uvědomil, že má konečně na dosah první náznak souvislostí. Vzpomněl si na pochybné vyšetření místa, kde bylo nalezeno majorovo tělo. Pomyslel na to, že jeho samotného sledovali od chvíle, kdy přijel do Rigy. Nestvůra připravující temné záměry a přisávající se na své oběti se mu najednou zjevila docela zřetelně.

„Některý z plukovníků,“ ozval se. „Putnis, nebo Murniers?“

Upitis odpověděl bez zaváhání. Později si Wallander vybavoval, že v jeho hlase zaznělo v té chvíli cosi triumfálního.

„Podezíráme plukovníka Murnierse.“

„Proč?“

„Máme své důvody.“

„Jaké důvody?“

„Plukovník Murniers se v různých ohledech projevil jako člověk loajální vůči Sovětskému svazu.“

„Je Rus?“ zeptal se Wallander užasle.

„Murniers sem přišel za války. Jeho otec bojoval v Rudé armádě. V roce 1957 začal Murniers u policie. Tehdy byl velmi mladý. Velmi mladý a z pohledu vládnoucího režimu velmi perspektivní.“

„Mohl tedy zabít jednoho ze svých podřízených?“

„Nemáme žádné jiné vysvětlení. Ale nevíme, jestli to udělal přímo Murniers. Vykonavatelem mohl být někdo jiný.“

„Ale proč byl major Liepa zavražděn ten večer, kdy se vrátil domů ze Švédska?“

„Major Liepa byl málomluvný člověk,“ odpověděl Upitis. V jeho hlase byla patrná únava. „Neměl ve zvyku říct jediné zbytečné slovo navíc. Je to něco, čemu se člověk v této zemi naučí. Přestože jsem byl jeho blízký přítel, ani mně neříkal víc, než bylo nezbytné. Lidé si zvyknou nezatěžovat své přátele příliš velkým břemenem důvěry. Ale občas naznačil, že se něčemu dostal na stopu.“

„Čemu?“

„To nevíme.“

„Něco musíte tušit.“

Upitis zavrtěl hlavou. Vypadal najednou velice vyčerpaně. Šofér seděl netečně na své židli.

„Jak můžete vědět, že se na mě můžete spolehnout?“ zeptal se Wallander.

„To ovšem vědět nemůžeme. Ale musíme to risknout. Naše představa je taková, že švédský policista sotva bude mít zájem nechat se zaplést do toho děsivého chaosu, který ovládá naši společnost.“

Správně, pomyslel si Wallander. Nemám rád, když mě někdo špehuje, nechci, aby mě někdo v noci odvážel na neznámou loveckou chatu. Nejraději ze všeho bych se vlastně chtěl vrátit domů.

„Musím se setkat s Baibou Liepovou,“ prohlásil.

Upitis přikývl.

„Zavoláme vám a zeptáme se na pana Eckerse. Možná už zítra.“

„Můžu požádat, aby ji předvolali k výslechu.“

Upitis zavrtěl hlavou.

„Mohlo by vás slyšet příliš mnoho nepovolaných lidí. Schůzku zařídíme my.“

Nastala odmlka. Zdálo se, že Upitis se ponořil do svých myšlenek. Wallander vrhl pohled mezi stíny. Slabý proužek světla byl pryč.

„Dozvěděl jste se, co jste potřeboval?“ zeptal se.

Upitis se usmál, ale neodpověděl.

„Ten večer, kdy major Liepa seděl u mě doma, pil whisky a poslouchal Turandot, neřekl nic, co by teď mohlo vrhnout světlo na příčinu jeho smrti. Na to jste se mě mohl zeptat přímo.“

„V naší zemi neexistují zkratky,“ opáčil Upitis. „Jedinou schůdnou a jistou cestou bývá nejčastěji oklika.“

Odložil poznámkový blok a vstal. Také řidič se hbitě zvedl ze židle.

„Při zpáteční cestě bych se moc rád vyhnul kukle,“ požádal Wallander. „Škrábe.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Upitis. „Musíte pochopit, že opatrnost byla nutná také kvůli vám.“

Když se vrátili do Rigy, svítil měsíc a byla zima. Wallander viděl za oknem auta ubíhat tmavé siluety vesnic. Projížděli rižskými předměstími, nekonečnými stíny vysokých domů, potemnělými ulicemi.

Wallander vystoupil z auta na stejném místě, kde na něj předtím čekali. Upitis mu poradil, aby použil zadní dveře hotelu. Když vzal za kliku, byly zamčené. Uvažoval, co má dělat, když uslyšel, že někdo opatrně odemyká z vnitřní strany. Ke svému údivu poznal muže, který mu před několika dny otevíral dveře hotelového varieté. Wallander ho následoval nahoru po požárním schodišti. Muž ho opustil, teprve když odemykal dveře svého pokoje 1506. Byly dvě hodiny a tři minuty.

V pokoji bylo chladno. Nalil si whisky do skleničky z koupelny, zabalil se do deky a posadil se ke stolu. I když byl unavený, věděl, že se nedokáže uklidnit a usnout, dokud si přehledně nezapíše, co se v noci stalo. Propisovačka byla na dotyk studená. Vytáhl poznámky, které si udělal dříve, upil ze sklenice a začal přemýšlet.

Vrať se k výchozím bodům, řekl by Rydberg. Nech být všechny skuliny a nejasnosti. Začni tím, co víš naprosto jistě.

Ale co vlastně věděl? Dva zavraždění Lotyši doplují ke břehu u Ystadu v jugoslávském záchranném člunu. To byl výchozí bod, který se nedal zpochybnit. Jeden major od policie v Rize pobývá několik dnů v Ystadu, aby pomohl s vyšetřováním. Wallander se sám dopustí neodpustitelné chyby a neprozkoumá člun pořádně zevnitř. Potom je člun ukraden. Kdo to udělal? Major Liepa se vrátí do Rigy. Předloží hlášení dvěma plukovníkům, Putnisovi a Murniersovi. Pak jede domů a ukáže manželce knihu, kterou dostal od švédského policisty Wallandera. O čem mluví se svou ženou? Co způsobí, že se jeho žena obrátí na Upitise poté, co se sama převlékla za hotelovou uklízečku? Proč si vymýšlí pana Eckerse?

Wallander vypil skleničku a dolil si další whisky. Konečky prstů měl bílé, a proto zastrčil ruce do deky, aby si je zahřál.

Hledej souvislosti také tam, kde si myslíš, že nemůžou existovat, říkal často Rydberg. Ale jsou tu vlastně nějaké souvislosti?

Společným jmenovatelem byl major Liepa, nic jiného. Major mluvil o pašování, o narkotikách. Plukovník Murniers hovořil o tomtéž. Ale neexistují žádné důkazy, pouze domněnky.

Wallander si prošel, co právě napsal. Současně myslel na to, co řekl Upitis. Major Liepa něčemu přišel na stopu. Ale čemu? Jedné z těch nestvůr, o kterých mluvil Upitis?

Zamyšleně pozoroval záclonu, která se pomalu pohybovala, když studený vzduch táhl přes netěsný okenní rám.

Někdo ho zradil. Podezíráme plukovníka Murnierse.

Mohla existovat taková možnost? Wallander se v myšlenkách vrátil o rok zpět, kdy policista v Malmö chladnokrevně zastřelil uprchlíka žádajícího o azyl. Je vůbec něco, co by nebylo možné?

Psal dál. Mrtví muži ve člunu – narkotika – major Liepa – plukovník Murniers. Co řetěz naznačuje? Co potřeboval vědět Upitis? Myslel si, že major Liepa něco odhalil, když seděl na mé pohovce a poslouchal Marii Callasovou? Chtěl vědět, co major říkal? Nebo chtěl vědět, jestli se mi major Liepa vůbec s něčím svěřil?

Blížilo se čtvrt na čtyři. Wallander cítil, že se dál nedostane. Odešel do koupelny a vyčistil si zuby. V zrcadle viděl, že má obličej stále zarudlý od škrábající vlněné kukly.

Co ví Baiba Liepová? Čeho jsem si nevšiml?

Nařídil budík, aby zazvonil před sedmou hodinou, svlékl se a vklouzl do postele. Spánek nechtěl přijít. Podíval se na hodinky. Čtvrt na čtyři a pět minut. Displej budíku svítil do tmy. Tři hodiny třicet pět. Natřepal si polštář a zavřel oči. Pojednou sebou trhl. Znovu se podíval na hodinky. Za deset minut čtyři. Natáhl ruku a rozsvítil lampičku u postele. Budík ukazoval tři hodiny čtyřicet jedna. Posadil se na posteli. Proč šel budík špatně? Nebo ukazovaly nesprávný čas jeho náramkové hodinky? Co se pokazilo? Ještě nikdy se to nestalo. Sáhl po budíku. Stiskl a držel nastavovací tlačítko, dokud se čas budíku nesrovnal s časem na hodinkách. Za šest minut čtyři. Pak zhasnul lampu a zavřel oči. Právě když se jeho vědomí začalo rozplývat a upadal do spánku, zase se probral. Ležel bez pohnutí ve tmě a přemýšlel, že si asi něco namlouvá. Ale nakonec znovu rozsvítil lampičku, posadil se, vzal budík a odklopil víčko baterie.

Mikrofon nebyl větší než desetník a silný tři až čtyři milimetry.

Byl schovaný mezi dvěma tužkovými články. Wallander si nejprve myslel, že je to chomáček prachu nebo kousek šedé lepicí pásky. Ale když otočil stínítkem lampy a posvítil si dovnitř, uviděl, že je to bezdrátový mikrofon, ukrytý v prostoru pro baterie.

Dlouho seděl s budíkem v ruce. Potom znovu zaklapl víčko.

Těsně před šestou upadl do neklidného podřimování.

Noční lampičku zapomněl rozsvícenou.

10

Kurt Wallander se probudil ve stavu těžko zvladatelného vzteku. Cítil se zdrcený a ponížený zjištěním, že mu někdo nacpal štěnici do budíku. Když se pokoušel vyhnat sprchou únavu z těla, rozhodl se, že se bez průtahů zeptá na to, proč ho sledují. Že za tím stojí některý z plukovníků, o tom neměl pochyby. Ale proč prosili švédskou policii o pomoc, když od začátku dávají najevo svou nedůvěru tím, že ho špehují? Přítomnost muže v šedém obleku, kterého objevil v jídelně a pak znovu viděl v recepci, by snad ještě dokázal pochopit. Uměl si představit, že něco podobného může být obvyklou součástí života v zemi za železnou oponou. Oponou, která zřetelně stále existovala. Ale vloupat se do jeho pokoje a ukrýt tam mikrofon?

O půl osmé vypil kávu v jídelně. Rozhlédl se kolem, aby zjistil, jestli tu má případný stín. Ale byl v jídelně sám, pokud nepočítal dva Japonce, kteří u rohového stolu ustaraně vedli tichý rozhovor. Těsně před osmou vyšel na ulici. Vzduch se dnes zdál být docela mírný, možná že už pomalu začínalo jaro. Seržant Zids stál u auta a kýval na něho. Wallander dával najevo svou nespokojenost tím, že seděl během cesty na opevněné policejní velitelství zamlkle, uzavřený do sebe. Odmítavě mávnul rukou, když ho seržant Zids chtěl dovést do jeho místnosti na Murniersově chodbě. Myslel si, že už trefí sám, což se mu ale nepodařilo a zabloudil. To ho podráždilo ještě víc. Nevrle se musel zeptat na správnou cestu. Zastavil se před Murniersovými dveřmi a zvedl ruku, aby zaklepal. Pak si to rozmyslel a šel místo toho do své kanceláře. Cítil se stále rozlámaný a uvědomoval si, že potřebuje sebrat myšlenky, než bude svůj vztek konfrontovat s tím, co mu na to řekne Murniers. Právě když si věšel bundu, zazvonil telefon.

„Dobré ráno,“ ozval se plukovník Putnis. „Doufám, že jste se vyspal dobře, pane Wallandere.“

Moc dobře víš, že jsem nespal skoro vůbec, pomyslel si Wallander. Jinak byste slyšeli přes mikrofon moje chrápání. Ale na stole ti už určitě leží hlášení, že nic takového slyšet nebylo.

„Nestěžuju si,“ odpověděl. „Jak to vypadá s výslechem?“

„Obávám se, že nijak zvlášť dobře. Ale dnes dopoledne budu pokračovat. Budeme srovnávat výpověď podezřelého se všemi novými údaji a možná že ho to donutí si svou situaci promyslet ještě jednou.“

„Cítím se neužitečný,“ prohlásil Wallander. „Je pro mě těžké rozpoznat, čím vám vlastně mohu přispět.“

„Dobří policajti jsou vždycky netrpěliví,“ odpověděl plukovník Putnis. „Myslel jsem, že bych se za vámi mohl na chvilku stavit, jestli se vám to hodí.“

„Budu tady.“

Plukovník Putnis přišel za čtvrt hodiny. Těsně za ním vstoupil mladý policista, který přinášel podnos se dvěma šálky kávy. Putnis vypadal unaveně, pod očima měl tmavé kruhy.

„Zdá se, že jste unavený, plukovníku Putnisi.“

„Ve výslechové místnosti je mizerný vzduch.“

„Možná příliš kouříte.“

Putnis pokrčil rameny.

„To je jistě pravda. Slyšel jsem, že švédští policajti kouří zřídka. Sám si nedovedu představit, jak bych v životě vydržel bez cigaret.“

Co major Liepa? pomyslel si Wallander. Stihl ještě povyprávět o podivné policejní stanici ve Švédsku, kde si člověk může zapálit jedině ve zvlášť vyhrazených prostorách?

Jako by Putnis potřeboval zdůraznit sílu svého návyku, vytáhl i teď z kapsy krabičku cigaret.

„Dovolíte?“ zeptal se.

„Prosím. Sám nekouřím. Ale trocha kouře z jedné cigarety mě nepoloží.“

Wallander ochutnal kávu. Měla hořkou chuť a byla velice silná. Putnis zamyšleně seděl a pozoroval dým, který stoupal ke stropu.

„Proč mě sledujete?“ přešel Wallander přímo k věci.

Putnis se na něho tázavě podíval.

„Co jste říkal?“

Ví, jak se přetvařovat, pomyslel si Wallander a pocítil, že se jeho vztek rychle vrací.

„Proč mě sledujete? Pochopitelně jsem si všiml, že jste na mě nasadili fízla. Ale bylo opravdu potřeba nacpat mi mikrofon do budíku?“

Putnis ho zamyšleně pozoroval.

„Mikrofon se do budíku musel dostat nedorozuměním, které je politováníhodné. Někteří moji podřízení dokážou být občas až příliš horliví. Ale to, že vás necháváme pod dohledem jistých policistů v civilu, je pouze kvůli vaší osobní bezpečnosti.“

„Co by se mi mohlo stát?“

„Samozřejmě máme zájem na tom, aby se vám nestalo nic. Dokud se nedozvíme, jak to bylo s majorem Liepou, musíme zachovávat zvlášť velkou opatrnost.“

„Dovedu na sebe dát pozor sám,“ namítl Wallander. „Rád bych se obešel bez dalších mikrofonů. Jestli ještě nějaký najdu, okamžitě se vracím do Švédska.“

„Je mi to líto,“ řekl Putnis. „Hned dám přísnou důtku tomu, kdo je za to odpovědný.“

„Ale to vy jste k tomu snad dal příkaz.“

„Mikrofonu se netýkal,“ odpověděl Putnis rychle. „Muselo se to stát tak, že některý z mých podřízených kapitánů se rozhodl pro vlastní nešťastnou iniciativu.“

„Mikrofon byl maličký,“ uvažoval Wallander. „Šikovná práce. Mám za to, že někdo musel dřepět ve vedlejší místnosti a odposlouchávat.“

Putnis přikývl.

„Pochopitelně.“

„Myslel jsem, že studená válka je pryč,“ podotkl Wallander.

„Když jedna historická epocha nahrazuje druhou, zůstane vždycky určitá skupina lidí, která se nechce vzdát staré společnosti,“ odpověděl Putnis filozoficky. „Mám obavy, že totéž platí taky o policistech.“

„Dovolíte, abych vám položil několik otázek, které přímo nesouvisejí s vyšetřováním?“ zeptal se Wallander.

Putnisovi se vrátil na tvář náznak jeho unaveného úsměvu.

„Samozřejmě. Ale nejsem si jistý, jestli vám budu moct dát uspokojivé odpovědi.“

Wallander si spěšně pomyslel, že Putnisova přehnaná zdvořilost se příliš neslučuje s představou, kterou měl o policistech z východních zemí. Připomněl si, jak ho při jejich prvním setkání napadlo, že Putnis je jako kočka. Smějící se šelma, pomyslel si. Zdvořilá, usmívající se kočkovitá šelma.

„Musím bez okolků přiznat, že necítím zrovna pevnou půdu pod nohama, pokud jde o mé povědomí o vývoji událostí v Lotyšsku,“ začal. „Ale pochopitelně vím, co se u vás stalo na podzim. Tanky na ulicích, mrtví lidé na chodníku. Razie obávaných černých baretů. Viděl jsem zbytky barikád, které stále zůstávají na ulicích. Viděl jsem rozstřílené zdi domů. Objevuje se snaha o odtržení od Sovětského svazu. Konečně se zbavit okupantů. A ta snaha se setkává s odporem.“

„Mínění se rozchází v tom, jestli jsou takové ambice prospěšné,“ odpověděl Putnis váhavě.

„Na čí straně za této situace stojí policie?“

Putnis ho pozoroval s údivem.

„Přirozeně že zajišťujeme pořádek,“ odpověděl.

„Jak se dá zajišťovat pořádek, když po ulici jezdí tanky?“

„Mám samozřejmě na mysli, že dohlížíme, aby lidé zachovávali klid. Aby nikdo zbytečně neutrpěl škodu.“

„Ale tanky se snad přece dají považovat za totální narušení pořádku?“

Než Putnis odpověděl, pečlivě zamáčkl nedopalek cigarety.

„Vy a já,“ začal, „oba jsme policajti. Naše práce směřuje ke stejnému cíli. Dostat zločince za mříže a dbát na to, aby se lidé cítili v bezpečí. Ale pracujeme v rozdílných podmínkách. Ty pochopitelně určují, jaké postupy si zvolíme.“

„Řekl jste, že se mínění o vaší situaci ve společnosti rozchází. Dá se ovšem čekat, že stejné to bude i v policejním sboru.“

„Vím, že na Západě se policie považuje za politicky neutrální. Práce policejního sboru nezávisí na tom, jaká vláda se zrovna dostala k moci. V principu se totéž týká i nás.“

„Ale tady máte jenom jedinou stranu.“

„Teď už je to jinak. Během posledních let se objevily nové politické organizace.“

Wallander si všiml, že se Putnis po celou dobu obratně vykrucuje, aby při odpovědích na jeho otázky nemusel prozradit vlastní názor. Rozhodl se tedy, že se zeptá zcela otevřeně.

„Jak to vidíte vy sám?“

„Co?“

„Samostatnost. Váš vlastní stát.“

„Plukovník lotyšského policejního sboru se k tomu nemá co vyjadřovat. Tím spíš, když mluví s cizincem.“

„Tady sotva budou nějaké mikrofony,“ trval na svém Wallander. „Vaše odpověď zůstane mezi námi. Kromě toho se brzo vrátím do Švédska. Nemusíte se bát, že se postavím na náměstí a budu tam každému vykládat, co jste mi svěřil.“

Putnis se na něj dlouho díval, než odpověděl.

„Samozřejmě na vás spoléhám, pane Wallandere. Když tedy dovolíte, sympatizuju s tím, co se v této zemi děje. Stejně jako u našich sousedů. Stejně jako v Sovětském svazu. Ale obávám se, že ne všichni mí kolegové sdílí stejný názor.“

Jako plukovník Murniers, pomyslel si Wallander. Ale to on samozřejmě nepřizná.

Plukovník Putnis vstal ze židle.

„Byl to rozhovor, který stojí za přemýšlení. Ale teď zase musím za jednou nepříjemnou osobou do výslechové místnosti. Původně jsem vám vlastně přišel vyřídit, že moje žena Ausma se chce zeptat, jestli by se vám hodilo k nám přijít zítra večer místo dneška. Zapomněl jsem, že má dnes bohužel nějaké povinnosti.“

„To mi úplně vyhovuje,“ odpověděl Wallander.

„Plukovník Murniers si přeje, abyste ho teď ráno kontaktoval. Myslí si, že byste mohli prodiskutovat, na které body by se teď pátrání mělo nejvíc zaměřit. Já vás budu samozřejmě informovat, pokud se mi podaří dosáhnout nějakého průlomu při výslechu.“

Putnis odešel z kanceláře. Wallander si pročetl poznámky, které si udělal během noci po návratu z lovecké chaty uprostřed jehličnatého lesa. Podezíráme plukovníka Murnierse, řekl Upitis. Myslíme si, že major Liepa byl zrazen. Neexistuje jiné vysvětlení.

Stoupl si k oknu a díval se ven na střechy domů. Pomyslel si, že se nikdy předtím nedostal k žádnému podobnému případu. Lidé v zemi, kam zavítal, žili svůj život, s jakým sotva mohl mít nějaké zkušenosti. Jak by se vlastně měl zachovat? Nevyšlo by snad nastejno, kdyby zase odcestoval domů? Současně však nemohl popřít, že pociťuje zvědavost. Chtěl přijít na to, proč musel malý krátkozraký major zemřít. Kde jen k čertu mohou být nějaké souvislosti? Posadil se k psacímu stolu a znovu procházel své poznámky. Na kraji stolu zařinčel telefon. Zvedl sluchátko v domnění, že je to Murniers.

Na lince to praskalo a zpočátku slyšel jen silné chrčení. Pak mu došlo, že slyší Björka, který se snaží, aby bylo rozumět jeho špatné angličtině.

„To jsem já!“ křiknul do sluchátka. „Wallander. Slyším tě.“

„Kurte, jsi tam? Skoro vůbec tě neslyším. To jsou všechna spojení přes Baltské moře tak zatraceně špatná? Slyšíš mě?“

„Jo, slyším, nemusíš křičet.“

„Co jsi říkal?“

„Abys nekřičel. Mluv pomalu.“

„Jak to jde?“

„Pomalu. Vůbec nevím, jestli se to pohnulo dopředu.“

„Haló!“

„Říkám, že to jde pomalu. Slyšíš mě?“

„Špatně. Mluv pomalu. Nekřič. Jde to dobře?“

Ve stejném okamžiku praskání naráz ustalo a spojení bylo jasné a zřetelné. Jako by Björk seděl u telefonu ve vedlejší místnosti.

„Už je slyšet líp. Nerozuměl jsem, co jsi říkal.“

„Jde to pomalu. Já vůbec nevím, jestli to postoupilo dopředu. Policejní plukovník, který se jmenuje Putnis, od včerejska vyslýchá jednoho podezřelého. Ale není mi jasné, jestli to k něčemu povede.“

„Myslíš, že jim tam můžeš být v něčem užitečný?“

Wallander na chvilku zaváhal. Pak odpověděl rychle a rozhodně.

„Ano. Myslím, že je dobře, že jsem tady. Jestli mě ještě nějaký den můžete postrádat.“

„Nestalo se nic zvláštního. Je tu docela klid. Můžeš se soustředit na to, čím se právě zabýváš.“

„Našli jste nějaké stopy po záchranném člunu?“

„Žádné.“

„Nebo jste objevili něco, co bych měl vědět? Máš tam někde poblíž Martinssona?“

„Leží doma s chřipkou. Předběžné vyšetřování jsme odložili, protože případ převzala lotyšská strana. Nemáme v té věci nic nového.“

„Sněžilo u vás?“

Björkovu odpověď už Wallander nikdy neuslyšel. Hovor se přerušil, jako by někdo přestřihl vedení. Wallander odložil sluchátko a myslel na to, že musí zkusit zavolat svému otci. Ještě ani nedal na poštu pohledy, které napsal. Neměl by taky koupit v Rize pár suvenýrů? Co by se vlastně dalo z Lotyšska přivézt?

Na krátký okamžik ho rozptýlil mlhavý pocit touhy po domově. Potom dopil už vystydlou kávu a znovu se sklonil nad svými poznámkami. Po půlhodině se zvrátil dozadu do opěradla vrzající židle u psacího stolu a narovnal si záda. Únava ho konečně začala opouštět. Především musím mluvit s Baibou Liepovou, pomyslel si. Dokud to neudělám, budou všechny moje závěry založené jenom na dohadech. Musí mi toho hodně objasnit a to pak může mít rozhodující význam. Musím se dozvědět, co Upitis sledoval tím nočním výslechem. Co doufal, že mu řeknu, nebo čeho se obával, že vím.

Napsal její jméno na papír a za ním udělal vykřičník. Kolem slova ještě zamyšleně nakreslil kroužek. Pod to pak napsal plukovník Murniers a za jménem udělal otazník. Sebral své papíry, zvedl se a vyšel na chodbu. Když zaklepal na Murniersovy dveře, uslyšel z kanceláře mumlání. Vstoupil dovnitř a viděl, že Murniers mluví do telefonu. Plukovník na něj kývl, aby šel dál, a ukázal na jednu z nepohodlných židlí pro návštěvy. Wallander se posadil a čekal. Poslouchal Murniersův hlas. Zněl hodně zprudka a chvílemi se vystupňoval skoro do řevu. Wallander si uvědomil, že v oteklém a zdánlivě zvadlém těle se ukrývá nemálo energie. Nerozuměl jedinému slovu z toho, co zaslechl, ale náhle si uvědomil, že Murniers nemluví lotyšsky. Melodie řeči byla odlišná. Teprve za několik dalších okamžiků pochopil, že plukovník hovoří rusky. Telefonát skončil tím, že z Murniersových úst zarachotila salva slov, která vypadala jako série výhrůžně pronesených rozkazů. Pak plukovník třískl sluchátkem do vidlice.

„Idioti,“ zabručel a otřel si obličej kapesníkem. Pak se obrátil k Wallanderovi a v té chvíli znovu nabyl klid a sebeovládání. Usmál se.

„S podřízenými jsou vždycky potíže, když nedělají, co by měli. Máte ve Švédsku podobné problémy?“

„Často,“ odpověděl Wallander zdvořile.

Pozoroval muže, který seděl na opačné straně psacího stolu. Mohl zavraždit majora Liepu? Ovšemže mohl, odpověděl Wallander sám sobě. Všechny jeho dosavadní zkušenosti, které nasbíral za mnohá léta práce u policie, vedly k jednoznačné odpovědi. Neexistují vrazi, jsou jen lidé, kteří se dopustili vraždy.

„Myslel jsem, že bychom se mohli na ty materiály podívat ještě jednou,“ navrhl Murniers. „Jsem přesvědčený, že plukovník Putnis vyslýchá člověka, který je v tom všem nějakým způsobem namočený. Možná že se nám v hlášeních časem společně podaří najít nové úhly pohledu na některá fakta.“

Wallander se rychle rozhodl, že přejde do ofenzivy.

„Mám dojem, že vyšetřování na místě činu bylo škaredě odbyté,“ nadhodil.

Murniers zvedl obočí.

„V čem myslíte?“

„Když mi seržant Zids překládal zprávu, napadlo mě, že tam bylo více podivných okolností. Zaprvé je jasné, že se nikdo vůbec nenamáhal, aby řádně prohlédl nábřeží.“

„Co by tam měl najít?“

„Stopy po pneumatikách. Major Liepa šel sotva tu noc do přístavu sám pěšky.“

Wallander čekal na Murniersův komentář, ale plukovník nereagoval. Proto pokračoval:

„Dále se zdá, že nikdo nepátral ani po vražedné zbrani. Vůbec mi připadá, že místo, kde bylo nalezeno majorovo tělo, bude sotva místem, kde došlo k vraždě. V hlášeních, která mi překládal seržant Zids, se pouze konstatuje, že místo nálezu těla a místo, kde byl spáchán zločin, se shodují. Ale vlastně pro to neexistují žádné jednoznačné důkazy. A ze všeho nejpodivnější mi připadá, že nikdo nevyslechl žádné svědky.“

„Žádní svědci u toho nebyli,“ namítl Murniers.

„Jak to víte?“

„Mluvili jsme s přístavními hlídači. Žádný nic neviděl. Kromě toho je Riga město, které v noci spí.“

„Myslím spíš na čtvrť, kde major Liepa bydlel. Vyšel z domu pozdě večer. Někdo mohl slyšet bouchnutí dveří a ze zvědavosti se zajímat, kdo to tak pozdě vychází ven. Mohlo tam zastavit auto. Skoro vždycky se najde někdo, kdo něco viděl nebo slyšel, jen se musí zalovit dostatečně hluboko.“

Murniers přikývl.

„Právě se o to snažíme. Poslali jsme pár policajtů, kteří touto dobou obcházejí domy v okolí s fotografií majora Liepy.“

„Není na to trochu pozdě? Lidé zapomínají rychle. Nebo si spletou datum. Major Liepa vycházel a vcházel vchodem svého domu každý den.“

„Občas se vyplácí počkat,“ oponoval Murniers. „Jakmile se rozšířila zvěst, že major Liepa byl zavražděn, budou se lidé domnívat, že viděli to nebo ono. Ale většinou je to jen jejich zdání. Když počkáme několik dní, přimějeme lidi k přemýšlení. Dokážou pak odlišit klamné představy od toho, co viděli ve skutečnosti.“

Wallander věděl, že Murniers může mít pravdu. Ale jeho vlastní zkušenost byla taková, že ještě přínosnější by bylo navštívit případné svědky dvakrát s několikadenním odstupem.

„Ještě něco vás zajímá?“ zeptal se Murniers.

„Co měl major Liepa na sobě?“

„Můžete mi ten dotaz upřesnit?“

„Byl oblečený v uniformě, nebo v civilních šatech?“

„Byl v uniformě. Řekl své ženě, že musí jít do služby.“

„Co se našlo v jeho kapsách?“

„Cigarety a zápalky. Pár drobných. Propisovačka. Nic, co by se nedalo předpokládat. Nic se také neztratilo. V náprsní kapse měl svou legitimaci. Peněženku nechal doma.“

„Měl u sebe služební zbraň?“

„Major Liepa se snažil vyhýbat nošení zbraně vždy, pokud neexistovala bezprostřední hrozba, že ji bude muset použít.“

„Jakým způsobem se major Liepa obvykle dopravoval sem na policejní stanici?“

„Měl pochopitelně auto s řidičem. Ale často chodil pěšky. Bůh ví proč.“

„V protokolu z výslechu Baiby Liepové se píše, že si nemohla vzpomenout, že by zaslechla zastavit venku na ulici auto.“

„Samozřejmě. Neměl jít do služby. Někdo ho napálil.“

„V tu chvíli to nevěděl. Nevrátil se domů, protože si zřejmě myslel, že s autem nastaly nějaké problémy. Co udělal potom?“

„Pravděpodobně se rozhodl, že půjde pěšky. Ale nevíme to určitě.“

Wallander nepřišel na žádné další otázky. Ale rozhovor s Murniersem ho utvrdil v tom, že vyšetřování bylo vedeno špatně. Tak špatně, až to vzbuzovalo dojem, že nedostatky byly záměrné. Ale co měly zakrýt?

„Rád bych věnoval několik hodin návštěvě jeho domova a ulic v okolí,“ oznámil Wallander. „Seržant Zids mi může pomoct.“

„Nic tam nenajdete,“ odpověděl Murniers. „Ale samozřejmě uvítáme, když půjdete vlastní cestou. Jestli se při výslechu podezřelého dozvíme něco, co by stálo za pozornost, dovolím si vás zavolat.“

Stiskl tlačítko zvonku a brzy nato stál seržant Zids ve dveřích. Wallander ho poprosil, aby se s ním napřed projel po městě a ukázal mu místa, která ještě neviděl. Cítil potřebu pročistit si trochu mozek, než se zase pustí do pátrání po osudu majora Liepy.

Zdálo se, že seržant Zids je nadšen úkolem ukázat švédskému hostovi své město. Nešetřil slovy, když popisoval ulice a parky, které míjeli. Wallander si všiml, jak je hrdý. Projížděli dlouhým jednotvárným Aspasiaským bulvárem. Po levé straně protékala řeka. Seržant Zids zastavil u chodníku, aby se Wallander mohl podívat na vysoký pomník Svobody. Wallander si prohlížel, co mohutný obelisk představoval, a přitom myslel na Upitisova slova o svobodě, po které lidé touží a zároveň se jí obávají. U paty monumentu se krčilo několik mužů v rozedraných šatech a třáslo se zimou. Wallander si všiml, jak jeden z nich sbírá na chodníku cigaretový nedopalek. Riga je město nemilosrdných kontrastů, pomyslel si. Všechno, co tu vidím a o čem si pomalu myslím, že tomu začínám rozumět, se bezprostředně setkává s protiklady. Šedivé paneláky jsou promíchány s vyzdobenými, i když často oprýskanými činžáky z předválečných let. Mohutné esplanády přecházejí v úzké uličky. Rozlehlá náměstí z šedého betonu a s žulovými památníky jako by připomínala dobu vojenských přehlídek za studené války.

Když seržant zastavil na červenou, Wallander sledoval souvislý proud lidí, který je míjel venku na chodníku. Byli šťastní? Lišili se nějak od lidí u něj doma ve Švédsku? Nedokázal to posoudit.

„Vermanpark,“ upozornil seržant Zids. „Tam dál byste narazil na dvě kina, Spartak a Riga. Nalevo vidíte Esplanádu. Teď odbočíme na Valdemarskou ulici. Až přejedeme most přes městský kanál, uvidíte po pravé straně Dramatické divadlo. Odbočíme znovu doleva na nábřeží 11. listopadu. Budeme pokračovat, plukovníku Wallandere?“

„To stačí,“ odpověděl Wallander, který se cítil být snad čímkoli, jen ne plukovníkem. Později mi pomůžeš koupit nějaké suvenýry, pomyslel si. Teď bych chtěl, abys zastavil poblíž domu majora Liepy.

„Ulice Skarnu,“ oznámil seržant Zids. „Přímo v srdci nejstarší rižské městské části.“

Zabrzdil za čoudícím nákladním autem, které nakládalo pytle s bramborami. Wallander na okamžik zaváhal, jestli má vzít seržanta s sebou. Bez něj by se nedokázal na nic vyptat. Přitom ale cítil potřebu být při svém pozorování a úvahách sám.

„Tam je dům majora Liepy,“ ukázal seržant Zids na budovu, která stála schovaná mezi dvěma vysokými domy. Zdálo se, jako by činžáky podpíraly dům, který byl mezi ně vklíněný.

„Liepovi mají byt směrem do ulice?“ zeptal se Wallander.

„Ve druhém patře. Ta čtyři okna na západ.“

„Počkejte u auta,“ požádal Wallander.

Přestože byl bílý den, na ulici nebylo mnoho lidí. Wallander pomalu kráčel k domu, který major Liepa opustil ten večer, kdy se vydal na svou poslední osamělou vycházku. Myslel na úvahu, kterou jednou vyslovil Rydberg. Že policajt musí občas být herec. Musí neznámé uchopit tak, že se do situace vcítí. Pronikne pod kůži pachateli nebo oběti, představí si jejich myšlenky a vzorce jednání. Wallander přistoupil k domovním dveřím a otevřel je. Uvnitř na schodišti byla tma. Ucítil pronikavý zápach moči. Pustil dveře, ty se samy zavřely a nevydaly přitom jiný zvuk než slabé klapnutí.

Kde se vzalo vnuknutí, které pocítil, nedokázal zjistit. Ale když stál na schodech a hleděl do tmy, najednou se mu zdálo, že před sebou vidí jasně všechny souvislosti. Bylo to jako krátký záblesk, který vzápětí pohasl. Podstatné však bylo, že stačil zaregistrovat hlavní myšlenku z těch, které mu v tu chvíli proletěly hlavou. Něco muselo existovat už předtím, pomyslel si. Když major Liepa přicestoval do Švédska, bylo už v běhu mnoho věcí. Záchranný člun, který vdova Forsellová objevila u Mossby Strandu, byl součástí čehosi velmi rozsáhlého, jednou ze souvislostí, kterým byl major Liepa na stopě. Právě to chtěl vědět Upitis, když se ho vyptával. Odhalil major Liepa svá podezření, podělil se o to, co věděl nebo co se domníval o zločinu, který se odehrává v jeho vlasti? Wallander si náhle zřetelně uvědomil, že přehlédl myšlenkovou nit, které si měl všimnout už dříve. Pokud měl Upitis pravdu a majora Liepu zradil některý z jeho kolegů, možná plukovník Murniers, nebylo pak pravděpodobné, že si také jiní než Upitis položili stejnou otázku? Co vlastně ví švédský policista Kurt Wallander? Prozradil major Liepa někomu svá zjištění nebo podezření?

Wallander chápal, že strach, který několikrát v Rize pocítil, je varovným signálem. Možná se musí mít více na pozoru, než si dříve připouštěl. Je nepochybné, že ti, kteří stojí za vraždou mužů v záchranném člunu a za vraždou majora Liepy, by neváhali zabíjet znovu.

Přešel přes ulici a postavil se na místo, odkud měl výhled do oken. Baiba Liepová to musí vědět, pomyslel si. Ale proč ona sama nepřijela do lovecké chaty? Také ji hlídají? Proto jsem se stal panem Eckersem? Proč jsem musel mluvit s Upitisem? Kdo je Upitis? A kdo byl člověk, který stál a poslouchal v pootevřených dveřích, kterými pronikalo slabé světlo lampy?

Vcítění, pomyslel si. Teď by se Rydberg věnoval své osamělé hře představ.

Major Liepa se vrátí ze Švédska. Odevzdá hlášení plukovníkům Putnisovi a Murniersovi. Potom odjede domů. Ta zpráva o pátrání ve Švédsku musela obsahovat něco, co znamenalo, že nad ním někdo okamžitě vynesl rozsudek smrti. Když je doma se svou manželkou, večeří spolu, ukáže jí knihu, kterou dostal od švédského policisty Wallandera. Je šťastný, že je zase doma, nemá ani tušení, že je to poslední večer jeho života. Avšak po jeho smrti vyhledá vdova kontakt se švédským policistou, stvoří pana Eckerse a člověk, který se jmenuje Upitis, ho odveze k výslechu, aby zjistil, jestli něco ví. Prosí švédského policistu o pomoc, aniž by upřesnil, jak by měla vypadat. Ale přesto je nepochybné, že zločin má spojitost s politickým neklidem v zemi, a základním kamenem je mrtvý major policie, který sejmenoval Karlis Liepa. Existuje tedy ještě další nit, kterou je třeba navázat k těm ostatním. Politika. Mluvil snad právě o tom major se svou ženou poslední večer svého pozemského bytí? Těsně před jedenáctou zvoní telefon. Nikdo neví, kdo volal, ale zdá se, že major Liepa netušil, že jde o vykonání rozsudku smrti. Řekne, že musí v noci do služby, a odchází z domu. Už se nikdy nevrátí.

Žádné auto nepřijelo, pomyslel si Wallander. Major pochopitelně pár minut počká. Stále nemá žádné podezření. Po chvíli si myslí, že auto mělo možná poruchu. Rozhodne se, že půjde pěšky.

Wallander vytáhl plán Rigy, který měl v kapse, a vykročil.

Seržant Zids seděl v autě a pozoroval ho. Komu podá hlášení? pomyslel si Wallander. Plukovníku Murniersovi?

Hlas, který mu volal a vylákal ho ven do noci, musel znát a důvěřoval mu, uvažoval dále Wallander. Major Liepa neměl v tu chvíli žádné podezření. A přitom měl důvod být krajně podezíravý vůči skoro každému! Na koho se vlastně mohl spolehnout?

Odpověď přicházela sama od sebe. Na Baibu Liepovou, svou ženu.

Wallander si uvědomil, že nepokročí dál, bude-li se procházet s mapou v ruce. Lidé – jistě jich muselo být víc, ne jenom jeden – kteří se zmocnili majora, když ho vylákali na jeho poslední cestu, to pečlivě připravili. Jestli má něčeho dosáhnout, nezbude mu než se vydat ještě po dalších stopách.

Když se vrátil k Zidsovi, který čekal u auta, napadlo ho něco zvláštního. Neexistovala žádná písemná zpráva o majorově cestě do Švédska. Sám Wallander viděl, jak si major během těch dní, kdy byl v Ystadu, ustavičně dělá poznámky. Při více příležitostech se zmiňoval o tom, jak je důležité sestavit bezprostřední a podrobná písemná hlášení. Svědomitě pracující policista by se nikdy nespoléhal na pouhé ústní podání, protože lidská paměť může být někdy příliš krátká.

Ale seržant Zids mu žádné písemné hlášení nikdy nepřekládal. Byli to Putnis nebo Murniers, kteří ústně tlumočili své poslední setkání s majorem.

Zdálo se mu, jako by viděl majora Liepu před sebou. Sotva se letadlo zvedlo ze startovací dráhy ve Sturupu, rozkládá malý stolek a začíná psát svou zprávu. Pokračuje během čekání na Arlandě, dál může pracovat během zbývající části své cesty, kdy letí přes Baltské moře do Rigy.

„Major Liepa neodevzdal žádný písemný materiál o svém pobytu ve Švédsku?“ zeptal se, když si sedl do auta.

Seržant Zids se na něho udiveně podíval.

„Jak by to mohl stihnout?“

Ovšemže by to mohl stihnout, pomyslel si Wallander, ale nechal si to pro sebe. Ta zpráva musí někde být. Ale možná někdo nechce, abych se o ní dozvěděl.

„Měl bych zájem koupit pár suvenýrů,“ změnil téma Wallander. „Chci se stavit v nějakém obchodním domě. Pak můžeme zajít na oběd. Ale nechci přitom nikoho předbíhat.“

Zaparkovali před Centrálním obchodním domem. Během hodiny jím Wallander proběhl se seržantem Zidsem v patách. V obchodním domě se pohybovalo mnoho lidí, ale nabízeného zboží bylo jen poskrovnu. Teprve když přišli do oddělení s knihami a gramofonovými deskami, se zájmem se zastavil. Našel tam řadu operních nahrávek s ruskými zpěváky a orchestry a jejich ceny byly přitom velmi nízké. Kromě toho koupil několik knih o umění a i za ně zaplatil dost málo. Ještě přesně nevěděl, komu je věnuje. Dostal svůj nákup zabalený do několika balíčků a poměrů znalý seržant ho vodil tam a zpátky od pultu k pokladnám. Bylo to tak komplikované, až se z toho Wallander začal potit.

Když zase vyšli na ulici, Wallander navrhl, že by se mohli najíst v hotelu Latvia. Seržant spokojeně přikývl, jako by to byl jeho vlastní nápad, na který konečně došlo.

Wallander nejdříve odnesl balíčky do pokoje. Svlékl si bundu a umyl si v koupelně ruce. Marně doufal, že telefon zazvoní a někdo se zeptá na pana Eckerse. Nikdo nezavolal, a tak zamkl a sjel pomalým výtahem zpátky do přízemí. Přestože byl seržant Zids nablízku, zeptal se u pultu na případné vzkazy, když odevzdával svůj klíč. Recepční zavrtěla hlavou. Rozhlédl se po recepci, jestli neuvidí některého z plukovníkových špehů. Nikde nikdo. Poslal seržanta Zidse do jídelny napřed s nadějí, že se mu tak podaří dostat místo u jiného stolu než obyčejně.

Náhle si všiml ženy, která na něj kývla. Seděla za pultem, kde se prodávaly noviny a pohledy. Rozhlédl se kolem, aby se přesvědčil, že žena mává opravdu na něj. Pak šel k ní.

„Nechtěl byste si, pane Wallandere, koupit nějaké pohledy?“ zeptala se.

„Možná, ale ne teď,“ odpověděl Wallander a přitom se divil, jak je možné, že zná jeho jméno.

Ženě za pultem bylo asi padesát let a na sobě měla šedý kostým. Rty měla až příliš namalované křiklavě červeně a Wallander si pomyslel, že jí asi schází upřímná přítelkyně, která by jí naznačila, že jí to nesluší.

Položila před něj několik pohledů.

„Nejsou krásné?“ zeptala se. „Když je vidíte, nemáte chuť se po naší zemi pořádně porozhlédnout?“

„Velmi rád, ale mám bohužel málo času. Jinak bych si určitě naplánoval okružní cestu Lotyšskem.“

„V každém případě ale doufám, že stihnete varhanní koncert,“ usmála se žena. „Máte přece rád klasickou hudbu, pane Wallandere.“

Neznatelně sebou trhl. Jak mohla znát jeho hudební vkus? Ten se přece nepíše do cestovního pasu.

„Dnes večer se koná varhanní koncert v kostele svaté Gertrudy,“ pokračovala. „Začíná v sedm hodin. Nakreslila jsem vám plánek, jestli budete mít zájem.“

Podala mu ho a on spatřil, že na jeho zadní straně je tužkou napsáno pan Eckers.

„Koncert je zadarmo,“ dodala žena, když sáhl do náprsní kapsy pro peněženku a díval se, kolik má ještě lotyšských peněz.

Wallander přikývl a strčil plánek do kapsy. Vybral si několik pohledů a potom odešel do jídelny.

Tentokrát si byl jistý, že se setká s Baibou Liepovou.

Seržant Zids mu pokynul. Seděl u téhož stolu, který byl pro Wallandera vyhrazený zřejmě navždy. V jídelně bylo nezvykle mnoho lidí. Bylo znát, že všechen obsluhující personál má najednou plné ruce práce, aby se stíhal věnovat hostům.

Wallander se posadil a ukázal seržantovi pohledy.

„Žijeme ve velice pěkné zemi,“ pyšně podotkl Zids.

V nešťastné zemi, pomyslel si Wallander. Zraňované, rozdrásané, krvácející jako postřelené zvíře.

Večer se mám setkat s jedním z těch trpících tvorů, s ptákem s poraněnými křídly.

S Baibou Liepovou.

11

O půl šesté opustil Kurt Wallander hotel. Pomyslel si, že jestli se mu během následující hodiny ze sebe nepodaří setřást stíny, které ho soustavně sledovaly, nepodaří se mu to nikdy. Když řekl po společném jídle seržantu Zidsovi na shledanou – omluvil se mu, že se potřebuje zabývat písemnostmi a že nejlepším prostředím pro takovou práci je hotelový pokoj – věnoval zbytek odpoledne tomu, že se pokoušel vymyslet způsob, jak se zbavit slídilů, kteří mu jistě budou v patách.

Z dřívějška neměl žádnou zkušenost s tím, že by ho někdo špicloval. Jen velmi zřídka se stávalo, že musel sám sledovat podezřelé osoby. Pátral v paměti a v duchu se ptal, jestli se někdy Rydberg při předávání svých bohatých zkušeností zmínil o nelehkém umění špehování. Ale nemohl si vzpomenout, že by právě na toto téma někdy vedli řeč a že by mu Rydberg naznačil, co je rozhodující pro zdárné splnění špehova úkolu. Wallandera navíc znepokojovalo pomyšlení, že v jeho případě je situace ještě několikanásobně komplikovanější. Vůbec se nevyznal v ulicích, a proto nemohl využít vhodných momentů překvapení. Bude se muset spoléhat na příležitosti, jak se zrovna naskytnou, ale příliš nevěřil v mnoho takových náhod, které by mohly vyjít.

Přesto cítil, že se o to musí pokusit. Baiba Liepová měla jistě dobré důvody, proč se s takovým úsilím snažila utajit jejich schůzky a vyhnout se sebemenšímu nebezpečí, že by se dostaly pod kontrolu někoho nepovolaného. Wallander si nedokázal představit, že by vdova po majorovi, která se svým mužem sdílela stejný cíl a stejná rizika, měla zájem věci zbytečně dramatizovat.

Když vycházel z hotelu, už se setmělo. Položil svůj klíč na recepční pult, aniž přitom sdělil, kam jde nebo kdy předpokládá, že se vrátí zpátky. Kostel svaté Gertrudy, ve kterém se měl konat koncert, nebyl od hotelu Latvia daleko. Pociťoval mlhavou naději, že se mu snad podaří uniknout slídilům mezi množstvím lidí, kteří se z různých směrů vraceli domů z práce.

Venku na ulici si všiml, že začalo foukat. Zatáhl si zip bundy až pod bradu a ve spěchu se rozhlédl kolem sebe. Nepodařilo se mu objevit nikoho, kdo by mohl být jeho stínem. Možná že nebyl jen jeden, že jich nasadili několik. Někde četl, že zkušení slídilové se nikdy nepřibližují zezadu, ale že se spíše po celou dobu snaží vyhledat vhodnou pozici před osobou, kterou sledují. Kráčel pomalu a často se zastavoval u různých výkladních skříní. Nepřišel na žádný lepší nápad, než se vydávat za nočního povaleče nebo za cizince, který je právě na příležitostné návštěvě Rigy a okukuje obchody ve snaze najít pár vhodných drobností ke koupi předtím, než zase odcestuje jinam. Prošel širokou Esplanádu a zahnul na ulici za úřadem vlády. Na krátký okamžik se ho zmocnilo pokušení najít taxík a požádat řidiče, aby ho odvezl někam, kde by mohl přesednout do jiného auta. Ale když nad tím přemýšlel, řekl si, že by to byl příliš jednoduchý trik, který by jeho hlídači velmi snadno prohlédli. Ti, kteří ho sledovali, měli jistě přístup k informacím a mohli ve velmi krátkém čase zmapovat, kam a s jakými pasažéry městské taxíky jezdí.

Zastavil se u výlohy, která vystavovala nevábnou kolekci pánských šatů. Nepoznával nikoho z lidí, kteří ho míjeli za jeho zády a jejichž obraz sledoval ve skle výkladu. Co mám udělat? pomyslel si. Baibo, měla jsi říct panu Eckersovi, jak se má dostat do kostela bez toho, aby ho někdo hlídal. Pokračoval v chůzi. Cítil, že mu mrznou ruce, a litoval, že si nevzal rukavice.

Z okamžitého vnuknutí se rozhodl, že zajde do kavárny, kterou právě míjel. Prošel dveřmi do zakouřeného lokálu, kde bylo plno lidí. Páchlo to tam pivem, tabákem a propocenými šaty. Rozhlédl se, jestli najde volný stůl. To se mu sice nepodařilo, ale všiml si, že úplně vzadu v rohu je jedna neobsazená židle. Dva starší muži se sklenicemi piva před sebou byli hluboce zabráni do hovoru a jenom přikývli, když se na ně obrátil s tázavým pohledem namířeným k prázdné židli. Servírka se skvrnami potu v podpaždí na něj cosi zavolala a on ukázal na jednu z pivních sklenic, které stály na stole. Po celou dobu jedním okem sledoval vstupní dveře. Mohl ho někdo sledovat až sem? Servírka mu přinesla jeho napěněný nápoj. Dal jí bankovku a ona položila vrácené drobné na lepkavý stůl. Ve dveřích se objevil muž v obnošené černé kožené bundě. Wallander ho pozoroval. Muž si přisedl ke společnosti, která ho, jak se zdálo, netrpělivě očekávala. Wallander ochutnal pivo a podíval se na hodinky. Za pět minut šest. Teď se musí rozhodnout, co udělá. Pár kroků šikmo za ním byly toalety. Pokaždé, když někdo prošel dveřmi, zavanuly až k němu výpary moči. Když vypil polovinu sklenice, zvedl se a zamířil na záchod. Na stropě se místo svítidla houpala na drátech objímka se žárovkou. Vešel do úzké chodbičky, která měla po obou stranách záchodové boxy. Vzadu na konci byly pisoáry. Napadlo ho, že by tam možná mohly být nějaké zadní dveře, které by mohl použít, ale chodba končila silnou cihlovou zdí. To se mi nemůže podařit, řekl si. Je úplný nesmysl, že se o to vůbec pokouším. Jak se dá uniknout před něčím, co zůstává skryté? Pan Eckers si s sebou bohužel na koncert přivede nevítanou společnost. Rozčilovala ho jeho neschopnost najít nějaké řešení. Stoupl si k pisoáru a rozepnul kalhoty. Současně se otevřely dveře z kavárenského lokálu, vešel nějaký muž a zavřel za sebou záchodovou kabinku.

Wallanderovi okamžitě došlo, že to byl člověk, který přišel do kavárny po něm. Měl dobrou paměť na obličeje a oblečení. Nezaváhal, i když si uvědomoval, že musí podstoupit riziko, že se může dopustit chyby. Rychle opustil pisoár a šel zakouřeným lokálem ke dveřím. Na ulici se rozhlédl a pokusil se přitom proniknout očima mezi stíny podél domovních zdí a dveří, ale nikoho neobjevil. Pak se spěšně vracel stejnou cestou, kterou přišel, zahnul do úzké uličky a dal se do běhu tak rychle, jak vůbec dokázal, až se zase dostal na Esplanádu. Na zastávce uviděl autobus a na poslední chvíli se mu podařilo protlačit dveřmi těsně předtím, než se zavřely. Na další zastávce vystoupil, aniž by se staral, jak je to s placením jízdného, zahnul ze široké ulice a znovu se ocitl v jedné z nespočetných bočních uliček. Ve světle pouliční lampy hbitě vytáhl plánek, aby se zorientoval. Zatím měl stále čas, a tak se rozhodl, že pár minut počká, než bude pokračovat dál. Vklouzl do přítmí domovního vchodu. Během deseti minut neprošel nikdo, koho by mohl považovat za některého ze svých špiclů. I když si byl pořád dobře vědom, že ho i teď může někdo sledovat, uspokojil ho pocit, že udělal všechno, co bylo v jeho silách.

~~~

Devět minut před sedmou prošel dveřmi kostela. Uvnitř už bylo plno lidí. U bočního kůru stála řada lavic, kde našel na kraji volné místo. Posadil se a pozoroval lidi, kteří stále houfně přicházeli do kostela. Nepodařilo se mu mezi nimi odhalit nikoho, kdo by mohl být jeho stínem. Nikde neviděl ani Baibu Liepovou.

Tóny varhan nasadily s šokující mohutností. Zdálo se, jako by celý chrámový prostor explodoval ohromující silou hudby. Wallander si vzpomněl, jak ho jednou tatínek vzal do kostela, když byl ještě dítě, a jak ho zvuk varhan tak vyděsil, že se dal do neutišitelného pláče. Ale teď naopak cítil v hudbě cosi uklidňujícího. Bach nemá žádnou vlast, pomyslel si. Jeho hudba proniká daleko za její hranice. Wallander se oddal tónům a nechal je, aby zaplavily jeho vědomí. Mohl zavolat Murniers, napadlo ho. Při svém návratu ze Švédska řekl major něco, co Murnierse mohlo donutit, aby ho okamžitě umlčel. Major Liepa dostane vzkaz, že se má dostavit do služby. Mluví něco proti tomu, že mohl být zavražděn dokonce přímo v policejní budově?

Něco ho náhle vytrhlo z myšlenek. Nabyl dojmu, že ho někdo pozoruje. Rozhlédl se kolem sebe, ale všude viděl jen obličeje, jejichž uzavřený výraz prozrazoval plné soustředění na hudbu. Před sebou měl pak jen záda a zátylky posluchačů v široké prostřední lodi. Nechal oči těkat dál, až se zastavily na postranním kůru, směřujícím k němu. V ten okamžik se jejich pohledy setkaly.

Baiba Liepová seděla uprostřed v lavici obsazené staršími lidmi. Na hlavě měla svou kožešinovou čepici, a když si byla jistá, že ji Wallander našel, stočila pohled jinam. Po zbytek více než hodinového koncertu se pak pokoušel nedívat se stále jejím směrem. Ale při několika příležitostech neodolal, přitahovala jeho pohled a viděl, že sedí se zavřenýma očima a je cele zaujatá varhanami. Zachvátil ho pocit neskutečnosti. Jen před pár týdny seděl její muž, major Liepa, na pohovce v jeho bytě na Mariagatan a spolu poslouchali hlas Marie Callasové v Turandot, zatímco za okny zuřila sněhová bouře. Teď sedí v lavici kostela v Rize, major je mrtvý, jeho vdova sedí kousek od něj a poslouchá se zavřenýma očima Bachovu fugu.

Musí vědět, jak se odtud dostaneme, pomyslel si. To ona zvolila kostel jako místo setkání, ne já.

Když koncert skončil, posluchači se ihned zvedli a v kostelní bráně nastala tlačenice. Wallandera takový spěch překvapil. Vypadalo to, jako by hudební zážitek náhle vyprchal a lidé překotně vyklízeli prostor jako při nenadálé hrozbě bombového útoku. V návalu ztratil Baibu Liepovou z dohledu a nechal se postrkovat davem, který se nemohl dočkat, až se dostane ven z kostela. Spatřil ji znovu přímo v chrámové předsíni, hluboko ve stínu levého bočního kůru. Pochopil, že mu dává znamení, a prodral se ven z proudu, který ho posouval k hlavním dveřím.

„Pojďte za mnou,“ bylo všechno, co řekla. Za starodávnou hrobkou se nacházely malé boční dveře, které se daly otevřít, když se otočilo velkým zdobeným klíčem, větším než celá její dlaň. Vyšli jimi na hřbitov. Kvapně se kolem sebe rozhlédla a pak spěchala dál mezi polorozpadlými náhrobky a rezavými železnými kříži. Opustili hřbitov brankou, která vedla do zadní uličky. Kdesi ve tmě se náhle ozval zvuk startéru auta. Tentokrát si byl Wallander jistý, že to byla lada. Nastoupili dozadu za docela mladého muže, který seděl za volantem a kouřil silnou cigaretu. Baiba Liepová se na Wallandera kradmo usmála, plaše a nejistě, a pak auto vyrazilo širokou hlavní ulicí. Wallander odhadoval, že je to Valdemarská ulice. Zamířili na sever, projeli kolem parku, na který si Wallander vzpomínal z okružní jízdy se seržantem Zidsem, a pak odbočili doleva. Baiba Liepová se řidiče na něco zeptala a ten místo odpovědi jen pokýval hlavou. Wallanderovi neušlo, že se šofér často dívá do zpětného zrcátka. Ještě jednou zabočili vlevo a mladík za volantem pak náhle sešlápl plynový pedál k podlaze a prudce zahnul, takže auto přejelo do opačného směru. Znovu minuli park, teď si Wallander vzpomněl, že je to jistě Vermanpark, a zamířili zpátky do centra města. Baiba Liepová seděla nakloněná dopředu k řidiči, jako by mu dávala tiché pokyny k jízdě. Projeli Aspasiaským bulvárem, pak jedním z opuštěných náměstí a přes most, jehož jméno Wallander neznal, se dostali na druhou stranu řeky.

Přijeli do městské části, kterou tvořily staré zanedbané továrny a ponuré čtvrti činžovních domů. Auto zpomalilo, Baiba Liepová se opřela do sedadla a Wallander vytušil, že teď mají jistotu, že se na ně nikomu nepodařilo nalepit a sledovat je.

O několik minut později auto zastavilo před špatně udržovaným dvoupatrovým domem a Baiba Liepová naznačila kývnutím Wallanderovi, že mohou vystoupit. Spěšně ho vedla železnou brankou, pak vzhůru po štěrkové cestě a nakonec odemkla dveře klíčem, který už držela v ruce. Wallander slyšel za zády motor auta, které vzápětí zmizelo. Vešel do předsíně, kde slabě ucítil pach dezinfekčního prostředku. Předsíň byla slabě osvětlena žárovkou s červeným látkovým stínítkem a to ho přivedlo k představě, že právě vstoupil do nočního klubu nevalné pověsti. Baiba si svlékla teplý kabát, Wallander si odložil bundu na židli a šel za ní do obývacího pokoje. První, čeho si všiml, byl velký kříž na stěně. Rozsvítila lampy, pokoj zalilo světlo a v tu chvíli se zdála být úplně klidná. Pokynula mu, aby se posadil.

Později, mnohem později, ho vždy udivovalo, že si nevzpomíná na nic bližšího z toho pokoje, kde se scházel s Baibou Liepovou. Jediné, co mu utkvělo v paměti, byl ten černý, metr vysoký kříž, který visel mezi dvěma okny s pečlivě zataženými závěsy, a sotva vnímatelný pach dezinfekčního přípravku v předsíni. Ale jakou barvu měl potah prosezeného křesla, ve kterém vyslechl děsivý příběh Baiby Liepové? Na to se už nedokázal upamatovat. Bylo to, jako by spolu rozmlouvali v místnosti s neviditelným nábytkem. Černý kříž mohl viset jen tak ve vzduchu, obdařený nadpřirozenou energií.

Měla na sobě rezavě hnědý kostým, o kterém se později dozvěděl, že jí ho major koupil v jednom obchodním domě v Ystadu. Jak se zmínila, oblékla si ho, aby uctila jeho památku, a současně tím chtěla připomenout zločin, který ji hluboce zasáhl, když kdosi jejího muže tak hanebně zradil a pak zavraždil. Vzdálili se z místnosti jenom ve chvílích, kdy si někdo z nich potřeboval zajít na toaletu, která byla vlevo v předsíni, nebo když šla Baiba Liepová uvařit do kuchyně čaj. Většinou mluvil on, kladl otázky, na které mu odpovídala svým zdrženlivým hlasem.

Začali tím, že se dohodli, že odloží pana Eckerse. Teď už neexistoval, protože ho dál nebylo potřeba.

„Proč zrovna tohle jméno?“ zeptal se.

„Jméno, které možná existuje, nebo taky ne. Vymyslela jsem si ho. Je lehké na zapamatování. Možná že by se někoho takového podařilo najít v telefonním seznamu. Ale nezjišťovala jsem to.“

Zpočátku hovořila způsobem, který mu připomněl Upitise. Vypadalo to, jako by potřebovala čas, než se dobere k jádru příběhu, a děsilo ji to, že se k němu musí vracet. Poslouchal ji pozorně a s obavami, že špatně pochopí některé z jejích sdělení. Mohlo mít skrytý smysl, s tím se ostatně v lotyšské společnosti setkával často a musel si na to zvyknout. Potvrdila Upitisova slova o nestvůrách, které v temnotách nechávají volný průchod své zlobě a zášti, a o nesmiřitelném boji, který v Lotyšsku probíhá. Mluvila o nenávisti a o pomstě, o strachu, který jen ponenáhlu začíná uvolňovat své sevření, a o celé jedné generaci lidí utlačovaných po druhé světové válce. Uvědomil si, že byla zřetelně antikomunisticky a protisovětsky zaměřená, byla jedním z příznivců Západu, jejichž počty ve východních státech paradoxně stoupaly tím víc, čím víc se je režim snažil jako domnělé nepřátele potlačit. Ale nikdy se nenechala strhnout k tvrzením, pro která neměla dost argumentů. Postupně si uvědomoval, že se ho snaží přivést k tomu, aby dokázal porozumět. Byla jeho učitelkou, nechtěla, aby zůstal v nevědomosti, pokud šlo o věci, které stály v pozadí a vysvětlovaly události, jejichž dosah mu zatím zůstával neznámý. S její pomocí zjistil, že zcela postrádá konkrétní představu o tom, co se vlastně odehrávalo ve východní Evropě.

„Říkejte mi Kurte,“ navrhl jí. Ale ona jen zavrtěla hlavou a i dál si udržovala stejný odstup jako na začátku. Pro ni stále zůstával panem Wallanderem.

Zeptal se jí, kde vlastně jsou.

„V bytě jednoho mého přítele,“ odpověděla. „Abychom mohli vydržet a přežít, musíme se dělit o všechno. Zejména v této zemi a v této době, kdy nás zbytek společnosti všechny vyzývá, abychom mysleli jen sami na sebe.“

„Ale moje představa o komunismu byla právě opačná,“ namítl. „Myslel jsem si, že považoval za jedině přijatelné to, co se určilo, zařídilo nebo vymyslelo kolektivně.“

„To byla jen idea, která by se možná dobře poslouchala, kdyby skutečnost nebyla jiná,“ odpověděla. „Nebo by snad bylo možné takový sen vzkřísit někdy v budoucnosti? Asi sotva. Mrtvé sny nelze probudit k životu. Je to jako s lidmi. Mrtví lidé také na tomto světě zůstávají mrtvými.“

„Jak se to stalo?“ zajímal se.

Nejprve se zdálo, že přesně netuší, kam jeho otázka míří. Potom si uvědomila, že začal mluvit o jejím muži.

„Karlise zradili a zavraždili. Pronikl příliš hluboko pod slupku zločinu, který je natolik rozsáhlý a zahrnuje tolik významných osob, že mu nebylo dovoleno dál žít. Věděl, že mu hrozí nebezpečí. Ale myslel si, že ho ještě neodhalili a neoznačili za dezertéra. A traitor inside the nomenklatura.“

„Vrátil se ze Švédska. Přímo z letiště jel na policejní velitelství, aby podal hlášení. Setkali jste se na letišti?“

„Vůbec jsem netušila, kdy se má znovu vrátit domů,“ odpověděla Baiba Liepová. „Možná mi zkoušel zavolat. To už se nikdy nedozvím. Možná poslal na policii telegram a prosil je, aby mi dali vědět. Ani to se už nikdy nedozvím. Volal mi, až když byl zase v Rize. Neměla jsem doma k jídlu vůbec nic, čím bychom oslavili jeho návrat. Naštěstí mi pomohla jedna přítelkyně a něco mi dala. Právě jsem skončila s vařením, když přišel domů a ukázal mi tu krásnou knihu.“

Wallander se při jejích slovech trochu zastyděl. Knihu koupil ve velkém spěchu skoro bezmyšlenkovitě. Proto mu ani nepřipadalo, že by jako dárek měla zvláštní hodnotu. Když teď Baibu slyšel, bylo mu, jako by ji a majora podvedl.

„Když přišel domů, musel něco říct,“ naléhal Wallander a měl přitom dojem, že je na tom se svou anglickou slovní zásobou opravdu uboze.

„Byl v dobré náladě,“ odpověděla. „Neklid a znepokojení u něj pochopitelně přetrvávaly. Ale především budu vždycky vzpomínat na to, jakou měl radost.“

„Co se stalo pak?“

„Řekl, že už má konečně jasno. Teď jsem si svou věcí jistý, to mi řekl vícekrát. Protože měl podezření, že náš byt odposlouchávají, vzal mě do kuchyně, pustil vodu do dřezu a šeptal mi do ucha. Řekl, že odhalil spiknutí, které bylo tak neslýchané a barbarské, že vás na Západě to konečně donutí pochopit, k čemu v Pobaltí došlo.“

„Tak to řekl? Spiknutí v Pobaltí? Nejenom v Lotyšsku?“

„Jsem si tím jistá. Často se stávalo, že se zlobil, když se o třech pobaltských státech mluvilo jako o jednom celku, přestože mezi našimi zeměmi jsou velké rozdíly. Ale tentokrát skutečně nemluvil jen o Lotyšsku.“

„Použil slovo spiknutí?“

„Ano. Conspiracy.“

„Věděla jste, co to znamená?“

„Jako mnoho dalších věděl už dlouho, že existuje přímé propojení mezi různými zločinci, politiky a také policisty. Navzájem se chránili, a tím vytvářeli prostor pro různé zločiny, aby se pak mohli podělit o kořist. Karlisovi se mnohokrát stalo, že ho někdo zkoušel podplatit. Ale nikdy by úplatek nevzal, protože by to zničilo jeho sebeúctu. Po dlouhou dobu se tajně pokoušel zmapovat, co se odehrává a kdo je do toho zapleten. Samozřejmě jsem o tom všem věděla. O tom, že žijeme v poměrech, jejichž základem není nic jiného než spiknutí. Z představ o kolektivní společnosti se zrodil netvor, jedinou živou ideologií se nakonec stalo právě spiknutí.“

„Jak dlouho se zabýval svým pátráním?“

„Stihli jsme se vzít před osmi lety. Svá soukromá vyšetřování začal dávno předtím, než jsme se poznali.“

„Jak chtěl naložit s tím, co zjistil?“

„Pro začátek mu nešlo o nic jiného než dobrat se pravdy.“

„Pravdy?“

„Pro budoucí svět. Pro dobu, o které si byl jistý, že přijde. Pro dobu, kdy bude možné odhalit, co se vlastně ukrývalo pod hladinou za okupace.“

„Byl tedy odpůrcem komunistického režimu? Jak se potom mohl stát vysokým policejním důstojníkem?“

Její odpověď byla tak prudká, jako by proti jejímu muži vznesl těžké obvinění.

„Cožpak nerozumíte? On byl přece komunista! Byl zoufalý z té velké zrady. Trápil se kvůli korupci a lhostejnosti. Byl smutný z toho, že sen o jiné, lepší společnosti se změnil v podvod a lež.“

„Vedl tedy dvojí život?“

„Sotva si dokážete představit, jaké to je, když je někdo nucen se rok za rokem vydávat za někoho, kým není, hájit názory, kterých se štítí, a bránit režim, který nenávidí. Ale to se netýkalo jenom Karlise, týkalo se to také mě a všech ostatních v této zemi, kteří se odmítají vzdát naděje na lepší svět.“

„Co mohlo způsobit, že byl v tak dobré náladě?“

„Nevím. Už nám nebyla dopřána příležitost o tom mluvit. Naše nejdůvěrnější rozhovory jsme vedli pod dekou. Tam nás nikdo nemohl slyšet.“

„Neřekl nic?“

„Měl hlad. Potřeboval se najíst a chtěl si se mnou vypít skleničku vína. Myslím, že konečně cítil úlevu, že bude moct na pár hodin vypnout a odpočinout si. Chvíli se oddat té příjemné náladě. Kdyby nezazvonil telefon, myslím, že by si začal zpívat se sklenicí vína v ruce.“

Pak se náhle odmlčela a Wallander citlivě vyčkával. Pomyslel si, že vlastně vůbec neví, jestli už měl major Liepa pohřeb.

„Zkuste se zamyslet,“ požádal ji zvolna. „Mohl něco naznačit. Člověk, který v sobě nosí důležité zjištění, může někdy nevědomky sdělit informaci, kterou si chtěl nechat pro sebe.“

Zavrtěla hlavou.

„Už jsem o tom přemýšlela. Jsem si jistá. Bylo to snad něco, co odhalil ve Švédsku? Nebo ve svých úvahách konečně dospěl k řešení zásadního problému?“

„Nechal doma nějaké papíry?“

„Pokoušela jsem se něco po něm najít. Ale Karlis byl velice opatrný. Slova napsaná na papír mohou být příliš nebezpečná.“

„Předal něco svým přátelům? Upitisovi?“

„Ne. Věděla bych o tom.“

„Spoléhal se na něj?“

„Spoléháme se jeden na druhého.“

„Mohl se spolehnout ještě na někoho jiného?“

„Samozřejmě si uchovával důvěru ke svým přátelům. Ale musíte pochopit, že všechno, s čím se svěřujeme jinému člověku, pro něj může být břemenem. Jsem si jistá, že nikdo jiný toho nevěděl tolik jako já. Snad jen on sám.“

„Potřebuju se dozvědět všechno,“ vybízel ji Wallander. „Cokoli, o čem víte a co by se mohlo týkat toho spiknutí, může být důležité.“

Okamžik seděla tiše. Wallander postřehl, že je tak napjatý soustředěním, až se začal potit.

„Několik let předtím, než jsme se seznámili, na konci sedmdesátých let, se stalo něco, co mu zcela otevřelo oči. Tehdy pochopil, jak to v této zemi chodí. Často o tom vyprávěl a říkal, že každý člověk potřebuje otevřít oči vlastním, neopakovatelným způsobem. Byl zvyklý používat podobenství, kterému jsem napřed nerozuměla. Některé lidi probudí kohout, jiné příliš velké ticho. Teď už ovšem vím, co tím myslel. V té době, před více než deseti lety, se zabýval dlouhodobým a namáhavým pátráním, které ho nakonec dovedlo k pachateli. Měl příležitost ho zatknout. Byl to člověk, který ukradl větší množství ikon z našich kostelů, nenahraditelných uměleckých památek, které pak propašoval ven ze země a prodal je za neslýchané sumy. Karlis shromáždil kompletní důkazy a byl si jistý, že muž bude za své zločiny odsouzen. Ale nestalo se tak.“

„Co následovalo?“

„Ne snad že by ho osvobodili. Bylo to ještě horší. Ve skutečnosti ho totiž nikdy nepostavili před soud. Vyšetřování bylo zastaveno. Karlis, který ničemu nerozuměl, pochopitelně požadoval zahájení soudního procesu. Ale jednoho dne toho muže propustili z vyšetřovací vazby a všechny vyšetřovací protokoly dostaly razítko tajné. Karlisovi sdělili, že má na celou záležitost zapomenout. Ten příkaz mu dal jeho nadřízený. Dodnes si pamatuju jeho jméno, jmenoval se Amtmanis. Karlis byl přesvědčený, že sám Amtmanis držel nad zločincem ochrannou ruku a možná také dostal svůj podíl z kořisti. Ta událost mého muže tvrdě zasáhla.“

Wallanderovi náhle vytanula v mysli vzpomínka na večer se sněhovou bouří a na malého krátkozrakého majora, sedícího na jeho pohovce. V něco věřím, řekl. Ale není to Bůh. Přesto jsem nábožensky založený.

„Co bylo potom?“ přerušil své myšlenky.

„V té době jsme se s Karlisem ještě neznali. Ale myslím si, že prodělal těžkou krizi. Snad uvažoval o tom, že uteče na Západ. Možná také pomýšlel na odchod od policie. Skutečně si myslím, že jsem to byla já, kdo ho potom přesvědčil, aby ve své práci pokračoval.“

„Jak jste se poznali?“

Překvapeně se na něj podívala.

„Je to důležité?“

„Možná. Ještě nevím. Ale jestli vám mám pomoct, musím vám položit i takové otázky.“

„Jak už to bývá,“ odpověděla s úsměvem, ve kterém se skrýval žal. „Seznámili nás přátelé. Vyprávěli mi o mladém policejním důstojníkovi, který je jiný než ostatní. Nebyl to sice žádný krasavec, ale zamilovala jsem se do něj hned první večer, kdy jsme se setkali.“

„Jak to bylo dál? Vzali jste se? Co bylo pak s jeho prací?“

„Když jsme se poznali, byl kapitánem. Ale jeho postup byl nečekaně rychlý. Pokaždé, když ho povýšili, přišel domů a mluvil v obrazech. Říkal, že na jeho nárameníky pověsili další proužek neviditelného smutečního flóru. Pokračoval v hledání důkazů, že existuje spojení mezi politickým vedením země, policií a různými zločineckými organizacemi. Rozhodl se, že zmapuje všechny kontakty, a jednou se zmínil, že v Lotyšsku operuje utajené ministerstvo, jehož jediným úkolem je zajišťovat všechny styky mezi zločineckým podsvětím, politiky a policisty, kteří se na spolčení podílejí. Asi před třemi lety jsem ho poprvé slyšela použít výraz spiknutí. Nesmíte zapomínat, že v té době se změnila situace, zavanul vítr příznivý pro jeho záměr. Perestrojka se z Moskvy dostala i k nám, a tak jsme se mohli scházet stále častěji, abychom otevřeně diskutovali o tom, co je třeba v naší zemi změnit.“

„Amtmanis byl pořád jeho šéfem?“

„Amtmanis zemřel. Jeho nejbližšími nadřízenými se už tehdy stali Murniers a Putnis. Podezíral oba, protože se domníval, že jeden z nich byl zapleten do spiknutí, do něhož se pokoušel proniknout, snad byl i jedním z vůdců. Řekl, že mezi policisty se ukrývá kondor a čejka. Ale nevěděl, kdo je kdo.“

„Kondor a čejka?“

„Kondor se chová jako sup, čejka je nevinný, milý ptáček. Když byl Karlis mladý, hodně se zajímal o ptáky. V jednom období dokonce snil o tom, že se stane ornitologem.“

„Ale nevěděl, kdo byl kdo? Myslím, že pochopil, že jde o plukovníka Murnierse.“

„Stalo se to mnohem později, přibližně po deseti měsících.“

„Co se tehdy přihodilo?“

„Karlis přišel na stopu rozsáhlého pašování narkotik. Řekl, že to byl ďábelský plán, který by nás mohl zabít dvakrát.“

„Zabít vás dvakrát? Jak to myslel?“

„To nevím.“

Rychle vstala, jako by najednou dostala strach pokračovat.

„Mohu vám nabídnout šálek čaje,“ řekla. „Kávu tu bohužel nemám.“

„Mám čaj rád,“ odpověděl Wallander.

Zmizela v kuchyni a Wallander se snažil vymyslet, jakými otázkami má pokračovat, aby nezapomněl na něco podstatného. Měl pocit, že k němu byla upřímná. Ale přesto stále nevěděl, s čím by jí a Upitisovi mohl pomoct. Nevěřil, že by dokázal naplnit jejich očekávání. Jsem jenom obyčejný kriminalista z Ystadu, pomyslel si. Potřebovali byste takového člověka, jako byl Rydberg. Ale ten je mrtvý, stejně jako major. Ani jeden z nich už vám nepomůže.

Přišla s čajovou konvicí a šálky na podnose. Uvědomil si, že v bytě musí být ještě nějaká další osoba. Za tak krátkou chvilku by se voda nestačila uvařit. Všude mě obklopují neviditelné stráže, napadlo ho. Lotyšsko je země, kde chápu jen velmi málo z toho, co se kolem mě děje.

Všiml si, že je unavená.

„Kolik máme ještě času?“ zeptal se.

„Za chvíli budeme muset skončit. Můj dům jistě hlídají. Nemůžu být pryč příliš dlouho. Ale mohli bychom se tu sejít znovu zítra večer.“

„Na zítřek jsem pozván na večeři k plukovníku Putnisovi.“

„Rozumím. A co pozítří?“

Přikývl, ochutnal čaj, který se mu zdál slabý, a pokračoval ve vyptávání.

„Musela jste uvažovat, co mínil Karlis tím, že by narkotika mohla zabíjet dvakrát. Upitis nad tím jistě taky přemýšlel. Museli jste tom mluvit.“

„Jednou se Karlis zmínil, že pokud se někdo rozhodne někoho vydírat, použije k tomu jakýchkoli prostředků. Když jsem se zeptala, co má na mysli, jen mi odpověděl, že šlo o něco, co řekl jeden z plukovníků. Nevím, proč si vzpomínám právě na tohle. Možná proto, že Karlis byl v tom období velmi tichý a uzavřený.“

„Vydírání?“

„Použil to slovo.“

„Kdo měl být vydírán?“

„Naše země. Lotyšsko.“

„Opravdu to tak řekl? Celá země měla být vystavena vydírání?“

„Ano. Kdybych si nebyla jistá, neříkala bych vám to.“

„Který z plukovníků použil slovo vydírání?“

„Myslím, že to byl Murniers. Ale určitě to nevím.“

„Jaký měl Karlis názor na plukovníka Putnise?“

„Řekl, že Putnis nepatří mezi ty nejhorší.“

„Co tím myslel?“

„Řídil se zákony. Nebyl zkorumpovaný.“

„Ale přesto úplatky bral.“

„To dělají všichni.“

„Ale Karlis to nedělal?“

„Nikdy. Byl jiný.“

Wallander postřehl, že začala být neklidná. Uvědomil si, že s otázkami, které měl ještě nachystány, bude lépe počkat.

„Baibo,“ řekl a poprvé ji oslovil křestním jménem, „můžu ti tykat jako u nás ve Švédsku? Chtěl bych, aby sis promyslela všechno, co jsi mi dnes večer řekla. Pozítří ti možná položím stejné otázky znovu.“

„Ano,“ řekla. „Nedělám nic jiného. Jen přemýšlím.“

Na krátký okamžik se mu zdálo, že se rozpláče. Ale potom se ovládla a vstala. Odhrnula závěs, který zakrýval jednu stěnu. Za ním byly dveře, které otevřela.

Do místnosti vešla mladá žena. Na její tváři se mihl přátelský úsměv. Začala sklízet čajové šálky.

„To je Inese,“ představila ji Baiba Liepová. „To ji jsi dnes večer navštívil. Tak to vysvětlíš v případě, že by se o to někdo zajímal. Potkal jsi ji v nočním klubu hotelu Latvia a ona se stala tvou milenkou. Nevíš přesně, kde bydlí, jenom to, že je to na druhé straně za mostem. Neznáš její příjmení, protože je jen tvojí milenkou na pár krátkých dní v Rize. Myslíš si, že pracuje jako obyčejná úřednice.“

Wallander poslouchal s údivem. Baiba Liepová řekla něco lotyšsky a dívka, která se jmenovala Inese, si stoupla před něho.

„Zapamatuj si její podobu. Pozítří pro tebe přijede ona. Přijď po osmé hodině do nočního klubu, bude tě tam čekat.“

„Jaké vysvětlení máš ty?“

„Byla jsem na varhanním koncertu a pak jsem šla navštívit svého bratra.“

„Tvého bratra?“

„To je ten, co řídil auto.“

„Proč mě odvezli s kuklou přes obličej, abych se setkal s člověkem, který se jmenuje Upitis?“

„Jeho úsudek je lepší než můj. Nevěděli jsme, jestli se na tebe můžeme spolehnout.“

„Teď to víte?“

„Ano,“ řekla vážně. „Já na tebe spoléhám.“

„Co si vlastně myslíte, že můžu dělat?“

„Promluvíme si o tom až pozítří,“ vyhnula se odpovědi. „Musíme si pospíšit.“

Auto čekalo před brankou. Během zpáteční cesty do centra Rigy seděla tiše. Wallander tušil, že pláče. Když mu zastavili poblíž hotelu, podala mu ruku. Potichu něco špitla lotyšsky a Wallander rychle vystoupil z auta, které vzápětí zmizelo. Přestože měl hlad, zamířil přímo do svého pokoje. Nalil si sklenici whisky, stáhl přehoz a lehl si na postel.

Myslel na Baibu Liepovou.

~~~

Teprve po druhé hodině v noci se svlékl a zalezl do postele. Ve spánku se mu zdálo, že někdo vedle něj leží. Ale nebyla to milenka Inese, kterou mu přidělili. Byl to někdo jiný, ale plukovníci ze snu mu nedovolili, aby se podíval, kdo to je.

Seržant Zids ho vyzvedl následující ráno přesně v osm hodin. O půl deváté vstoupil do jeho kanceláře plukovník Murniers.

„Myslíme, že jsme našli vraha majora Liepy,“ oznámil mu. Wallander na něj nedůvěřivě zíral.

„Je to ten muž, kterého plukovník Putnis celé dva dny vyslýchal?“

„Ne. To je nepochybně prohnaný zločinec, který je do toho nějak zapletený. Ale vrahem je někdo jiný. Pojďte se mnou.“

Sešli o poschodí níž. Murniers otevřel dveře do chodbičky k další kanceláři, oddělené stěnou s oknem ze zrcadlového skla. Murniers Wallanderovi pokynul, aby šel dovnitř.

Místnost za sklem se skládala z chladně vyhlížejících stěn, stolu a dvou židlí. Na jedné z nich seděl Upitis. Hlavu měl převázanou špinavým obvazem. Wallander si všiml, že má na sobě stejnou košili jako při jejich nočním rozhovoru v lovecké chatě kdesi v lesích.

„Kdo je to?“ zeptal se a přitom nespouštěl pohled z Murnierse. Měl strach, že ho jeho rozčilení prozradí. Ale co když už Murniers stejně všechno ví?

„Muž, kterého jsme sledovali už dlouho,“ odpověděl Murniers. „Zkrachovalý akademik, básník, sběratel motýlů, žurnalista. Příliš pije, příliš mluví. Vysloužil si několik let ve vězení za opakovanou zpronevěru. Už dlouho nám bylo zřejmé, že se také podílel na zločinu výrazně většího kalibru, ale nemohli jsme mu to dokázat. Dostali jsme anonymní zprávu, že by mohl mít něco společného s vraždou majora Liepy.“

„Jsou pro to nějaké důkazy?“

„Samozřejmě že nic nepřizná. Ale máme důkaz, který má stejnou váhu, jako kdyby se nám dobrovolně přiznal.“

„Jaký?“

„Vražednou zbraň.“

Wallander se obrátil k Murniersovi a upřeně se na něj zahleděl.

„Vražednou zbraň,“ opakoval Murniers. „Snad bychom teď mohli jít nahoru do mé kanceláře, chci požádat o uvalení vazby. Za těchto okolností musím přizvat také plukovníka Putnise.“

Wallander následoval Murnierse nahoru po schodech. Všiml si, že si plukovník při chůzi sám pro sebe pobrukuje.

Někdo mě podvedl, pomyslel si s hrůzou.

Někdo mě podvedl a já vůbec nevím kdo.

Nevím kdo a vůbec nevím proč.

12

Upitis byl zatčen. Při domovní prohlídce našla policie v jeho bytě starou dřevěnou klempířskou palici se skvrnami od krve a chomáčkem vlasů. Upitis nedokázal vysvětlit, co dělal ten večer a noc, kdy byl major Liepa zavražděn. Tvrdil, že byl opilý, že byl na návštěvě u přátel, ale nedokázal si vzpomenout, u kterých. Murniers poslal dopoledne do terénu celou smečku policistů a nařídil jim, aby vyslechli různé osoby, které by mohly potvrdit Upitisovi alibi, ale nenašel se nikdo, kdo by dosvědčil, že Upitise viděl nebo že ho Upitis navštívil. Murniers vynakládal spoustu energie, zatímco plukovník Putnis se choval spíše zdrženlivě a vyčkával.

Wallander se horečně pokoušel pochopit, co se kolem něj děje. Když spatřil Upitise za zrcadlovým sklem, jeho první myšlenkou samozřejmě bylo, že také tohoto člověka někdo zradil. Ale potom začal váhat. Bylo tu stále příliš mnoho nejasností. Slova Baiby Liepové o tom, že žijí ve společnosti, kde spiknutí je nejvyšší uznávanou normou, zněla celou dobu v jeho vědomí. Pokud byla pravdivá podezření majora Liepy, že Murniers je zkorumpovaný policista, a stál-li za majorovou smrtí on, pak celá záležitost začíná, jak Wallander cítil, nabývat neskutečných rozměrů. Byl Murniers připravený vzít na sebe odpovědnost za to, že pošle před soud nevinného, jen aby se ho zbavil? Nebylo něco takového vyjádřením nehorázné arogance?

„Jestli je vinen,“ zeptal se Putnise, „jaký může dostat trest?“

„Jsme asi staromódní, ale v naší zemi jsme si zachovali trest smrti,“ odpověděl Putnis. „Zavraždit vysokého policejního důstojníka je bezesporu to nejhorší, čeho se někdo může dopustit. Myslím si, že bude zastřelen. Osobně to považuju za přiměřený trest. Jak to cítíte vy, komisaři Wallandere?“

Wallander neodpověděl. Myšlenka na to, že se nalézá v zemi, kde posílají zločince na popravu, ho vyděsila do té míry, že na okamžik oněměl.

Zdálo se, že Putnis zatím zůstává stát stranou. Wallander pochopil, že oba plukovníci často loví v různých vodách, aniž se navzájem informují. O anonymním tipu, který se dostal k Murniersovi, neměl Putnis vůbec ponětí. Při jednom z Murniersových nápadných návalů energie a aktivity odvedl Wallander Putnise do své kanceláře, poprosil seržanta Zidse, ať přinese kávu, a zkusil plukovníka přimět k tomu, aby mu vysvětlil, co to má vlastně všechno znamenat. Připomněl si, že už první den vycítil mezi oběma plukovníky napětí. Teď byl zcela zmatený, a tak si řekl, že nemá co ztratit, když dá před Putnisem najevo své překvapení.

„Je to ten pravý člověk?“ zeptal se. „Jaký mohl mít motiv? Dřevěná palice s krvavými skvrnami a několika vlasy? Je to snad možné považovat za důkaz, dokud nebudou provedeny laboratorní analýzy? Co když na palici nejsou majorovy vlasy, ale třeba kočičí chlupy?“

Putnis pokrčil rameny.

„Uvidíme,“ odpověděl. „Zdá se, že Murniers věří tomu, co dělá. Stává se opravdu málokdy, že se při zatýkání dopustí omylu. V tom je výrazně efektivnější než já. Ale zdá se, že pochybujete, komisaři Wallandere. Smím se zeptat na základě čeho?“

„Já nepochybuju,“ odpověděl Wallander. „Sám jsem měl řadu případů, kdy byl pachatelem člověk, u něhož se to dalo očekávat nejmíň ze všech. Jen mě to udivuje, nic víc.“

Seděli mlčky a pili kávu.

„Pochopitelně by bylo dobré, kdyby se vraha majora Liepy podařilo zatknout,“ navázal Wallander. „Ale tenhle Upitis nepůsobí zrovna dojmem, že by mohl být šéfem komplikovaného zločineckého uskupení, které se potřebovalo zbavit policejního důstojníka.“

„Možná je to narkoman,“ řekl Putnis váhavě. „Narkomani se nechají dohnat k čemukoli. Mohl dostat příkaz od někoho v pozadí.“

„Zabít majora Liepu dřevěnou palicí? Nožem nebo pistolí, to bych ještě dokázal pochopit. Ale dřevěnou palicí? A jak dopravil tělo do přístavu?“

„To nevím. Ale Murniers už to zjistí.“

„Jak pokračujete s výslechem toho vašeho podezřelého?“

„Dobře. Sice ještě pořád nepřišel s nějakým rozhodujícím doznáním, ale nepochybuju, že to udělá. Jsem přesvědčený, že se podílí na pašování narkotik, stejně jako ti muži, kteří připluli mrtví ke švédskému pobřeží. Právě teď jsem ho nechal na pokoji. Dávám mu čas, aby si svou situaci promyslel.“

Putnis opustil místnost. Wallander seděl tiše na své židli a pokoušel se dát si dohromady souvislosti. Chtěl vědět, jestli Baibě Liepové řekli, že jejího přítele Upitise zatkli pro podezření z vraždy jejího muže. Ve vzpomínce se vrátil do lovecké chaty v lese s vůní jehličí. Napadlo ho, jestli ho Upitis nevyslýchal z obavy, že by mohl vědět něco nepatřičného. Něco, co by ho pak donutilo rozbít klempířskou palicí lebku také švédskému policajtovi. Wallander si uvědomil, že všechny stopy postupně vychládají, všechny teorie se hroutí. Zkoušel smést jejich střípky na hromádku a podívat se, jestli mezi nimi neobjeví něco, čeho by se snad mohl přidržet.

Po hodinovém osamění v kanceláři došel k přesvědčení, že vlastně existuje jediná věc, kterou může udělat. Vrátit se do Švédska. Přijel do Rigy, protože lotyšská policie požadovala jeho pomoc. Ale neměl, co by nabídl, a teď, když se zdálo, že zatkli pachatele, už nebyl žádný důvod, aby tu zůstával. Mohl se jen pokusit vypořádat s pocitem, že ho v noci vyslýchal muž, který se později sám ukázal být podezřelým, po němž se pátrá. Přijal roli pana Eckerse, aniž cokoli věděl o představení, ve kterém hrál. Jediným rozumným řešením bylo odcestovat co nejrychleji domů a na celou věc zapomenout.

A přece se tomu vzpíral. Za vším tím zmatkem a nechutí cokoli dál podnikat, které právě na chvíli podlehl, bylo něco, co nemohl přehlédnout. Strach a vzdor Baiby Liepové a Upitisovy unavené oči. Pomyslel si, že i když mnoho věcí v lotyšské společnosti pro něj zůstávalo neviditelných, současně mohl vidět něco, co zůstalo skryté jiným.

Rozhodl se, že celé záležitostí věnuje ještě několik dní. Protože cítil potřebu udělat něco konkrétního, místo aby dál seděl ve své místnosti a dumal, požádal seržanta Zidse, který trpělivě čekal na chodbě, aby mu zajistil materiály z vyšetřování, kterými se major Liepa zabýval během posledních dvanácti měsíců. Když teď neviděl žádnou možnost, jak se v současné chvíli pohnout kupředu, vybral si dočasný ústup směrem do majorovy minulosti. Možná, že se mu v archivu podaří najít něco, co by ho dovedlo dál.

Seržant Zids dokázal, že umí pracovat opravdu efektivně, a když se po půl hodině vrátil, nesl v náruči stoh zaprášených složek.

O šest hodin později byl seržant Zids ochraptělý a stěžoval si, že ho bolí hlava. Wallander nedopřál ani jemu, ani sobě přestávku na oběd. Procházeli jednu složku po druhé a seržant Zids překládal, vysvětloval, odpovídal na Wallanderovy otázky a pak zase překládal. Když se dostali na poslední stranu posledního hlášení v poslední složce, Wallander pocítil zklamání. Měl před sebou seznam toho, na čem major Liepa pracoval v posledním roce svého života. Zadržel jednoho násilníka, dále lupiče, který delší dobu terorizoval jedno z rižských předměstí, vyřešil dva případy padělatelů listin a tři vraždy, z nichž dvě se odehrály v rodinách, takže oběť a pachatel se navzájem dobře znali. Nikde se mu nepodařilo objevit ani náznak toho, co bylo podle Baiby Liepové nejdůležitějším úkolem jejího muže, který si sám zadal. To, co se dozvěděl, jen znovu potvrzovalo obraz majora Liepy jako zaníceného, někdy snad až pedantského vyšetřovatele. Ale to bylo všechno, co mohly archivní dokumenty Wallanderovi poskytnout. Poslal Zidse, aby složky zase odnesl, a pomyslel si, že jediné, na co by se měl zaměřit, je právě to, co v materiálech scházelo. Major musel jistě někde uchovávat své záznamy z tajného pátrání, kterým se zabýval. Bylo by bláhové se domnívat, že všechno nosil jen v hlavě. Byl si velmi dobře vědom, jak značné je riziko jeho odhalení. Jak by se mohl vážně zabývat náročným vyšetřováním s ambicemi, že jeho výsledky poslouží budoucí společnosti, kdyby někde neuložil svůj testament?

Kdyby ho na ulici přejelo auto, nezůstalo by po něm nic. Někde musí existovat písemný materiál a někdo musí vědět kde. Ví to Baiba Liepová? Nebo Upitis? Stojí v pozadí jiný člověk, někdo, koho by major tajil i před vlastní ženou? Wallander připustil, že se to nedá úplně vyloučit. Každá důvěra, se kterou se člověk obrátí na někoho jiného, se stává břemenem, řekla Baiba Liepová. A ta slova jistě pocházela od jejího muže.

Seržant Zids se vrátil z archivu.

„Měl major Liepa ještě nějaké další příbuzné?“ zeptal se Wallander.

Seržant Zids pokrčil rameny.

„Nevím,“ odpověděl. „Snad to ví jeho žena.“

Wallander cítil, že momentálně nemá chuť položit Baibě takovou otázku. Pomyslel si, že od nynějška je sám nucen jednat podle obecně uznávané normy. Nezatěžovat své okolí důvěrou a zbytečně nerozdávat informace, ale místo toho sám lovit v terénu, jehož hranice si vymezí.

„Major Liepa musel mít osobní složku,“ řekl. „Chtěl bych se do ní podívat.“

„K té nemám přístup,“ odpověděl seržant Zids. „Jen několik málo osob má povolení zacházet s písemnostmi z personálního oddělení.“

Wallander ukázal na telefon.

„Tak zavolejte někomu, kdo to povolení má,“ řekl. „Řekněte, že ten švédský policajt by rád viděl osobní spis majora Liepy.“

Po chvilce námahy se seržantu Zidsovi podařilo sehnat plukovníka Murnierse, který slíbil, že majorovu složku nechá přinést co nejdříve. Za tři čtvrtě hodiny ležela na Wallanderově stole. Měla červené desky a první, co po otevření uviděl, byl majorův obličej. Fotografie byla stará. Zaujalo ho, že během deseti let se major skoro vůbec nezměnil.

„Přeložte mi to,“ přikázal Zidsovi.

Seržant zavrtěl hlavou.

„Nesmím nahlížet do červených složek.“

„Když vás mohli pro složku poslat, můžete mi snad také přeložit, co je v ní.“

Seržant Zids nešťastně zavrtěl hlavou.

„Nemám k tomu povolení.“

„Tak vám ho dávám já. Řeknete mi jen to, jestli měl major Liepa kromě své ženy ještě další rodinu. Pak vám dám rozkaz, abyste všechno zapomněl.“

Seržant Zids se proti své vůli posadil a listoval ve složce. Wallander měl přitom pocit, že se Zids dotýká listů papíru se stejnou nevolí, jako kdyby ohledával mrtvolu.

Major Liepa měl otce. Podle materiálů se jmenoval Karlis, stejně jako jeho syn, byl penzionovaným poštovním zaměstnancem a bydlel ve Ventspilsu. Wallander si připomněl brožurku, kterou mu v hotelu ukazovala žena s rudě namalovanými rty. Pojednávala o cestě k pobřeží a do města Ventspilsu. Podle údajů ze spisu bylo otci sedmdesát čtyři let a byl vdovec. Wallander si ještě jednou prohlédl majorův obličej na fotografii a pak složku zavřel a odložil ji stranou. Ve té chvíli vešel do kanceláře Murniers a seržant Zids rychle vstal, aby se mohl co možná nejvíc vzdálit od červených desek.

„Našel jste něco zajímavého?“ zeptal se Murniers. „Něco, co jsme přehlédli?“

„Nic. Právě jsem chtěl poslat spis zpátky do archivu.“

Seržant vzal červenou složku a vyšel s ní z místnosti.

„Jak pokračujete s tím zadrženým?“ změnil téma Wallander.

„Zlomíme ho,“ odpověděl Murniers tvrdě. „Jsem si jistý, že je to ten pravý člověk. Přestože se zdá, že plukovník Putnis váhá.“

Já také váhám, přemýšlel Wallander. Možná bych si o tom mohl promluvit s Putnisem dnes večer, až se setkáme u něj doma. Abychom si porovnali, do jaké míry se shodují nebo rozcházejí naše pochybnosti.

Rozhodl se okamžitě vymanit z toho velkého zmatku. Nadále už neviděl důvod, proč by si měl své myšlenky nechávat pro sebe.

V říši lží je zřejmě polopravda králem, pomyslel si. Proč říkat věci, jak doopravdy jsou, když si jiní mohou dovolit zacházet s pravdou, jak se jim zachce?

„Velmi mě překvapila jedna věc, kterou mi major Liepa svěřil při svém pobytu ve Švédsku,“ začal Wallander. „Tehdy vypil pár skleniček whisky. Nebylo mi úplně jasné, co tím míní. Ale naznačil své znepokojení nad tím, že někteří z jeho kolegů asi nejsou zcela spolehliví.“

Ani jediný sval v Murniersově obličeji neprozradil, že by plukovníka Wallanderova slova překvapila.

„Byl ovšem tehdy opilý,“ pokračoval Wallander, i když podvědomě cítil odpor mluvit nelichotivě o mrtvém člověku. „Ale jestli jsem mu správně rozuměl, pak měl podezření, že některý z jeho nadřízených se spolčuje se zločineckými kruhy v této zemi.“

„Zajímavé tvrzení, i když major nebyl úplně střízlivý,“ pronesl Murniers zamyšleně. „Jestliže použil slovo nadřízený, může to znamenat jedině plukovníka Putnise nebo mne.“

„Nezmínil žádná jména.“

„Uvedl nějaký důvod pro své podezření?“

„Mluvil o pašování narkotik. O nových dopravních trasách přes východní Evropu. Byl toho názoru, že by se taková činnost nedala provozovat bez ochrany nějaké vysoce postavené osoby.“

„Zajímavé,“ poznamenal Murniers. „Vždycky jsem považoval majora Liepu za neobyčejně rozumného muže. Za člověka s velmi citlivým svědomím.“

Jako by se ho to netýkalo, uvažoval Wallander. Mohl to být on, pokud se major Liepa ve svých podezřeních nemýlil?

„Jaké z toho sám vyvozujete závěry?“ zeptal se Murniers.

„Vůbec žádné. Jen jsem si myslel, že bych se vám o tom měl zmínit.“

„To bylo správné,“ přikývl Murniers. „Bude dobře, když o tom povyprávíte také mému kolegovi plukovníku Putnisovi.“

Murniers odešel. Wallander si oblékl bundu a na chodbě se potkal se seržantem Zidsem. Když se vrátil do hotelu, lehl si na postel, přehodil přes sebe deku a hodinu se prospal. Přemohl se a dal si krátkou sprchu v chladné vodě. Pak si oblékl tmavomodrý oblek, který si přivezl ze Švédska. Těsně po sedmé hodině sešel do haly, kde na něj čekal seržant Zids, opřený o recepční pult.

Plukovník Putnis bydlel na vesnici pár desítek kilometrů jižně od Rigy. Cestou Wallander myslel na to, že skoro pokaždé, když ho někdo vezl lotyšskou krajinou, bylo to za tmy. Přemísťoval se ve tmě, přemýšlel ve tmě. Schoulený na zadním sedadle auta najednou pocítil neurčitou touhu po domově. Uvědomil si, že ji umocňovaly všechny nejasnosti kolem jeho úkolu. Hleděl do tmy. Řekl si, že zítra musí zavolat otci. Táta se ho určitě zeptá, kdy má v úmyslu se vrátit domů.

Brzy, odpoví mu, velmi brzy.

Seržant Zids odbočil z hlavní silnice a projel dvěma vysokými železnými branami. Příjezd k domu byl vyasfaltovaný a Wallandera napadlo, že soukromá cesta plukovníka Putnise je v mnohem lepším stavu než všechny cesty, kterými až dosud při svém pobytu v Lotyšsku projížděl. Seržant Zids zastavil před altánem, který osvětlovaly skryté reflektory. Wallandera se zmocnil intenzivní pocit, že se naráz ocitl v jiné zemi. Když vystoupil z auta, nikde kolem sebe neuviděl ani náznak všudypřítomné tmavé šedi nebo polorozpadlých budov. Jako by nechal Lotyšsko někde za sebou.

Plukovník Putnis čekal v altánu a uvítal ho. Pro dnešní večer odložil policejní uniformu a místo ní si vzal výborně padnoucí oblek, který Wallanderovi připomněl šaty, které měli na sobě zavraždění muži ze záchranného člunu. Vedle něj stála jeho žena. Byla mnohem mladší než on. Wallander odhadoval, že jí ještě nebylo ani třicet. Když se pozdravili, ukázalo se, že paní Putnisová mluví výtečnou angličtinou. Wallander vstoupil do nádherného domu a přitom si pomyslel, že kvůli tomu, aby si člověk mohl takovým způsobem zajistit existenci, musel napřed projít dlouhou a namáhavou cestou odříkání. Plukovník Putnis ho provázel jednotlivými místnostmi. V rukou přitom drželi sklenice z broušeného skla s whisky a hostitel se vůbec nepokoušel skrývat, jak je na svůj dům pyšný. Wallander si všiml, že pokoje byly zařízeny nábytkem dovezeným ze Západu, který domu dodával honosný, ale přitom sterilně chladný ráz.

Kdybych žil jako tito lidé v zemi, ve které se zdá, že všechno spěje k neodvratnému konci, určitě bych se také snažil zajistit jako oni, řekl si. Ale to, co tu viděl, muselo stát spoustu peněz, a Wallander uvažoval, jestli lotyšský policejní plukovník mohl mít tak vysoký plat. Úplatky, pomyslel si. Úplatky a korupce. Ale hned zase myšlenku zahnal. Vždyť vlastně plukovníka Putnise a jeho ženu Ausmu nezná. Cožpak není možné, aby se v Lotyšsku některým lidem podařilo udržet si zděděné rodinné bohatství, i když ti, kteří tu vládli skoro padesát let, převrátili naruby všechny ekonomické normy?

Co vlastně věděl? Nic.

Večeřeli v jídelně, kterou osvětlovala ozdobná svítidla na vysokých sloupech. Z rozhovoru Wallander pochopil, že Putnisova manželka také pracuje u policie, avšak v jiném oddělení. Nejasné tušení mu napovídalo, že to, s čím přichází do styku, bude možná přísně tajné. Napadlo ho, že může jít o příslušnici lotyšské složky KGB. Vyptávala se ho na Švédsko a víno způsobilo, že i když se snažil mírnit, nevyhnul se ve svých odpovědích vychloubačnému tónu.

Po večeři Ausma zmizela v kuchyni, aby postavila na kávu. Putnis podával koňak v obývacím pokoji s krásnými, kůží potaženými křesly, rozestavěnými do několika skupin. Wallander si pomyslel, že by si nikdy v životě nemohl dovolit koupit tak drahý nábytek. Kvůli té myšlence se začal cítit agresivní. Pod vlivem jeho pocitů ho napadlo, že jestli nebude protestovat, stane se osobně odpovědným, jako by se on sám podílel na úplatcích, za které si plukovník Putnis pořídil tak nákladný domov.

„Lotyšsko je zemí velkých kontrastů,“ poznamenal a přitom věděl, že větu vyjádřil v angličtině velmi neobratně.

„Není tomu tak i ve Švédsku?“

„Samozřejmě že i u nás jsou rozdíly. Ale nebijí tolik do očí jako tady. Švédský policista ve vysokém postavení by si nemohl dovolit bydlet v takovém domě, jako je ten váš.“

Plukovník Putnis rozhodil rukama, jako by se chtěl omlouvat.

„Moje žena a já nejsme bohatí,“ namítl. „Ale žili jsme mnoho let skromně a šetřili jsme. Je mi přes pětapadesát. Rád bych své stáří prožil pohodlně. Je na tom něco špatného?“

„Neříkám, že je to špatné. Mluvím o rozdílech. Když jsem se setkal s majorem Liepou, bylo to poprvé, co jsem osobně poznal člověka z některého z pobaltských států. Představoval jsem si, že přichází ze země, kde je velká chudoba.“

„Žije tu mnoho chudých lidí, to nepopírám.“

„Rád bych věděl, jak to vlastně je.“

Plukovník Putnis si ho prohlížel zkoumavýma očima.

„Obávám se, že jsem vaši otázku nepochopil.“

„S úplatky. S korupcí. Se souvislostí mezi zločineckými organizacemi a politiky. Rád bych dostal odpověď na to, co mi řekl major Liepa, když byl u mě doma na návštěvě. Byl tehdy přibližně stejně opilý, jako jsem já teď.“

Plukovník Putnis ho pozoroval s úsměvem.

„Samo sebou. Ovšemže se vám to pokusím vysvětlit, jestli to dokážu. Ale nejdřív mi musíte povědět, o čem major mluvil.“

Wallander opakoval stejná slova, stejný smyšlený citát, jaký před několika hodinami přednesl plukovníku Murniersovi.

„Samozřejmě dochází k nepravostem také mezi lotyšskými policisty,“ odpověděl Putnis. „Mnozí policajti mají nízké platy a pokušení nechat se podplatit může pro někoho být neodolatelné. Ale přitom musím také dodat, že major Liepa bohužel trpěl jistým sklonem k přehánění poměrů, které u nás vládnou. O jeho mimořádné čestnosti a pracovitosti se jistě nedá pochybovat. Ale možná občas směšoval dohromady fakta s emocionálními klamnými představami.“

„Myslíte, že přeháněl?“

„Bohužel to tak vypadá.“

„Jako třeba jeho tvrzení, že některý výše postavený policejní velitel by mohl být zapletený do zločinných aktivit?“

Plukovník Putnis zahříval skleničku koňaku v dlaních.

„Musel tedy narážet na plukovníka Murnierse nebo na mne,“ zamyslel se. „To mě udivuje. Bylo to od něj nejen nešťastné, ale i nerozumné.“

„Ale to, co řekl, musí mít přesto nějaké vysvětlení?“

„Možná si major Liepa myslel, že Murniers a já stárneme příliš pomalu,“ usmál se Putnis. „Třeba ho znepokojovalo, že stojíme v cestě jeho povýšení.“

„Major Liepa vůbec nepůsobil dojmem, že by si kvůli své kariéře dělal starosti.“

Putnis zadumaně přikývl.

„Dovolte mi, abych vám dal přijatelnou odpověď. Ale prosím vás, abyste si to nechal pro sebe. Slíbíte mi to?“

„Nemám ve zvyku šířit dál důvěrné informace.“

„Plukovník Murniers zhruba před deseti lety podlehl politováníhodné slabosti. Byl přistižen, když přijal úplatek od ředitele jedné z našich textilních továren, kterého zatkli pro podezření ze značné zpronevěry. Spolupachatelé šéfa podniku chtěli zlikvidovat jisté dokumenty, které se měly stát rozhodujícím důkazem. Peníze, které Murniers přijal, měly být odměnou za to, že nad tím zavře oči.“

„Co se stalo potom?“

„Záležitost se zametla pod stůl. Šéf podniku dostal symbolický trest. Za rok se stal znovu ředitelem jedné z největších továren na zpracování dřeva v zemi.“

„Jak to dopadlo s Murniersem?“

„Nijak. Tvářil se, že toho hluboce lituje. Byl v té době přepracovaný a současně procházel krizí z vlekoucího se a psychicky vyčerpávajícího rozvodu. Politbyro, které mělo k Murniersově prohřešku zaujmout stanovisko, usoudilo, že je třeba mu prominout. Možná že se major Liepa držel chybné představy, ve které zaměňoval chvilkovou slabost za trvalý charakterový defekt. To je jediné vysvětlení, které vám mohu nabídnout. Smím vám dolít koňak?“

Wallander mu podal svou skleničku. Něco ve slovech plukovníka Putnise a současně v tom, co předtím řekl Murniers, ho znepokojovalo, ale nepodařilo se mu vypátrat, o co šlo. V té chvíli vešla do pokoje Ausma s kávou na podnose a začala Wallanderovi nadšeně vyprávět, co si musí v Rize rozhodně prohlédnout, než odcestuje domů. Zatímco poslouchal, co mu povídala, pronásledovala ho utkvělá myšlenka.

V tom, co bylo řečeno, se skrývalo něco důležitého, něco, co téměř nepozorovaně proklouzlo kolem, ale jeho mozek to přesto dokázal zachytit.

„Švédská brána,“ říkala právě Ausma. „Měl jste příležitost prohlédnout si náš památník z doby, kdy Švédsko bylo jednou z obávaných evropských velmocí?“

„Je mi líto, ale zatím jsem se k tomu nedostal.“

„I dnes zůstává Švédsko velmocí,“ ozval se plukovník Putnis. „Pokud jde o počet obyvatel, nepatří k velkým zemím, ale můžeme mu závidět jeho bohatství.“

Wallander se obával, že se mu vytratí nit nejasného tušení, která se mu proplétala myslí, a proto se omluvil a odešel na toaletu. Zamkl dveře a posadil se na sedátko. Rydberg ho před mnoha lety naučil, aby neodkládal zkoumání takových letmých nápadů, při kterých je cíl často velmi blízko před očima, ale je těžké ho zachytit.

Pak na to přišel. Plukovník Murniers řekl něco, o čem hovořil Putnis jen před pár minutami téměř stejnými slovy. A přece byl v jejich vyjádření rozdíl.

Při pomyšlení na skutečnosti, které Putnis prozradil o Murniersovi, si Wallander připomněl slova Upitise a Baiby Liepové. Máme podezření, že Karlis byl zrazen. Podezíráme Murnierse. Murniers mluvil o tom, že major Liepa byl rozumný, plukovník Putnis o jeho nerozumu. Ale když Wallander seděl na záchodové míse, uvědomil si, co ho na tom zneklidňovalo. Kdyby podezření bylo správné, dalo se spíš čekat, že plukovníci budou majora Liepu hodnotit opačně. Byl by to Murniers, kdo by majora označil za nerozumného.

Možná jsem uvažoval naprosto špatně, pomyslel si Wallander. Možná vidím v plukovníku Murniersovi to, co mám hledat u Putnise. Zkoušel si v paměti vybavit Murniersův hlas a přitom si uvědomil, že to byl on, kdo říkal pravdu. Major Liepa byl skutečně rozumný člověk, rozumný policista.

Když o tom tak uvažoval, uvědomil si, že až příliš snadno přijal informace a podezření, která se k němu dostala z druhé nebo z třetí ruky.

Spláchl toaletu a vrátil se ke svému šálku kávy a skleničce koňaku.

„Naše dcery,“ řekla Ausma a podala mu dvě zarámované fotografie. „Aida a Lija.“

„Taky mám dceru,“ odpověděl Wallander. „Jmenuje se Linda.“

Po zbytek večera rozhovor nezávazně přecházel mezi různými tématy. Wallander si přál, aby už brzy skončil, ovšem tak, aby to nevypadalo nezdvořile. Blížila se jedna hodina, když seržant Zids zastavil před hotelem Latvia a rozloučil se s ním. Při zpáteční cestě Wallander podřimoval na zadním sedadle. Došlo mu, že vypil víc, než měl. Ráno se bude probouzet rozlámaný a s kocovinou.

Dlouho ležel a hleděl do tmy, než usnul.

Obličeje obou plukovníků splynuly do jediného obrazu. Náhle si uvědomil, že by se nikdy nedokázal smířit s tím, že by se vrátil domů a přitom neudělal všechno, co je v jeho silách, aby objasnil smrt majora Liepy.

Jsou tu souvislosti, pomyslel si. Major Liepa, mrtví muži v záchranném člunu, zatčení Upitise. Všechno je navzájem provázáno. Jenže já ještě nevím jak. A za mojí hlavou, na druhé straně tenké zdi, sedí neviditelní lidé a registrují každé moje nadechnutí.

Možná také zaznamenávají, jak dlouho tu ležím s otevřenýma očima, než se mi podaří usnout, a podávají o tom hlášení.

Možná se domnívají, že mohou podobným způsobem sledovat mé myšlenky.

Venku na ulici se ozval hluk osamělého nákladního auta.

Jeho poslední myšlenkou, než konečně usnul, bylo, že je v Rize už šest dní.

13

Když se Kurt Wallander ráno probudil, byl rozlámaný a měl přesně takovou kocovinu, jaké se obával, než usnul. Bušilo mu ve spáncích, a když si čistil zuby, měl dojem, že se pozvrací. Rozpustil ve sklenici vody dvě tablety proti bolesti hlavy a přitom si pomyslel, že doba, kdy si mohl dovolit se večer napít, aniž se to na něm příští den výrazně podepsalo, je nenávratně pryč.

Prohlížel si v zrcadle svůj obličej a zjistil, že se stále víc podobá svému otci. Kocovina v něm probouzela všepohlcující smutek spojený s lítostí a pocitem, že se cosi ze života vytrácí. Navíc ve svém bledém, napuchlém obličeji začínal tušit první známky přicházejícího stáří.

O půl osmé zamířil dolů do jídelny, vypil kávu a posnídal smažená vejce. Nevolnost trochu polevila. Půlhodinu, kterou měl pro sebe, než pro něj přijede seržant Zids a odveze ho, se pokusil využít k tomu, že si ještě jednou prošel jednotlivá fakta z pořádně zamotaného klubka. Na jeho začátku byli dva přepychově oblečení mrtví muži, které mořský proud zahnal na pevninu u Mossby Strandu. Snažil se zpracovat domněnku, k níž dospěl předchozího večera, že to totiž možná byl plukovník Putnis, a ne Murniers, kdo se vydal temnými cestami. Ale jeho úvahy ho přivedly jen zase zpátky k bodům, z nichž vycházel. Všechno bylo příliš nejasné, všechno se příliš rozplývalo. Přemýšlel nad tím, že pátrání v zemi, jako je Lotyšsko, musí vycházet ze zcela odlišných podmínek, než na jaké je zvyklý doma ve Švédsku. Povaha totalitního státu s jeho zákulisními praktikami má za následek, že shromažďování faktů a sestavení řetězu důkazů se stává neporovnatelně náročnějším a mnohem komplikovanějším.

Napadlo ho, že když v Lotyšsku dojde ke zločinu, je asi potřeba se úplně na začátku rozhodnout, jestli má vůbec smysl začínat s pátráním a vyšetřováním. Nebo jestli zločin spadá do té kategorie, která je určena k utajení a přitom zamořuje celou společnost.

Nakonec nechal úvah, zvedl se a vyšel ven z hotelu za seržantem, který už čekal s přistaveným autem. Řekl si, že musí s větší energií než dosud hledat odpovědi na své otázky u obou plukovníků. Vůbec nevěděl, jestli před ním otevřeli, nebo naopak zavřeli symbolické dveře.

Když projížděli městem, vyvolalo v něm střídání zanedbaných domů a nepopsatelně ponurých náměstí zcela zvláštní druh melancholie, který nikdy předtím ve svém životě nepoznal. Představoval si, že lidé, které viděl čekat na autobusových zastávkách a spěchat na chodnících, mají ve svých duších stejně pusto, jako je pusté okolí, které je obklopuje. Při té myšlence se zachvěl. Znovu cítil, že by se nejraději vrátil domů. Ale po čem to vlastně toužil?

Telefon zadrnčel právě v okamžiku, když Wallander vstupoval do dveří své kanceláře. Předtím poslal seržanta Zidse, aby přinesl kávu.

„Dobré ráno,“ uslyšel Murniersův hlas a postřehl, že jindy posmutnělý plukovník je právě v dobré náladě. „Jak se vydařil večer?“

„Za celou dobu, co jsem v Rize, jsem ještě nikde nedostal tak dobře najíst,“ odpověděl Wallander. „Ale obávám se, že jsem vypil trochu víc, než jsem měl.“

„Umírněnost je ctnost, kterou v naší zemi neznáme,“ zasmál se Murniers. „Pochopil jsem, že váš švédský úspěch se zakládá na tom, že jste si udrželi schopnost žít umírněně.“

Wallander nenašel žádnou vhodnou odpověď, a tak Murniers pokračoval:

„Přede mnou na stole leží jeden zajímavý dokument. Myslím, že až se s ním seznámíte, zapomenete na to, že jste u plukovníka Putnise vypil příliš mnoho jeho výtečného koňaku.“

„Co je to za dokument?“

„Upitisovo přiznání. Zaprotokolované a podepsané během uplynulé noci.“

Wallander se nezmohl na slovo.

„Jste tam?“ zeptal se Murniers. „Snad byste teď měl na chvíli přijít ke mně.“

Na chodbě se Wallander srazil se seržantem Zidsem, který přicházel se šálkem kávy. Vzal si ho z podnosu a vstoupil s ním do Murniersovy pracovny. Plukovník seděl za psacím stolem a usmíval se svým melancholickým úsměvem. Wallander se posadil a Murniers zvedl ze stolu složku s protokolem.

„Takže tady máme přiznání kriminálníka Upitise. Mám opravdu radost, že vám ho mohu přeložit. Vypadáte, jako by vás to překvapovalo.“

„Ano,“ odpověděl Wallander. „To vy jste ho vyslýchal?“

„Ne. Plukovník Putnis dal příkaz kapitánu Emmanuelisovi, aby převzal výslech. Jak je vidět, podařilo se mu to nad očekávání. Emmanuelis je člověk, od jehož schopností si v budoucnu mnoho slibujeme.“

Byla to ironie, co Wallander zachytil v tónu Murniersova hlasu? Nebo to byl jen obyčejný projev policistovy únavy a deziluze?

„Alkoholu propadlý sběratel motýlů a básník Upitis se tedy rozhodl, že učiní plné doznání,“ pokračoval Murniers. „Přiznává, že společně se dvěma dalšími osobami, pány Bergklausem a Lapinem, zavraždili majora Liepu v noci na 23. února. Ti tři pánové sehráli roli vykonavatelů zakázky na objednávku. Smyslem kontraktu bylo odklidit majora Karlise Liepu z cesty. Upitis tvrdí, že mu není známo, kdo za objednávkou stojí, a v tom má zřejmě pravdu. Kontrakt putoval přes různé mezičlánky, než se dostal na správnou adresu. Protože se jednalo o vysokého policejního důstojníka, dohodnutá částka rozhodně nebyla zanedbatelná. Upitis a ti další dva muži si za popravu rozdělili honorář, který odpovídá stonásobku ročního platu lotyšského dělníka. Kontrakt byl dohodnut před více než dvěma měsíci, tedy dlouho předtím, než major Liepa odcestoval do Švédska. Zadavatel úkolu zpočátku nestanovil konkrétní časovou lhůtu. Důležité bylo, aby se Upitisovi a jeho dvěma spolupachatelům záměr podařil. Ale pak náhle došlo ke změně plánu. Tři dny před vraždou, tedy v době, kdy byl major Liepa ve Švédsku, kontaktoval Upitise jeden ze zprostředkovatelů a sdělil mu, že majora Liepu je třeba odstranit okamžitě, jakmile se vrátí do Rigy. Důvod k takovému náhlému spěchu neuvedl, ale suma za objednávku se navýšila a Upitis navíc dostal k dispozici auto. Měl nyní každý den navštěvovat jedno kino ve městě, Spartak, abych byl přesný. Měl do kina chodit dvakrát, ráno a večer. Na jednom z černých sloupů, které nesou střechu kina, se jednoho dne měl objevit jistý nápis. Takový, jakému se u vás na Západě říká graffiti. Měl znamenat, že major Liepa musí být okamžitě zlikvidován. Ráno toho dne, kdy se měl major Liepa vrátit, se tam nápis objevil. Upitis se ihned spojil s Bergklausem a Lapinem. Prostředník, který se na něj dříve obrátil, mu také předal instrukci, že má majora Liepu vylákat pozdě večer ven. Jaký zvolí další postup, to už byl jejich problém. V každém případě to těm třem vrahům způsobilo velké starosti. Předpokládali, že major Liepa bude ozbrojen, že se bude mít na pozoru a že se pochopitelně začne bránit. Museli tedy udeřit okamžitě, hned jak vykročí ze dveří. Samozřejmě existovalo velké riziko, že se jim to nepodaří.“

Murniers se zarazil a podíval se na Wallandera.

„Nepostupuji příliš rychle?“ zeptal se.

„Ne. Myslím, že vás stačím sledovat.“

„Přijeli tedy autem do ulice, kde major Liepa bydlel,“ pokračoval Murniers. „Nejprve vyšroubovali žárovku, která osvětlovala domovní vchod, a pak se schovali ve stínu, vyzbrojeni různými předměty. Předtím si zašli do nechvalně známé pivnice a tam se posilnili významným množstvím alkoholu. Když major Liepa vyšel z domu, zaútočili. Upitis tvrdí, že to byl Lapin, kdo ho zasáhl do zátylku. Až chytíme Lapina a Bergklause, můžeme očekávat, že budou shazovat vinu jeden na druhého. Na rozdíl od švédského práva umožňují naše zákony odsoudit za spáchaný skutek všechny zúčastněné, pokud se nepodaří zjistit, kdo je jeho přímým pachatelem. Major Liepa upadl. Zajeli autem k němu a jeho tělo vecpali na zadní sedadlo. Cestou do přístavu začal přicházet k sobě, takže ho Lapin udeřil do hlavy ještě jednou. Upitis tvrdí, že když majora Liepu vynášeli na nábřeží, byl mrtev. Jejich záměrem bylo naaranžovat všechno tak, aby to vypadalo, že se majoru Liepovi stala nehoda. Takový úmysl jim pochopitelně nemohl vyjít. Nezdá se, že by Upitis se svými komplici vynaložili nějaké mimořádné úsilí, aby zavedli policii na falešnou stopu.“

Murniers pustil papír s výpovědí z ruky a nechal ho sklouznout na desku psacího stolu.

Wallander myslel na noc v lovecké chatě, na Upitise a jeho otázky a na proužek světla ze dveří, za nimiž někdo stál a naslouchal.

Máme podezření, že major Liepa byl zrazen, podezíráme plukovníka Murnierse.

„Jak mohli vědět, že se major vrátí do Rigy právě v ten den?“ zeptal se.

„Možná je za tím nějaký podplacený zaměstnanec Aeroflotu. Existují seznamy cestujících. Samozřejmě budeme zjišťovat, jak se to dozvěděli.“

„Proč byl major zavražděn?“

„Ve společnosti, jako je naše, se určitý druh informací šíří rychle. Major Liepa byl možná příliš nepohodlný na to, aby ho jisté mocné zločinecké kruhy mohly tolerovat.“

Wallander přemýšlel, na co se má ještě zeptat. Poslouchal Murnierse, když překládal zprávu o Upitisově přiznání, a cítil, že někde je zásadní chyba, v něčem tu musí být obrovský rozpor. Ale kdyby připustil, že všechno je jen lež, pak skutečně nevěděl, čeho by se v takovém případě mohl chytit, aby našel pravdu. Lži se proplétaly jedna přes druhou, to, co se vlastně stalo, a příčiny toho, co se stalo, nebylo možné vytáhnout na světlo.

Dospěl k závěru, že další otázky jsou zbytečné. Odpovědí by byla jen matná, nikam nevedoucí tvrzení.

„Samozřejmě víte, že nic z toho, co Upitis uvedl ve svém přiznání, není pravda,“ řekl.

Murniers se na něj zadíval zkoumavým pohledem.

„Proč by to neměla být pravda?“

„Z toho jednoduchého důvodu, že Upitis zcela nepochybně majora Liepu nezabil. Celé doznání je vymyšlené. Musel k němu být donucen. Nebo ho snad postihlo pomatení smyslů.“

„Proč by taková pochybná osoba, jako je Upitis, nemohla zavraždit majora Liepu?“

„Protože jsem se s ním setkal. Mluvil jsem s ním. Jsem přesvědčený o tom, že v této zemi existuje aspoň jeden člověk, kterého můžete klidně vyškrtnout ze seznamu podezřelých. A to je právě Upitis.“

Murniersův úžas nemohl být předstíraný. Nebyl to tedy on, kdo stál ve tmě v lovecké chatě a naslouchal, pomyslel si Wallander. Ale kdo to tedy byl? Baiba Liepová? Nebo plukovník Putnis?

„Říkáte, že jste se setkal s Upitisem?“

Wallander se rychle rozhodl, že znovu dá přednost polopravdě. Měl za to, že to musí udělat, že musí chránit Baibu.

„Vyhledal mě v hotelu. Představil se jako Upitis. Okamžitě jsem ho poznal, když jste mi ho ukázal přes sklo výslechové místnosti. Tehdy mi řekl, že je přítelem majora Liepy.“

Murniers, který předtím seděl sklesle, se po těch slovech napřímil na židli. Wallanderovi neuniklo, že je velmi napjatý. Celá plukovníkova pozornost se soustředila na to, co od Wallandera právě uslyšel.

„Zvláštní,“ poznamenal. „Velice zvláštní.“

„Vyhledal mě, aby mi sdělil, že z vraždy majora Liepy podezírá některého z jeho kolegů.“

„Z lotyšské policie?“

„Ano. Upitis za mnou přišel, aby mě požádal o pomoc. Chtěl, abych zjistil, jak to vlastně bylo. Jak se mohl dozvědět, že v Rize právě pobývá švédský policista, nemám vůbec tušení.“

„Co vám řekl ještě?“

„Že přátelům majora Liepy chybí důkaz. Ale že se sám major vyjádřil, že se cítí v ohrožení.“

„V ohrožení kým?“

„Někým od policie. Nebo možná z KGB.“

„Proč by mu měli vyhrožovat?“

„Ze stejných důvodů, z jakých se podle Upitisova tvrzení zločinecké kruhy v Rize rozhodly, že je ho třeba zlikvidovat. Je v tom přirozeně možné vidět souvislost.“

„Jakou souvislost?“

„Že Upitis měl pravdu dvakrát. I když potřetí musel lhát. Při svém přiznání.“

Murniers se prudce zvedl ze židle.

Wallandera v tu chvíli napadlo, že jako švédský policista na návštěvě ve světě, který pro něj byl cizí, zašel příliš daleko, dohnal celou záležitost za jemu neznámou hranici. Proto ho překvapilo, když se na něho Murniers podíval mírným, téměř prosebným pohledem.

„To všechno musíme povědět také plukovníku Putnisovi,“ řekl potom.

„Ano,“ souhlasil Wallander. „Jistě je třeba ho o tom informovat.“

Murniers se natáhl pro telefon a o deset minut později se Putnis objevil ve dveřích. Wallander ani nestačil poděkovat za včerejší večer, protože Murniers začal svému kolegovi rozčileným hlasem lotyšsky sdělovat, co mu Wallander právě vyprávěl o své schůzce s Upitisem. Wallander si říkal, že Putnisův obličej by teď mohl prozradit, jestli právě on stál té noci schovaný ve stínu v lovecké chatě. Ale Putnisův výraz zůstával kamenný. Wallander nezahlédl v jeho tváři žádný z náznaků, v něž doufal. Snažil se najít přijatelné vysvětlení, proč se Upitis přiznal k něčemu, co nebyla pravda. Ale všechno vypadalo tak zmateně a nejasně, že se nakonec vzdal.

Putnisova reakce byla jiná než Murniersova.

„Proč jste se nezmínil o tom, že jste se s tím zločincem Upitisem setkal?“ zeptal se.

Wallander nedokázal na otázku přijatelně odpovědět. Bylo mu jasné, že v očích plukovníka Putnise ztratil důvěru, pokud dříve nějakou měl. Současně by rád věděl, jestli to byla jen náhoda, že ho plukovník pozval k sobě domů na večeři právě ten večer, kdy se Upitis údajně přiznal. Mohou být vůbec nějaké náhody v tom, co se děje v totalitní společnosti? Neříkal mu Putnis, že vždy dává přednost tomu vyslýchat své podezřelé sám?

Putnisovo rozladění se vytratilo stejně rychle, jako se objevilo. Znovu se usmál a položil Wallanderovi ruku na rameno.

„Sběratel motýlů, básník a především opilec Upitis je vychytralý pán. Je to samozřejmě nanejvýš rafinovaný nápad odvést podezření od své osoby na někoho jiného tím, že vyhledá švédského policistu při jeho pobytu v Rize. Ale Upitisovo přiznání je skutečně korektní. Jak jsem očekával, nebyl schopný odolávat. Vražda majora Liepy je objasněná. Proto také není důvod, abyste se dál obtěžoval a zůstával v Rize. Bez průtahů vám zařídím cestu domů. Přirozeně také pošleme našimi oficiálními kanály poděkování švédskému ministerstvu zahraničí.“

A právě tehdy, v okamžiku, kdy se Wallander dozvěděl, že jeho návštěva v Lotyšsku má brzy skončit, mu došlo, jak dokonale musí být to celé gigantické spiknutí promyšlené a zorganizované.

Uvědomil si nejen jeho rozsah, důmyslné odměřování pravdy a lži, falešných stop a skutečných příčin a souvislostí. Také si potvrdil, že major Liepa byl skutečně zdatným a poctivým policistou, jak se ostatně celou dobu domníval. Rozuměl strachu Baiby Liepové, stejně jako chápal její vzdor. I když mu teď nezbývalo, než se vrátit do Švédska, věděl, že se s ní musí ještě jednou setkat. Byl jí to dlužný, stejně jako pociťoval dluh vůči mrtvému majorovi.

„Pochopitelně se vrátím domů,“ prohlásil. „Ale zůstanu tu ještě do zítřka. Měl jsem příliš málo času a rád bych si lépe prohlédl vaše krásné město, když už mám tu možnost ho navštívit. Uvědomil jsem si to přinejmenším včera večer, když jsem mluvil s vaší paní.“

Jeho slova mířila k oběma plukovníkům až na poslední větu, se kterou se obrátil na Putnise.

„Seržant Zids je skvělý průvodce,“ pokračoval. „Doufám, že po zbytek dne budu moct využít jeho služeb, i když můj pracovní úkol skončil.“

„Beze všeho,“ souhlasil Murniers. „Snad bychom měli oslavit, že se tenhle podivný příběh blíží ke svému rozuzlení. Nebylo by od nás zdvořilé, kdybychom vás nechali zase odjet, aniž bychom vám věnovali dárek nebo si s vámi vypili několik skleniček na rozloučenou.“

Wallander pomyslel na večer, na Inese, která ho bude čekat v hotelovém nočním klubu jako jeho domnělá milenka, a na to, že se musí sejít s Baibou.

„Děkuju, ale myslím, že to nebude nutné dramatizovat. Ať už je to jakkoli, jsme policajti, a ne herci, kteří slaví úspěšnou premiéru. Kromě toho mám dnes na večer už něco domluveno. Jistá mladá dáma mi slíbila, že mi bude dělat společnost.“

Murniers se usmál a ze skříně na spisy vytáhl láhev vodky.

„V takovém případě vás nemůžeme zdržovat,“ řekl. „Připijme si tedy na zdraví hned.“

Mají naspěch, pomyslel si Wallander. Nevědí, jak by mě co nejdřív vyprovodili ze země.

Přiťukli si. Wallander pozdvihl svoji skleničku na počest obou plukovníků a přitom uvažoval, jestli se někdy dozví, který z nich podepsal rozkaz, na jehož základě byl major zavražděn. Byl to problém, na který neznal odpověď. Putnis, nebo Murniers? Ale věděl, že major Liepa se nemýlil, jeho tajné pátrání ho přivedlo k pravdě, kterou si s sebou vzal do hrobu. Pokud ovšem po sobě nezanechal nějaké záznamy. A právě ty musí Baiba Liepová najít, jestli se chce dozvědět, kdo zabil jejího muže, který z těch dvou je kondor a který čejka. Teprve pak by mohla pochopit, co vedlo Upitise k tomu, aby se vydával za vraha, i když se ničeho nedopustil, proč učinil falešné doznání ve svém posledním pochybném, možná dokonce pomateném pokusu zjistit, kdo z plukovníků je vinen majorovou smrtí.

Připíjím si s jedním z nejhorších zločinců, s jakým jsem se kdy setkal, pomyslel si Wallander. Jenom nevím, který z nich to je.

„Zítra vás samozřejmě doprovodíme na letiště,“ oznámil mu Putnis, když vyprázdnili své sklenice.

Wallander opustil policejní velitelství, a jak tak kráčel pár kroků za seržantem Zidsem, měl pocit, jako by byl čerstvě propuštěný vězeň. Projížděli městem a seržant zastavoval, ukazoval a vysvětloval. Wallander se díval, přikyvoval a mumlal ano a velice pěkné, když si myslel, že je to na místě. Ale jeho duch bloudil kdesi docela jinde. Myslel na Upitise a rád by věděl, jaká volba mu vlastně zbývala.

Co mu Murniers nebo Putnis našeptávali do ucha? Jaké argumenty ze svého arzenálu výhrůžek na něj vytáhli, aby ho dostali tam, kam chtěli? Dokázal si Wallander vůbec představit, jak velký nátlak na něj vyvíjeli?

Možná že Upitis má také svou Baibu, možná má děti. Ale má ještě vůbec smysl mít děti v takové zemi, jako je Lotyšsko? Nebo tu lidé žijí pod hrozbou, že jakákoli cesta do budoucnosti je uzavřená, že vše je ztracené ještě dříve, než začalo?

Projevuje se moc totalitního státu tím, že odpírá možnost žít?

Jakou měl tedy Upitis volbu?

Zachránit život své rodiny, Baiby Liepové a svých přátel tím, že bude hrát roli vraha a zločince, i když nic neudělal? Wallander si pokoušel vzpomenout na to málo, co věděl o vykonstruovaných soudních procesech, které se táhly jako hrozivá mračna nepochopitelného příkoří dějinami komunistických států. Mezi takové mlýnské kameny zapadl Upitis a Wallander uvažoval, že nikdy nedokáže pochopit, jak je vůbec možné vynucovat na lidech přiznání ke zločinům, které nikdy nemohli spáchat. Přiznání, že promyšleně a chladnokrevně zavraždili svého nejlepšího přítele, člověka, který s nimi sdílí stejný sen o budoucnosti.

Nikdy se to nedozvím, pomyslel si.

Nikdy se nedozvím, jak se to stalo, a to je možná dobře, protože bych tomu stejně nikdy neporozuměl. Ale Baiba by to dokázala pochopit. Ona se to dozvědět musí. Někdo uchovává majorovu závěť, výsledky jeho pátrání nezemřely s ním, jsou stále živé. Pro někoho by ovšem bylo krajně nežádoucí, kdyby se dostaly na světlo. Proto se zatím skrývají tam, kde nad nimi bdí majorův duch a s ním snad i někdo další, a čekají na správnou chvíli.

Ten, koho hledám, je Strážce, a to musím Baibě říct. Že někde existuje tajemství, které se nesmí ztratit. Je schované tak šikovně, že ho může najít a rozluštit jen ona. Protože právě na ni major spoléhal, byla jeho andělem ve světě, kde všichni ostatní andělé byli padlí.

Seržant Zids zastavil u brány mezi městskými hradbami staré Rigy a Wallander vystoupil z auta, protože vytušil, že to musí být Švédská brána, o které mluvila žena plukovníka Putnise. Zachvěl se, když pocítil, že se zase ochladilo. Nepřítomně si prohlížel popraskané cihlové zdivo a pokoušel se rozluštit znaky ze starých časů, vytesané do kamene. Ale brzy to vzdal a vrátil se k autu.

„Budeme pokračovat?“ zeptal se seržant.

„Ano,“ přikývl Wallander. „Chci vidět všechno, co bych si neměl nechat ujít.“

Všiml si, že seržant Zids je ve svém živlu, když může řídit auto. A přes osamění na zadním sedadle, navzdory chladu a seržantovým těkavým očím ve zpětném zrcátku, přes to všechno se cítil lépe uvnitř auta než ve svém hotelovém pokoji. S napětím myslel na nastávající večer. Musel vyloučit možnost, že by se stalo něco neočekávaného, co by mu zabránilo v setkání s Baibou Liepovou. V krátkém okamžiku zauvažoval, že by možná bylo lepší, kdyby se ji pokusil vyhledat teď hned, sehnat ji někde na univerzitě přímo na místě, kde pracuje, a na některé z opuštěných chodeb jí všechno povědět. Ale nevěděl, na jaké fakultě vyučuje, ani to, jestli ve městě není víc než jen jedna univerzita.

Ale bylo tu ještě něco jiného, poznání, které zvolna začínalo zaplavovat jeho mysl. Těch několik krátkých setkání s Baibou, tak roztěkaných a poznamenaných hořkostí a smutkem nad jejich příčinou, pro něj znamenalo něco víc než jen rozhovor o případu náhlé majorovy smrti. Pocit, který tušil někde v dálce a který nezapadal do jeho každodenních prožitků. Zneklidňovalo ho to a v duchu slyšel svého nahněvaného otce, hlas, který se rozléhal jako ozvěna a spílal ztracenému synovi, který nejenže se stal policajtem, ale ještě navíc je tak hloupý, že se zamiloval do vdovy po zavražděném lotyšském policejním důstojníkovi.

Bylo to tak? Byl skutečně zamilovaný do Baiby Liepové?

Jako by byl nadán záviděníhodnou schopností číst cizí myšlenky, ukázal seržant Zids na protáhlou ošklivou cihlovou budovu a řekl, že to je část rižské univerzity. Wallander hleděl na chmurné zdi přes zamlžené okno a přitom přemýšlel, že tam někde uvnitř, v té budově, která se podobá věznici, by možná našel Baibu. Všechny oficiální stavby v této zemi vypadaly jako vězení a Wallander si pomyslel, že také lidé, kteří v nich pracují, jsou vězni. Ale mezi tento druh vězňů nepatřili ani major, ani Upitis. A to i přesto, že Upitis se nakonec stal vězněm doopravdy, nejen ve zlém snu, který snad nikdy neskončí. Wallandera najednou unavilo jezdit se seržantem sem a tam městem a požádal ho, aby se vrátili do hotelu. I když vlastně nevěděl proč, řekl mu, aby za ním přijel znovu ve dvě hodiny odpoledne.

V recepci ihned objevil jednoho z mužů v šedých oblecích, kteří měli za úkol ho hlídat. Pomyslel si, že plukovníci už nemají zapotřebí něco předstírat. Šel do jídelny a demonstrativně se posadil k jinému stolu, než mu určili, přestože číšník, který k němu hned zamířil, z toho vypadal celý nešťastný. Mohu jim způsobit pořádný zmatek tím, že se postavím proti pomyslné státní moci, která dohlíží na přidělování stolů, řekl si vztekle. Těžce dosedl na židli, objednal si pálenku a pivo a ucítil, že se mu na hýždi asi zase začíná tvořit jeden z vřídků, které ho občas obtěžovaly. To ho rozzuřilo ještě víc. Seděl v jídelně přes dvě hodiny, a když sklenice vyprázdnil, zamával na číšníka a objednal si další. V narůstajícím opojení se stav jeho zmalátnělého vědomí podobal houpačce. Na chvíli podlehl návalu sentimentality a představil si, že ho Baiba doprovází do Švédska. Když odcházel z jídelny, nedokázal se ovládnout a zamával na muže v šedém obleku, který seděl na pohovce a nenápadně na něj dával pozor. Vyjel výtahem do svého pokoje, lehl si a usnul. Mnohem později zaslechl kdesi uvnitř v hlavě zabouchání. Probralo ho to a on si uvědomil, že se mu to nezdá, že je to skutečný vjem z vnějšího světa. Byl to seržant, který stál na chodbě a klepal na dveře. Wallander vyskočil z postele, křikl na něj, ať počká, a opláchl si obličej studenou vodou. Pak seržanta poprosil, aby ho odvezl pryč z města, někam do lesa, kde by se mohl trochu projít. Chtěl se tak v klidu připravit na schůzku s domnělou milenkou, která ho zaveze k Baibě Liepové.

V lese mu byla zima, zem byla promrzlá a jemu připadala celá situace kolem něj neskutečná.

Žijeme v době, kdy myši loví kočky, napadlo ho. Ale ani tak se to nedá vyjádřit, protože teď už nikdo neví, kdo je myš a kdo je kočka. Právě tak vypadá moje doba, a jak potom někdo má být policajtem, když už nic není tím, čím by mělo být, když už nic nesouhlasí. Ani mé Švédsko, země, o níž jsem si myslel, že jí rozumím, není žádnou výjimkou. I tam je to teď podobné. Před rokem jsem si sedl za volant svého auta ve stavu, který měl ke střízlivosti hodně daleko. Ale nic se mi nestalo, protože se za mě postavili kolegové a chránili mě. A zrovna tak si může zločinec potřást rukou s tím, kdo ho pronásleduje.

Když se procházel jehličnatým lesem, zatímco seržant Zids zůstal v černém autě kdesi za ním a čekal, náhle se rozhodl, že se skutečně bude ucházet o místo šéfa bezpečnostního oddělení v gumárně v Trelleborgu. Právě dosáhl toho bodu, kdy rozhodnutí přichází samo od sebe. Bez sebezapírání, bez dlouhého uvažování si uvědomil, že nastal čas k odchodu.

Myšlenka mu spravila náladu. Vrátil se k autu a jeli zpátky do Rigy. Rozloučil se se seržantem a zamířil k recepci pro klíč. V přihrádce tam na něj čekal dopis od plukovníka Putnise, který mu oznamoval, že letadlo do Helsinek odlétá zítra o půl desáté. Šel do svého pokoje, vykoupal se ve vodě, která byla zase jen vlažná, a vklouzl do postele. Ještě mu zbývaly tři hodiny, než se měl sejít se svou údajnou milenkou, a tak začal znovu promýšlet všechno, co se stalo. Doprovázel ve svých myšlenkách majora a zdálo se mu, že dokáže vytušit hlubokou nenávist, kterou Karlis Liepa musel cítit. Nenávist a bezmoc kvůli tomu, že měl přístup k celému řetězu důkazů, a přece nemohl nic dělat. Viděl přímo do temného srdce korupce, kde se Putnis nebo Murniers nebo snad oba dva scházeli se zločinci a dojednávali s nimi to, co se nepodařilo ani mafii, totiž zločin řízený přímo státem. Viděl to a věděl příliš mnoho, a proto byl zavražděn. Někde zůstal jeho testament, zpráva s posbíranými důkazy.

Wallander se náhle posadil na posteli.

Došlo mu, že přehlédl nejvážnější důsledek majorovy závěti. To, čeho se Wallander dobral, určitě nemohlo uniknout ani Putnisovi a Murniersovi. Museli pochopitelně dojít ke stejným závěrům a stejně dychtit po získání materiálů, které major Liepa musel ukrýt.

Jeho strach se náhle vrátil. Wallander si uvědomil, že v této zemi mohlo být docela jednoduché nechat švédského policistu zmizet. Stačilo zinscenovat nešťastnou událost, zahájit vyšetřování založené na hře se slovy a zpátky do Švédska poslat zinkovou rakev s vyjádřením politování a soustrasti.

Možná ho už teď podezírají, že toho ví příliš mnoho.

Nebo bylo rychlé rozhodnutí, že musí ihned odcestovat domů, naopak známkou jejich přesvědčení, že zatím ještě nic neví?

Nemám nikoho, na koho bych se mohl spolehnout, pomyslel si Wallander. Tady jsem úplně sám, a kdybych se chtěl na někoho spoléhat, musel bych si takového člověka vybrat, stejně jako to udělala Baiba Liepová, a přitom riskovat, že mé rozhodnutí bude chybné. Ale já jsem úplně sám a kolem mě jsou ve střehu oči a uši těch, kteří by mě bez zaváhání poslali za majorem.

Měl bych považovat další rozhovor s Baibou za příliš riskantní?

Vstal z postele, postavil se k oknu a díval se na střechy domů. Byla už tma, blížila se sedmá hodina a Wallander věděl, že se musí rozhodnout.

Jsem člověk, kterému úplně schází odvaha, pomyslel si. A už vůbec nejsem policajt, který si dělá legraci ze smrti a necouvne před žádným nebezpečím. Nejraději ze všeho bych asi vyšetřoval nekrvavá vloupání a podvody v nějakém poklidném koutu Švédska.

Pak si vzpomněl na Baibu, na její strach a vzdor, a věděl, že by opovrhoval sám sebou, kdyby se teď stáhl a všeho nechal.

Vzal si oblek a krátce po osmé sešel dolů do varietního lokálu.

V hale seděl jiný šedě oblečený muž s jinými novinami. Tentokrát se však Wallander nenamáhal, aby mu zamával. I když bylo ještě brzy, tmavý noční klub byl plný lidí. Prodíral se dopředu mezi stoly, pohledem zachytil ženské vyzývavé úsměvy a nakonec našel stůl, u kterého bylo volno. Řekl si, že by neměl pít, že si musí zachovat úplně jasnou hlavu, ale když přišel číšník, přece jen si poručil whisky. Koncertní estráda se dnes nekonala a místo ní se z reproduktorů, zavěšených pod černě vymalovaným stropem, rozléhala dunivá hudba. Pokoušel se rozeznat tváře v tom zakouřeném setmělém doupěti, ale kolem byly jen stíny a hlasy, které se ztrácely v úděsném rámusu.

Inese se vynořila z neznáma a začala hrát svou roli s jistotou, která ho udivovala. Z té plaché ženy, s níž se ve spěchu setkal před několika dny, nezbylo vůbec nic. Byla silně namalovaná, vyzývavě oblečená v minisukni a Wallander si uvědomil, že vůbec není připravený zapojit se do hry. Podal jí ruku na pozdrav, ale ona jeho gesto ignorovala, rovnou se k němu sklonila a políbila ho.

„To by nebylo ono,“ vysvětlila. „Něco mi objednej. Uvolni se. Směj se, měj radost, že jsem s tebou.“

Pila whisky, nervózně kouřila a Wallander se snažil vžít do role pána středních let, který usiluje o to, aby na sebe přilákal pozornost mladých žen. Pokoušel se přehlušit hluk hudby ze skrytých reproduktorů a vyprávěl jí o dlouhé projížďce městem se seržantem, který mu dělal průvodce. Všiml si, že si vybrala židli, z níž měla výhled na dveře lokálu. Když se Wallander zmínil, že má příští den odcestovat domů, překvapeně sebou trhla. Uvažoval, jak moc byla do všeho zasvěcená, jestli také patřila k přátelům, o kterých mluvila Baiba Liepová. K přátelům, jejichž sny se jednou měly stát zárukou, že budoucnost země nebude předhozena vlkům.

Ale možná se na ni také nemůžu spoléhat, pomyslel si Wallander. I ona může přijímat úkoly od dvou zadavatelů, z donucení, z nouze nebo jako konečný důsledek zoufalé bezmoci.

„Zaplať,“ vyzvala ho. „Brzy půjdeme.“

Wallander sledoval, jak se rozsvítilo estrádní osvětlení a hudebníci v růžových hedvábných sakách začali ladit nástroje. Zaplatil číšníkovi. Inese se přitom usmívala a předstírala, že mu do ucha šeptá slůvka lásky.

„Vedle toalet jsou zadní dveře,“ vysvětlovala. „Jsou zamčené. Ale když zaklepeš, někdo je přijde otevřít. Vyjdeš jimi do garáže. Stojí v ní bílý moskvič s černými pruhy kolem předních blatníků. Auto není zamčené. Posadíš se na zadní sedadlo. Přijdu hned za tebou. Teď se usmívej, něco mi šeptej, líbej mě. Pak jdi.“

Udělal, co mu řekla, a potom se zvedl. U toalet zaklepal na plechové dveře a vzápětí se ozvalo cvaknutí zámku. Lidé chodili na záchod a zase z něj vycházeli, ale zdálo se, že si nikdo nevšiml, jak spěšně proklouzl dveřmi a zmizel v garáži.

Nalézám se v zemi, kde jsou samé tajné vchody a východy, napadlo ho. Jak se zdá, všechno se tu děje skrytě.

Garáž byla těsná, páchla motorovým olejem a benzinem a měla nedostatečné osvětlení. Wallander uviděl nákladní auto, kterému scházelo jedno kolo, několik bicyklů opřených o zeď a bílého moskviče. Muž, který ho pustil dovnitř, ihned zmizel. Wallander zkusil otevřít dveře auta. Byly odemčené. Sedl si na zadní sedadlo a čekal. Vzápětí přiběhla Inese. Nastartovala motor a vrata garáže se otevřela. Vyjela z hotelu a odbočila doleva, pryč ze širokých ulic, které obklopovaly čtvrť, v jejímž srdci se hotel Latvia nacházel. Všiml si, s jakou obezřetností sledovala auta ve zpětném zrcátku a stále zahýbala z ulice do ulice, jako by se řídila neviditelnou mapou ve své hlavě. Wallander zanedlouho naprosto ztratil orientaci. Zhruba po dvaceti minutách neustálého kličkování městem nabyla přesvědčení, že je nikdo nesleduje. Poprosila Wallandera, aby jí z palubní přihrádky podal cigaretu. Projížděli přes dlouhý železný most. Za ním se ztratili ve změti špinavých továrních budov a nekonečných oblastí činžáků, které se podobaly kasárnám. Wallander si nebyl jistý, jestli zase poznává ten dům, když zastavila a vypnula motor.

„Pospěš si,“ pobídla ho. „Máme málo času.“

Baiba Liepová je pustila dovnitř. Rychle si vyměnila pár slov s Inese. Wallander by rád věděl, jestli je jí známo, že opouští Rigu už následující den. Ale ona na sobě nedávala nic znát, jen vzala jeho bundu a odložila ji na opěradlo židle. Inese odešla a nechala je znovu o samotě v tiché místnosti s těžkými závěsy. Wallander byl v rozpacích, vůbec nevěděl, čím má začít, co jí má vlastně říct. Proto se řídil tím, co mu Rydberg mnohokrát doporučoval: Řekni, jak to skutečně je. Zlé se tím nestane horším. Nemá smysl vyhýbat se pravdě.

Schoulila se na pohovce, jako by ji zachvátila náhlá bolest, když jí vyprávěl o Upitisově přiznání, že zavraždil jejího muže.

„To není pravda,“ zašeptala.

„Jeho přiznání mi přeložili. Měl prý přitom dva spolupachatele.“

„To není pravda!“ vykřikla a bylo to, jako když řeka protrhne hráz, která předtím dlouho odolávala. Inese se objevila ve stínu u dveří, které vedly nejspíš do kuchyně, a podívala se na Wallandera. Ten hned pochopil, co má udělat. Přesedl si na pohovku a objal Baibu kolem ramen. Otřásala se pláčem. Wallanderovi blesklo hlavou, že nejspíš pláče kvůli tomu, že se Upitis dopustil zrady. Tak neslýchané zrady, že přesahovala jakoukoli možnost pochopení. Mohla ale také plakat proto, že přiznání bylo vymyšlené, že pravdu zardousila vynucená lež. Její pláč byl zoufalý. Držela se Wallandera tak pevně, jako by ji postihla křeč.

Později si uvědomil, že v té chvíli definitivně překročil pomyslnou hranici a doopravdy si začal připouštět lásku k Baibě Liepové. Naráz mu bylo zřejmé, že cit, který teď prožíval, pramenil z toho, že se stal pro jiného člověka potřebným. Rychle přemýšlel, jestli se mu někdy předtím přihodilo něco podobného.

Inese přinesla dva šálky čaje. Jemně pohladila Baibu po hlavě a tím ji natolik uklidnila, že přestala plakat. Baibin obličej ale stále zůstával popelavě šedý.

Wallander vyprávěl, k čemu došlo a že se má vrátit do Švédska. Popsal jí celý případ tak, jak si myslel, že spolu jeho epizody souvisejí. Přitom ho udivilo, že o něm dovede mluvit tak přesvědčivě a bez těžkostí, kterých se zprvu obával. Nakonec se zmínil i o dokumentech, které musí být někde ukryty, a ona přikývla, že rozumí.

„Ano, něco jistě někam schoval. Musel si dělat zápisky. Nezaznamenané myšlenky by neměly žádnou hodnotu, určitě musel někde zanechat svůj testament.“

„Ale ty nevíš, kde by mohl být?“

„Nikdy mi to neřekl.“

„Víš o někom, kdo by to mohl vědět?“

„Ne. To není pravděpodobné. Spoléhal jenom na mě.“

„Nemá ve Ventspilsu otce?“

Pohlédla na něj užasle.

„Zjistil jsem si to,“ vysvětloval. „Myslel jsem, že by to mohla být jedna z možností.“

„Měl svého otce velmi rád,“ připustila. „Ale nikdy by mu nesvěřil tajné dokumenty.“

„Kde by je tedy mohl schovat? Mohou být v nějakém depozitáři?“

„U nás doma ne. Bylo by to příliš nebezpečné. Policie by jistě prohledala celý dům, kdyby se domnívala, že by u nás mohla něco takového najít.“

„Přemýšlej,“ naléhal Wallander. „Vrať se v čase zpátky, zkus uvažovat, kam by je mohl dát.“

Zavrtěla hlavou.

„Já nevím.“

„Musel žít s vědomím, že ho může potkat to, co se nakonec také stalo. Musel to tedy zařídit tak, abys v takovém případě pochopila, že všechny důkazy, které shromáždil, jsou určeny právě pro tebe. Pak je ale musel ukrýt na místě, které si dokážeš domyslet.“

Náhle ho chytila za ruku.

„Musíš mi pomoct,“ prosila. „Nemůžeš odcestovat.“

„Teď není možné, abych tu zůstal,“ odpověděl. „Kdybych se nevrátil zpátky do Švédska, stal bych se plukovníkům okamžitě podezřelý. A jak bych mohl pobývat v této zemi bez toho, aby se o tom dozvěděli?“

„Můžeš sem přijet znovu,“ držela stále jeho ruku. „Máš tu dívku. Můžeš přijet jako turista.“

Ale já miluju tebe, pomyslel si. Ne Inese, která má předstírat, že je mou milenkou.

„Máš tu dívku,“ opakovala.

Přikývl. Byla to pravda, někoho tu v Rize má. Ale Inese to není.

Neodpovídal a ona na něj nenaléhala. Zdálo se, že nepochybuje, že se Wallander vrátí. Inese vešla do pokoje a Baiba se hned začala cítit líp. Naráz se vzpamatovala ze šoku nad Upitisovým přiznáním, které nemohlo být pravdivé.

„V naší zemi může člověka čekat smrt, když mluví,“ povzdechla si. „Člověka může čekat smrt, i když mlčí. Nebo když říká nesprávné věci. Nebo když mluví s nesprávnými lidmi. Ale Upitis je silný. Ví, že ho neopustíme. Nepochybuje o tom, že víme, že ho k doznání museli donutit. Že není pravdivé. Proto také nakonec zvítězíme.“

„Zvítězíte?“

„Žádáme jen pravdu. Žádáme jen slušnost. Jsou to prosté, obyčejné věci. Chceme svobodu, kterou si sami zvolíme, a v té svobodě chceme žít.“

„Pro mě jsou to příliš velká slova,“ pokrčil rameny Wallander. „Já chci jen vědět, kdo zavraždil majora Liepu. Chci vědět, proč se dva mrtví muži dostali přes moře ke švédskému pobřeží.“

„Až přijedeš zpátky, naučím tě rozumět naší zemi,“ slíbila Baiba. „Nejenom já. Taky Inese.“

„Já nevím,“ zaváhal Wallander.

Baiba Liepová na něj pohlédla.

„Nemůžeš nás přece zklamat. Pak by se v tobě Karlis zmýlil. Ale on se nemýlil nikdy.“

„Nejde to,“ opakoval Wallander. „Kdybych se sem vrátil, plukovníci by o tom okamžitě věděli. Potřeboval bych změnit identitu, musel bych mít falešný pas.“

„To se dá zařídit,“ nabídla Baiba Liepová horlivě. „Nikdo cizí se nedozví, že přijedeš.“

„Já jsem policajt,“ namítl Wallander. „Nemůžu riskovat svou existenci tím, že budu cestovat po Evropě s falešnými papíry.“

Jakmile to vyslovil, ihned toho začal litovat. Díval se Baibě přímo do očí a přitom se mu vybavil obličej zemřelého majora.

„Ano,“ pronesl pomalu. „Vrátím se sem zpátky.“

Čas pokročil, minula půlnoc. Wallander spolu s Baibou přemýšleli, kam mohl major schovat své důkazy.

Do usilovného soustředění vkládala Baiba všechnu svou energii. Ale stále neměla nic, čeho by se mohla zachytit. Nakonec rozhovor uvázl.

Wallander si pomyslel, že někde venku ve tmě na něj číhají psi. Psi plukovníků, kteří by ani na okamžik nepolevili v bdělosti. S narůstajícím pocitem neskutečnosti si uvědomil, že je vtahován do konspirace, která má za cíl dostat ho zpátky do Rigy, aby tu pomohl objasnit vraždu a její pozadí. Jeho vyšetřování musí probíhat v tajnosti. V zemi, která pro něj zůstává stále neznámá, má popřít své povolání policisty a jako soukromá osoba se má dopátrat pravdy o zločinu, který až příliš mnoho lidí považovalo za již uzavřený případ. Uvědomoval si šílenost celého podniku, ale nemohl zavřít oči a nedívat se do tváře Baiby Liepové, nemohl neslyšet její hlas, který vyjadřoval tak silné odhodlání, že se mu nedalo vzdorovat.

Blížily se dvě hodiny, když Inese řekla, že už budou muset skončit. Nechala ho ještě chvilku s Baibou o samotě. Tiše se spolu rozloučili.

„Máme ve Švédsku přátele,“ řekla. „Spojí se s tebou. S jejich pomocí se dá zorganizovat tvůj návrat.“

Pak se k němu rychle naklonila a políbila ho na tvář.

Inese ho vezla zpátky k hotelu. Když přijížděli k mostu, kývla ke zpětnému zrcátku.

„Teď nás sledují. Musíme se tvářit zamilovaně a před hotelem dělat, že se jen těžko loučíme.“

„Zahraju to nejlíp, jak umím,“ odpověděl Wallander. „Snad tě budu muset zkusit vylákat do svého pokoje.“

Zasmála se.

„Jsem slušná holka. Ale až zase přijedeš zpátky, třeba to nechám dojít až tak daleko.“

Opustila ho. Okamžik zůstal stát v chladu a pokoušel se tvářit, jako by byl zničený z její náhlé ztráty.

Následující den nastoupil do letadla Aeroflotu a přes Helsinky se vrátil do Švédska.

Oba plukovníci ho doprovázeli terminálem a srdečně mu popřáli šťastný let.

Jeden z nich je majorovým vrahem, pomyslel si Wallander.

Nebo to snad byli oba? Jak má policajt z Ystadu přijít na to, jak to vlastně bylo?

Pozdě večer odemykal dveře svého bytu na Mariagatan.

Pak se všechno začalo pomalu vytrácet jako sen. Pomyslel si, že už Baibu Liepovou nikdy neuvidí. Bude truchlit a oplakávat svého mrtvého muže a nikdy se nedozví, kdo ho připravil o život.

Ochutnal whisky, kterou si koupil v letadle. Než si šel lehnout, seděl dlouho v křesle a poslouchal Marii Callasovou.

Cítil únavu a neklid.

Náhle znovu ožily jeho vzpomínky na rozhovor s Baibou.

Chtěl vědět, co bude dál.

14

Šest dní po návratu domů dostal dopis.

Ležel za dveřmi, když se vracel po dlouhém a úmorném dni na policejní stanici. Celé odpoledne padal těžký mokrý sníh. Stál dlouho dole před vchodem, podupával a setřásal ho ze sebe, než odemkl domovní dveře.

Později si pomyslel, že to vypadalo, jako by chtěl co nejvíc oddálit okamžik, kdy s ním navážou kontakt. V hloubi duše celou dobu věděl, že k tomu dojde, ale přál si, aby to ještě počkalo, protože se stále necítil připravený.

Na rohožce za dveřmi ležela obyčejná hnědá obálka. V první chvíli si myslel, že to je reklamní nabídka, protože na přední straně byl vytištěný název jednoho podniku. Bez zvláštního zájmu odložil obálku na poličku v předsíni. Teprve když večeřel starou pečenou rybu, kterou nechal příliš dlouho ležet v mrazicím boxu ledničky, vzpomněl si na dopis. Květiny od Lippmana, stálo na obálce. Pomyslel si, že teď je pro zahradnictví trochu podivná doba na rozesílání reklamních nabídek. Okamžik uvažoval, jestli nemá neotevřenou obálku rovnou hodit do koše na odpadky. Ale cosi mu zabránilo, aby se jen tak zbavil na pohled zcela nic neříkající reklamy, aniž by se na ni aspoň podíval. Věděl, že právě to, co je neobvyklé, bývá často blízké jeho práci. Mezi pestrobarevnými prospekty se mohlo něco skrývat. Profesní deformace, napadlo ho. Často si říkal, že se už nedokáže obejít bez toho, aby obrátil každý kámen, který leží na cestě. Vždycky potřebuje zjistit, co se schovává pod ním.

Když roztrhl obálku a uviděl, že obsahuje ručně psaný dopis, bylo mu jasné, že s ním chtějí navázat spojení. Nechal dopis ležet na kuchyňském stole a nejprve si uvařil šálek kávy. Cítil potřebu dopřát si trochu času, než si přečte, co mu píšou. Věděl, že je to kvůli Baibě Liepové.

Když před týdnem vystupoval z letadla na Arlandě, přivážel si s sebou směs pocitů, v níž asi nejvíc převažoval smutek. Ale současně cítil ulehčení nad tím, že už je pryč ze země, kde ho neustále špehovali. Díky tomu byl neobvykle spontánní a pokusil se oslovit ženu z pasové kontroly, když jí podával přes okénko svůj pas. „Je nádherné být zase doma,“ řekl jí, ale ona mu věnovala jen letmý odmítavý pohled a vrátila mu pas, aniž se do něj podívala.

Tohle je Švédsko, pomyslel si. Na povrchu je všechno prosvětlené a září novotou. Naše letiště jsou vystavěna tak, že žádná špína, žádné stíny tu nemají místo, kde by se mohly uchytit. Tady je všechno viditelné, všechno je tím, čím se zdá být. Naše víra a naše národní přesvědčení jsou těmi jistotami, které jsou zapsány v naší ústavě a které ukazují světu, že u nás by byl zločin nechat někoho umřít hlady. Ale zbytečně se nevybavujeme s cizinci, protože to, co je cizí, nám může dělat potíže, zanést špínu do koutů, zatemnit světla našich neonů. V moderní historii jsme si nikdy nebudovali žádné impérium, a proto jsme se také nikdy nepotřebovali těšit na jeho svržení. Místo toho jsme sami sebe přesvědčovali, že jsme si vytvořili nejlepší ze všech světů, i když je jen maličký. Stáli jsme jako čestné stráže u bran ráje, a teď, když je po slavnosti, jsme se aspoň pomstili tím, že máme nejprotivnější pasovou kontrolu na světě.

Pocit ulehčení vzápětí vystřídala sklíčenost. Ve světě Kurta Wallandera, v tom předčasně penzionovaném či pozvolna zanikajícím ráji, nebylo pro Baibu Liepovou místo. Nedokázal si ji tu představit, uprostřed všeho toho světla, obklopenou zářícími trubicemi neonů, které fungovaly bez chyby, a proto byly tak falešné. A přece cítil bolest z touhy po ní. Když vlekl svou tašku do nově postavené haly pro vnitrostátní lety, ve které měl počkat na letadlo do Malmö, procházel dlouhou chodbou, připomínající chodby ve věznici. Znovu se zasnil a v myšlenkách se vrátil do Rigy, do města, kde nad ním stále bděli neviditelní psi. Let do Malmö měl zpoždění. V ceně letenky bylo zahrnuto občerstvení, které spočívalo v jednom obloženém chlebu. Dlouho seděl v hale a hleděl na letištní plochu, kde v hustých vírech drobných sněhových vloček startovala a přistávala letadla. Kolem něj bez ustání hovořili do mobilnich telefonů muži v oblecích šitých na míru a ke svému údivu a pobavení zaslechl obtloustlého obchodníka s čerpadly, jak svému dítěti předčítá do svého nejnovějšího hitu mobilní techniky pohádku o Jeníčkovi a Mařence. Potom Wallander zašel k telefonnímu automatu a vytočil číslo své dcery. Kupodivu se mu ji skutečně podařilo zastihnout. Pocítil radost, hned jak uslyšel její hlas. Na krátký okamžik ho napadlo, že by mohl zůstat pár dní ve Stockholmu, ale když mu líčila, že má hodně práce, nechal si svůj návrh pro sebe. Pak se jeho myšlenky vrátily k Baibě, vzpomněl si na její strach a vzdor a chtěl vědět, jestli se skutečně odvážila uvěřit, že ji policista ze Švédska nezklame. Ale co vlastně může dělat? Když se vrátí, psi začnou okamžitě větřit a půjdou po něm a jemu se nikdy nepodaří je zmást tak, aby ztratili jeho stopu.

Když letadlo pozdě večer přistálo ve Sturupu, nečekal tam nikdo, kdo by mu přišel naproti. Vzal si taxi do Ystadu, seděl ve tmě na zadním sedadle a povídal si o počasí s řidičem, který s autem uháněl až příliš rychle. Když už nebylo nic dalšího, co by se ještě dalo dodat o mlze a spoustách hustých sněhových vloček, které tančily ve světle reflektorů, náhle se mu začalo zdát, že v autě cítí vůni Baiby Liepové. Přitom ho přepadl velký neklid, vyvolaný obavou, že už se s ní nikdy znovu nesetká.

Druhý den po svém návratu zajel za otcem do Löderupu. Žena z ošetřovatelské služby mu ostříhala vlasy a Wallander si pomyslel, že teď vypadá mnohem svěžeji než předtím. Před cestou koupil láhev koňaku a vzal ji s sebou. Otec spokojeně pokýval hlavou, když prostudoval etiketu.

Samotného ho překvapilo, že začal otci sám od sebe vyprávět o Baibě.

Seděli ve staré stáji, kterou otec používal jako ateliér. Wallander uviděl na stojanu napnuté plátno obrazu, který ještě čekal na dokončení. Krajina zůstávala jako vždy stále stejná. Ale bylo zřejmé, že tohle bude jeden z exemplářů doplněných o tetřevího kohouta, který už měl přichystané místo na kraji vlevo v popředí. Když přicházel se svým dárkem, otec právě tetřevovi vybarvoval zobák. Teď však odložil štětec a utřel si ruce do kusu látky vonící terpentýnem. Wallander vyprávěl o své cestě do Rigy a najednou, aniž sám věděl proč, přestal popisovat městské památky a začal povídat o své schůzce s Baibou Liepovou. Nezmínil se však ani slovem o tom, že byla vdovou po zavražděném policistovi. Řekl jen její jméno, že se s ní setkal a že mu teď schází.

„Má děti?“ zeptal se otec.

Wallander zavrtěl hlavou.

„A může mít děti?“

„Myslím, že ano. Ale jak to vlastně mám vědět?“

„Snad víš, jak je stará?“

„Mladší než já. Možná třiatřicet.“

„Tak potom může mít děti.“

„Proč se ptáš na to, jestli může mít děti?“

„Protože si myslím, že právě to potřebuješ.“

„Já už mám dítě. Mám Lindu.“

„Jedno je málo. Člověk musí mít nejmíň dvě děti, aby pochopil, co to vlastně obnáší. Přivez ji sem do Švédska. Ožeň se s ní.“

„Tak lehké to zase není.“

„Musíš dělat všechno tak zatraceně komplikované jenom proto, že jsi policajt?“

Teď to přišlo, pomyslel si Wallander. Už jsme v tom zase. Prostě s ním není možné vést rozhovor, aniž by si při nejbližší příležitosti nenašel důvod pustit se do mě kvůli tomu, že jsem jednou vstoupil do policejního sboru.

„Můžeš si nechat pro sebe jedno tajemství?“ zeptal se.

Otec se na něj nedůvěřivě podíval.

„Co jiného čekáš, že bych udělal?“ odpověděl. „Komu bych mohl něco vyzradit?“

„Možná že u policie skončím. Možná si najdu jinou práci. U bezpečnostní služby v gumárně v Trelleborgu. Ale ještě to není jisté.“

Otec se na něho dlouho díval, než odpověděl.

„Nikdy není příliš pozdě na to, aby někdo dostal rozum,“ prohlásil nakonec. „Jediné, čeho budeš litovat, je to, že jsi s tím rozhodnutím otálel tak dlouho.“

„Řekl jsem možná, tatínku. Řekl jsem, že to ještě není jisté.“

Ale otec ho neposlouchal. Vrátil se ke stojanu a k zobáku tetřevího kohouta. Wallander si sedl na staré sáně a chvíli ho beze slova pozoroval. Potom odjel domů. Přemýšlel o tom, že nemá nikoho, s kým by si mohl promluvit. V třiačtyřiceti letech postrádal člověka, kterému by mohl důvěřovat a který by stál na jeho straně. Když Rydberg zemřel, stal se osamělejším, než si dříve vůbec dokázal představit. Jediný, koho měl, byla Linda. S Monou, její matkou, která se s ním rozvedla, se už nikdy nemohl sblížit. Stala se pro něj někým cizím, o jejím životě v Malmö nevěděl skoro nic.

Projel kolem odbočky na Kåsebergu a vzpomněl si, že by se měl stavit za Göranem Bomanem z policie v Kristianstadu. S ním by si možná mohl popovídat o všem, co ho potkalo.

Ale do Kristianstadu se nakonec nevypravil. Vrátil se do služby, jakmile podal zprávu Björkovi. Martinsson a jeho další kolegové se ho ze slušnosti vyptávali nad šálky kávy v jídelně, ale brzy mu bylo jasné, že ve skutečnosti vlastně nikoho příliš nezajímalo, co jim bude vyprávět. Odeslal svou žádost do továrny v Trelleborgu a ve své kanceláři přestavěl nábytek ve snaze probudit v sobě chuť k práci, která se kamsi vytratila. Zdálo se, že si Björk všiml, jak Wallander duchem bloudí někde jinde, a proto se ho s pochopením, ale dost nešikovně snažil přivést na příjemnější myšlenky. Požádal ho, aby místo něj vzal přednášku, která se měla pořádat pro městský Rotary klub. Wallander se úkolu ujal a při příležitosti oběda v hotelu Continental s nepříliš oslnivým úspěchem přednášel o moderních technických prostředcích, které pomáhají při práci policie. Ani si pořádně nepamatoval, o čem vlastně mluvil, protože svá slova zapomněl už pár vteřin potom, co je vyslovil.

Druhý den ráno se probudil a necítil se dobře, jako by byl nemocný.

Zašel k policejnímu lékaři a nechal se důkladně prohlédnout. Lékař na něm nic zásadního nenašel, ale nabádal ho, aby si i dál držel váhu pod kontrolou. Z Rigy přicestoval ve středu a v sobotu večer si zajel do Åhusu, stavil se tam v restauraci a zatančil si. Po několika kouscích ho ke stolu pozvala rehabilitační sestra z Kristianstadu, která se jmenovala Ellen. Ale po celou dobu se mu před očima objevoval obličej Baiby Liepové, sledoval ho jako stín, a tak se v Åhusu dlouho nezdržel a brzy se zase vydal na cestu domů. Vybral si silnici podél pobřeží a zastavil při opuštěném poli u Kiviku, na kterém se každé léto pořádaly trhy. Před rokem tady pobíhal skoro jako šílený s pistolí v ruce, když honil jednoho vraha. Teď na poli ležela tenká sněhová pokrývka, úplněk svítil nad mořem a Wallander před sebou viděl Baibu, neschopný vytěsnit ji ze svých myšlenek. Pokračoval do Ystadu, doma ve svém bytě vytáhl láhev a pořádně se opil. Pustil si hudbu tak nahlas, až sousedi začali bouchat na zeď.

Když se v neděli ráno probudil, srdce mu splašeně bušilo. Celý den se stal dlouhým, rozvláčným čekáním na něco, co si sám nedokázal představit.

Dopis přišel v pondělí. Seděl u stolu v kuchyni a četl slova napsaná úhledným rukopisem. Pod textem stálo jméno Joseph Lippman.

Jsi přítelem naší země, psalo se v dopise. Z Rigy jsme dostali zprávu o tvých velkých schopnostech. Zanedlouho se ti ozveme s podrobnostmi o tvé další cestě do Rigy. Joseph Lippman.

Wallandera zajímalo, v čem spočívaly jeho velké schopnosti. A také kdo jsou oni, kteří se mu mají brzy ozvat.

Strohé, téměř rozkazu se podobající sdělení ho podráždilo. On sám do toho nemá co mluvit? Ještě se vůbec nerozhodl, že vstoupí do tajné služby neviditelným lidem, jeho úzkost a pochyby byly větší než jeho rozhodnost a vůle. Chtěl znovu vidět Baibu, to byla pravda. Ale pokud jde o to ostatní, nebyl si jistý, jestli jsou jeho motivy dost silné. Hlavně se mu zdálo, že se chová jako nešťastně zamilovaný teenager.

Ale když se v úterý ráno probudil, přece jen v něm uzrálo rozhodnutí. Jel na policejní stanici, bezúčelně strávil zbytečně mnoho času na únavné poradě a pak se vypravil za Björkem.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli bych si mohl vzít pár dní dovolené,“ začal.

Björk ho pozoroval se směsí závisti a nepředstíraného porozumění.

„Přál bych si, abych teď mohl říct totéž,“ odpověděl smutně. „Zrovna se mi dostal do ruky dlouhý seznam opatření ze státní policejní správy. Jako bych před sebou viděl všechny kolegy po celé zemi, jak ho procházejí taky, jeden jako druhý shrbení nad psacím stolem. Přečetl jsem si to, a jak tu teď sedím, jediné, o čem nepochybuju, je to, že vůbec nechápu, jaký má ten výtvor smysl. Čeká se od nás, že se vyjádříme k několika písemným návrhům z dřívějška ohledně velkých organizačních změn. Ale já netuším, kterých z nich by se ten dnešní dopis měl týkat, ani to, co by ty změny vlastně měly vyřešit.“

„Vezmi si volno,“ navrhl Wallander.

Björk nasupeně odstrčil papír, který ležel před ním.

„To je naprosto vyloučené,“ povzdechl si. „Já budu mít volno, až půjdu do důchodu. Jestli se toho ovšem dožiju. Ale na druhou stranu si říkám, že by ode mě byla rozhodně pořádná pitomost, kdybych se nechal z téhle kanceláře vynést zavřený v truhle. Říkal jsi, že si chceš vzít dovolenou?“

„Myslel jsem, že bych si zajel na týden zalyžovat do Alp. Když si vezmu dovolenou teď, pomůže to ulehčit situaci s rozpisem služeb kolem svátku letního slunovratu. Šel bych do práce a další dovolenou bych si naplánoval až někdy na konec července.“

Björk přikývl.

„Opravdu se ti podařilo sehnat volné místo v charterovém letu? Myslel jsem, že v téhle roční době mají všechny zájezdy plně obsazené.“

„Nezkoušel jsem to.“

Björk tázavě zvedl obočí.

„Vypadá to, jako bys hodně improvizoval.“

„Vypravím se do Alp vlastním autem. Nemám zrovna v oblibě takzvané balíčky cestovních kanceláří.“

„Kdo by taky měl?“

Björk se na něj náhle podíval s formálním výrazem, který nasazoval tehdy, když považoval za vhodné připomenout, že je tu šéf.

„Jaké případy máš zrovna teď na stole?“

„Je toho kupodivu celkem málo. Nejvíc asi spěchá pátrání po násilníkovi ze Svarte. Ale to může převzít někdo jiný“

„Kdy chceš odjet? Už dnes?“

„Stačilo by ve čtvrtek.“

„Na jak dlouho máš v úmyslu si vzít volno?“

„Spočítal jsem si, že si můžu vybrat deset dní.“

Björk přikývl a udělal si poznámku do notesu.

„Tak si myslím, že je od tebe docela moudré trochu si odpočinout. Vypadáš, že jsi kapku z formy.“

„Možná by se to tak dalo říct,“ přikývl Wallander a opustil šéfovu pracovnu.

Ve zbytku dne pokračoval ve vyšetřování násilného činu. Vyřídil větší počet telefonátů a kromě toho stihl odpovědět na dopis ze spořitelny ohledně převádění výplaty na jeho konto. I když se snažil soustředit na práci, podvědomě čekal, že se může stát něco jiného, co s ní nesouvisí. Začal listovat v telefonním seznamu Stockholmu a našel v něm několik osob jménem Lippman. Ale mezi stránkami podniků se nevyskytovalo žádné květinářství, které by patřilo někomu takovému.

Po páté hodině si uklidil psací stůl a odjel domů. Vzal to oklikou a zastavil u nově otevřeného obchodního domu s nábytkem, vešel dovnitř a prohlížel si křeslo potažené kůží, které by si rád pořídil do bytu. Ale cena ho vyděsila. V obchůdku s potravinami na Hamngatan koupil brambory a vepřovou kotletu. Mladá prodavačka ho hned poznala a přátelsky se na něj usmála, když platil. Vzpomněl si, jak tu zhruba před rokem došlo ke vloupání a on strávil den pátráním po muži, který je měl na svědomí. Pokračoval domů, připravil si večeři a pak se posadil k televizi.

~~~

Po deváté hodině večer se mu ozvali.

Zazvonil telefon a muž, který mluvil lámanou švédštinou, ho požádal, aby přišel do pizzerie, která leží šikmo naproti hotelu Continental. Wallander najednou pocítil únavu ze všech tajných opatření a chtěl, aby mu muž řekl své jméno.

„Mám plné právo vám nedůvěřovat,“ zdůraznil. „Chci vědět, s kým mám tu čest.“

„Jmenuju se Joseph Lippman. Psal jsem vám dopis.“

„Kdo jste?“

„Provozuju malý podnik.“

„Zahradnictví?“

„Snad se to tak dá nazvat.“

„Co po mně chcete?“

„Mám za to, že jsem se v dopise vyjádřil docela jasně.“

Wallander se rozhodl, že hovor ukončí, protože se nemohl dobrat jednoznačné odpovědi. Pocítil, že ho to rozzlobilo. Měl už dost toho, že se kolem něj neustále vyskytovaly různé neviditelné tváře, které s ním umíněně chtěly mluvit a požadovaly po něm, aby projevil zájem a byl připravený s nimi spolupracovat. Má snad nějaký důkaz, že tenhle Lippman nepřichází z pověření některého z lotyšských plukovníků?

Nechal auto před domem a vydal se pěšky přes Regementsgatan do centra. Bylo půl desáté, když došel k pizzerii. Asi deset stolů bylo obsazených. Ale nevšiml si žádného osamělého muže, který by mohl být Lippman. Spěšně se upamatoval, co ho jednou naučil Rydberg. Člověk se má vždy rozhodnout, jestli je vhodnější přijít na vybrané místo schůzky jako první, nebo jako poslední. Předtím si na jeho slova nevzpomněl. Přitom si však nebyl jistý, jestli by to právě v tomto případě mohlo mít nějaký význam. Posadil se ke stolu v rohu, objednal si sklenici piva a čekal.

Joseph Lippman se dostavil tři minuty před desátou. Wallander už začínal uvažovat, jestli ho někdo nezamýšlel vylákat z bytu. Ale když se otevřely dveře, hned věděl, že muž, který přichází, je ten, na kterého čeká. Byl to člověk kolem šedesátky a na sobě měl svrchník, který byl na jeho postavu příliš velký. Opatrně se pohyboval mezi stoly, jako by se bál, že zakopne nebo šlápne na minu. Usmál se na Wallandera, svlékl si kabát a posadil se naproti němu. Byl ostražitý a vrhal kradmé pohledy do lokálu. U jednoho z vedlejších stolů seděli dva muži a ve vzrušeném rozhovoru si s opovržením vyměňovali názory na adresu nepřítomné osoby, které měly dokázat její nepředstavitelnou neschopnost.

Wallander usoudil, že Joseph Lippman je Žid. Aspoň odpovídal tomu, jak si představoval, že Židé vypadají. Měl tváře zarostlé mohutným šedým vousem a přes skla brýlí bez obrouček hleděly tmavé oči. Ale co vlastně Wallander věděl o židovských rysech? Ve skutečnosti nic.

Ke stolu přišla servírka a Lippman si objednal šálek čaje. Wallander z jeho nápadně zdvořilého vystupování vytušil, že má před sebou člověka, který ve svém životě vytrpěl mnoho křivd a ponížení.

„Jsem vám vděčný, že jste přišel,“ řekl Lippman. Mluvil tak tiše, že se k němu Wallander musel naklonit přes stůl, aby mu rozuměl.

„Nedal jste mi mnoho možností na vybranou,“ odpověděl. „Nejprve dopis, potom telefonát. Snad byste měl začít tím, že mi řeknete, kdo jste?“

Lippman odmítavě zavrtěl hlavou.

„Kdo jsem já, nemá žádný význam. Důležitý jste vy, pane Wallandere.“

„Ne,“ zarazil ho Wallander a cítil, že začíná být znovu podrážděný. „Musíte pochopit, že nemám v úmyslu poslouchat, co po mně chcete, když mi nedokážete dát najevo aspoň tolik důvěry, že mi řeknete, kdo jste.“

Servírka přinesla Lippmanovi čaj a odpověď zůstala viset ve vzduchu, dokud zase nezůstali sami.

„Jsem jenom organizátor a kontaktní osoba,“ vysvětloval Lippman. „Koho zajímá jméno poslíčka? To není důležité. Setkali jsme se tu dnes večer a pak zmizím. Pravděpodobně se už nikdy neuvidíme. Na prvním místě tedy nejde o otázku důvěry, ale o praktické rozhodnutí. Otázka bezpečnosti vždycky patří mezi ty praktické. Avšak podle mého mínění má také důvěra praktickou povahu.“

„V tom případě můžeme hned ukončit naši debatu.“

„Mám pro vás pozdrav od Baiby Liepové,“ odpověděl Lippman rychle. „Ani ten nechcete slyšet?“

Wallander se na židli uvolnil. Pozoroval muže, který seděl přímo proti němu podivně schoulený, jako by jeho zdraví bylo tak chatrné, že se mohl kdykoli zhroutit.

„Nechci slyšet nic, dokud se nedozvím, kdo jste,“ opakoval znovu důrazně. „Tak jednoduché to je.“

Lippman si sundal brýle a opatrně si do čaje nalil mléko.

„Je to jen z prozíravosti,“ omlouval se Lippman. „Kvůli vám, pane Wallandere. V naší době bývá často nejlepší, když člověk ví jen to, co nezbytně potřebuje.“

„Byl jsem v Lotyšsku. Protože jsem tam byl, myslím, že jsem pochopil, co to znamená, když vás soustavně hlídají, když vás neustále kontrolují. Ale teď jsme ve Švédsku, ne v Rize.“

Lippman zamyšleně pokýval hlavou.

„Možná máte pravdu. Možná jsem starý člověk, který už nedokáže rozlišit, že se skutečnost mění.“

„Váš zahradnický obchod,“ začal Wallander, aby mu pomohl dál. „V něčem se snad liší od jiných, všechny nejsou stejné.“

„Dostal jsem se do Švédska na podzim roku 1941,“ začal Lippman a pomalu míchal lžičkou v čajovém šálku. „Tehdy jsem byl mladý muž a snil jsem svůj nezralý sen o tom, že se stanu umělcem, velkým umělcem. Za mrazivého svítání jsme v jedné chvíli zahlédli pobřeží Gotlandu a došlo nám, že jsme to dokázali, i když do člunu zatékalo a mezi těmi, kteří uprchli se mnou, bylo několik těžce nemocných. Byli jsme podvyživení, trpěli jsme tuberkulózou. Ale vzpomínám si na tu mrazivou hodinu, kdy svítalo, bylo to na začátku března, a tehdy jsem se rozhodl, že jednou namaluju obraz, který bude zachycovat švédské pobřeží, které se pro nás stalo symbolem svobody. Měl vypadat jako brána do ráje, mrazivě chladná, několik černých skalisek, která se náhle vynořila z mlhy. Ale ten motiv jsem nikdy nenamaloval. Místo toho jsem se stal zahradnickým mistrem. Teď se živím tím, že navrhuju květinovou výzdobu různým švédským podnikům. Všiml jsem si, že zvláště ti, kdo pracují v moderních počítačových firmách, mají neustále potřebu skrývat svou techniku mezi zelení rostlin. Obraz švédského ráje už nikdy nenamaluju. Musím se spokojit s tím, že jsem ho spatřil a nosím ho ve vzpomínkách. Vím, že ráj má mnoho bran. Stejně jako peklo. Člověk se musí naučit ty brány rozlišovat. Jinak je ztracen.“

„Major Liepa to uměl?“

Lippman se nepozastavil nad tím, že Wallander uvedl majorovo jméno.

„Ano, major Liepa věděl, jaký je mezi nimi rozdíl,“ pronesl pomalu. „Ale kvůli tomu nemusel zemřít. Zemřel proto, že viděl, kdo těmi branami vchází a vychází. Lidé, kteří se bojí světla, protože světlo způsobí, že pro takové, jako byl major Liepa, se pak stanou viditelnými.“

Wallander měl pocit, že Lippman je hluboce nábožensky založený člověk. Vyjadřoval se jako kněz, který promlouvá k pomyslnému zástupu věřících.

„Celý svůj život jsem prožil v exilu,“ pokračoval Lippman. „Prvních deset roků, až do poloviny padesátých let, jsem však stále věřil, že jednou přijde doba, kdy se budu moct vrátit do své vlasti. Pak přišla dlouhá šedesátá a sedmdesátá léta a tehdy jsem se úplně vzdal naděje. Jenom hodně staří Lotyši, kteří žili v exilu, buď příliš staří, nebo příliš mladí, nebo hodně poblouznění, věřili, že se poměry ve světě změní tak, že jednou nastane den, kdy dají sbohem svému útočišti v cizině a vydají se zpátky do své ztracené země. Věřili, že přijde dramatický okamžik obratu, zatímco já jsem očekával dlouhou trnitou cestu a na jejím konci tragédii. To se opravdu téměř vyplnilo. Ale najednou se něco začalo dít. Dostávali jsme podivné zprávy z naší staré vlasti, zprávy, které nás naplňovaly optimismem. Viděli jsme, jak se dříve mocný Sovětský svaz začíná otřásat, jako když nakonec propukne dlouho potlačovaná horečka. Mohlo by se snad to, v co jsme se už neodvažovali věřit, stát po tak dlouhé době skutečností? Stále to nevíme. Uvědomujeme si, že svoboda nás může ještě jednou podvést. Sovětský svaz je oslabený, ale to nemusí trvat napořád. Čas, který nám byl vyměřen, je krátký. Major Liepa to věděl a to ho pohánělo vpřed.“

„Říkáte my,“ řekl Wallander. „Jací my?“

„Všichni Lotyši ve Švédsku patří k nějaké organizaci,“ objasnil Lippman. „Stále se sdružujeme v různých spolcích, které nám mají nahradit ztracenou vlast. Pokoušíme se pomoct lidem uchovat jejich kulturu, vybudovali jsme mezi lidmi mosty, založili jsme fondy. Přijímáme prosby o pomoc a pokoušíme se na ně odpovídat. Stále bojujeme, aby se na nás nezapomnělo. Naše exilové organizace jsou pro nás způsobem, jak lidem nahradit jejich původní domov, jejich města a vesnice.“

Skleněné dveře pizzerie se otevřely a dovnitř vstoupil osamělý muž. Lippman na to okamžitě zareagoval napětím a obavami. Wallander muže poznal. Jmenoval se Elmberg a vedl jednu z benzinových stanic ve městě.

„Buďte klidný,“ řekl Lippmanovi. „Od něho nebezpečí nehrozí. Ten člověk se celý život straní lidí. Mimoto pochybuju, že by se vůbec někdy staral o to, jestli existuje nějaké Lotyšsko. Provozuje čerpací stanici.“

„Baiba Liepová poslala prosbu o pomoc. Potřebuje, abyste jí pomohl vy. Prosí vás, abyste přijel.“

Vytáhl obálku, kterou měl v náprsní kapse.

„To je od ní. Pro vás.“

Wallander obálku převzal. Nebyla zalepená. Opatrně z ní vyndal tenký složený dopisní papír.

Sdělení bylo krátké, psané tužkou. Vyvolalo v něm pocit, že musela mít naspěch, když je psala.

Existuje testament a jeho strážce, četl. Ale bojím se, že sama nedokážu najít správné místo. Důvěřuj prostředníkům, stejně jako jsi dříve důvěřoval mému muži. Baiba.

„Můžeme vám zajistit všechno, co potřebujete na cestu do Rigy,“ řekl Lippman, když Wallander odložil dopis.

„Sotva mě můžete udělat neviditelným.“

„Neviditelným?“

„Jestli odjedu do Rigy, musím se stát někým jiným, než ve skutečnosti jsem. Jak to zařídíte? Jak mi můžete zaručit bezpečnost?“

„Musíte se na nás spolehnout, pane Wallandere. Nemáme ale mnoho času.“

Wallander si všiml, že i Joseph Lippman je neklidný. Pokoušel se namluvit si, že nic z toho, co se kolem něj děje, není skutečné. Ale nepodařilo se mu zatajit před sebou samým pravdu. Napadlo ho, že takto vypadá svět. Tisíce volání o pomoc se neustále ozývají ze všech kontinentů. Jedno z nich vyslala Baiba Liepová. Bylo určeno jemu a jeho povinností je na ně odpovědět.

„Požádal jsem o dovolenou,“ řekl. „Začne mi ve čtvrtek. Oficiálně mám odjet na lyže do Alp. Můžu být pryč něco přes týden.“

Lippman odsunul prázdný šálek. Melancholické, zdrženlivé rysy jeho obličeje náhle vystřídala rozhodnost.

„To je výborný nápad,“ odpověděl. „Na tom není nic divného, když se švédský policajt rozhodne, že si v zimě zajede na rekreaci do Alp, aby vyzkoušel, co dokáže na sjezdovkách. Jakou cestu jste si vybral?“

„Přes Sassnitz. Autem přes bývalé východní Německo.“

„Jak se má jmenovat váš hotel?“

„Vůbec nemám tušení. Zatím jsem v Alpách nikdy nebyl.“

„Ale lyžovat umíte?“

„Ano.“

Lippman se zamyslel. Wallander pokynul servírce a objednal si šálek kávy. Lippman nepřítomně zavrtěl hlavou, když se ho Wallander zeptal, jestli by chtěl další čaj.

Nakonec si opět sundal brýle a pečlivě je otřel rukávem svetru.

„S těmi Alpami to byl výborný nápad,“ opakoval. „Ale já budu potřebovat trochu času, abych zařídil, co je nezbytné. Zítra večer vám někdo zavolá a řekne vám, kterým ranním trajektem byste měl odjet z Trelleborgu. Za nic na světě si nezapomeňte připevnit lyže na střechu auta. Sbalte se tak, jako byste se opravdu vypravoval na cestu do Alp.“

„Jak si vlastně myslíte, že se dostanu do Lotyšska?“

„Na trajektu se dozvíte všechno, co bude potřeba. Jistý člověk s vámi naváže kontakt. Musíte se na nás spolehnout.“

„Nezaručuju vám, že budu akceptovat vaše návrhy.“

„V našem světě neexistují žádné záruky, pane Wallandere. Můžu jen slíbit, že se to pokusíme zařídit nejlíp, jak dokážeme. Snad bychom teď měli zaplatit a odejít odtud.“

Před pizzerií se rozloučili. Poryvy větru opět zesílily. Joseph Lippman spěšně řekl sbohem a pak zmizel směrem k nádraží. Wallander šel opuštěným městem domů. Myslel na dopis, který napsala Baiba.

Psi už po ní jdou, pomyslel si. Pronásledují ji a ona má strach. Také plukovníci pochopili, že major po sobě musel zanechat testament.

Náhle si uvědomil, že nezbývá mnoho času.

Už nezůstává žádné místo pro strach nebo dlouhé uvažování.

Musí odpovědět na její volání o pomoc.

~~~

Následující den se připravil na cestu.

Těsně po sedmé hodině večer telefonovala nějaká žena a řekla, že má rezervovaný lístek na trajekt, který odplouvá z Trelleborgu následující ráno o půl šesté. K Wallanderovu velkému překvapení se představila jako zástupkyně Lippmanovy cestovní kanceláře.

O půlnoci si šel lehnout.

Než usnul, pomyslel si, že celý ten podnik je šílený.

Dobrovolně se pouští do něčeho, co je odsouzeno k neúspěchu. Ale současně si uvědomoval, že volání Baiby Liepové o pomoc je skutečné, nebyl to jenom sen a on nemohl zklamat její důvěru.

Příští den časně ráno vjel se svým autem na palubu trajektu v trelleborgském přístavu. Jeden z policistů pasové kontroly, který právě nastupoval na denní směnu, ho pozdravil a zeptal se ho, kam jede.

„Do Alp,“ odpověděl Wallander.

„To zní docela fajn.“

„Člověk musí občas změnit prostředí.“

„To potřebujeme všichni.“

„Už bych nevydržel ani den navíc.“

„Teď budeš moct na pár dní zapomenout na to, že jsi policajt.“

„To ano.“

Ale Wallander věděl naprosto jistě, že to není pravda. Měl před sebou nejobtížnější úkol, jaký měl kdy řešit. Kromě toho to byl úkol, který oficiálně vůbec neexistoval.

Svítání bylo šedivé. Jakmile trajekt vyplul, vyšel na horní palubu. Zachvěl se zimou a pozoroval moře, které se po obou stranách zvolna rozšiřovalo, jak se loď vzdalovala od pevniny.

Švédské pobřeží pomalu mizelo za obzorem.

Seděl v kavárně a snídal, když ho oslovil muž, který mu řekl, že se jmenuje Preuss. Tento Preuss nosil po kapsách nejen písemné instrukce od Josepha Lippmana, ale také pas s Wallanderovou zcela novou identitou, kterou měl od této chvíle používat. Preuss byl člověk kolem padesátky se zarudlým obličejem a těkajícíma očima.

„Pojďme se projít po palubě,“ navrhl.

Ten den, kdy začala Wallanderova další cesta do Rigy, pokrývala Baltské moře hustá mlha.

15

Hranice byla neviditelná.

Ale přesto kdesi v jeho nitru existovala. Cítil ji přímo pod hrudní kostí jako smotané klubko ostnatého drátu.

Kurt Wallander měl strach. Později bude vzpomínat na poslední krok po litevské půdě směrem k lotyšské hranici jako na ochromující putování do země, ze které mohl společně s Dantem zvolat: Zanechte vší naděje! Odtud se nikdo nevrací. Určitě ne živý švédský policista.

Byla noc a na jasném nebi svítily hvězdy. Zdálo se, že ani Preuss, který ho doprovázel již od okamžiku, kdy s ním navázal kontakt na palubě trajektu z Trelleborgu, nebyl lhostejný k tomu, co mají před sebou. Wallander mohl ve tmě slyšet jeho zrychlený a nepravidelný dech.

„Musíme počkat,“ zašeptal Preuss svou těžko srozumitelnou němčinou. Warten, warten.

První dny byl Wallander bez sebe z toho, že mu poslali převaděče, který neuměl ani slovo anglicky. Rád by věděl, na co Joseph Lippman myslel, když předpokládal, že švédský policajt, který se s bídou domluví anglicky, bude dokonale ovládat němčinu. Často byl velmi blízko tomu, aby se vzdal podniku, který stále více připomínal triumf šílených fantastů nad jeho vlastním rozumem. Pomyslel si, že Lotyši, kteří žijí dlouhá léta v exilu, za tu dobu ztratili kontakt s realitou. Utrápení, přehnaně optimističtí nebo celkově pomatení teď usilovali o záchranu svých krajanů ve ztracené vlasti, které náhle svitla naděje na slavné vzkříšení. Jak mu mohl tento muž, který se jmenoval Preuss, tento malý hubený člověk s uhrovitým obličejem, dodat tolik potřebnou odvahu, nebo dokonce pocit bezpečí, aby se odhodlal splnit svůj úkol a vrátit se do Lotyšska jako neviditelná, neexistující osoba? Co vlastně věděl o Preussovi, který se objevil v kavárně trajektu? Byl to údajně lotyšský občan, který žil v exilu, živil se prý jako směnárník v německém městě Kielu. Ale co víc? Zhola nic.

Ale přesto ho něco pohánělo dál, zatímco Preuss seděl vedle něho na sedadle, chvílemi pospával, chvílemi dával Wallanderovi pokyny, naznačoval směr a ukazoval místa na automapě a Wallander podle jeho instrukcí mířil stále dál na východ. Nechali za sebou bývalé východní Německo a pozdě odpoledne dorazili k polské hranici. Před zchátralou selskou usedlostí asi pět kilometrů od polské pohraniční stanice zacouval Wallander svým autem do napůl rozpadlé stodoly. Muž, který je přijal, se dokázal domluvit anglicky. Také on byl jedním z rozptýlených Lotyšů a zaručil se, že auto u něj bude v naprostém bezpečí, dokud se Wallander nevrátí. Potom čekali do večera. Za tmy klopýtali společně s Preussem vpřed hustě zarostlým smrkovým lesem, až dorazili k hranici a překročili první neviditelnou linii na cestě k Rize. V nevýznamném městečku, kde bylo jako po vymření a jehož jméno Wallander brzy zapomněl, na ně čekal se starým rezavým nákladním autem nachlazený muž, který se jmenoval Janick. Pak za drkotání, otřesů a poskakování začala cesta polskou rovinatou krajinou připomínající prérii. Wallander se nakazil od kýchajícího a smrkajícího šoféra, zatoužil po pravidelném jídle a po koupeli, ale nikde mu nenabídli nic jiného než studené vepřové kotlety a nepohodlná skládací lůžka ve vymrzlých staveních polského venkova. Cesta se nepředstavitelně vlekla, hlavní část trasy urazili během nočních hodin. Těsně před svítáním zastavili a den strávili nekonečným mlčenlivým čekáním. Pokoušel se najít vysvětlení pro Preussovu opatrnost a přemýšlel, jestli není přehnaná. Co jim vlastně mohlo tady v Polsku hrozit? Ale na své otázky nedostal žádnou odpověď. První noc zahlédl v dálce světla Varšavy, další noc Janick srazil autem jelena. Wallander se snažil přijít na to, jak je poskládaný celý ten lotyšský živý řetěz, jakou má vlastně úlohu kromě toho, že zajišťuje doprovod zmateným švédským policistům, jejichž úkolem je ilegálně proniknout na lotyšské území. Ale Preuss mu nerozuměl, když se ho ptal, a Janick si zase jen pobrukoval anglický šlágr z válečných let, pokud zrovna nekýchal a nešířil kolem sebe virovou pohromu. Když se nakonec dokodrcali k litevské hranici, měl už Wallander plné zuby písničky We’ll meet again a pomyslel si, že právě tak jako kdesi v Polsku se mohou nalézat třeba hluboko v Rusku. A proč ne třeba v Československu nebo v Bulharsku? Naprosto ztratil orientaci, takže už ani pořádně nevěděl, kterým směrem by mohlo přibližně ležet Švédsko, a šílenství celého podniku vystupovalo stále pronikavěji s každým dalším kilometrem, který s ním nákladní auto urazilo do neznáma. Přes Litvu projeli několika autobusy, z nichž ani jeden neměl slušné pérování, a nakonec, čtyři dny poté, co s ním Preuss navázal kontakt na trajektu, stáli těsně u lotyšské hranice v hloubi lesa, který silně voněl pryskyřicí.

Warten, opakoval Preuss, a Wallander se poslušně posadil na pařez a čekal. Byla mu zima a cítil se špatně.

Přijedu do Rigy jako chřipkou zchvácený marod, pomyslel si nešťastně. Ze všech pitomostí, které jsem v životě udělal, je tahle ta největší, a já si nezasloužím žádný soucit, jenom pořádný výsměch. Tady na pařezu v litevském lese sedí švédský policajt ve středních letech, který totálně ztratil soudnost a poslední zbytek rozumu.

Ale možnost návratu neexistovala. Uvědomoval si, že by vlastními silami nikdy nedokázal najít cestu zpátky. Byl úplně závislý na tom zatraceném Preussovi, kterého mu bláznivý Lippman poslal jako převaděče, a on musel dál, mimo jakékoli rozumné uvažování, do Rigy.

Preuss ho vyhledal na trajektu přibližně ve chvíli, kdy čára švédského pobřeží symbolicky zmizela za obzorem. Seděl právě v kavárně a vychutnával šálek kávy. Vyšli na horní palubu do ledového větru. Preuss měl s sebou dopis od Lippmana a Wallander se ke svému překvapení dozvěděl, že se má naučit žít s další ze svých nových identit. Už nebude panem Eckersem. Stane se Gottfriedem Hegelem, německým obchodním cestujícím s knihami o umění a hudebninami. Ještě víc ho udivilo, když mu Preuss jako nejpřirozenější věc na světě předal německý pas s nalepenou a orazítkovanou fotografií. Vzpomněl si, že to je snímek, který před několika lety pořídila Linda. Jakým způsobem se mohl Josephu Lippmanovi dostat do rukou, bylo pro Wallandera naprostou a skoro nesnesitelně ožehavou záhadou. Ale od této chvíle byl tedy panem Hegelem a po chvíli Preussova svérázného vysvětlování a gestikulování porozuměl, že ho žádá, aby mu odevzdal svůj švédský pas. Wallander mu ho skutečně předal, i když si pomyslel, že musí být šílený, když dělá něco takového.

Uběhly čtyři dny, během nichž se snažil zvyknout si na svou novou totožnost. Preuss se vyšplhal na kořeny poraženého stromu a Wallander v temnotě viděl problesknout jeho obličej. Vypadalo to, že Preuss usilovně pátrá pohledem směrem na východ. Bylo několik minut po půlnoci a Wallander uvažoval, že jestli bude ještě dlouho sedět na zmrzlém pařezu, nemine ho zápal plic.

Pojednou Preuss zvedl ruku a horlivě ukazoval na východ. Aby se Wallanderovi neztratil ve tmě z dohledu, pověsili na větev stromu petrolejovou lampu. Wallander vstal a mhouřil oči směrem, kterým mířila Preussova paže. Po pár vteřinách spatřil slabé blikající světélko připomínající cyklistu s nepravidelně pracujícím dynamem, které se blížilo k nim. Preuss seskočil ze své pozorovatelny na vyvrácených kořenech a zhasl petrolejku.

„Gehen,“ zasykl. „Schnell, nun. Gehen!“

Smrkové větve bičovaly a rozdíraly Wallanderův obličej. Teď překročím nejzazší hranici, pomyslel si. A v žaludku mi leží svinutý ostnatý drát.

Došli do míst, kde byl les vymýcený do širokého průseku. Preuss opět na krátký okamžik Wallandera zadržel a pozorně naslouchal. Pak ho s sebou spěšně vlekl přes mýtinu, dokud se zase nemohli skrýt pod ochranou hustých stromů. Přibližně po deseti minutách vyšli na hrbolatou cestu pro povozy, na níž stálo auto a čekalo na ně. Wallander zahlédl uvnitř ve voze slabý odlesk ohýnku zapálené cigarety. Někdo vystoupil a šel jim naproti se zastíněnou baterkou v ruce. Byla to Inese.

Dlouho si bude připomínat ten uvolňující pocit radosti, že ji vidí, že je tu člověk, který mu není cizí. Ve slabém světle kapesní svítilny se na něho usmála a on nepřišel na nic, co by měl říct. Preuss mu podal na rozloučenou svou hubenou ruku a pak ho znovu pohltily stíny ještě dříve, než mu Wallander stačil říct na shledanou.

„Máme před sebou dlouhou cestu do Rigy,“ poznamenala Inese. „Musíme vyrazit.“

Dojeli tam za svítání. Občas na chvíli odbočili z cesty a zastavili, aby si Inese mohla odpočinout. Kromě toho museli vyměnit píchlé zadní kolo. Wallanderovi se s velkými obtížemi podařilo uvolnit zarezlé matice na disku. Navrhl Inese, že místo ní převezme řízení, ale ona jen zavrtěla hlavou, aniž cokoli vysvětlovala.

Ihned postřehl, že se něco přihodilo. V její tváři zahlédl trpký a sevřený výraz, který se nedal vysvětlit jen únavou a namáhavým soustředěním na řízení auta po úzkých a klikatých cestách. Protože si nebyl jistý, jestli by vůbec měla sílu odpovídat na jeho otázky, mlčel. Řekla mu jen to, že Baiba na něj čeká a že Upitis stále zůstává ve vězení. Jeho přiznání, že je jedním ze tří pachatelů, kteří palicí utloukli majora Liepu, přinesly lotyšské noviny. Ale Wallander se nedozvěděl, z čeho má Inese strach.

„Tentokrát se jmenuju Gottfried Hegel,“ řekl, když po dvou hodinách jízdy zastavili, aby doplnili benzin z rezervního kanystru, který ležel na podlaze před zadními sedadly.

„Já vím,“ odpověděla Inese. „Není to nijak krásné jméno.“

„Inese, řekni mi, proč jste chtěli, abych přijel? S čím si myslíte, že bych vám mohl pomoct?“

Nedostalo se mu odpovědi. Místo toho se ho zeptala, jestli má hlad, a podala mu láhev piva a dvě housky se salámem, které měla v papírovém sáčku. Pak pokračovali v cestě. Začal podřimovat. Ale protože se obával, že by Inese mohla za volantem také usnout, když jí nebude pomáhat udržet pozornost, hned se s trhnutím probral.

Těsně před svítáním dorazili na rižské předměstí. Wallander si připomněl, že je 21. března a jeho sestra má narozeniny. V duchu se pokoušel obhájit svou novou identitu a umínil si, že Gottfried Hegel bude mít větší počet sourozenců a jeho nejmladší sestra se bude jmenovat Kristina. Svou manželku, paní Hegelovou, si představoval jako mužatku s počínajícím knírkem a jejich bydliště ve Schwabingenu jako dobře udržovaný dům z červených cihel a za ním nepříliš nápaditou zahradu. K pasu, kterým ho vybavil Preuss, přichystal Joseph Lippman jen pár velice stručných údajů. Wallander si pomyslel, že zkušenému vyšetřovateli by při výslechu zabralo nanejvýš minutu, aby celého Gottfrieda Hegela rozcupoval, jeho pas prohlásil za neplatný a vyžádal si o tom člověku nezfalšované údaje.

„Kam jedeme?“ zeptal se.

„Brzy budeme na místě,“ odpověděla vyhýbavě.

„Jak mohu s čímkoli pomáhat, když se nic nedozvím?“ rozzlobil se. „O čem se mnou odmítáš mluvit? Co se vlastně stalo?“

„Jsem unavená. Ale máme radost, že ses za námi vrátil. Baiba bude moc šťastná. Až tě uvidí, rozpláče se.“

„Proč nechceš odpovídat na mé otázky? Co se děje? Vidím na tobě, že se bojíš.“

„Během posledních týdnů se všechno velmi zhoršilo. Ale bude lepší, když ti to Baiba řekne sama. Je toho tolik, že všechno nevím ani já.“

Projížděli nekonečnými předměstími. Siluety továren se vynořovaly jako nehybná prehistorická zvířata ve žlutém světle výbojek podél silnice. Pohltila je mlha, která se rozprostírala v opuštěných ulicích, a Wallander si pomyslel, že právě takto pochmurně si vždycky představoval státy východní Evropy, které si říkaly socialistické a triumfálně o sobě prohlašovaly, že jsou rájem na zemi.

Zastavila před protáhlou budovou skladu a vypnula motor.

Ukázala na nízká železná vrata v průčelí budovy.

„Běž tam. Zaklepej a pustí tě dovnitř. Já teď musím zmizet.“

„Uvidíme se ještě?“

„Nevím. O tom rozhodne Baiba.“

„Nezapomněla jsi, že jsi moje milenka?“

Usmála se.

„Možná jsem byla milenkou pana Eckerse. Ale nejsem si jistá, jestli mám stejně ráda pana Hegela. Jsem slušná holka, která nestřídá muže, jak se jí zrovna zamane.“

Wallander vystoupil z auta a Inese ihned odjela. Chvilku uvažoval, jestli se nemá pokusit najít nějakou autobusovou zastávku a odjet do města. Tam by pak mohl vyhledat švédský konzulát nebo ambasádu a požádat o pomoc při návratu domů. Ale nedokázal si představit, jak by reagoval úředník zastupitelství jeho země na historku jednoho švédského policisty, přestože byla zcela pravdivá. Mohl jen doufat, že pracovník vyslanectví by jeho záležitost považoval za akutní pomatení smyslů a měl by připravené řešení i pro takové případy.

Ale pak si uvědomil, že už je příliš pozdě, teď musí dokončit, co začal, a tak zamířil po štěrkové cestě k železným vratům a zabouchal na ně.

Otevřel mu vousatý, šilhavý muž, s nímž se Wallander dosud nesetkal. Přátelsky na Wallandera kývl, vrhl zběžný pohled přes jeho rameno, aby se přesvědčil, že ho nikdo nesledoval, a pak ho spěšně vtáhl dovnitř a zavřel vrata.

Wallander se rozhlédl kolem a ohromilo ho, že se nachází ve skladu plném hraček. Všude stály vysoké dřevěné regály s panenkami, kašpárky a zvířátky. Bylo to, jako by vstoupil do podzemních katakomb, kde se na něj zlomyslně šklebily obličeje loutek jako potměšilé umrlčí hlavy. Pomyslel si, že všechno je nepochopitelný sen, že ve skutečnosti leží ve své ložnici v bytě na Mariagatan v Ystadu a že nic z toho, co je kolem něj, není skutečné. Musí jen pravidelně dýchat a čekat na vysvobozující probuzení. Ale z noční můry nebylo tak snadné uniknout, ze stínů se vynořili další tři muži a jedna žena a jediný, koho Wallander znal, byl šofér, který té noci, kdy rozmlouval s Upitisem, seděl mlčky a hleděl do příšeří lovecké chaty, ukryté na neznámém místě v jehličnatém lese.

„Pane Wallandere,“ oslovil ho muž, který mu otevřel dveře, „jsme vám velice vděční, že jste k nám přijel, abyste nám pomohl.“

„Přijel jsem, protože mě o to poprosila Baiba Liepová,“ namítl Wallander. „Nemám žádný jiný důvod. To s ní se chci setkat.“

„Právě teď to není možné,“ odpověděla žena bezchybnou angličtinou. „Baibu hlídají ve dne v noci. Ale známe způsob, jak vaše setkání zařídit.“

Muž přinesl rozvrzanou dřevěnou židli a Wallander se posadil. Někdo mu přisunul šálek čaje a Wallander ho přijal. Světlo ve skladu bylo slabé, takže s obtížemi rozlišoval obličeje lidí uvnitř. Muž, který šilhal, byl, jak se zdálo, vedoucím nebo mluvčím uvítacího výboru. Posadil se před Wallandera na bobek a začal hovořit.

„Jsme ve velice těžké situaci,“ řekl. „Všechny nás soustavně hlídají, protože někteří lidé z policie si uvědomují, že major Liepa možná někde schoval dokument, který může ohrozit jejich existenci.“

„Našla Baiba Liepová papíry, které zůstaly po jejím muži?“

„Ještě ne.“

„Ví, kde jsou? Má vůbec tušení, kde by je mohl ukrýt?“

„Ne. Ale je přesvědčená, že vy jí dokážete pomoct.“

„Jak bych na to mohl přijít?“

„Jste náš přítel, pane Wallandere. Jste policista, který je zvyklý řešit hádanky.“

Jsou šílení, pomyslel si Wallander v rozčilení. Žijí ve světě snů, ve kterém ztrácejí kontakt s realitou okolního světa. Představil si, že je posledním stéblem slámy, kterého se mohli chytit, stéblem, které nabývalo téměř mystických rozměrů. Naráz si uvědomil, že chápe, co s lidmi dokáže udělat, když jsou vystaveni strachu a nátlaku. Přinejmenším se může stát, že propadnou přehnaným nadějím na existenci neznámého osvoboditele, který má přijít a zachránit je. Major Liepa nebyl takový, nikdy nespoléhal na nikoho jiného než na sebe, na spolehlivé přátele a důvěrníky, kterými se obklopoval. Pro něho byla skutečnost začátkem i koncem křivd a příkoří, které se zarývaly do duše lotyšského národa. Měl své náboženství, avšak to, v co věřil, nechtěl spojovat s vírou v Boha. Teď, když už major nebyl mezi nimi, neměli žádné záchranné lano, kterého by se mohli držet. Místo něj měl do arény vstoupit švédský policista Kurt Wallander a obléct si odhozený plášť.

„Musím se setkat s Baibou ihned, jakmile to bude možné,“ opakoval. „To je jediné, co má opravdu nějaký smysl.“

„Půjde to zařídit během dne,“ odpověděl šilhavý muž.

Wallander se cítil mimořádně unavený. Nejraději ze všeho by se teď vykoupal, potom zalezl do postele a pořádně se vyspal. Ve stavu vyčerpání nespoléhal na svůj úsudek, měl obavy, že by se mohl dopustit chyby, jejíž důsledek by mohl být katastrofální.

Šilhavý muž před ním stále seděl v podřepu. Wallander náhle spatřil, že má za řemenem kalhot zastrčený revolver.

„Co se stane, když se dokumenty po majoru Liepovi najdou?“ zeptal se.

„Musíme nalézt způsob, jak je publikovat,“ odpověděl muž. „Myslím, že by bylo ideální, kdyby se vám je podařilo vyvézt ze země a zveřejnit u vás. Bude to převratná, historická událost. Konečně svět pochopí, k čemu došlo a stále dochází v naší rozdrásané zemi.“

Pocítil intenzivní potřebu protestovat, vrátit ty pomatené lidi do reality, v níž se pohyboval major Liepa. Ale ve svém unaveném mozku nenašel anglický výraz pro osvoboditele, nenašel nic jiného než údiv nad tím, že je právě ve skladu hraček v Rize, a vůbec nevěděl, jak by se v této situaci vlastně měl zachovat.

~~~

Pak se vše seběhlo velmi rychle.

Vrata skladu se rozlétla, Wallander vyskočil ze židle a uviděl Inese, jak utíká mezi regály a křičí. Vůbec netušil, co se děje. Pak následovala mohutná exploze a on se divoce vrhl za regál, který byl plný hlav panenek.

Budovu skladu pročesávala světla reflektorů a třaskaly ohlušující rány, ale to už spatřil, že šilhavý muž vytáhl revolver a pálil na neznámý cíl. Uvědomil si, že sklad je vystaven intenzivnímu ostřelování. Zalézal dál mezi police, kdesi ve zmatku a kouři zakopl o převržený regál s loutkami kašpárků a pak narazil na zeď, která mu uzavřela cestu. Skladem se s ohlušující silou rozléhaly salvy výstřelů. Uslyšel někoho vykřiknout, a když se obrátil, uviděl, že Inese leží zhroucená na převrácené židli, na které před malou chvílí sám seděl. Její obličej byl zalitý krví. Vypadalo to, že dostala zásah přímo do oka. Byla mrtvá. Hned nato padl k zemi šilhavý muž s jednou paží přes hlavu. Trefili ho, ale Wallander nedokázal určit, jestli byl mrtvý, nebo jen raněný. Uvědomoval si, že musí odtud pryč, ale byl uvězněný v rohu a právě se sem hnali první muži v uniformách se samopaly v rukou. Z náhlého popudu bez přemýšlení strhl regál s ruskými bábuškami a panenky mu pršely na hlavu. Lehl si na podlahu a nechal se zasypat záplavou hraček. Po celou dobu si myslel, že ho objeví a zastřelí. Jeho falešný pas by mu nebyl nic platný. Inese byla mrtvá, budova skladu obklíčená a ti pomatení lidé – snílkové – neměli šanci se ubránit.

Palba skončila stejně rychle, jako začala. Náhlé ticho mátlo uši. Ležel úplně nehybně a pokoušel se skoro nedýchat. Zaslechl hlasy, vojáci nebo policisté se spolu domlouvali a náhle jeden z hlasů poznal, nedalo se o tom pochybovat, byl to seržant Zids. Skulinou ve vrstvě napadaných panenek mohl zahlédnout muže v uniformách. Zdálo se, že všichni majorovi přátelé jsou mrtví. Odnášeli je pryč na nosítkách z šedé celtoviny. Pak seržant Zids vystoupil ze stínu a dal svým mužům rozkaz, aby prohledali sklad. Wallander zavřel oči a pomyslel si, že teď pro něj všechno brzy skončí. Rád by věděl, jestli se jeho dcera někdy dozví, co se stalo s jejím otcem, který zmizel během zimní dovolené v Alpách, nebo jestli se jeho zmizení stane pověstmi opředenou záhadou ve švédských policejních análech.

Ale nikdo nepřišel a neodhrnul panenky z jeho obličeje. Nevšimli si ho. Dupot podpatků vysokých bot se pomalu vytrácel, seržantův podrážděný hlas přestal vykřikovat rozkazy vojákům a pak už zůstalo jen ticho a štiplavý zápach vystřílené munice. Jak dlouho ležel Wallander bez hnutí, nevěděl. Chlad betonové podlahy nakonec způsobil, že se začal třást tak silně, až dřevěné bábušky začaly chrastit. Opatrně se posadil a zjistil, že necítí jednu nohu. Nevěděl, jestli to bylo zimou nebo tím, jak ji měl dlouho nehybně zkroucenou v nepohodlné poloze. Na podlaze byly skvrny od krve a všude kolem zůstaly otvory po kulkách. Přinutil se k sérii hlubokých vdechů a výdechů, aby nezačal zvracet.

Vědí, že jsem v Rize, pomyslel si. To mne měli vojáci na povel seržanta Zidse najít. Ale možná je napadlo, že jsem ještě nedorazil. Možná si mysleli, že zaútočili příliš brzy.

Donutil se přemýšlet navzdory tomu, že jeho vědomí neustále ovládal hrůzný obrázek mrtvé Inese. Ale musí se dostat pryč z tohoto místa smrti, je teď úplně sám a zbývá mu jediná věc, kterou může udělat: vyhledat švédské zastupitelství a požádat o pomoc. Měl takový strach, až se třásl. Za hrudní kostí cítil, jak mu srdce divoce bije, a myslel na to, že brzy dostane srdeční záchvat, který určitě nepřežije. Náhle mu vhrkly slzy do očí, celou dobu měl před sebou mrtvou Inese a jediné, co chtěl, bylo jít odtud pryč. Jak dlouhou dobu trvalo, než se mu zase postupně podařilo dostat své jednání pod kontrolu, si nedokázal nikdy později s jistotou vybavit.

Ocelová vrata byla opět zabouchnutá. Byl přesvědčený, že celou budovu skladu hlídají. Je vyloučené, aby se mu odtud podařilo vyklouznout za denního světla. Za jedním z převrácených regálů bylo okno, téměř celé pokryté nánosem zašlé špíny. Opatrně se k němu brodil spoustou rozdupaných a rozstřílených hraček a vyhlédl ven. První, co uviděl, byly dva džípy otočené předkem ke skladu. Čtyři vojáci pozorně sledovali budovu se zbraněmi připravenými k palbě. Wallander se odvrátil od okna a rozhlédl se po prostorné místnosti. Měl žízeň. Někde tu musí být voda, protože předtím dostal šálek čaje. Zatímco hledal vodovodní kohoutek, pokoušel se horečně vymyslet, co bude dělat. Stal se štvaným zvířetem a jeho lovci předvedli svou nepochopitelnou brutalitu. Myslet si, že by sám mohl navázat kontakt s Baibou Liepovou, bylo totéž jako zinscenovat svou vlastní popravu. Teď už nepochyboval, že dva plukovníci nebo aspoň jeden z nich byli připraveni udělat cokoli, jen aby zabránili zveřejnění majorových odhalení, ať už v Lotyšsku, nebo v zahraničí. Inese, plachou a nesmělou dívku, chladnokrevně zastřelili jako vzteklého psa. Možná to byl jeho šofér, přátelsky se tvářící seržant Zids, kdo jí vpálil kulku přímo do oka.

Někde uvnitř pocítil kromě svíravého strachu prudkou nenávist. Kdyby měl v ruce zbraň, teď už by ji neváhal použít. Poprvé v životě si uvědomil, že by se nerozpakoval zabít jiného člověka, aniž by si to potřeboval zdůvodňovat nutnou sebeobranou.

Je čas vymezený k žití, je čas určený ke smrti, pomyslel si. Tato úvaha ho kdysi napadla po útoku opilce v Pildammsparku v Malmö, který mu vrazil nůž do prsou těsně vedle srdce. Teď ta věta nabyla širšího významu.

Hledání ho přivedlo na špinavou toaletu s umyvadlem a kapajícím vodovodním kohoutkem. Opláchl si obličej a uhasil žízeň. Pak šel do odlehlého koutu skladu, vyšrouboval žárovku z lampy na stropě, v přítmí se posadil a čekal, až přijde večer a bude tma.

Aby udržel svůj strach pod kontrolou, snažil se soustředit myšlenky na plán útěku. Nějakým způsobem se musí dostat do centra města a vyhledat švédské zastupitelství. Musí být připravený na to, že každý policajt, každý příslušník černých baretů zná jeho přesný popis a má přísný rozkaz dávat pozor. Bez pomoci švédského zastupitelství bude ztracen. Uvědomoval si, že je vyloučeno, aby se mu podařilo unikat před odhalením delší dobu. Mimoto musel počítat s tím, že švédské zastupitelství je sledováno.

Plukovníci si myslí, že už znám majorovo tajemství, pomyslel si. Jinak by nereagovali takovým způsobem. Říkám plukovníci, protože pořád ještě nevím, který z nich stojí za tím, k čemu tu došlo.

Na několik hodin si zdříml. S trhnutím se probral, když uslyšel přijíždět ke skladu auto. Občas zašel ke špinavému oknu. Vojáci byli stále na svých místech a nijak nepolevili v ostražitosti. Wallander protrpěl dlouhý den ve stavu trvalé nevolnosti. Přemohla ho zloba. Přinutil se prozkoumat budovu, aby našel únikovou cestu. Hlavním vchodem to bylo vyloučeno, protože ho vojáci měli pod trvalým dohledem. Nakonec se mu podařilo najít dvířka ve zdi těsně nad podlahou, která zřejmě kdysi ústila do ventilační šachty. Přitiskl ucho k chladné cihlové zdi, jestli neuslyší vojáky také na této straně skladu, ale nedokázal zjistit, jestli se venku někdo pohybuje nebo ne. Co bude dělat v případě, že se mu podaří uniknout ze skladu, ještě nevěděl. Zkoušel co nejvíc odpočívat, ale spánek se nedostavoval. Viděl před sebou zhroucené tělo Inese a její zakrvácený obličej a marně se snažil najít potřebný klid, aby mohl usnout.

Padl soumrak a rychle se ochladilo.

~~~

Před sedmou hodinou se rozhodl, že je čas pustit se do riskantního záměru. Opatrně začal uvolňovat zrezavělá dvířka. Po celou dobu si představoval, jak se rozsvítí reflektor, rozčilené hlasy vykřiknou povely a déšť kulek ze samopalů začne otloukat cihlovou zeď. Nakonec se mu podařilo dvířka se slabým zaskřípáním pootevřít a opatrně vysunout nahoru. Na pískem pokrytou plochu před skladem sem z přilehlé tovární oblasti slabě dopadalo žluté světlo sodíkových výbojek. Čekal, než si jeho oči přivyknou na tmu. Nikde v dohledu nebyli žádní vojáci. Zhruba deset metrů od budovy stálo na písčitém prostranství několik rezavých nákladních aut. Rozhodl se, že se nejdřív pokusí dostat bez úhony právě do úkrytu mezi auty. Zhluboka se nadechl, skrčil se a běžel co nejrychleji pod ochranu starých vraků. Když dorazil k nákladnímu autu, které stálo nejblíž vpředu, zakopl o pohozenou pneumatiku a kolenem narazil do uvolněného pokrouceného nárazníku. Ucítil pronikavou bolest a pomyslel si, že hlukem okamžitě přiláká vojáky na opačnou stranu budovy. Ale nestalo se nic. Bolest v koleni se vystupňovala a po noze mu stékala krev.

Jak teď bude postupovat dál? Zkoušel si představit švédský generální konzulát nebo snad ambasádu. Nevěděl totiž, jaký typ zastupitelského úřadu Švédsko Lotyšsku přiznalo.

Ale naráz si uvědomil, že se ani nemůže, ani nechce vzdát. Je tu ještě Baiba, musí se za ní dostat. Bylo ovšem nemyslitelné, aby na sebe jakýmkoli způsobem upozornil, nemohl si dovolit vysílat žádné nouzové signály. Když se mu podařilo uniknout z pekla ve skladu, domu smrti pro Inese a toho šilhavého muže, dokázal se zase věnovat jiným myšlenkám. Přijel přece kvůli Baibě Liepové, musí ji vyhledat, i kdyby to bylo to poslední, co v životě udělá.

Opatrně se dál plížil mezi stíny. Postupoval podél plotu, který ohraničoval pozemek továrny, a tak se ponenáhlu dostal na špatně osvětlenou ulici. Stále nevěděl, kde vlastně je. Ale odněkud k němu doléhal vzdálený hluk, který mohl pocházet ze silně frekventované dopravní komunikace. Rozhodl se, že se vydá směrem, odkud zvuk přicházel. Tu a tam potkal nějaké lidi a v duchu děkoval Josephu Lippmanovi za jeho prozíravost, když požadoval, aby se převlékl do šatů, které mu s sebou vezl Preuss v rozedrané cestovní tašce. Více než půlhodinu směřoval za hlukem dopravy, při dvou příležitostech musel vyhledat úkryt kvůli policejním autům a stále se pokoušel vymyslet, co podniknout dál. Nakonec ho napadlo, že existuje jen jediný člověk, na kterého by se mohl obrátit. I tato možnost představovala značné riziko, ale neměl na vybranou. Současně to znamenalo, že musí strávit ještě další noc v úkrytu, ale nemohl stále přijít na to, kde ho má hledat. Večer byl chladný a Wallander musel někde sehnat jídlo, aby dokázal přečkat nadcházející noc.

Náhle pochopil, že rozhodně nezvládne dojít až do města. Koleno ho bolelo a únavou se mu točila hlava. Zbývala jediná možnost. Musí ukrást auto. Myšlenka ho nejprve vylekala, ale věděl, že mu opravdu nic jiného nezbývá. Současně si vzpomněl, že na ulici, kterou právě předtím procházel, viděl zaparkovanou ladu. Stála kupodivu opuštěná daleko od zástavby obytných domů. Otočil se a kousek se vrátil. Přitom si současně snažil v paměti vybavit metody, jaké používají švédští zloději aut k překonání zámků a k improvizovanému nastartování motoru. Ale bude mu to něco platné u auta sovětské výroby? Co když švédské praktiky zájemců o černou projížďku v tomto případě selžou a s autem neodjede?

Auto bylo šedé a mělo promáčknutý nárazník. Wallander stál ve stínu a pozoroval místo a jeho okolí. Kolem byly jen temné tovární budovy. Vykročil k plotu, který napůl stál, napůl ležel zborcený u rozpadající se nákladní rampy před ruinami čehosi, co bylo dříve tovární halou. Zimou ztuhlými prsty se mu podařilo rozplést část drátěného pletiva a ukroutit asi třicet centimetrů ocelového drátu. Na jednom konci vytvaroval očko a spěšně s ním zamířil k autu.

Prostrčit nástroj kolem těsnicí lišty okénka se mu podařilo snadněji, než předpokládal. Chvilku zápasil s háčkem, než jím zachytil páčku dveřního zámku, a zatáhl. Rychle vklouzl dovnitř a začal hledat spínací skříňku zapalování a její kabely. V duchu nadával, že u sebe nemá pár zápalek, pot mu stékal pod košilí a začala mu být taková zima, že se znovu roztřásl. Nakonec z čirého zoufalství chytil za dráty vedoucí do skříňky a vytrhl je ze svorek. Nehty strhl z jejich konců izolaci a zkusmo přiložil dva kabely k sobě. Na palubní desce se rozsvítila kontrolka zapalování. Spojil a zkroutil správné konce drátů a dotykem třetího vodiče se pokusil sepnout relé startéru. Zapomněl však zkontrolovat, jestli není zařazená rychlost, takže auto poskočilo vpřed. Když se probral z úleku, zkusil rozhýbat mrazem ztuhlé řazení, až našel neutrál. Pak přiložil znovu drát od startéru. Motor naskočil. Šmátral rukou po ruční brzdě, ale místo páky našel jen díru v podlaze. Zkoušel všechny spínače na přístrojové desce, až se mu podařilo rozsvítit světla, a zařadil jedničku.

Tohle je děsivý sen, pomyslel si. Jsem švédský policajt, nebo pomatený šílenec s německým pasem, který krade auta na ulici v lotyšském hlavním městě? Vydal se směrem, kterým šel předtím pěšky, postupně si zvykal na tvrdě zabírající spojku a na polohy jednotlivých rychlostí. Přemýšlel, proč to v autě páchne po rybách.

Po chvíli se přiblížil k magistrále, za jejímž hlukem předtím zamířil, ale když zastavil na vjezdu, málem mu zhasl motor. Naštěstí se mu ho prudkým sešlápnutím plynu podařilo probrat k životu. Před sebou měl teď světla Rigy. Rozhodl se, že se pokusí vyhledat čtvrť v okolí hotelu Latvia a pak se vydat do některé z malých restaurací, které zahlédl při své minulé návštěvě. Ještě jednou si vděčně vzpomněl na Josepha Lippmana, že se postaral, aby ho Preuss vybavil jistou částkou lotyšských peněz. Kolik jich vlastně bylo, přesně nevěděl, ale doufal, že na pořádnou večeři mu to bude stačit. Projel po mostě přes řeku a odbočil vlevo kolem nábřežního korza. Doprava nebyla nijak zvlášť hustá, ale přesto uvízl za tramvají a vzápětí se za ním ozvalo zběsilé troubení taxíku, který musel prudce zabrzdit.

Začala se ho zmocňovat nervozita. Porouchané řazení fungovalo s obtížemi. Konečně se mu podařilo zbavit tramvaje tím, že odbočil do vedlejší ulice, ale příliš pozdě si všiml, že byla jednosměrná. Přímo proti němu přijížděl autobus, v úzké ulici se nemohli vyhnout, a i když pohyboval řadicí pákou tam a zpět, nedařilo se mu zařadit zpátečku. Už byl blízko rozhodnutí, že to vzdá, nechá stát auto uprostřed ulice a uteče, když vtom páka konečně zaskočila do správné polohy a mohl před autobusem vycouvat. Potom odbočil na jednu ze souběžných ulic, které vedly k hotelu Latvia, a zaparkoval auto na místě, kde nebyl zákaz stání. Byl promáčený potem a znovu ho napadlo, že před zápalem plic ho může zachránit jedině rychlá horká koupel a suché šaty.

Na ciferníku hodin na věži kostela ukazovaly ručičky tři čtvrtě na devět. Přešel šikmo přes ulici a zašel do pivnice, na kterou si vzpomínal ze své první návštěvy v Rize. Měl štěstí a v zakouřeném výčepním lokálu našel volný stůl. Zdálo se, že muži, kteří se skláněli nad svými pivními sklenicemi a vedli čilou diskusi, si ho nevšímají. Rozhlédl se kolem, ale neviděl tu nikoho v uniformě. Právě teď mohl zahrát premiéru své role Gottfrieda Hegela, obchodního cestujícího s knihami o umění a s hudebninami. Když se jednou s Preussem stavovali v Německu na jídlo, zapamatoval si, že jídelní lístek se řekne Speisekarte, a s tímto výrazem se obrátil na číšníka. Text nabídky však byl pouze v nesrozumitelné lotyštině, a tak si bez uvažování vybral jeden řádek a ukázal na něj. Přinesli mu talíř něčeho, co připomínalo guláš, k němu si objednal pivo a za pár okamžiků cítil, že má v hlavě úplně prázdno.

Když dojedl, zlepšila se mu nálada. Požádal ještě o šálek kávy a po pár doušcích zjistil, že mu mozek opět začíná fungovat. Najednou mu došlo, kde by mohl strávit noc. Musel jen využít všech poznatků, které tu nasbíral a které teď mohly mít svou cenu. Hned za hotelem Latvia si při minulém pobytu všiml několika penzionů a v bočních uličkách viděl také malé zchátralé hotýlky. Půjde tam, ukáže svůj německý pas a na recepční pult položí pár švédských bankovek, kterými zaplatí za to, aby ho nechali v klidu a ušetřili mu odpovědi na zbytečné otázky. Samozřejmě existuje riziko, že plukovníci nařídili ve všech hotelích v Rize zvlášť zostřenou pozornost. Ale bylo to riziko, se kterým se už musel smířit. Mimoto usoudil, že ho německá totožnost ochrání aspoň jednu noc, dokud ráno neposbírají seznamy hotelových hostů. A při troše štěstí může narazit na recepčního, který zrovna nepřekypuje takovými sympatiemi k policii, že by hned běžel jeho přítomnost ohlásit.

Popíjel kávu a myslel na oba plukovníky. A také na seržanta Zidse, který možná osobně zavraždil Inese. Někde uprostřed té hrůzné temnoty se skrývá Baiba Liepová a čeká na něj. Baiba bude moc šťastná. Byla to skoro poslední Inesina slova v jejím příliš krátkém životě.

Podíval se na hodiny, které visely za výčepním pultem. Brzy bude půl jedenácté. Zaplatil účet a zjistil, že mu ještě zbylo dost peněz i na nocleh v hotelovém pokoji.

Opustil pivnici a zastavil se před hotelem Hermes, který stál několik bloků odtud. Vstupní dveře byly otevřené, a tak mohl vejít a vystoupit po vrzajícím dřevěném schodišti do patra. Poodhrnul se závěs a stará shrbená žena na něj zírala přes tlustá skla brýlí. Usmál se co nejlaskavěji, řekl Zimmer a položil na pult svůj pas. Žena přikývla, odpověděla něco lotyšsky a dala mu ubytovací lístek, aby ho vyplnil. Protože vůbec nezkontrolovala jeho pas, rychle se rozhodl, že změní svůj plán, a do karty vepsal smyšlené jméno. Ve spěchu ho nenapadlo nic jiného, než že se bude jmenovat Preuss, křestní jméno si dal Martin, rok svého narození uvedl o šest let dříve, než odpovídalo skutečnosti, a za svou domovskou obec označil Hamburk. Stará žena se přívětivě usmála, předala mu klíč a ukázala na chodbu za jeho zády. Určitě se nepřetvařuje, pomyslel si. Jestli na mě plukovníci nerozpoutají tak zběsilou honičku, že by během noci nařídili razie ve všech hotelích v Rize, mohu tady v klidu přespat. Pochopitelně se jim možná už zítra podaří vypátrat, že Martin Preuss je Kurt Wallander, ale to už budu pryč. Odemkl dveře svého pokoje, ke své radosti zjistil, že uvnitř je koupelna s vanou, a nechtělo se mu ani věřit, že to není jenom sen, když pustil kohoutek a po chvíli začala téct teplá voda. Svlékl se a ponořil se do vany. Teplo, které mu proudilo celým tělem, ho uspávalo a za chvilku začal podřimovat.

Když se probral, byla už voda skoro studená. Vylezl z vany, utřel se a vklouzl do postele. Z ulice k němu dolehlo dunění projíždějící tramvaje. Hleděl do tmy a cítil, jak se pocit strachu zase vrací.

Myslel na to, že se už rozhodl a teď se musí svého rozhodnutí pevně držet. Jestli ztratí kontrolu nad vlastním úsudkem, pak ho psi, kteří po něm slídí, brzy dohoní. A to by byl jeho konec.

Věděl, co musí udělat.

Příští den vyhledá jediného člověka v Rize, který mu snad může pomoct navázat spojení s Baibou.

Netušil, jak se jmenuje.

Ale pamatoval si na ženu s rudými rty.

16

Těsně před svítáním se Inese vrátila.

V hrůzném snu mu přicházela naproti a plukovníci vyčkávali kdesi vzadu ve tmě, věděl, že tam jsou, ale nemohl je objevit. Byla stále ještě naživu, pokoušel se ji varovat, ale ona neslyšela, co říká, se zdrcující úzkostí si uvědomoval, že jí nemůže pomoct, a vtom se náhle hrůzou probudil, a když otevřel oči, ležel v pokoji hotelu Hermes.

Náramkové hodinky, které si položil na noční stolek, ukazovaly čtyři minuty po šesté. Pocítil chvění, které způsobovala tramvaj, když s lomozem projížděla dole ulicí. Protáhl se na posteli a zjistil, že poprvé od chvíle, kdy opustil Švédsko, se cítí odpočatý.

Zůstal v posteli a nechal se pohltit zdrcujícími prožitky ze včerejšího dne. Teď se zločinný masakr jeho čerstvě pracujícímu mozku zdál neskutečný, mimo jakoukoli možnost pochopení. Naplnilo ho zoufalství z Inesiny smrti, neměl ponětí, jak vydrží pomyšlení, že nemohl udělat nic, aby zachránil ji, šilhavého muže nebo ty ostatní. Ty, kteří ho očekávali, ale s jejichž jmény se už nestačil seznámit.

Rostoucí neklid se stal tak nesnesitelným, že ho vyhnal z postele. Krátce před půl sedmou opustil pokoj, sešel dolů do recepce a zaplatil. Stará žena s přívětivým úsměvem a se svými nesrozumitelnými frázemi v lotyštině od něj přijala peníze. Po zběžné inventuře toho, co mu zbylo, ho příjemně překvapilo, že si může dovolit přespat v lotyšském hotelu ještě několik dalších nocí, kdyby to bylo nutné.

Časně zrána byla zima. Vyhrnul si límec bundy a rozhodl se, že nejdřív posnídá, než se pokusí uskutečnit svůj plán. Zhruba po dvaceti minutách bloudění okolními ulicemi našel kavárnu, kde už měli otevřeno. Vstoupil do poloprázdného lokálu, objednal si kávu a nějaké obložené chlebíčky a posadil se ke stolu v rohu, který stál mimo dohled od vstupních dveří. Když bylo půl osmé, cítil, že už nevydrží dál čekat. Pustí se do toho, co zamýšlel, a buď to vyjde, nebo se všechno zhroutí. Znovu ho napadlo, že je naprostý blázen. Jinak by se do Lotyšska nevracel.

O půl hodiny později stál před hotelem Latvia na stejném místě, kde na něho seržant Zids v obvyklou dobu čekával s autem. Na krátký okamžik zaváhal. Možná že přichází příliš brzy, možná že tu žena s rudými rty ještě není. Přesto vešel dovnitř, vrhl pohled směrem k recepci, kde několik časných ranních hostů právě platilo své účty, minul sedací soupravu, na které vídal své špehy, když se schovávali za novinami, a nakonec uviděl, že žena je skutečně na svém místě za krátkým pultem. Právě se chystala otevřít. Pečlivě před sebe skládala různé noviny a časopisy. Jak se mám zachovat, když mě nepozná? pomyslel si. Možná že je pouhým prostředníkem a neví nic bližšího o významu záležitostí, které pomáhá zařizovat.

Spatřila ho právě v okamžiku, kdy stál poblíž jednoho z vysokých sloupů v hale. Okamžitě ho poznala, pamatovala si, o koho jde, a vůbec ji nevylekalo, že ho zase vidí. Zamířil k jejímu stolu, ukázal na pohlednice a začal hlasitě anglicky vysvětlovat, že má zájem koupit několik zajímavých záběrů z hlavního města. Chtěl jí dát čas, aby se mohla vzpamatovat, když se tu tak najednou objevil. Proto pokračoval v nenucené konverzaci. Nemá náhodou nějaké pohledy ze staré části Rigy? Nezaregistroval v blízkosti žádné lidi, a když si myslel, že už toho napovídal dost, naklonil se blíž, jako by ji prosil, aby mu vysvětlila nějaký detail na jednom z pohledů.

„Znáte mě,“ začal. „Jednou jste mi dala lístek na koncert, kde jsem se setkal s Baibou Liepovou. Teď potřebuju, abyste mi pomohla. Musím s ní mluvit. Nemám nikoho jiného, na koho bych se mohl obrátit. Je velmi důležité, abych se s Baibou sešel. Současně si musíte uvědomit, že je to velmi nebezpečné, protože Baiba je pod dozorem. Nevím, jestli vám někdo řekl, co se stalo včera. Ukazujte mi něco v té brožurce, předstírejte, že mi něco vysvětlujete, a přitom mi odpovězte.“

Dolní ret se jí začal chvět a Wallander si všiml, že se její oči naplnily slzami. Protože nemohl riskovat, že se rozpláče a tím na sebe přitáhne nežádoucí pohledy, začal hned mluvit o tom, že by ho velmi zajímaly motivy na pohlednicích nejen z Rigy, ale také z celého Lotyšska. Od jednoho dobrého přítele slyšel, že právě v hotelu Latvia mívají vždy skvělý výběr.

Opět se ovládla. Řekl jí, že pochopil, že už o všem ví. Ale dozvěděla se také o tom, že přijel zpátky do Lotyšska? Zavrtěla hlavou.

„Nemám kam jít,“ pokračoval. „Potřebuju se někde schovat, než mi pomůžete, abych se sešel s Baibou.“

Vůbec neznal její jméno, věděl jen to, že měla přehnaně rudé rty. Měl vlastně vůbec právo zatěžovat ji svými požadavky? Neudělal by líp, kdyby všechno vzdal a šel vyhledat švédské zastupitelství? Kde byla hranice práva a slušnosti v zemi, v níž viděl, že tu mimo jakékoli rozumové chápání střílejí nevinné lidi?

„Nevím, jestli se mi podaří zařídit, abyste se mohl setkat s Baibou,“ řekla tichým hlasem. „Netuším, jestli je to v téhle situaci vůbec možné. Ale mohu vás schovat u sebe doma. Jsem příliš bezvýznamná osoba, než aby se o mě zajímala policie. Přijďte sem za hodinu. Počkejte na zastávce autobusu na druhé straně ulice. Teď běžte.“

Narovnal se, poděkoval jí jako spokojený zákazník, za kterého se vydával, zastrčil brožurku do kapsy a opustil hotel. V následující hodině se nechal pohltit množstvím lidí v jednom z velkých obchodních domů a při pochybném pokusu o další změnu svého vzhledu si koupil novou čepici. Když uplynula hodina, šel si stoupnout na zastávku. Uviděl ji, jak vychází z hotelu, ale když se k němu přiblížila, vůbec se k němu neznala, jako by byl pro ni cizí člověk. Nastoupili do autobusu, který přijel po několika minutách, a Wallander se posadil několik sedadel za ni. Autobus kroužil středem města přes půl hodiny, než zamířil do jednoho z rižských předměstí. Pokoušel se sledovat cestu, ale jediné, co poznával, byl rozlehlý Kirovpark. Projížděli nekonečnými a smutnými oblastmi šedých sídlišť. Když před zastávkou stiskla tlačítko zvonku, zastihla ho nepřipraveného, takže skoro nestačil včas vystoupit. Procházeli přes zmrzlé dětské hřiště, kde si pár dětí hrálo na prolézačce, jejíž konstrukci nahlodávala rez. Wallander si nevšiml rozkládající se mrtvé kočky, která ležela na cestě, a šlápl na ni. Následoval ženu do tmavého průchodu, ve kterém se jejich kroky rozléhaly. Pak vyšli na otevřené prostranství a ucítili, jak se jim do obličeje opřel studený vítr. Obrátila se k němu.

„Jsi Švéd a navíc náš přítel, nebudeme si tykat, jako jste zvyklí u vás? Žiju v hodně stísněných podmínkách. Mám starého otce, který bydlí se mnou. Řeknu mu jen to, že jsi přítel bez střechy nad hlavou. Naše země je plná lidí bez domova a je pro nás přirozené, že si navzájem pomáháme. Během dne pak přijdou moje dvě děti ze školy. Napíšu jim vzkaz. Vysvětlím jim, že jsi můj známý a že ti mají uvařit čaj. Máme doma málo místa, ale nic lepšího ti nemůžu nabídnout. Musím se hned vrátit do hotelu.“

Byt sestával ze dvou malých pokojů, kuchyně, která byla spíše jen kuchyňským koutem vytvořeným ve vestavěné šatně, a z maličké koupelny. Na posteli ležel starý muž a odpočíval.

„Vlastně vůbec nevím, jak se jmenuješ,“ řekl Wallander, když mu podávala ramínko na šaty.

„Vera. Ty se jmenuješ Wallander.“

Řekla to tak, jako by Wallander bylo jeho křestní jméno. Spěšně si pomyslel, že už sám brzy nebude vědět, jaké jméno má používat. Starý muž na posteli se posadil, ale když chtěl s pomocí hole vstát, aby přivítal cizince bez domova, Wallander zaprotestoval. Nechtěl obtěžovat a už vůbec mu působit zbytečnou námahu. Vera v maličké kuchyňce nachystala obložené chleby, což přimělo Wallandera k dalšímu protestu. To, co hledal, byl úkryt, ne prostřený stůl s jídlem. Zastyděl se při myšlence, že u ní hledá ochranu, když sama musí žít v mnohem skromnějších poměrech než on. Zahanbeně si uvědomil, že jeho byt na Mariagatan je třikrát větší než ten, který obývala se třemi dalšími členy rodiny. Ukázala mu druhý pokoj, kde nejvíc místa zabírala velká postel.

„Zavři dveře, jestli chceš mít klid. Tady si můžeš odpočinout. Pokusím se přijít z práce co nejdřív.“

„Nechci, aby ses kvůli mně vystavovala nebezpečí.“

„Člověk vždycky musí udělat, co je potřeba. Mám radost, že ses obrátil právě na mě.“

Pak odešla. Wallander ztěžka dosedl na kraj postele.

První část jeho plánu tedy vyšla, podařilo se mu dostat se až sem.

Nyní zbývalo jen čekat a doufat, že se setká s Baibou.

~~~

Vera se vrátila z hotelu krátce před pátou. Wallander právě popíjel čaj s jejími dvěma dětmi, s dvanáctiletou Sabinou a její o dva roky starší sestrou Ievou. Zatím se od nich naučil několik lotyšských slov. Dívky se chichotaly jeho beznadějným pokusům vyslovit tëja, maize, mämina, zatímco Veřin otec zpíval ochraptělým hlasem starou vojenskou baladu. Občas se Wallander na chvilku přinutil myslet na svůj úkol, ale pak se mu znovu vybavil hrůzný obraz Inese s prostřeleným okem a celého brutálního masakru. Tady v tomto skromném bytě však objevil, že existuje jiný svět, který byl přesným opakem světa plukovníků. A právě tento svět se major Liepa rozhodl bránit tím, že se pustil do svého úkolu. Právě kvůli Sabině, Ievě, Veřině starému otci a mnoha dalším se lidé z majorova okruhu scházeli ve skrytu loveckých chat nebo odlehlých skladů.

Když se Vera vrátila a objala své dcery, zavřela se do pokoje s Wallanderem. Seděli vedle sebe na posteli a zdálo se, že tato situace ji přivádí do rozpaků. Dotkl se její paže a pokusil se jí tak vyjádřit vděčnost, ale ona si jeho gesto špatně vyložila a stáhla se. Považoval za zbytečné vysvětlovat, že to myslel jinak, a místo toho se přímo zeptal, jestli se jí podařilo navázat kontakt s Baibou Liepovou.

„Baiba pláče,“ odpověděla. „Truchlí nad smrtí svých přátel. Především oplakává Inese. Varovala je, že policie zesílila ostrahu, naléhala na ně, aby byli opatrní. Přesto se stalo, čeho se obávala. Baiba pláče, ale je také plná hněvu, právě tak jako já. Chce se s tebou setkat večer, Wallandere. Máme plán, jak to zařídit. Ale než ti o něm povím víc, musíme si dát něco k jídlu. Tam, kde je hlad, nezůstává místo pro naději.“

Stěsnali se kolem jídelního stolu. Vyklápěl se z jedné stěny pokoje, při které také stálo lůžko starého otce. Wallanderovi se zdálo, jako by Vera a její rodina žili v obytném přívěsu. Aby pro všechny zůstal u stolu aspoň kousíček prostoru, muselo se to zorganizovat a Wallandera udivilo, že mohli vůbec spolu vydržet v tak těsných poměrech. Přitom se mu současně vybavila vzpomínka na večer, kdy navštívil přepychovou vilu plukovníka Putnise za Rigou. Aby si uhájil svá privilegia, nařídil některý z plukovníků svým podřízeným zběsilé pronásledování těch, k nimž patřil major, Inese a jejich přátelé. Teď Wallander viděl, jak propastný byl rozdíl mezi jejich životy. Při každém střetu zůstávala pronásledovatelům na rukou krev těch, kteří stáli na opačném břehu.

~~~

Jedli zeleninovou polévku, kterou Vera připravila na malém jednoplotýnkovém vařiči. Obě děvčata podávala tmavý chléb a pivo. Přestože si Wallander všiml, že Vera prožívá velký stres a napětí, snažila se přemáhat a nedávat před svými blízkými nic znát. Znovu si pomyslel, že nemá právo vystavovat ji zbytečnému riziku tím, že ji bude zatěžovat svými potřebami a dovolávat se její pomoci. Jak by pak mohl žít s výčitkami svědomí, kdyby se jí něco stalo?

Když dojedli, dívky sklízely ze stolu a myly nádobí, zatímco si otec zase lehl na postel, aby si odpočinul.

„Jak se jmenuje tvůj tatínek?“ zeptal se Wallander.

„Má zvláštní jméno,“ usmála se Vera. „Jmenuje se Antons. Je mu sedmdesát šest let a má potíže s prostatou. Po celý život pracoval v tiskárně. Říká se, že staří typografové mívají jakousi chronickou otravu olovem, která způsobuje, že se nedovedou soustředit a někdy vypadají jako duchem nepřítomní. Občas se stává, že je úplně mimo. Možná že si tu nemoc z povolání přivodil taky.“

Zatáhla závěs ve dveřích a potom si zase sedli na postel v její ložnici. Děvčata si něco šeptala a chichotala se v kuchyni. Věděl, že nastal důležitý okamžik.

„Vzpomínáš si na kostel, ve kterém ses setkal s Baibou při varhanním koncertu?“ zeptala se. „Kostel svaté Gertrudy?“

Přikývl. Samozřejmě že si vzpomínal.

„Myslíš, že bys ho dokázal najít?“

„Tady odtud těžko.“

„A z hotelu Latvia? Kdybys byl v centru města?“

„To bych trefil.“

„Nemůžu tě doprovodit do města. Je to příliš nebezpečné. Ale nemyslím si, že by někdo mohl mít podezření, že jsi byl tady u mne. Pojedeš sám autobusem zpátky do centra. Nevystupuj na zastávce u hotelu. Vystup dříve nebo až na té další. Vyhledej kostel a počkej, dokud neodbije deset hodin. Pamatuješ si na zadní branku hřbitova, kudy jste z kostela odcházeli poprvé?“

Wallander přikývl, i když si kupodivu nebyl zrovna tímto detailem úplně jistý. Přesto se mu matně zdálo, že si vzpomíná.

„Vejdi dovnitř, ale napřed se musíš přesvědčit, že tě nikdo nesleduje. Tam počkej. Jestli to půjde, Baiba přijde za tebou.“

„Jak se ti podařilo se s ní domluvit?“

„Zavolala jsem jí.“

Wallander se na ni nedůvěřivě podíval.

„Telefon policie určitě odposlouchává.“

„Samozřejmě že ho odposlouchávají. Zavolala jsem jí a řekla jsem, že kniha, kterou si objednala, právě přišla. To znamenalo, že má jít do knihkupectví a zeptat se tam na jednu knihu. Do ní jsem jí dala dopis, ve kterém jsem jí sdělila, že jsi přijel a že jsi teď u mne. O pár hodin později jsem šla do obchodu, kam jeden z Baibiných sousedů chodívá nakupovat potraviny. Nechal tam dopis od Baiby. Psala v něm, že se pokusí přijít večer do kostela.“

„Ale co když se jí to nepodaří?“

„Pak ti už dál nemůžu pomáhat. Ani se sem nemůžeš vrátit.“

Wallander věděl, že Vera má pravdu. Měl jedinou možnost, jak se znovu setkat s Baibou Liepovou. Jestli to nevyjde, nezbude mu než vyhledat švédské zastupitelství a požádat tam o pomoc, aby se mohl dostat ven ze země.

„Víš, kde je tu v Rize švédská ambasáda?“

Chvilku přemýšlela, než odpověděla.

„Nevím, jestli má u nás Švédsko ambasádu.“

„Musí tu přece být aspoň konzulát.“

„Ale já nevím kde.“

„Jeho adresa musí být v telefonním seznamu. Napiš mi, jak se lotyšsky řekne švédské velvyslanectví a švédský konzulát. Telefonní seznam jistě najdu v nějaké restauraci. Taky mi napiš, jak se řekne telefonní seznam.“ Vytrhla ze zápisníku jedné z děvčat list papíru, napsala mu, co potřeboval, a naučila ho slova správně vyslovovat.

O dvě hodiny později se s Verou a její rodinou rozloučil a vydal se na cestu. Předtím mu ještě dala starou košili po otci a šálu, aby zase trochu změnil své oblečení. Pomyslel si, že neví, jestli se s těmi hodnými lidmi ještě vůbec někdy uvidí, a pocítil, že mu začínají chybět, sotva od nich odešel.

Když šel na autobusovou zastávku, mrtvá kočka před ním ležela přes cestu jako špatné znamení. Vera mu dala pár drobných, aby mohl zaplatit za lístek.

Jakmile nastoupil do autobusu, náhle se mu znovu vrátil pocit, že ho sledují. Teď večer nebylo ve voze mnoho pasažérů. Viděl jen jejich záda, protože si sedl úplně dozadu. Tu a tam vrhl pohled za sebe přes špinavé zadní sklo autobusu, ale nevšiml si, že by za nimi jelo nějaké auto, v němž by mohli být jeho pronásledovatelé.

A přece ho jeho instinkt nenechával v klidu. Pocit, že už ho našli a teď po něm jdou, ho nepřestával znepokojovat. Zkoušel si promyslet, co udělá. Měl přibližně patnáct minut na to, aby se rozhodl. Kde má vystoupit, jak to má zařídit, aby ze sebe setřásl své případné stíny? Zdálo se mu, že je to neproveditelný úkol, ale pak náhle dostal nápad, který byl dostatečně smělý na to, aby se s trochou štěstí mohl podařit. Vycházel z toho, že jejich hlavním záměrem nebylo jenom ho sledovat. Nejdůležitější byl pro ně majorův testament. Potřebovali vystihnout chvíli, kdy půjde na schůzku s Baibou Liepovou, pohlídat si ho a pak si jednoduše počkat, až budou s jistotou vědět, jak se mohou dostat k majorovým dokumentům.

Aby mohl uskutečnit svůj plán, porušil instrukce, které mu dala Vera, a vystoupil přímo u hotelu Latvia. Aniž se rozhlédl, šel do hotelu a zamířil do recepce. Tam se zeptal, jestli nemají volný pokoj na jednu nebo na dvě noci. Mluvil schválně nahlas a zřetelně anglicky, a když mu recepční odpověděla, že volné pokoje by byly, ukázal jí svůj německý pas a zapsal se jako Gottfried Hegel. Řekl, že jeho zavazadlo dorazí později. Pak pronesl nejhlasitěji, jak se odvážil, své přání, aby ho vzbudili těsně před půlnocí, protože očekává důležitý telefonní hovor a nesmí si dovolit ho zaspat. Musel si ovšem dát pozor, aby to příliš nepřehnal a nevyvolal naopak podezření, že chce záměrně uvést falešnou stopu. V nejlepším případě tak získá náskok čtyř hodin. Protože neměl zavazadlo, šel bez doprovodu s klíčem od pokoje k výtahu. Jeho pokoj se nacházel ve čtvrtém poschodí. Právě teď neměl čas na dlouhé uvažování, musel bezprostředně jednat. Pokoušel si ze své první návštěvy vybavit v paměti, na kterém místě se z dlouhých chodeb dostane na zadní hotelové schodiště. Když ve čtvrtém patře vystoupil z výtahu, bezpečně věděl, kudy má jít. Scházel temným schodištěm dolů a přitom doufal, že ještě nestačili po celém hotelu rozestavit stráže. Pokračoval dál do sklepa a vyhledal dveře, které vedly na zadní stranu hotelu. Na krátkých pár vteřin se ho zmocnila obava, že je nebude možné otevřít bez klíče, ale měl štěstí. Klíč trčel v zámku zevnitř. Vykročil na tmavou ulici, na okamžik zůstal zcela tiše stát a rozhlížel se kolem, ale ulice byla opuštěná a odnikud nezaslechl zvuk spěšných kroků. Rozběhl se podél zdí domů, zahnul do postranních ulic a nezastavil se, dokud se nedostal nejméně tři domovní bloky od hotelu. Přitom se pořádně zadýchal. Ukryl se v jednom domovním vchodu, snažil se popadnout dech a rozhlížel se, jestli ho někdo nepronásleduje. Zkoušel si představit Baibu, jak se ve stejné chvíli i ona v některém jiném koutu města snaží vymanit ze zlověstných stínů, které za ní poslal některý z plukovníků. Pomyslel si, že to určitě zvládne, protože měla toho nejlepšího učitele, majora.

Těsně před půl desátou dorazil ke kostelu svaté Gertrudy. Ohromná kostelní okna se skrývala v temnotě. Vyhledal zadní nádvoří a chtěl tam počkat. Odněkud zaslechl hádku nějakých lidí, dlouhý, nekonečný proud vzrušených slov, který se vystupňoval do vzájemného řevu. Pak náhle ustal a rozhostilo se ticho kontrastující s tím, co předcházelo. Přešlapoval a přecházel, aby se nezačal třást zimou, a pokoušel se vzpomenout si, jaké je dnes datum. Venku po ulici občas projelo osamělé auto. Kdesi uvnitř se po celou dobu připravoval na to, že některé z aut zastaví, vyskáčou z něj oni a vytáhnou ho z jeho úkrytu mezi popelnicemi.

Znovu měl pocit, že už ho vystopovali. Pomyslel si, že jeho pokus o vysvobození tím, že předstíral ubytování v hotelu Latvia, byl marný. Nedopustil se chyby, když důvěřoval ženě s rudými rty a předpokládal, že není vtažená do zájmů některého z plukovníků? Možná že čekají schovaní ve stínech hřbitova. Čekají, až přijde okamžik, kdy vyjde najevo, jak je to s majorovou závětí. Ale pak se přinutil takové myšlenky zahnat. Jedinou alternativou, která zbývala, bylo utéct na švédské zastupitelství. Současně věděl, že to nemůže udělat.

Hodiny na kostelní věži odbily deset. Opustil zadní nádvoří, pozorně si prohlédl ulici a pak spěchal přímo k malé železné brance. Přestože ji otvíral, jak nejopatrněji mohl, vydala slabý skřípavý zvuk. Jednotlivé pouliční svítilny vrhaly přes zdi kolem hřbitova slabé kužely světla. Zastavil se a bez hnutí naslouchal. Všude bylo ticho. Opatrně kráčel po vyšlapané pěšině až tam, kde spolu poprvé s Baibou vyšli u postranního kůru z kostela. Znovu ho zachvátil pocit, že ho pozorují, že jejich stíny jsou někde před ním, ale protože nemohl nic dělat, pokračoval ke kostelní zdi, u ní zůstal stát a čekal.

Baiba Liepová se nehlučně objevila po jeho boku, jako by se náhle vynořila přímo ze tmy. Trhl sebou, když ji spatřil.

Zašeptala něco, čemu nebylo dobře rozumět. Potom ho rychle protáhla za sebou dvířky k postrannímu kůru, která byla pootevřená. Tehdy pochopil, že na něj čekala uvnitř kostela. Zamkla dvířka velkým klíčem a zamířila před oltář. Ve vysoké chrámové prostoře byla neproniknutelná tma, vedla ho za ruku, jako by byl slepý, a Wallander nechápal, jak se mohla ve tmě orientovat. Za sakristií byla místnost bez oken na úschovu mešních předmětů. V ní stála na stole petrolejová lampa. Tohle místo přichystala pro jejich setkání. Na židli ležela její kožešinová čepice a k jeho údivu a pohnutí uviděl blízko lampy v rámečku majorovu fotografii. Byla tam také termoska, několik jablek a kousek chleba. Vypadalo to, jako by ho pozvala k poslední večeři Páně. Chtěl vědět, jak dlouho potrvá, než je tu plukovníci najdou. Zajímalo ho, jaký má Baiba vztah k církvi, jestli na rozdíl od svého muže věří v Boha, a pomyslel si, že o ní vlastně ví stejně málo, jako věděl předtím o majorovi.

Když vstoupili do místnosti za sakristií, vzala ho kolem ramen a vřele ho objala. Všiml si, že pláče a že svůj smutek a zoufalství prožívá tak silně, až se její ruce křečovitě sevřely kolem jeho ramen.

„Zabili Inese,“ šeptala. „Všechny je povraždili. Myslela jsem, že i ty jsi mrtvý. Dokud se Vera se mnou nespojila, myslela jsem, že je po všem.“

„Bylo to strašné. Ale teď na to nesmíme myslet.“

Překvapeně se na něj podívala.

„Musíme na to myslet stále. Jestli zapomeneme, pak zapomeneme na to, že jsme lidé.“

„Nechtěl jsem říct, že bychom měli zapomenout,“ opravil se. „Jenom myslím, že musíme jít dál. Smutek nás ochromuje a pak nemůžeme jednat.“

Těžce dosedla na židli. Všiml si, že je vyhublá a ztrhaná únavou a bolestí, a uvažoval, jak dlouho to ještě může vydržet.

Ta noc, kterou strávili v kostele, znamenala výraznou proměnu ve Wallanderově životě. Zdálo se mu, že prožitá zkušenost zasáhla přímo samý střed jeho bytí. Předtím jen zřídka nahlížel na svůj život z existenciální perspektivy. Možná že v určitých tragických okamžicích, při pohledu na lidi ubité k smrti, na děti usmrcené při dopravní nehodě nebo na zoufalé sebevrahy, ho zamrazilo z poznání, jak je život tváří v tvář smrti nesmírně krátký. Krátkost času vyměřeného k životu je v propastném kontrastu s nekonečnou dobou, kdy je člověk po smrti. Ale takovými myšlenkami se nikdy nezabýval příliš dlouho. Měl tu schopnost, že se jich dokázal rychle zbavit. Život byl pro něj převážně klubkem čistě praktických problémů. Nezabýval se filozofickými úvahami, které by obohatily jeho vnitřní prožívání. Právě tak se neznepokojoval přemítáním nad současnou dobou, v níž se dílem náhody odvíjel jeho život. Člověk se narodí tehdy, když má, a právě tak také zemře. Sotva by dokázal nahlížet na hranice lidské existence jiným způsobem. Ale ta noc, kterou strávil s Baibou v promrzlém kostele, pro něj znamenala přínos, přiměla ho nahlédnout do nitra hlouběji než kdykoli předtím. Uvědomil si, že ostatní svět se téměř v ničem nepodobá Švédsku, kde žil. Po tomto zjištění mu jeho vlastní problémy začaly připadat bezvýznamné ve srovnání s bezohlednou krutostí, která ovládala život Baiby Liepové. Bylo to, jako by teprve tu noc získal schopnost pochopit masakr, při němž zahynula Inese. Neskutečné se stalo skutečným. Plukovníci jsou skuteční, seržant Zids vypálil smrtící výstřely ze skutečných zbraní, jejich kulky dokázaly rozervat srdce a ve zlomku sekundy tak odevzdat lidský život pustému vesmíru. Uvědomoval si rozežírající utrpení, jehož následkem musel být neustálý strach. Doba strachu, pomyslel si. To je má doba a já jsem ji dřív, za jiných okolností, nedokázal pochopit. Rozumím jí až teď, když jsem se dostal do středního věku.

Řekla, že v kostele jsou v bezpečí, že bezpečnější místo by teď těžko hledali. Kněz, který v kostele působil, byl blízkým přítelem Karlise Liepy a neváhal poskytnout Baibě úkryt, když ho požádala o pomoc. Wallander jí pověděl o svém instinktivním pocitu, že už ho našli a teď čekají někde schovaní mezi stíny.

„Proč by měli čekat?“ namítla Baiba. „Takoví lidé nevědí, co je to čekání, když se rozhodnou chytit a potrestat někoho, kdo ohrožuje jejich existenci.“

Wallander uznal, že na tom mohlo být hodně pravdy. Ale současně si jasně uvědomoval, že tím nejdůležitějším pro ně byl testament. Právě důkazy z majorovy pozůstalosti jim naháněly strach. Vdova po majorovi nebo jeden podle jejich mínění naivní švédský policajt, který se pustil do své tajné soukromé vendetty, byli až na druhém místě.

Kromě toho začal tušit ještě něco jiného. Byla to tak překvapivá myšlenka, že se zatím rozhodl o ní před Baibou nezmiňovat. Naráz si uvědomil, že skutečně mohl existovat ještě třetí důvod, proč jejich špehové nevystoupili ze svých úkrytů a docela jednoduše je nezatkli a neodvezli na pevnost policejního velitelství. Během dlouhé noci v kostele, když o té možnosti uvažoval, mu připadla stále pravděpodobnější. Ale teď o ní nechtěl mluvit, hlavně proto, že nechtěl Baibě přidávat další starosti, pokud to nebylo naprosto nezbytné.

Chápal, z čeho pramení její zoufalství. Jednak ji trápilo, že si stále nedokázala představit, kam mohl Karlis schovat svoji závěť, jednak tím vyjadřovala smutek nad smrtí Inese a ostatních přátel. Prozkoumala snad všechny myslitelné možnosti, pokusila se uvažovat stejným způsobem, jakým přemýšlel její manžel, ale přesto nenalézala řešení. Sundala obkladačky v koupelně, rozpárala čalounění nábytku, ale nenašla nic jiného než prach, pavučiny nebo mrtvý hmyz.

Wallander se jí pokoušel pomoct. Seděli proti sobě u stolu, nalila čaj do šálků a prostor s pochmurnou chrámovou klenbou se ve světle petrolejové lampy proměnil v místnost naplněnou teplem a vzájemnou blízkostí. Wallander by ji nejraději ze všeho objal a sdílel s ní její smutek. Znovu pomýšlel na to, že ji vezme s sebou do Švédska. Ale uvědomoval si, že by to určitě nedokázala udělat, přinejmenším ne teď, když pozabíjeli Inese a další její přátele. Chtěla by radši zemřít, než by se vzdala svého odhodlání najít závěť, kterou její muž po sobě někde musel zanechat.

Současně uvažoval nad tou třetí možností, která by mohla vysvětlovat, proč ti, kteří jim byli v patách, dosud nezasáhli. Jestli to bylo skutečně tak, jak se ho jeho instinkt stále snažil přesvědčit, nečíhal na ně ve stínu jen jeden nepřítel. Byl tu ještě někdo další, nepřítel nepřítele, který nad nimi bděl. Kondor a čejka, pomyslel si. Pořád ještě nevím, jaké peří mají na sobě oba plukovníci. Ale možná, že čejka ví o kondorovi a chce varovat jeho vyhlédnuté oběti.

Noc v kostele se podobala cestě na neznámý kontinent. Měli se pokusit najít něco nesmírně důležitého, ale neměli vůbec žádnou představu, jak by to mělo vypadat. Hledali balíček v hnědém papíru? Aktovku? Wallander dobře věděl, že major byl moudrý muž. Zvolil by za úkryt místo, které bylo zcela nedostupné? To se dalo s jistotou vyloučit. Majorův testament by tím ztratil svůj význam. Wallander potřeboval proniknout do světa majorových myšlenek a rozhodnutí. Aby se mu to podařilo, musel se nejprve dozvědět víc o Baibě. Dával jí i takové otázky, kterým by se raději vyhnul, ale ona na něj naléhala a žádala ho, aby na ni nebral žádné ohledy.

S její pomocí mapoval jejich život do nejintimnějších detailů. Tu a tam dosáhli bodu, kdy si mysleli, že mají řešení skoro na dosah. Ale potom se pokaždé ukázalo, že Baiba už takovou možnost zkoumala a přesvědčila se, že stopa nikam nevede.

O půl čtvrté ráno byl blízko rozhodnutí se vzdát. Unavenýma očima hleděl na její ztrápený obličej.

„Co jsme vynechali?“ zeptal se a mířil tou otázkou stejně na ni jako na sebe. „Kde ještě zbývá hledat? Úkryt přece musí někde být, musí se nacházet v nějakém prostoru. Nedotknutelném prostoru, vodotěsném, odolném proti ohni, zajištěném proti krádeži. Co tedy zůstává?“

Donutil se pokračovat.

„Je ve vašem domě nějaký sklep?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„O půdě jsme už mluvili. Byt jsme obrátili vzhůru nohama. Letní sídlo tvé sestry. Dům jeho otce ve Ventspilsu. Přemýšlej, Baibo. Musí existovat nějaká další možnost.“

Všiml si, že už je na pokraji zhroucení.

„Ne,“ řekla. „Žádné jiné místo neexistuje.“

„Nemusí to být uvnitř domu. Vyprávěla jsi, že jste si občas vyjeli na pobřeží. Není tam nějaký kámen, na kterém jste byli zvyklí sedávat? Někde poblíž místa, kde jste stavěli stan?“

„O tom jsem už mluvila. Vím, že tam by Karlis nikdy nic neschoval.“

„Skutečně jste stavěli stan pokaždé na stejném místě? Každý rok po celých osm let? Možná že jednou jste udělali výjimku a zkusili to někde jinde.“

„Oba jsme rádi prožívali radost z návratů.“

Chtěla postupovat dál, ale Wallander se ji neustále snažil vracet zpátky. Vycházel z toho, že major by nikdy nevybral úkryt náhodně. Místo, pro které se rozhodl, muselo docela jednoduše souviset s jejich společnou historií.

Začal znovu od začátku. Petrolej v lampě už začínal docházet, ale Baiba přinesla svíčku a nakapala parafin na papírový tácek. Potom začali ještě jednou procházet její a majorovu společnou cestu životem. Wallander se obával, že Baiba omdlí vyčerpáním. Rád by věděl, kdy se naposledy vyspala. Pokoušel se ji povzbudit a zlepšit jí náladu tím, že se snažil působit optimisticky, i když měl sám k optimismu daleko. Znovu začal probírat jejich byt. Nemohla přece jen přehlédnout nějakou možnost? V domě se dá najít bezpočet otvorů a skulin.

Nutil ji, aby spolu s ním procházela místnost po místnosti. Nakonec ji to tak unavilo, že se její odpovědi změnily v zoufalé výkřiky.

„Nic takového není!“ zvolala. „Máme byt a kromě léta jsme se zdržovali jenom tam. Přes den jsem bývala na univerzitě a Karlis odjížděl na policejní velitelství. Žádný testament neexistuje! Karlis si musel myslet, že je nesmrtelný!“

Wallander si uvědomil, že na jejím rozčilení se podílejí také vzpomínky na jejího mrtvého muže. Byly to výkřiky žalu, které mu připomněly rok starý případ, kdy byl ve Švédsku brutálně zavražděn uprchlík ze Somálska a Martinsson se pokoušel uklidnit jeho zoufalou ženu.

Žijeme v čase Vdov, pomyslel si. Obydlí Vdov a Strachu jsou našimi domovy…

Náhle se zarazil. Baiba hned pochopila, že jeho mozek začal zpracovávat zcela nový podnět.

„Co je?“ zašeptala.

„Počkej,“ odpověděl. „Musím přemýšlet.“

Mohlo na tom něco být? Zkoumal myšlenku z různých stran, zkoušel ji zavrhnout jako nesmyslný výplod fantazie. Ale přesto ho neopouštěla.

„Chtěl bych ti položit otázku,“ řekl pomalu. „A chci, abys na ni odpověděla bez uvažování. Chci, abys na ni odpověděla hned. Jestli začneš přemýšlet, může se stát, že odpovíš špatně.“

Napjatě ho pozorovala v mihotavém plameni svíčky.

„Mohl by Karlis vybrat skrýš, která je ze všech nejmíň představitelná?“ zeptal se. „Na policejním velitelství?“

V očích se jí zablýsklo.

„Ano,“ odpověděla okamžitě. „To by mohl udělat.“

„Proč?“

„Karlis byl takový. Odpovídalo by to jeho povaze.“

„Kde?“

„To nevím.“

„V jeho vlastní pracovně to nepřipadá v úvahu. Mluvil někdy o policejní budově?“

„Považoval ji za odpornou. Za vězení. To bylo vězení.“

„Přemýšlej, Baibo. Mluvil o nějaké místnosti častěji? Měla pro něho některá zvláštní význam? Hnusila se mu víc ostatní? Nebo si snad některou oblíbil?“

„Z výslechové místnosti se mu často dělalo špatně.“

„Tam se nedá nic schovat.“

„Nenáviděl kanceláře plukovníků.“

„Ani tam nemohl nic ukrýt.“

Přemýšlela tak usilovně, až přitom zavřela oči.

Když se po chvíli vrátila ze svých myšlenek do reality a zase oči otevřela, něco ji napadlo.

„Karlis často mluvil o něčem, co nazýval Místnost zla. Říkal, že v té místnosti se ukládají všechny dokumenty o křivdách a bezpráví, které se staly v naší zemi. Nepochybně schoval svůj testament právě tam. Přímo mezi protokoly z výslechů lidí, kteří tak dlouho a tolik trpěli. Uložil své papíry někde v archivu policejního velitelství.“

Wallander pozoroval její obličej. Jeho únava náhle zmizela.

„Ano, myslím, že máš pravdu. Vybral si skrýš uvnitř jiné skrýše. Vybral si čínskou schránku. Ale jak označil svou závěť, abys ji mohla objevit jen ty?“

V té chvíli se začala smát a plakat zároveň.

„Já vím,“ zavzlykala. „Teď chápu, jak uvažoval. Na začátku, když jsme se seznámili, mi někdy předváděl karetní triky. Když byl mladý, nesnil jen o tom, že se stane ornitologem. Přemýšlel taky tom, že by možná mohl být kouzelníkem. Prosila jsem ho, aby mě své triky naučil. Ale on odmítal, aby mě tím škádlil. Byla to mezi námi taková hra. Ukázal mi jen jediné karetní číslo, to nejjednodušší ze všech. Karty se rozdělí na dvě části, zvlášť černé, zvlášť červené. Pak je někdo vyzván, aby si vytáhl kartu, zapamatoval si ji a opět ji vrátil do druhé hromádky. Tak se stane, že červená karta skončí mezi černými nebo černá mezi červenými. Často mi říkával, že v šedivém bezútěšném světě jsem světlem jeho života. Proto jsme vždy hledali červený květ mezi modrými nebo žlutými, dívali jsme se, jestli neuvidíme zelený dům mezi bílými. Tu hru jsme si uchovávali jako naše tajemství. Právě tak musel uvažovat, když schovával svůj testament. Mám za to, že archiv je plný různobarevných složek. Někde mezi nimi bude svazek, který se od těch ostatních liší. Možná barvou, možná velikostí. V něm bude to, co hledáme.“

„Policejní archiv musí být hodně rozsáhlý,“ namítl Wallander.

„Někdy, když odjížděl pryč, položil mi karty na polštář, s červenou kartou zastrčenou mezi černými,“ pokračovala. „V archivu musí samozřejmě být také spis vedený o mně. Na to místo nenápadně zasunul svou cizí kartu.“

Bylo půl šesté. Ještě sice nedosáhli cíle, ale aspoň si mysleli, že už ví, kde ho mají hledat.

Wallander natáhl ruku a dotkl se její paže.

„Chtěl bych, abys se mnou odjela do Švédska,“ řekl jí švédsky.

Nechápavě se na něj podívala.

„Říkal jsem, že si musíme odpočinout,“ zalhal jí. „Před svítáním musíme odtud pryč. Nevíme, kam se máme vydat. Ani nevíme, jak bychom mohli uskutečnit to největší kouzlo ze všech. Jak bychom se mohli dostat do policejního archivu. Ze všeho nejdřív si potřebujeme odpočinout.“

Ve skříni našli deku, svinutou pod starou mitrou. Baiba ji roztáhla na podlaze. Jako by to byla nejpřirozenější věc na světě, přimkli se těsně k sobě, aby udrželi teplo.

„Spi,“ zašeptal jí. „Já si potřebuju jen odpočinout. Chci zůstat vzhůru. Vzbudím tě, až budeme muset jít.“

Chvíli čekal.

Ale žádná odpověď nepřicházela.

Už spala.

17

Opustili kostel těsně před sedmou hodinou.

Wallander musel podpírat únavou skoro padající Baibu. Byla ještě stále tma, když se vydali na cestu. Zatímco spala vedle něj na podlaze, ležel bez zamhouření oka a promýšlel, co budou dělat. Věděl, že musí mít nachystaný plán. Baiba už mu sotva mohla dál pomáhat, spálila za sebou mosty a teď se stala stejným psancem, jako byl on sám. Od této chvíle se musel stát jejím zachráncem. Ale jak tak ležel ve tmě, uvědomoval si, že tentokrát žádný plán nevymyslí, jeho zásoba nápadů byla vyčerpaná.

Ale představa, že se naskýtala třetí možnost, ho nutila pokračovat. Věděl, že spoléhat se na tuto eventualitu bylo značně riskantní, mohl se dopustit chyby a v tom případě by se jim nepodařilo uniknout majorovým vrahům. Ale když se přiblížila sedmá hodina a nastal čas odchodu, věděl, že jiné alternativy neexistují.

Ráno bylo chladné. Stáli zcela tiše před dvířky. Baiba se do něj zavěsila. Wallander postřehl skoro neslyšitelný zvuk odněkud z temnoty, jako by se nějaký člověk hbitě přemisťoval ze svého postavení a přitom se mu nechtě svezla noha na promrzlém štěrku. Už přicházejí, pomyslel si. Teď budou psi brzy vypuštěni. Ale nestalo se nic, všude znovu zavládlo úplné ticho. Protáhl se s Baibou vrátky v hřbitovní zdi. Vyšli na ulici a v té chvíli si byl Wallander jistý, že pronásledovatelé jsou docela blízko. Vytušil pohyb stínu u kostelního vchodu, zaslechl vrznutí, když se branka za nimi otevřela podruhé. To nejsou nijak zvlášť šikovní psi, které drží jeden z plukovníků na vodítku, pomyslel si ironicky. Nebo snad chtějí, abychom věděli, že nás po celou dobu větří?

Mrazivé ráno probralo Baibu znovu k životu. Na jednom rohu ulice se zastavili a Wallander si uvědomil, bez čeho se teď neobejdou.

„Víš o někom, kdo by nám mohl půjčit auto?“ zeptal se.

Zamyslela se, ale pak zavrtěla hlavou.

Strach zřejmě způsobil, že ho náhle přemohlo rozčilení. Proč je v této zemi všechno tak komplikované? Jak jí může pomáhat, když nic nefunguje normálně, nic není takové, jak je zvyklý?

Naráz si vzpomněl na auto, které ukradl den předtím. Naděje nebyla velká, ale domníval se, že nemá co ztratit, když se pokusí zjistit, jestli zůstalo tam, kde ho nechal. Poslal Baibu do kavárny, kolem níž procházeli a která byla už teď ráno otevřená. Řekl si, že tím zmate psí smečku, kterou měli v patách. Donutí to špehy, aby se rozdělili. Kromě toho je musela trápit obava, že Baiba a on už mají důkazy na dosah. Když na to Wallander pomyslel, docela ho to rozveselilo. Znamenalo to možnost, která ho předtím nenapadla, totiž nastražit pronásledovatelům falešnou návnadu. Spěchal ulicemi. Ze všeho nejdřív se musí přesvědčit, jestli tam auto ještě stojí.

Měl štěstí a našel ho tam, kde ho opustil. Bez rozmýšlení se posadil za volant. Znovu ucítil zvláštní zápach po rybách. Tentokrát nezapomněl zařadit neutrál a spojil kabely zapalování a startéru. Zastavil před kavárnou, nechal motor běžet a zašel dovnitř pro Baibu. Seděla u stolu a pila čaj. Pocítil hlad, ale to teď muselo počkat. Měla už zaplaceno, zvedla se a zamířili k autu.

„Jak se ti podařilo sehnat auto?“ zeptala se.

„To ti vysvětlím někdy jindy,“ odpověděl. „Teď mi pověz, kudy mám jet, abychom se dostali ven z Rigy.“

„Kam chceš jet?“

„Ještě nevím. Pro začátek někam na venkov.“

Ranní doprava zhoustla a Wallander se rozčiloval nad líným motorem, který zdaleka nepodával výkon, jaký by si představoval. Ale nakonec dosáhli nejvzdálenějších předměstí a brzy je obklopila rovinatá krajina s venkovskými staveními rozptýlenými mezi poli.

„Kam vede tahle cesta?“ zeptal se Wallander.

„Do Estonska. Končí v Tallinu.“

„Tak daleko nepojedeme.“

Ručička měřiče paliva sklouzla do spodního pole a kontrolka začala poblikávat. Odbočil k benzinové pumpě. Starý muž, který byl slepý na jedno oko, jim naplnil nádrž, ale když měl Wallander zaplatit, peníze mu nestačily. Baiba doplatila zbytek ze svého a pak pokračovali dál. Během zastávky Wallander sledoval cestu. Nejprve kolem projelo černé auto značky, kterou neznal, hned potom ještě jedno. Když vyjížděli z čerpací stanice, zahlédl ve zpětném zrcátku další auto, které stálo zaparkované na krajnici za nimi. Tedy tři, uvažoval. Nejméně tři auta, možná je jich i víc.

Přijeli do města, jehož jméno Wallander nedokázal ani pořádně vyslovit. Zastavil na náměstí, kde se shromáždila skupina lidí kolem stánku, v němž prodávali ryby. Byl hodně unavený. Jestliže brzy nenajde příležitost, aby se trochu vyspal, jeho mozek odmítne dál pracovat. Na druhém konci náměstí uviděl štít hotelu a ihned se rozhodl.

„Potřebuju se vyspat,“ řekl Baibě. „Kolik máš peněz? Stačilo by to na pokoj?“

Přikývla. Vystoupili z auta, přešli náměstí a zapsali se v malém hotýlku. Baiba něco lotyšsky vysvětlovala mladé ženě v recepci. Na recepční to zapůsobilo tak, že zrudla a pak už se vůbec nestarala o jejich doklady a formality s vyplňováním přihlašovacích lístků.

„Co jsi jí řekla?“ zeptal se Wallander, když vešli do pokoje, jehož okna vedla dozadu do dvora.

„Pravdu,“ odpověděla. „Že nejsme svoji a chceme tu zůstat jen pár hodin.“

„Začervenala se, nebo se mi to jen zdálo?“

„Já bych se na jejím místě červenala taky.“

Napětí na okamžik povolilo. Wallander vyprskl smíchy a pro změnu se začala červenat zase Baiba. Pak ale znovu zvážněl.

„Nevím, jestli jsi pochopila, že tohle je ten nejšílenější podnik, do kterého jsem se kdy namočil. Ani nevím, jestli chápeš, že mám přinejmenším stejný strach jako ty. Na rozdíl od tvého muže jsem policajt, který po celý svůj život pracuje v městečku, které není o moc větší než to, ve kterém jsme právě teď. Nemám žádnou zkušenost s komplikovanými zločineckými kruhy a brutálními masakry. Tu a tam se pochopitelně stane, že musím řešit nějaký případ vraždy. Ale hlavně honím opilé zloděje a mladé býčky, kteří utekli z ohrady.“

Posadila se vedle něho na kraj postele.

„Karlis mi vyprávěl, že jsi schopný policista. Řekl, že ses dopustil chyby z nedbalosti. Ale přesto si o tobě myslel, že jsi šikovný policajt.“

Wallander si s nevolí vzpomněl na ukradený záchranný člun.

„Naše země jsou různé,“ namítl. „Podmínky, v nichž pracoval Karlis, se od těch mých naprosto zásadně liší. On by mohl nepochybně stejně dobře fungovat ve Švédsku. Ale já bych nikdy nemohl dělat policajta v Lotyšsku.“

„Teď jím ale jsi.“

„Nejsem,“ zavrtěl hlavou. „Jsem tady, protože jsi mě o to požádala. Možná jsem tady kvůli Karlisovi, protože byl takový, jaký byl. Vlastně pořádně nevím, co v Lotyšsku dělám. Jen jednou věcí jsem si jistý. Že bych chtěl, abys se mnou odjela do Švédska. Až tohle všechno skončí.“

Překvapeně na něj pohlédla.

„Proč bych měla?“ zeptala se.

Věděl, že jí nemůže nic vysvětlovat. V tom, co cítil, bylo ještě mnoho nehotového a protichůdného.

„To nic,“ odpověděl. „Zapomeň, co jsem řekl. Teď si musím trochu zdřímnout, jestli mi to má jasně myslet. Také ty si potřebuješ odpočinout. Možná bude dobré, když na recepci požádáš, aby za tři hodiny zaklepali na dveře.“

„Ta dívka zase zrudne,“ usmála se Baiba, když vstala z postele.

Wallander přes sebe přehodil přikrývku. Když se Baiba vrátila z recepce, už skoro nevěděl o světě.

~~~

Když se o tři hodiny později probral, zdálo se mu, jako by spal jen pár minut. Baibu ale zaklepání na dveře nevzbudilo, spala dál. Wallander se donutil vlézt pod studenou sprchu, aby z těla vyhnal únavu. Poté se oblékl, pomyslel si, že Baiba může ještě klidně spát, dokud on nevymyslí, co teď podniknou. Na papírový ubrousek jí napsal, ať na něj počká, dokud se nevrátí. Nebude pryč dlouho.

Dívka v recepci se na něj nejistě usmála a Wallander měl dojem, že si v jejím pohledu všiml náznaku žádostivosti. Když na ni promluvil, ukázalo se, že rozumí trochu anglicky. Wallander chtěl vědět, kde by mohl dostat něco k jídlu. Ukázala na dveře do malého jídelního salonku v přízemí hotelu. Posadil se ke stolu, od kterého měl výhled na náměstí. Teple oblečení lidé v mrazivém dni stále postávali kolem stánku s rybami a nakupovali. Auto bylo tam, kde ho Wallander zaparkoval.

Na protilehlé straně náměstí objevil jedno z černých aut, která viděl projet kolem benzinové stanice. Doufal, že psi ve svých autech zmrznou, když budou sedět a čekat.

Dívka z recepce dělala také servírku a přišla s mísou obložených chlebíčků a konvicí kávy. Při jídle občas pohlédl na náměstí. Současně si přitom v hlavě začal sestavovat plán. Pomyslel si, že jakkoli se jemu samotnému zdál neskutečný, přece jen mohl mít jistou šanci na úspěch.

Když se najedl, hned se cítil lépe. Vrátil se zpátky do pokoje. Baiba už byla vzhůru a sledovala, jak vchází do dveří.

Posadil se na kraj postele a začal jí vysvětlovat, co vymyslel.

„Karlis musel mít mezi svými kolegy nějakého důvěrníka.“

„Nikdy jsme se nestýkali s nikým od policie,“ odpověděla. „Měli jsme přátele úplně odjinud.“

„Přemýšlej,“ naléhal na ni. „Musí existovat někdo, s kým si tu a tam vypil kávu. Možná, že přítel je zbytečně silné slovo. Stačí, když si vzpomeneš na někoho, kdo nebyl zrovna jeho nepřítel.“

Zamyslela se a on jí poskytl čas. Celý jeho plán závisel na tom, jestli měl major mezi svými kolegy člověka, na kterého se snad nemusel zrovna spoléhat, ale také to nebyl někdo, komu by vyloženě nedůvěřoval.

„Občas mluvil o Mikelisovi,“ zmínila se zamyšleně. „Mladý seržant, který není stejný jako ostatní. Ale nic bližšího o něm nevím.“

„Něco snad musíš vědět. Proč o něm Karlis mluvil?“

Posunula polštáře ke zdi, opřela se o ně zády a Wallander viděl, že se snaží vzpomenout.

„Karlis o něm říkal, že ho děsila lhostejnost jeho kolegů,“ začala. „Jejich bezcitné reakce na utrpení kolem. Mikelis byl výjimka. Pokud si dobře vzpomínám, kdysi se spolu s Karlisem musel podílet na zatčení jednoho chudáka, který měl početnou rodinu. Karlis viděl, že s ním má soucit. Mikelis tehdy řekl, že to považuje za hanebné. Možná mluvil o Mikelisovi ještě i v jiné souvislosti, ale už nevím, čeho se to týkalo.“

„Kdy to bylo?“

„Docela nedávno.“

„Zkus to říct přesněji. Před rokem? Dříve?“

„Později. Není to tak dlouho, určitě míň než před rokem.“

„Pokud Mikelis pracoval na svých úkolech společně s Karlisem, musí být z oddělení násilných činů.“

„To nevím.“

„Musí to tak být. Zavoláš Mikelisovi a řekneš mu, že se s ním potřebuješ setkat.“

Podívala se na něj s hrůzou v očích.

„Přijde a dá mě zatknout.“

„Nebudeš mu říkat, že jsi Baiba Liepová. Jenom mu řekneš, že bys mu chtěla předat jisté informace, které by mohly být důležité pro jeho kariéru. Ale budeš trvat na tom, že chceš zůstat v anonymitě.“

„Policajty v této zemi není snadné vodit za nos.“

„Musíš působit přesvědčivě. Nesmíš to vzdát.“

„Ale co by to mělo být za informace?“

„Já nevím. Musíš mi pomoct něco vymyslet. Co může být největším lákadlem pro lotyšského policistu?“

„Prachy.“

„Cizí valuty?“

„Za americké dolary jsou mnozí v naší zemi ochotni prodat vlastní matku.“

„Řekni mu, že znáš několik osob, které mají hodně amerických dolarů.“

„Zeptá se, odkud peníze pocházejí.“

Wallander horečně přemýšlel. Náhle si vzpomněl na případ, který se stal nedávno doma ve Švédsku.

„Zavolej Mikelisovi a řekni mu tohle: Znáš dva Lotyše, kteří ve Stockholmu spáchali bankovní loupež a přišli k velké sumě cizích valut, hlavně amerických dolarů. Kromě toho vykradli směnárnu na nádraží Stockholms central a švédské policii se je nikdy nepodařilo dopadnout. Teď jsou tady v Lotyšsku a celou kořist v cizí měně mají u sebe. Přesně tak mu to povíš.“

„Bude se ptát, kdo jsem a jak jsem se o tom dozvěděla.“

„Musíš vyvolat dojem, že jsi byla milenkou jednoho z těch lupičů, ale že tě vyměnil za jinou. Chceš se mu pomstít. Ale bojíš se jich a neodvažuješ se říct své jméno.“

„Když já neumím lhát. Každý to na mě pozná.“

Naráz ho popadla zlost.

„Tak se to musíš naučit. Teď hned. Ten Mikelis je naší jedinou šancí, jak se dostat do archivu. Vymyslel jsem plán a doufám, že se snad podaří. Pokud nepřijdeš s jiným návrhem, musíme zkusit tuhle možnost. Já nic lepšího nevymyslím.“

Vstal z postele.

„Teď se vrátíme do Rigy. V autě ti povím, jak si to celé představuju.“

„Má Mikelis vyhledat Karlisovy papíry?“

„Mikelis ne,“ odpověděl vážně. „To udělám já. Ale Mikelis mě pustí na policejní stanici.“

~~~

Přijeli do Rigy a Baiba zatelefonovala z pošty. Její lež zapůsobila.

Potom se vydali do městské tržnice. Vešli do haly, která se podobala hangáru a kde se prodávaly ryby. Baiba požádala Wallandera, aby tu počkal. Hleděl za ní, jak se ztrácí mezi hemžícími se lidmi, a napadlo ho, že ji už nikdy znovu nespatří. Ale ona se mezitím setkala s Mikelisem v jiné prodejní hale s masem. Chodili mezi pulty, dívali se na vystavené zboží a rozmlouvali spolu. Vysvětlila mu, že neexistují žádní lupiči ani žádné americké dolary. Během zpáteční jízdy do Rigy jí Wallander řekl, aby se nebála a bez váhání šla přímo k věci, aby mu pověděla celý svůj příběh. Neměli jinou možnost. Neměli co ztratit, mohli jen získat.

„Buď tě zatkne,“ řekl jí, „nebo naopak udělá, co potřebujeme. Kdybys na něj působila nejistě, mohlo by mu to být podezřelé. Mohl by si myslet, že je to nějaká konspirace namířená proti němu, za kterou možná stojí někdo z jeho nadřízených, aby zpochybnil jeho loajálnost. Jestli neví, jak vypadáš, musíš ho dokázat přesvědčit, že jsi vdova po majorovi. Musíš říkat a dělat přesně to, co jsem ti teď řekl.“

Po více než hodině se Baiba vrátila zpátky do haly, kde na ni Wallander čekal. Když ji uviděl, bylo mu hned jasné, že se jí to podařilo.

Z její tváře vyzařovala radost a úleva. V té chvíli si znovu uvědomil, jak je krásná.

Vyprávěla tichým hlasem, že Mikelis měl velký strach. Věděl, že sází do hry celou svou budoucnost u policie. Možná také riskoval svůj život. Ale současně vytušila, že pocítil určité ulehčení.

„Je jedním z nás,“ konstatovala. „Karlis se v něm nezmýlil.“

Do doby, než se Wallander mohl pustit do uskutečnění svého plánu, zbývala ještě řada hodin. Aby ho nějak využili, prošli se městem, domluvili se na dvou alternativách, na kterém místě se potom setkají, a pak zamířili na univerzitu, kde Baiba učila. V prázdném biologickém sále to vonělo éterem. Wallander usnul s hlavou opřenou o vitrínu, ve které byla vystavená kostra racka mořského. Baiba přistoupila k širokému okennímu výklenku a zamyšleně pozorovala park za univerzitní budovou. Nastalo dlouhé čekání beze slov, při kterém se snažili odpočinkem zahnat únavu a vyčerpání.

Těsně před osmou hodinou se před biologickým sálem rozešli. Baiba přemluvila hlídače, který obcházel budovu a kontroloval, jestli jsou zhasnutá světla a zamčené dveře, aby na krátkou chvilku zhasnul osvětlení u zadního vchodu.

Jakmile to hlídač udělal, Wallander rychle proklouzl dveřmi. Běžel temným parkem směrem, který mu Baiba ukázala, a když se zastavil, aby nabral dech, byl si jistý, že smečka psů stále slídí kolem univerzity.

Právě když hodiny na kostelní věži za policejním velitelstvím odbily devět, vstoupil Wallander osvětlenými dveřmi do té části hradního komplexu, která byla otevřená pro veřejnost. Baiba mu detailně popsala, jak Mikelis vypadá, takže když ho Wallander našel, překvapilo ho jedině to, že je ještě tak mladý. Mikelis čekal za pultem. Bůh ví, jak si zařídil, aby tu mohl být, pomyslel si Wallander, když vykročil přímo k němu a začal se svým hereckým vystoupením. Silným pronikavým hlasem anglicky protestoval, že se jako zahraniční turista stal v Rize obětí lupičů přímo na ulici. Nejen že ho ti neslýchaně hrubí bandité obrali o všechny peníze, ale dokonce mu zabavili to, co pro něj bylo nejcennější – jeho pas.

Vtom si s hrůzou uvědomil, že se dopustil osudné chyby. Úplně zapomněl požádat Baibu, aby se Mikelise zeptala, jestli mluví anglicky. Co bude následovat, pokud rozumí jen lotyšsky? pomyslel si zdrceně. Pak mu sotva zbude něco jiného než zavolat někoho, kdo ovládá angličtinu, a v takovém případě bude vše ztraceno.

Ale k jeho velké úlevě Mikelis trochu anglicky uměl, dokonce lépe než major, a když další ze službu konajících policistů přišel k pultu, aby Mikelisovi pomohl vyřešit problém s obtížným Angličanem, setkala se jeho iniciativa s rázným odmítnutím. Mikelis Wallandera zavedl do vedlejší místnosti. Ostatní policisté dávali zvědavě najevo svůj zájem. Ale Wallander neměl pocit, že by se kvůli tomu musel zneklidňovat. Nezdálo se, že by někomu z nich připadala záležitost podezřelá a že by mohl kvůli tomu způsobit poplach.

Vyšetřovací místnost byla studená a nevlídná. Wallander se posadil na židli a Mikelis ho vážně pozoroval.

„V deset hodin přijdou policisté, kteří mají noční službu,“ začal Mikelis. „Do té doby bych měl sepsat hlášení o přepadení. Kromě toho pošlu auto s lidmi, kteří se podle popisu pokusí najít podezřelé osoby. Budeme mít k dispozici přesně hodinu.“

Mikelis Wallanderovi potvrdil, že archiv má neskutečně velkou rozlohu. Možnost, že by se mu podařilo prohledat třeba jen pouhý zlomek ze všech polic a registrů, ukrytých v podzemí policejní budovy, nepřipadala v úvahu. Jestli se Baiba zmýlila ve své úvaze, že Karlis schoval svůj testament v blízkosti udavačské složky nadepsané jejím jménem, pak je celý plán odsouzen k nezdaru.

Mikelis nakreslil Wallanderovi plánek. Cestou do archivu bude Wallander muset projít spletí chodeb přes troje dveře. Archiv je zamčený bezpečnostními zámky. Klíče dostane od Mikelise. Úplně dole v klenuté sklepní chodbě před vstupem je stanoviště stráže. Přesně o půl jedenácté Mikelis muže odláká k telefonu. O hodinu později, o půl dvanácté, přijde Mikelis do sklepa a odvede stráž s sebou kvůli nějaké vykonstruované služební záležitosti. To bude okamžik, kdy musí Wallander opustit archiv. Potom se už bude muset spolehnout jen sám na sebe. Jestli v chodbách narazí na nějakého policistu ve službě, bude na něm, aby se s takovou situací vypořádal podle vlastního uvážení.

Může se na Mikelise spolehnout?

Když si Wallander kladl tuto otázku, pomyslel si, že v této situaci neměla žádný význam. Má jedinou možnost, a to bez uvažování Mikelisovi docela jednoduše důvěřovat. Neexistuje žádná jiná možnost. Věděl, jaké dával Baibě instrukce, když byli spolu v obchodě a zkoušeli boty. Radil jí, co by měla říkat tomu mladému seržantovi. Ale netušil, jestli mu řekla ještě něco kromě toho, že ho přesvědčila, aby Wallanderovi pomohl dostat se do archivu. Ať se obrátil kamkoli, byl ve hře, která se kolem něho odvíjela a do jejíhož děje byl vtažen, jen cizincem.

Po půl hodině Mikelis odešel z místnosti, aby poslal do terénu policejní hlídku a dal jí za úkol vyhledat jisté osoby, u kterých se nedalo vyloučit podezření, že mohly mít něco společného s přepadením anglického turisty Stevense. Jméno navrhl Wallander, napadlo ho jenom náhodou. Mikelis sestavil popisy pachatelů, které se mohly docela dobře hodit na každého desátého obyvatele Rigy. Wallander si všiml, že jeden z vymyšlených popisů připomínal samotného Mikelise. Uvedené místo činu se nalézalo někde v blízkosti Esplanády, ale pan Stevens byl ještě stále příliš rozrušený, než aby mohl nasednout do policejního auta a ukázat policistům, kde se to přesně stalo. Když se Mikelis vrátil, procházeli spolu ještě jednou plánek cesty do archivu. Wallander zjistil, že bude muset projít chodbou s kancelářemi plukovníků, kde měl předtím i on svou pracovnu. Mimoděk se při té myšlence zachvěl. Možná teď některý z nich sedí ve své místnosti, pomyslel si Wallander, a já nemohu vědět, jestli to nebyl právě on, kdo přikázal seržantu Zidsovi postřílet Inese a její přátele. Byl to Putnis, nebo Murniers? Kdo z nich odvázal své psy, aby pronásledovali ty, kteří se snaží najít majorovu závěť?

Když nastal čas výměny stráží, Wallander cítil, jak ho z nervového napětí začalo bolet břicho. Potřeboval si dojít na záchod, ale věděl, že na to nezbývá čas. Mikelis pootevřel dveře na chodbu a tím Wallanderovi naznačil, že má jít. Wallander se naučil plánek zpaměti. Uvědomoval si, že si nemůže dovolit zabloudit. V takovém případě by propásl čas, kdy měl Mikelis podle domluvy telefonickým hovorem odlákat stráž od vchodu do archivu.

Policejní budova byla opuštěná. Spěchal dlouhými chodbami a snažil se chovat co nejtišeji. Po celou dobu byl připravený na to, že se rozlétnou některé dveře a on se ocitne před hlavní namířené zbraně. Snažil se nesplést si schodiště, vnímal vracející se ozvěnu kroků ze vzdáleného konce chodby a představoval si, že se nachází hluboko uvnitř temného labyrintu, v němž by bylo velice snadné zmizet navždy. Pak začal sestupovat po schodech dolů a přemýšlel, jak hluboko pod zemí archiv vlastně leží. Nakonec došel chodbami do blízkosti místa, kde mělo být stanoviště stráže. Podíval se na hodinky a zjistil, že Mikelis má telefonovat za pár minut. Zůstal stát úplně tiše a naslouchal. Ale pořád se nic nedělo a to ho znepokojovalo. Že by se přes všechnu snahu vydal špatnou cestou?

Vtom se ozvalo tak pronikavé zařinčení telefonního aparátu, až sebou trhl. Oddechl si. Uslyšel kroky ve vedlejší chodbě, a když postupně dozněly, spěchal dál, došel ke dveřím do archivu a odemkl je dvěma klíči, které mu dal Mikelis.

Z Mikelisova popisu věděl, na kterých místech jsou vypínače. Ve tmě tápal rukou po stěně, až na ně narazil. Mikelis ho ujistil, že dveře doléhají úplně těsně a nepropustí ven světlo, které by mohlo zalarmovat stráž.

Wallandera se zmocnil pocit, že se nachází v obrovském podzemním hangáru. Nikdy si nedokázal představit, že by mohl existovat tak obrovský archiv. Na okamžik zůstal naprosto bezradně stát před nespočetnými řadami skříní s registry a policemi s hustě naskládanými šanony. Místnost zla, pomyslel si. Na co major myslel, když sem přišel a umístil sem bombu, o níž doufal, že jednou exploduje?

Znovu se podíval na hodinky a rozzlobil se sám na sebe, že tu ztrácí čas nadbytečnými úvahami. V téže chvíli se mu udělalo tak špatně, že myslel, že už to nevydrží a bude muset na záchod. Někde v archivu snad musí být toaleta, přemýšlel horečně. Otázkou je, zda ji stihnu najít.

Vydal se směrem, jaký mu naznačil Mikelis. Ten varoval Wallandera, jak snadno se může ztratit v prostorách plných regálů s policemi a registry, které se navzájem podobaly k nerozeznání. Wallander proklínal fakt, že musí věnovat tak mnoho energie myšlenkám na své střevní potíže. Ty se stupňovaly úměrně s jeho narůstajícími obavami, co by se asi mohlo přihodit, kdyby se mu co nejdřív nepodařilo objevit záchod.

Zastavil se a rozhlížel se kolem. Uvědomil si, že jde špatně. Ale kde udělal chybu? Zašel příliš daleko nebo v některém místě změnil směr a odchýlil se tak od Mikelisova plánku? Otočil se a vracel se zpět. Náhle úplně ztratil orientaci a bezprostředně nato se ho zmocnila panika. Na hodinkách zjistil, že mu zbývá čtyřicet dva minut. Hned teď musí najít správné oddělení archivu. Sám pro sebe utrousil pár neslušných slov. Nedopustil se snad Mikelis ve svém nákresu nepřesnosti? Proč není tam, kde by měl být? Ve zmatku usoudil, že mu nezbývá nic jiného než začít od začátku, a rozběhl se mezi policemi zpátky k místu, odkud začal. Ve spěchu nešťastnou náhodou kopl do plechového koše na papíry, který se s ohlušujícím řinkotem odrazil od skříně na dokumenty. Stráž, pomyslel si. Takový zvuk musel proniknout přes dveře. Nehybně stál a naslouchal, ale žádné zachrastění klíčů v zámku se neozvalo. V témže okamžiku ucítil, že už se dál nedokáže přemáhat. Stáhl si kalhoty, dřepnul si nad odpadkový koš a vyprázdnil do něj obsah svých střev. Se zhnusením a vztekem, ale s vědomím, že mu nic jiného nezbývá, se natáhl pro pořadač na nejbližší polici. Vytrhl z něj několik papírů, které docela jistě pocházely z protokolu o výslechu nějakého lotyšského disidenta, a utřel se jimi. Rázem se mu ulevilo. Začal hledat znovu a věděl, že tentokrát se mu musí podařit najít správné oddělení, jinak bude na všechno příliš pozdě. V myšlenkách se dovolával Rydberga a prosil ho, ať vede jeho kroky, počítal postranní chodby a sekce s policemi a nakonec zjistil, že skutečně došel tam, kam měl. Ale zabralo mu to příliš mnoho času a teď mu zbývalo sotva půl hodiny na to, aby našel testament. Zdálo se mu, že je to nemožně krátká doba, a zachvátily ho pochybnosti. Přesto se pustil do hledání. Mikelis mu nemohl detailně popisovat systém uspořádání archivu. Wallanderovi nezbývalo, než aby si poradil sám. Okamžitě zjistil, že organizace archivu nespočívala v jednoduchém abecedním pořádku. Struktura byla tvořena sekcemi, podsekcemi, a dokonce snad ještě dalšími odděleními na nižších úrovních. Tady jsou ti, kteří nepřisluhovali režimu, pomyslel si. Jsou tu všichni ti, které sledovali a terorizovali, ti, které někdo udal nebo je označil za kandidáty vhodné k zařazení mezi prokazatelné nepřátele komunismu. Jsou jich takové spousty, že se mi nikdy nepodaří najít spis Baiby Liepové.

Zkoušel proniknout do nervové soustavy archivu, stáhnout smyčku kolem místa, kde se dalo logicky očekávat, že tam bude schovaný testament jako nastrčený černý Petr. Ale čas mu protékal mezi prsty, aniž byl chytřejší. Horečně začal ještě jednou znovu od začátku, procházel řadami složek, vytahoval a zase vracel ty, které se lišily barvou, a stále se snažil, aby neztrácel rozvahu.

Zbývalo deset minut do chvíle, kdy bude muset opustit archiv, a on stále ještě nenašel Baibiny materiály. Nenašel vůbec nic. Pocítil narůstající zoufalství nad tím, že se dostal tak daleko a teď mu nezbývalo než konstatovat svou bezmocnost. Už nebyl čas dál hledat systematicky. Jediné, co ještě mohl udělat, bylo naposledy projít řadu polic a doufat, že mu pomůže jeho instinkt a navede ho správně. Ale přitom věděl, že na světě neexistuje jediný archiv, který by byl sestavený podle organizačního plánu založeného na intuici, a pomyslel si, že jeho poslední pokus zákonitě musí ztroskotat. Major byl chytrý člověk, příliš chytrý ve srovnání s Kurtem Wallanderem z policie v Ystadu.

Kde? přemýšlel usilovně. Kde? Pokud je tento archiv jako karetní hra, kde se nalézá odlišná karta? Po stranách, nebo uprostřed?

Vybral si střed, přejel rukou řadu složek, které měly všechny hnědé hřbety, a najednou mezi nimi spatřil jednu, jejíž hřbet byl modrý. Vytrhl hnědé složky po stranách té modré. Jedna z nich byla nadepsána jménem Leonard Blooms, druhá Baiba Kalnsová. Na okamžik strnul. Pak si uvědomil, že Kalnsová muselo být příjmení Baiby za svobodna. Sáhl po modré složce, které zcela scházelo jméno nebo pořadové číslo. Nemohl ji zkoumat, čas vypršel, musel spěchat zpátky ke vchodu. Zhasl světlo a odemkl dveře. Stráž byla pryč přesně podle Mikelisova časového plánu, ale protože se zdržel, mohla se kdykoli vrátit. Wallander spěchal chodbou, když vtom skutečně zaslechl ozvěnu kroků. Stráž se vracela. Nemohl pokračovat stejnou cestou, musel se odchýlit od plánku a vyhledat východ na vlastní pěst. Zůstal stát, dokud stráž neprošla sousední chodbou. Když zvuk kroků dozněl, pomyslel si, že pro začátek se musí pokusit vyhledat výstup z podzemí. Pátral po schodišti a přemítal, kolika jeho rameny musel projít, když scházel dolů. Znovu vystoupil do podlaží nad úrovní země, a měl dojem, že se ocitl na neznámém místě. Nazdařbůh se vydal chodbou, která se zdála opuštěná.

Muž, který ho překvapil, stál a kouřil. Musel slyšet, jak se Wallanderovy kroky blíží, zašlápl podpatkem nedopalek cigarety a začal se zajímat, kdo je to ve službě tak pozdě v noci. Když Wallander zahýbal za roh, dělilo ho od muže pouhých pár metrů. Byl to čtyřicátník, knoflíky na blůze uniformy měl zapnuté, a když uviděl Wallandera s modrou složkou v ruce, bylo mu okamžitě jasné, že ten člověk nemá v policejní budově co pohledávat. Sáhl po pistoli a vykřikl na Wallandera cosi lotyšsky. Wallander slovům nerozuměl, ale bez váhání zvedl ruce nad hlavu. Muž na něho nepřestával volat, přitom se k němu přibližoval a pistolí neustále mířil na Wallanderova prsa. Wallanderovi došlo, že policejní důstojník po něm chce, aby si klekl na kolena. Uposlechl s rukama stále zvednutýma nad hlavou v patetickém gestu. Neexistovala žádná možnost úniku, byl dopaden. Brzy se tu objeví některý z plukovníků a zmocní se modré složky s majorovým testamentem.

Muž, který na něho mířil pistolí, dál vykřikoval své nesrozumitelné otázky. Wallander, ochromený hrůzou z toho, že ho na chodbě zastřelí, nepřišel na jiný nápad než odpovědět anglicky.

„It is a mistake,“ opakoval přeskakujícím hlasem, „it is a mistake, I am a policeman, too.“

Ale žádný omyl to samozřejmě nebyl. Důstojník mu přikázal, aby vstal a ruce nechal nahoře, a pak Wallandera vyzval, aby šel před ním. Občas ho popohnal šťouchnutím hlavní pistole do zad.

Stalo se to, když došli k nejbližšímu výtahu. Wallander už kapituloval. Uvědomil si, že je beznadějně polapen. Bylo by nesmyslné klást odpor, důstojník by jen sotva váhal stisknout spoušť. Když však čekali, než výtah přijede, muž se napůl odvrátil od Wallandera, aby si mohl zapálit cigaretu. Ve zlomku sekundy Wallander pochopil, že má jedinou příležitost, aby vyvázl. Mrštil modrou složku důstojníkovi pod nohy a současně ho ze všech sil praštil do zátylku. Ucítil, jak mu křuplo v kloubech prstů, bolest byla urputná, ale důstojník se bezvládně skácel na zem, pistole mu vypadla z ruky a s rachotem odlétla po keramických dlaždicích. Wallander nevěděl, jestli muže zabil, nebo jen omráčil. Ruku měl ztuhlou bolestí. Sebral ze země složku, natáhl se po pistoli, strčil si ji do kapsy a uvážil, že největší hloupostí, kterou by mohl udělat, by bylo použít výtah. Zkoušel se orientovat pohledem z okna, které vedlo na temné hradní nádvoří. Okamžitě pochopil, že se nalézá na opačné straně, než je chodba plukovníků. Muž, který ležel na podlaze, začal sténat. Wallander věděl, že už by ho nedokázal znovu udeřit. Vydal se chodbou, která vedla od výtahu směrem vlevo, a doufal, že se mu brzy podaří najít východ.

Měl opět štěstí. Dostal se do jídelny policejního velitelství a podařilo se mu otevřít dveře z kuchyně, které sloužily dodavatelům surovin a byly nedbale zajištěné jen závorou zevnitř. Vyšel jimi na rampu v postranní uličce. Ruka ho bolela a začínala otékat.

První setkání si s Baibou stanovili na půl jedné. V Esplanádparku ve stínu kostela proměněného v planetárium se Wallander zastavil a vyčkával. Kolem něj ve tmě nehybně stály vysoké, pochmurně vyhlížející lípy. Ale Baiba nepřicházela. Bolest v ruce začínala být skoro nesnesitelná. Ve čtvrt na dvě pochopil, že se muselo něco stát. Postaral se někdo o to, aby nemohla přijít? Vzápětí ho přepadl velký neklid, znovu se mu před očima objevil Inesin prostřelený obličej a začal uvažovat nad tím, co se mohlo přihodit. Došlo psům a jejich velitelům, že Wallanderovi se přes veškerou jejich snahu podařilo proklouznout z univerzity, aniž ho zpozorovali? Co v takovém případě s Baibou udělali? Neodvážil se myšlenku domyslet do konce. Opustil park a přitom nevěděl, kam má jít. Bolest v ruce ho poháněla dál nočními liduprázdnými ulicemi. Hluk vojenského džípu ho přinutil, aby se bleskově skryl v domovním vchodu, a krátce poté do ulice, kterou procházel, zamířilo auto policejní hlídky, takže musel znovu hledat ochranu mezi stíny. Složku s majorovou závětí měl schovanou za košilí a její hrany ho tlačily do žeber. Rád by věděl, kde stráví noc. Teplota výrazně poklesla. Byla mu taková zima, až se třásl. Dalším místem setkání, na kterém se s Baibou dohodli, bylo čtvrté podlaží Centrálního obchodního domu. Protože taková schůzka padala v úvahu až následující den v deset hodin dopoledne, zbývalo mu více než sedm hodin, a bylo vyloučené, aby je strávil na ulici. Kromě toho si uvědomoval, že kvůli své zraněné ruce bude muset vyhledat ošetření v nemocnici. Byl přesvědčený, že si musel zlomit některou z kostí. Ale hned něco takového vyloučil. Ne teď, když má u sebe testament. Na okamžik ho napadlo, že by mohl přes noc vyhledat ochranu na švédském zastupitelství, jestli tu nějaké je. Ale ani to mu nedodalo klidu. Co kdyby švédského policistu, který ilegálně pobývá v zahraničí, okamžitě poslali s eskortou domů? Nevěděl, jestli by se to mohlo stát, a neodvažoval se to riskovat.

V rozrušení nevěděl, co si počít. Nakonec se rozhodl, že půjde k autu, které mu posloužilo v minulých dvou dnech. Ale když došel na místo, kde zaparkovali, auto nenašel. Na okamžik ho napadlo, jestli není tak omámený bolestí, že si dobře nevzpomíná. Odstavili auto skutečně tady? Ale pak přestal pochybovat a pomyslel si, že ladu nechali rozebrat na jednotlivé díly a některé z nich ještě rozporcovali jako maso na jatkách. Ten z plukovníků, který ho pronásledoval, se už jistě ubezpečil, že majorovy důkazy nejsou ukryté v některé z dutin, jichž je v každém autě spousta.

Kde přečká noc? Najednou se mu udělalo špatně z toho, že se nalézá hluboko uvnitř nepřátelského teritoria, vydán smečce psů, kterou ovládá někdo, kdo by ani na chvíli nezaváhal proměnit ho v beztvaré tělo, pohozené někde v mrazu na kraji přístavní hráze nebo zakopané v některé z odlehlých oblastí uprostřed lesa. Zřetelně prožíval zcela primitivní pocit touhy po teple domova. Původní příčina jeho nynějšího bezdomovectví v mrazivé lotyšské noci, záchranný člun se dvěma mrtvými muži, který se objevil u švédského pobřeží, se zdála být tak vzdálená a mlhavá, že u něj vyvolávala pochybnosti, zda vůbec někdy ve skutečnosti existovala.

Z nedostatku jiných možností se vrátil temnými a prázdnými ulicemi do stejného hotelu, ve kterém už dříve strávil noc. Ale vstupní dveře byly zamčené, a když stiskl tlačítko nočního zvonku, nerozsvítilo se uvnitř žádné světlo. Bolest ruky otupovala jeho smysly a začalo ho zneklidňovat, že jestli se brzy nedostane do tepla, úplně ztratí schopnost jasně uvažovat. Pokračoval k dalšímu hotelu, ale dopadl stejně jako předtím. Jeho snaha přivolat někoho z recepce tím, že použil noční zvonek, vyšla naprázdno. Teprve ve třetím hotelu, výrazně zchátralejším a více odpuzujícím ve srovnání s předešlými dvěma, našel vchod odemčený. Vešel dovnitř a v recepci našel muže, který spal vsedě s hlavou položenou na stůl. U jeho nohou stála napůl prázdná láhev pálenky. Wallander mužem zatřásl a probral ho k životu, zamával před ním pasem, kterým ho vybavil Preuss, a muž mu potom skutečně strčil do ruky klíč od pokoje. Wallander položil na pult švédskou stokorunu, ukázal na láhev a vzal si ji s sebou.

Pokoj byl malý a pronikavě páchl zatuchlým nábytkem a kouřem nasáklým do tapet. Wallander ztěžka dosedl na kraj postele, dal si několik mohutných hltů z lahve a cítil, jak se do jeho těla pomalu vrací teplo. Potom si sundal bundu, naplnil umyvadlo studenou vodou a položil do něho rozbolavělou a oteklou ruku. Bolest se začala zvolna zmírňovat. Uvědomil si, že mu nezbude, než aby s rukou v umyvadle zůstal sedět celou noc. Tu a tam se napil pálenky a plný úzkosti se zabýval myšlenkami, co se stalo Baibě.

Volnou rukou si rozepnul knoflíky košile, vytáhl modrou složku, kterou měl pod ní zastrčenou, a otevřel ji. Jejím obsahem bylo asi padesát strojem psaných stran a k tomu několik méně zřetelných fotokopií. Zklamalo ho však, že nenašel jedinou fotografii. Majorova závěť byla napsána lotyšsky a Wallander z ní nerozuměl ani jedinému slovu. Počínaje devátou stranou se v textu pravidelně vyskytovalo jak Murniersovo, tak Putnisovo jméno. Občas se o obou mluvilo v téže větě, občas stála zmínka o jednom či o druhém osamoceně. Nedokázal určit, co to znamenalo, jestli se usvědčení týkalo obou plukovníků, nebo jestli prst majorovy obžaloby ukazoval jen na jednoho z nich. Vzdal se pokusů rozluštit tajný spis, položil složku na podlahu, napustil do umyvadla čerstvou vodu a opřel se hlavou o zeď. Byly čtyři hodiny. Zvolna upadal do polospánku. Když se s trhnutím probudil, zjistil, že prospal pouhých deset minut. Ruka znovu začala bolet, studená voda už nepřinášela další úlevu. Vyprázdnil zbytek obsahu lahve, ovinul ruku mokrým ručníkem a lehl si do postele.

Wallander neměl ponětí, co si počne, jestli se Baiba neobjeví v obchodním domě.

Přesto v něm začal narůstat pocit, že se stal vítězem.

Ležel beze spánku do svítání.

Venku zase uhodily mrazy.

18

Nad ránem instinktivně vycítil nebezpečí. Bylo těsně před sedmou hodinou. Zůstal tiše ležet bez hnutí v tmavé místnosti a naslouchal. Potom si uvědomil, že hrozba tentokrát nepřichází z vnějšího světa. Neklid se ozýval v něm samotném. Bylo to varování, že ještě neobrátil všechny kameny, aby se podíval, co se skrývá pod nimi.

Bolest ruky teď byla snesitelnější. Opatrně zkusil pohnout prsty, ale neodvažoval se přitom na ruku podívat. Bolest se okamžitě vrátila znovu ve své zdrcující intenzitě. Věděl, že ji nedokáže snášet další dlouhé hodiny, aniž vyhledá lékaře.

Pociťoval strašnou únavu. Když se před několika hodinami převaloval na posteli, myslel si, že zvítězil. Ale teď zase přišly pochybnosti. Bylo možné zvítězit nad plukovníky, kteří měli až příliš velkou moc? Když všechno, o co usiloval, drželi po celou dobu pod kontrolou? S odstupem si uvědomoval, že pocit vítězství zažíval ve stavu úplného vyčerpání, které ochromilo jeho úsudek tak, že se na něj nemohl spoléhat. Věděl, že příčinou byl dlouhodobý nedostatek spánku.

Pokoušel se vypátrat, odkud se bere ten svíravý pocit ohrožení něčím neznámým, který na něj právě dolehl. Co se za ním ukrývá? Co mu mohlo uniknout? Kde se ve svých úvahách, ve kterých se neustále snažil navzájem poskládat souvislosti, dopustil chyby? Nebo snad své myšlenky nedomyslel do konce? Co stále ještě neviděl? Právě teď, kdy cítil, že jeho vědomí je omámené, si nemohl dovolit potlačit svůj instinkt. Za této situace byl pro něj jediným vodítkem, podle kterého se mohl orientovat.

Co stále ještě neviděl? Opatrně se posadil na posteli. Pořád neznal odpověď na tuto otázku. Až nyní se odhodlal podívat na svou oteklou ruku. To, co spatřil, ho naplnilo odporem. Znovu napustil do umyvadla studenou vodu. Nejdřív si opláchl obličej, pak do vody opět ponořil zraněnou ruku. Po několika minutách přešel k oknu, poodhrnul záclonu a okno otevřel. Do pokoje zvenku pronikl intenzivní pach kouře z okolních komínů. Nad městem s jeho mnoha věžemi kostelů právě začínalo mrazivé svítání. Zůstal stát u okna, pozoroval lidi spěchající po chodnících a znovu a znovu se sám sebe ptal na tutéž věc, ale odpověď stále nepřicházela. Co mu mohlo uniknout?

Wallander opustil pokoj, zaplatil a nechal se pohltit ruchem města.

Když procházel jedním z městských parků, jehož jméno si už nepamatoval, najednou ho napadlo, že Riga je městem, ve kterém je mnoho psů. Nebyla to jen neviditelná psí smečka, která ho pronásledovala. Byli tu také jiní psi, skuteční, obyčejní, se kterými se lidé procházeli a hráli si s nimi. Právě tady, uprostřed parku, na jehož jméno stále marně vzpomínal, se na chvíli zastavil a pozoroval dva psy, kteří se spolu začali nelítostně rvát. Jeden byl vlčák, ten druhý těžko definovatelný kříženec. Jejich majitelé se je snažili dostat od sebe, křičeli na ně a pak najednou začali křičet také na sebe navzájem. Majitel vlčáka byl starší muž, zatímco pes nejasného původu patřil ženě kolem třicítky. Wallander si uvědomil, že v tom, co právě vidí, je něco symbolického. S protiklady této země je to podobné, jako když se spolu perou dva psi. Psi spolu bojují stejně jako lidé a nedá se předem odhadnout, kdo bude vítězem a kdo poraženým.

Došel k Centrálnímu obchodnímu domu právě v deset hodin, když otvírali. Modrá složka ho škrábala pod košilí na prsou. Instinkt mu napovídal, že se jí právě teď musí zbavit a najít pro ni dočasný úkryt.

Během té hodiny, co se potuloval městem, pozorně registroval všechen pohyb před sebou a za sebou a teď si byl jistý, že ho plukovníci mají znovu v hrsti. Tentokrát mu připadalo, že podezřelých stínů je víc než předtím, a se zaťatými zuby si pomyslel, že se schyluje k bouři. Zastavil se před vstupními dveřmi obchodního domu a předstíral, že čte informační tabuli. Místo toho však pozoroval pult, kde si lidé mohli odložit do úschovy své tašky s nákupy. Vybavilo se mu, že si na ten pult v rohu vstupní haly dobře pamatuje ze své minulé návštěvy. Přistoupil k pokladně, která sloužila pouze pro výměnu cizích peněz, podal přes přepážku švédskou stokorunu a dostal zpátky svazek lotyšských bankovek. Pak pokračoval nahoru do podlaží, kde prodávali gramofonové desky. Vybral si dvě dlouhohrající desky s Verdiho hudbou, které byly zhruba tak velké jako majorova složka. Když zaplatil a dostal plastovou tašku se svým nákupem, spatřil jen pár metrů od sebe špeha, který předstíral, že si se zájmem prohlíží desky vystavené v oddělení s jazzem. Wallander sešel dolů k úschovně. Počkal krátkou chvilku, až se u ní shromáždilo víc lidí. Pak se spěšně skryl úplně v rohu, vytáhl složku, kterou měl pod košilí, a zasunul ji do tašky mezi desky. Kupodivu to šlo docela rychle, i když si musel vystačit jen s neporaněnou rukou. Odevzdal tašku, dostal štítek s číslem a vzdálil se od pultu. Jeho nohsledi byli rozptýleni na různých místech ve vstupní hale obchodního domu, ale přesto si byl jist, že ho nikdo neviděl ve chvíli, kdy se složky zbavoval. Doufal, že nehrozí příliš velké riziko, že by se pokusili tašku prohledat. Viděli přece na vlastní oči, že kupoval jen dvě gramofonové desky, a sledovali ho celou dobu, když tašku odnášel k úschovně. Nemohli předpokládat, že by mohla obsahovat něco jiného.

Podíval se na hodinky. Chybělo jen deset minut do chvíle, kdy měla Baiba přijít na jejich druhé domluvené místo setkání. Neklid ho sice neopouštěl, ale přece se teď cítil bezpečnější, když neměl složku u sebe. Vystoupil nahoru do patra, kde bylo oddělení s nábytkem. Přestože bylo časné dopoledne, pohybovalo se tu už mnoho zákazníků, kteří si zasněně nebo rezignovaně prohlíželi vystavené sedací soupravy nebo vybavení ložnice. Wallander pomalu kráčel dál do té části podlaží, která byla zaplněna kuchyněmi a jejich příslušenstvím. Nechtěl přijít příliš brzy, měl v úmyslu ukázat se na domluveném místě přesně v dobu, kterou si určili, a proto se na několik minut zastavil v oddělení s dřezy a kuchyňskými vodovodními bateriemi, aby nějak vyplnil čas. Rozhodli se, že se setkají mezi vystavenými sporáky a chladničkami. Všechno zboží bylo sovětské výroby.

Když tam došel, okamžitě ji uviděl. Stála a prohlížela si elektrický sporák. Podivil se, že má jen tři varné desky. Současně mu stačil jediný pohled, aby si uvědomil, že cosi není v pořádku. Baibě se muselo něco stát, něco, na co ho upozornil jeho instinkt, když se ráno převaloval v posteli. Jeho znepokojení vzrostlo a zbystřilo všechny jeho smysly.

Pohlédla na něj a usmála se. Její oči však prozrazovaly, že má velký strach. Wallander zamířil přímo k ní a ani se přitom nestaral, kde jsou jeho stíny. Veškerou jeho pozornost pohltila jediná věc. Potřeboval vědět, k čemu vlastně došlo. Stoupl si vedle ní a oba hleděli na zářivě bílou ledničku.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Pověz mi jen to, co je důležité. Nemáme mnoho času.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla. „Jen jsem nemohla odejít z univerzity, protože ji hlídali.“

Proč nemluví pravdu? přemýšlel horečně. Proč zkouší lhát tak přesvědčivě, abych to neprohlédl?

„Dostal ses k té složce?“ zeptala se.

Váhal, jestli má říct pravdu. Ale najednou měl dost všech lží, které ho neustále obklopovaly.

„Ano,“ odpověděl. „Dostal jsem se k ní. Mikelis nezklamal.“

Rychle se na něj podívala.

„Dej mi ji,“ řekla. „Vím, kam ji můžeme schovat.“

V té chvíli si Wallander uvědomil, že už to nebyla Baiba, kdo žádal o majorovu závěť. Místo ní promlouval její strach, hrozba, které byla vystavena.

„Můžeš mi říct, co se stalo?“ zeptal se znovu, tentokrát naléhavě, snad také s náznakem zlosti.

„Nic,“ odpověděla jako předtím.

„Nelži,“ řekl a nedokázal přitom zabránit tomu, aby jeho zvýšený hlas nezazněl příkře. „Chceš ode mne složku. Co se stane, když ji nedostaneš?“

Všiml si, že nemá daleko ke zhroucení. Teď se nesmíš sesypat, pomyslel si zoufale. Máme stále ještě náskok, dokud si nebudou naprosto jisti, že jsem opravdu našel majorův testament.

„Upitis zemře,“ zašeptala.

„Kdo tím vyhrožoval?“

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Musím to vědět,“ řekl. „Když mi to řekneš, nijak tím Upitisovi neublížíš.“

Podívala se na něj s hrůzou v očích. Chytil ji za paži a zatřásl s ní.

„Kdo?“ naléhal. „Kdo?“

„Seržant Zids.“

Pustil její ruku. Odpověď ho přivedla k zuřivosti. Cožpak se nikdy nedozví, který z plukovníků za tím stojí? Kde má hledat jádro spiknutí?

Všiml si, že stíny se začínají přibližovat. Vypadalo to, jako by psi skutečně dospěli k závěru, že má majorovy materiály. Bez rozmýšlení chytil Baibu za ruku a rozběhl se ke schodišti. Nebude to Upitis, kdo zemře jako první, pomyslel si. Budeme to my, jestli se nám nepodaří upláchnout.

Jejich náhlý útěk zaskočil a zmátl psí smečku. I když pochyboval, že by se jim to mohlo podařit, věděl, že se o to musí pokusit. Táhl Baibu s sebou vzhůru po schodech, vrazil do muže, který nestačil uskočit, a vběhl s ní do oddělení konfekce. Prodavačky i zákazníci překvapeně sledovali jejich zběsilý úprk. Wallander zakopl o stojan a vlétl po hlavě mezi věšáky s pánskými obleky. Zapletl se mezi saka a strhl celý stojan i se zbožím. Při pádu si narazil poraněnou ruku a bolest mu jako nůž projela celou paží. Jeden ze zaměstnanců bezpečnostní služby obchodního domu k němu přiběhl a chytil ho za rameno, ale Wallander neměl čas na úvahy. Zdravou rukou udeřil hlídače přímo do obličeje, popadl Baibu za ruku a táhl ji do té části obchodního domu, kde doufal, že najde zadní schodiště nebo nouzový východ. Stíny se blížily, teď už po nich šly zcela otevřeně. Wallander se trhnutím pokusil otevřít jedny dveře, ale nešlo to. Nakonec uviděl další, které byly nedovřené. Proběhli jimi na zadní schodiště. Zespodu se k nim už blížil hluk kroků. Dolů tedy nemohli a jediné, co zbývalo, bylo utíkat po schodech do horního patra.

Schodiště končilo u požárních dveří. Wallander je rozrazil. Ocitli se na střeše pokryté štěrkem. Rozhlédl se kolem ve snaze najít další únikovou cestu, ale marně. Byli beznadějně v pasti. Jediným únikem ze střechy mohl být skok do věčnosti. Uvědomil si, že stále drží Baibu za ruku. Teď nezbývalo nic jiného než čekat. Věděl, že ten z plukovníků, který zanedlouho vyběhne na střechu za nimi, je majorovým vrahem. Z šedých požárních dveří nakonec přijde odpověď. Trpce si pomyslel, že teď už je jedno, jestli bylo jeho podezření správné nebo ne.

Ale když se dveře otevřely a objevil se v nich plukovník Putnis s několika ozbrojenými muži, Wallandera přesto překvapilo, že se spletl. Nakonec totiž došel k přesvědčení, že tou nestvůrou, která se tak dlouho ukrývala ve stínu, byl Murniers.

Putnis se k nim pomalu blížil a jeho obličej byl velmi vážný. Wallander cítil, jak se mu Baibiny nehty zaťaly do ruky. Asi sotva může rozkázat svým mužům, aby nás postříleli zrovna tady, přemýšlel Wallander zoufale. Ale proč by vlastně nemohl? Připomněl si brutální popravu Inese a jejích přátel. Najednou ho ovládl děs. Roztřásl se.

Pak se Putnisova tvář rozzářila úsměvem a Wallander si zmateně uvědomil, že před sebou nemá šelmu, která na něj cení zuby, ale velmi přátelsky se chovajícího člověka.

„Pane Wallandere, nemáte důvod vypadat tak zaraženě. Zdá se, jako byste si myslel, že to já mám na svědomí všechen ten zmatek. Ale musím vám říct, že vás je zatraceně těžké chránit.“

Na krátký okamžik Wallanderův mozek úplně vypnul. Pak mu došlo, že měl přece jen pravdu, že to nebyl Putnis, ale Murniers, kdo byl ochotným nástrojem zla. Člověkem, kterého bylo tak těžké usvědčit. Navíc měl pravdu i v tom, že tu byla třetí možnost, že totiž nepřítel měl nepřítele. Naráz mu bylo všechno jasné, jeho úsudek ho nezklamal. Napřáhl zdravou ruku, aby se s Putnisem pozdravil.

„Poněkud neobvyklé místo k setkání,“ usmál se Putnis. „Ale je vidět, že jste muž plný překvapení. Musím přiznat, že bych rád věděl, jak se vám podařilo dostat do země, aniž si toho všimla naše pohraniční stráž.“

„To pořádně nevím ani já sám,“ odpověděl Wallander. „Je to hodně dlouhý a dost zmatený příběh.“

Putnis si starostlivě prohlížel jeho poraněnou ruku.

„Musíte si ji nechat prohlédnout co nejdřív.“

Wallander přikývl a usmál se na Baibu. Její napětí však nepolevilo a vypadalo to, že nechápe, co se kolem ní děje.

„Murniers,“ řekl Wallander. „Byl to tedy on?“

Putnis přikývl.

„Podezření majora Liepy byla správná.“

„Mnoha věcem nerozumím,“ zavrtěl hlavou Wallander.

„Plukovník Murniers je velice inteligentní,“ vysvětloval Putnis. „Je to určitě zlý člověk, ale to jen dokazuje, že příroda má zvláštní zálibu obdarovávat hlavy brutálních lidí bystrými mozky.“

„Je to jisté?“ ozvala se Baiba náhle. „To on zabil mého manžela?“

„Nebyl to přímo on, kdo roztříštil jeho lebku,“ upřesňoval Putnis. „Spíše to byl jeho oddaný seržant.“

„Můj řidič,“ doplnil Wallander. „Seržant Zids. Ten, který postřílel Inese a ty ostatní ve skladu s hračkami.“

Putnis přikývl.

„Plukovník Murniers vždycky nenáviděl lotyšský národ. I když se snažil vystupovat jako policista, který si udržuje profesionální odstup od světa politiky, je tělem i duší fanatickým přívržencem starých pořádků. Jeho bůh bude vždycky sedět v Kremlu. Proto také mohl nerušeně vytvořit konspirační síť a zapojit do ní různé zločince. Když se major Liepa začal přibližovat nebezpečně blízko, Murniers se pokusil nastražit stopy, které měly vést směrem ke mně. Musím přiznat, že uplynulo hodně času, než jsem vůbec začal tušit, co vlastně chystá. Ale pak jsem se rozhodl, že udělám nejlíp, když se budu dál tvářit, že o ničem nevím.“

„Přesto tomu nerozumím,“ namítl Wallander. „Muselo přece jít ještě o mnohem víc. Major Liepa mluvil o spiknutí, o něčem, co celé Evropě ukáže, k čemu v této zemi dochází.“

Putnis zamyšleně přikývl.

„Samozřejmě že šlo o víc. O něco mnohem významnějšího než o jednoho zkorumpovaného policistu ve vysokém postavení, který zuby nehty brání svá privilegia a v případě potřeby neváhá použít vražedné násilí. Byl to ďábelský komplot a major Liepa ho odhalil.“

Wallander se třásl zimou. Stál vedle Baiby a držel její ruku. Putnisovi ozbrojení muži se stáhli a vyčkávali u požárních dveří.

„Všechno to měl velice šikovně spočítané,“ pokračoval Putnis. „Vymyslel plán, pro který se mu velmi brzy podařilo získat jak Kreml, tak i vůdce ruských uskupení v Lotyšsku. Objevil možnost, jak zabít dvě mouchy jednou ranou.“

„Využít novou Evropu zbavenou zdí z dob komunismu a vydělat velké peníze na organizovaném pašování narkotik,“ pochopil Wallander. „Jeho obchody směřovaly mimo jiné i do Švédska. Současně chtěl tímto organizovaným zločinem zdiskreditovat lotyšské národní hnutí. Mám pravdu?“

Putnis přikývl.

„Už od začátku jsem si uvědomoval, že jste schopný policista, komisaři Wallandere. Pracujete analyticky a velmi trpělivě. Přesně toho chtěl Murniers ve svých záměrech dosáhnout. Za obchodníky s narkotiky měli být označeni právě příslušníci osvobozeneckého hnutí u nás v Lotyšsku. Pak by se dramaticky změnilo veřejné mínění nejen ve Švédsku, ale i v jiných zemích na Západě. Protože kdo má zájem podporovat osvobozenecké politické hnutí v zahraničí, když odměnou za takovou pomoc je pak zaplavení vlastní země drogami? O Murniersovi se nedá říct nic jiného, než že vytvořil nebezpečnou a promyšlenou zbraň, která mohla jednou provždy zničit snahy o osamostatnění lotyšského národa.“

Wallander přemýšlel o tom, co Putnis řekl.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Baiby.

Pomalu přikývla.

„Kde je seržant Zids?“ zeptala se.

„Hned jak zajistím nezbytné důkazy, dám Murnierse se seržantem zatknout,“ odpověděl Putnis. „Murniers má v této chvíli mnoho důvodů ke znepokojení. I když je velký hráč, dopustil se chyby. Zřejmě mu uniklo, že jsme celou dobu sledovali jeho lidi, které nasadil, aby sledovali vás. Přirozeně si zasloužím kritiku za to, že jsem vás vystavil zbytečně velkému nebezpečí. Ale domnívám se, že to byla vaše jediná možnost, jak se dostat k dokumentům, které po sobě major Liepa musel zanechat.“

„Když jsem včera odcházela z univerzity, čekal tam na mě Zids,“ ozvala se Baiba. „Mám prý mu předat ty papíry, jinak Upitis zemře.“

„Upitis je samozřejmě nevinen,“ řekl Putnis. „Murniers si vzal jeho dvě malé neteře jako rukojmí. Děti měly být zabity, pokud by se mu nepodařilo přinutit Upitise k falešnému přiznání, že se podílel na vraždě majora Liepy. To, co si Murniers mohl dovolit, nemělo vlastně žádné hranice. Je to úleva pro celou zemi, že se ho podařilo odhalit. Pochopitelně bude odsouzen k smrti a popraven. Stejně jako seržant Zids. Zpráva o majorově vyšetřování bude zveřejněna. Pravda o celém komplotu vyjde najevo nejen před soudem, ale dozví se ji celý národ. A mimo to se o ni určitě budou zajímat také za hranicemi naší země.“

Wallander cítil, jak se celým jeho tělem šíří uvolnění. Bylo po všem.

Putnis se usmál.

„Jediné, co zbývá, je prostudovat spis majora Liepy. Teď můžete konečně doopravdy odcestovat domů, komisaři Wallandere. Samozřejmě jsme vám vděční za pomoc, kterou jste nám poskytl.“

Wallander vytáhl štítek s číslem, který měl v kapse.

„Složka je modrá. Najdete ji v igelitové tašce dole v úschovně. Ale ty dvě gramofonové desky z té tašky bych rád dostal zpátky.“

Putnis se zasmál.

„Jste opravdu velmi šikovný, pane Wallandere. Zdá se, že jste to celé zvládl úplně bez chyby.“

Bylo to něco v tónu Putnisova hlasu, co ho prozradilo? Wallanderovi se nikdy nepodařilo zjistit, odkud se vynořilo to děsivé podezření. Ale v okamžiku, kdy si Putnis strčil štítek do kapsy uniformy, si Wallander se zdrcující jistotou uvědomil, že se právě dopustil chyby. Té nejstrašnější chyby v životě. Věděl to, ale nevěděl proč, intuice a myšlenky se navzájem proplétaly a v ústech mu najednou úplně vyschlo.

Putnis se nepřestával usmívat, když vytahoval z pouzdra pistoli. Současně se jeho ozbrojení lidé přiblížili, rozestoupili se na střeše kolem Baiby a Wallandera a namířili na ně své samopaly. Zdálo se, že Baiba nechápe, co se děje. Wallanderovo hrdlo se stáhlo ponížením a strachem. Vzápětí se otevřely požární dveře a na střechu vstoupil seržant Zids. Wallander si ve zmateném mozku pomyslel, že Zids stál za dveřmi a čekal na svou chvíli. Teď, když bylo představení u konce, se už nepotřeboval dál schovávat za kulisami.

„Je to skutečně vaše jediná chyba,“ dodal Putnis bezvýrazným hlasem. „Všechno, co jsem vám právě vyprávěl, byla zajisté pravda. Jediné, v čem se má slova liší od skutečnosti, je moje osoba. Všechno, co jsem řekl o Murniersovi, se týká mne samotného. Měl jste tedy pravdu a současně jste se mýlil, pane Wallandere. Kdybyste byl marxista jako já, chápal byste, že svět je občas potřeba postavit na hlavu, když ho chcete dostat na nohy.“

Putnis ustoupil o několik kroků zpátky.

„Předpokládám, že je vám jasné, že se nemůžete vrátit do Švédska. Ale aspoň budete tady nahoře na střeše blízko nebe, až zemřete, komisaři Wallandere.“

„Baibu ne,“ úpěnlivě prosil Wallander. „Baibu ne.“

„Je mi líto.“

Plukovník zvedl zbraň a Wallander pochopil, že chce Baibu zastřelit jako první. Neexistovalo nic, co mohl dělat, nezbývalo nic jiného než zemřít na střeše obchodního domu v centru Rigy.

V témže okamžiku se rozlétly požární dveře. Putnis sebou trhl a otočil se za nečekaným zvukem. V čele velkého počtu ozbrojených policistů na střechu vtrhl plukovník Murniers. Jakmile spatřil Putnise s namířenou pistolí v ruce, neváhal. Svou zbraň měl již připravenou. Vypálil třikrát Putnisovi do prsou. Wallander se vrhl k Baibě, aby ji chránil. Vzápětí na střeše vypukla divoká přestřelka. Murniersovi a Putnisovi muži se snažili krýt za komíny ventilace a výtahovými šachtami. Wallanderovi došlo, že se s Baibou ocitli právě uprostřed bitevního pole, a pokoušel se přitáhnout Baibu k sobě a krýt se za Putnisovým bezvládným tělem. Náhle spatřil seržanta Zidse, který stál přikrčený za jedním z komínů. Jejich pohledy se setkaly, Zids se pak podíval na Baibu a Wallander si okamžitě uvědomil, že má v úmyslu vzít ji nebo oba dva jako rukojmí, aby mohl uniknout a zachránit si život. Pokud jde o počet Murniersových mužů, byli v převaze, zatímco několik Putnisových policistů už padlo. Wallander spatřil Putnisovu pistoli ležící vedle jeho těla. Ale než na ni mohl dosáhnout, Zids se na něj vrhl. Wallander ho udeřil poraněnou pěstí do obličeje. Pocítil přitom tak strašnou bolest, že vykřikl. Zidse úder odhodil stranou, v koutku úst se mu objevila krev, ale nic horšího mu Wallanderův zoufalý výpad nezpůsobil. Když zvedl ruku, aby zastřelil švédského policajta, který jemu a jeho nadřízenému způsobil tolik problémů, byla jeho tvář plná nenávisti a pohrdání. Wallander pochopil, že přišel jeho poslední okamžik, a zavřel oči. Padl výstřel. Udivilo ho, že nic necítí a stále žije. Pomalu zase oči otevřel. Baiba klečela vedle něj. Oběma rukama svírala Putnisovu pistoli. Jedinou ranou zasáhla seržanta Zidse přesně doprostřed čela. Plakala, ale Wallander si pomyslel, že teď to nebyl pláč z prožité hrůzy a ze strachu, který v sobě tak dlouho nosila. Plakala zčásti ze vzteku, zčásti ulehčením.

Přestřelka na střeše skončila stejně rychle, jako začala. Dva z Putnisových mužů byli ranění, ostatní mrtví. Murniers si zarmouceně prohlížel jednoho ze svých lidí, jehož hrudník byl rozstřílený dávkou ze samopalu. Pak přišel k nim.

„Mrzí mě, že to muselo zajít až tak daleko,“ omlouval se. „Ale nutně jsem potřeboval Putnisovo přiznání.“

„O Putnisovi bychom se určitě dočetli v papírech z majorovy pozůstalosti,“ odpověděl Wallander.

„Jak jsem si mohl být jistý, že vůbec existují? A že se vám je podařilo najít?“

„Stačilo se zeptat.“

Murniers zavrtěl hlavou.

„Kdybych přišel s někým z vás do kontaktu, znamenalo by to pro mně otevřenou válku s Putnisem. Pak by zmizel v zahraničí a nikdy by se nám ho nepodařilo chytit. Opravdu mi nezbývala jiná volba než vás hlídat. Byli jsme neustále v patách Putnisovým špehům.“

Wallander se najednou začal cítit nesmírně unavený na to, aby dokázal dál pozorně poslouchat. Krutá bolest v ruce pulzovala. Chytil se Baiby a pokusil se vstát.

Hned nato omdlel.

Když se probral, ležel v nemocnici na vyšetřovacím stole, ruku měl v sádře a bolesti byly konečně pryč. Plukovník Murniers stál ve dveřích s cigaretou v ruce a s úsměvem ho pozoroval.

„Už je vám líp?“ zeptal se. „Naši lotyšští doktoři jsou velice šikovní. Pohled na vaši ruku nebyl nijak pěkný. Rentgenové snímky dostanete s sebou domů.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Wallander.

„Omdlel jste. Ve vaší situaci by se mi to bezpochyby stalo taky.“

Wallander se rozhlédl po vyšetřovně.

„Kde je Baiba Liepová?“

„Doma ve svém bytě. Když jsem od ní před několika hodinami odcházel, byla už v mnohem lepším stavu.“

Wallander pocítil sucho v ústech. Opatrně se posadil na kraj lehátka.

„Kávu,“ požádal. „Můžu dostat šálek kávy?“

Murniers se zasmál.

„Nikdy předtím jsem nepotkal člověka, který vypije takové množství kávy jako vy. Jasně, klidně si ji můžete dát. Jestli se cítíte lépe, navrhuju, abychom jeli ke mně do kanceláře a uzavřeli celou tuhle záležitost. Mám za to, že potom si budete mít s Baibou Liepovou hodně co povídat. Policejní lékař vám dá utišující injekci, jestli vás ruka zase začne bolet. Doktor, který vám ji dával do sádry, říkal, že k tomu klidně může dojít.“

V Murniersově autě projížděli městem. Bylo už pozdě odpoledne a pomalu se začínalo stmívat. Když vjížděli na policejní velitelství přes dodatečně přistavovanou bránu, Wallander si pomyslel, že tentokrát to musí být naposledy. Cestou nahoru do své kanceláře se plukovník Murniers zastavil u trezoru, odemkl ho a vytáhl z něj modrou složku. Vedle velkého trezoru seděla ozbrojená stráž.

„Zřejmě bylo rozumné dát složku pod zámek,“ poznamenal Wallander.

Murniers na něho pohlédl s údivem.

„Rozumné? Bylo to nezbytné, komisaři Wallandere. I když je teď Putnis mimo hru, neznamená to, že se tím vyřešily všechny problémy. Žijeme stále ve stejném světě, pane komisaři. Žijeme v zemi, kterou drásají a ničí protiklady. Těch se ale nelze zbavit třemi výstřely do prsou jednoho policejního plukovníka.“

Wallander uvažoval nad Murniersovými slovy, když pokračovali chodbou. Přede dveřmi místnosti, kde se tehdy Wallander poprvé setkal s Murniersem, stál zpříma muž s připravenou kávou na podnose a čekal na ně. Wallander si vybavil ze své první návštěvy tu tmavou místnost se stolem pokrytým zelenou plstí a plukovníka Murnierse promlouvajícího z přítmí stínů. Ale vzpomínka mu připadala velmi vzdálená. Bude vůbec někdy schopný dát dohromady souvislý přehled všeho, co se od té chvíle odehrálo?

Murniers vytáhl láhev ze spodní police skříně na spisy a naplnil dvě skleničky.

„Pochopitelně není zrovna nejvhodnější chvíle k přípitku, když padlo několik lidí,“ připustil. „Ale současně si myslím, že si to opravdu zasloužíme. Především vy, komisaři Wallandere.“

„Ale vždyť jsem vlastně dělal jen samé chyby,“ namítl Wallander. „Moje úsudky nebyly správné. Příliš pozdě jsem pochopil, jak spolu různé věci souvisejí.“

„Naopak,“ odpověděl Murniers. „Vaše zásluhy jsou značné. Právě tak jako vaše odvaha.“

Wallander zavrtěl hlavou.

„Nejsem vůbec odvážný člověk. Překvapuje mě, že jsem stále ještě naživu.“

Vyprázdnili skleničky a posadili se ke stolu. Na zelené látce uprostřed mezi nimi ležel v modrých deskách majorův testament.

„Mám už jen jednu otázku,“ promluvil Wallander. „Chci se zeptat na Upitise.“

Murniers zamyšleně přikývl.

„Lstivost a brutalita plukovníka Putnise neměla žádné hranice. Potřeboval obětního beránka, někoho, kdo by byl vhodnou osobou pro obvinění z vraždy. Přinejmenším potřeboval nějaký důvod, aby vás mohl poslat domů. Okamžitě jsem si všiml, jak ho znepokojuje vaše profesionalita a jak jste se pro něj stal nepohodlným. Nechal unést dvě malé děti, komisaři Wallandere. Děti, jejichž matkou byla Upitisova sestra. Kdyby na sebe Upitis nevzal obvinění z vraždy majora Liepy, měly děti zemřít. Upitis měl sotva na vybranou. Často přemýšlím nad tím, co bych sám v takové situaci udělal. Pochopitelně byl teď propuštěn na svobodu. Baiba Liepová už ví, že to nebyl žádný zrádce. Také se nám podařilo najít obě děti, které Putnis nechal zadržovat jako rukojmí.“

„Začalo to člunem, který zaneslo moře ke švédskému pobřeží,“ řekl Wallander po chvíli zamyšleného mlčení.

„Plukovník Putnis a jeho spiklenci právě zahájili velkou operaci, jejímž cílem bylo pašování narkotik mimo jiné i do Švédska,“ vysvětloval Murniers. „Putnis vyslal do Švédska síť svých agentů. Měli za úkol proniknout do různých skupin lotyšských emigrantů a zapojit je do obchodu. To mělo vést k zdiskreditování celého lotyšského osvobozeneckého hnutí. Ale na palubě jedné z lodí, které pašovaly drogy z Ventspilsu, se stalo něco nepředvídaného. Zřejmě to bylo tak, že dva plukovníkovi muži se pokusili vyvolat improvizovaný palácový převrat s úmyslem zabavit velkou část amfetaminu, se kterou chtěli naložit po svém. Byli odhaleni, zastřeleni a vhozeni do záchranného člunu. Ve zmatku se úplně zapomnělo na to, že člun sloužil jako skrýš pro část narkotik. Podle informací, které jsem zjistil, pak pátrali po člunu přes čtyřiadvacet hodin, ale nepodařilo se jim ho nalézt. Dnes můžeme být rádi, že doplul do Švédska. Za jiných okolností by bylo více než pravděpodobné, že by se plukovníku Putnisovi podařilo dosáhnout cíle. Právě Putnisovi neobyčejně prohnaní agenti neváhali vniknout do vaší policejní budovy a člun s amfetaminem odnést. Nejprve se ujistili, že se nikdo nepřesvědčil, co člun obsahuje.“

„To pořád ještě není všechno,“ podotkl Wallander zamyšleně. „Proč se Putnis rozhodl zabít majora Liepu bezprostředně po jeho návratu domů?“

„Putnise začala trápit nejistota. Nevěděl totiž, čím se major Liepa ve Švédsku zabýval. Nemohl riskovat a nechat majora naživu, když ztratil možnost mít neustále pod kontrolou všechno, co dělá. Dokud major Liepa pobýval v Lotyšsku, bylo snadné ho hlídat nebo aspoň sledovat, s kým se stýká. Plukovníku Putnisovi prostě a jednoduše selhaly nervy. Seržant Zids dostal rozkaz majora zabít. Což také udělal.“

Delší dobu seděli pohrouženi do mlčení. Wallander si všiml, že Murniers vypadá ustaraně a unaveně.

„Co se bude dít teď?“ zeptal se Wallander nakonec.

„Pochopitelně si důkladně prostuduju dokument majora Liepy,“ odpověděl Murniers. „Dál se uvidí.“

Odpověď Wallandera zneklidnila.

„V každém případě je potřeba záležitost zveřejnit,“ naléhal.

Murniers neodpověděl a Wallander si naráz uvědomil, že plukovník to vůbec necítí jako samozřejmou věc. Jeho zájmy se nemusely nutně krýt se zájmy Baiby Liepové a jejích přátel. Možná mu stačilo, že se podařilo odhalit Putnise. Murniers mohl mít úplně jinou představu o tom, jestli je politicky žádoucí vynést na světlo fakta o případu. Pomyšlení na nebezpečí, že majorův testament bude znovu utajen, Wallandera rozzlobilo.

„Chci vás požádat o kopii majorovy zprávy,“ požádal.

Murniers jeho záměr ihned prohlédl.

„Nevěděl jsem, že si ji dokážete přečíst v lotyštině,“ namítl.

„Není nutné, abych zrovna já musel umět všechno.“

Murniers ho dlouho mlčky pozoroval. Wallander opětoval jeho pohled a pomyslel si, že tentokrát se Murniersovi nesmí podařit uniknout. Když s ním teď naposledy měřil síly, cítil, jak nesmírně důležité je nenechat se porazit. Byla to jeho povinnost k malému krátkozrakému majorovi.

Murniersovo rozhodnutí přišlo náhle. Stiskl tlačítko zvonku na spodní straně desky stolu. Do kanceláře vešel muž a odnesl s sebou modrou složku. O dvacet minut později ležela před Wallanderem kopie, která nikdy nebude evidována a odpovědnost za ni může Murniers kdykoli popřít. Kopie, které se zmocnil švédský policista Kurt Wallander bez povolení a v rozporu s diplomatickou praxí zavedenou mezi přátelsky smýšlejícími zeměmi, aby ji pak předal do rukou těch, kdo neměli žádné právo zacházet s podobnými tajnými dokumenty. Takovým jednáním Wallander podal důkaz, že jeho přístup je nanejvýš neprofesionální a zaslouží si nejvyšší možné odsouzení.

Zhruba tak by se zřejmě o záležitosti mluvilo, asi takovými slovy by se o ní psalo v novinách, pokud by o ní vůbec někdo chtěl psát. Ale to bylo málo pravděpodobné. Wallander si pomyslel, že se nikdy nedozví, proč se Murniers tak rozhodl. Bylo to kvůli majorovi? Kvůli jeho zemi? Nebo si řekl, že si Wallander skutečně zaslouží malý dárek na rozloučenou?

Jejich rozhovor skončil. Nebylo co dodat.

„Pas, který momentálně používáte, má velmi pochybnou hodnotu,“ řekl Murniers. „Ale postarám se, abyste se mohl vrátit domů do Švédska bez potíží. Kdy chcete odjet?“

„Hned zítra se mi zdá brzy,“ uvažoval Wallander. „Spíše o den později.“

Plukovník Murniers ho doprovodil k autu, které čekalo na nádvoří. Wallander si najednou vzpomněl na svůj peugeot, který zůstal ve stodole v Německu někde u polských hranic.

„Rád bych věděl, jak si odvezu domů své auto,“ poznamenal.

Murniers se na něho nechápavě podíval. Wallandera napadlo, že pro něj navždy zůstane tajemstvím, jak blízko má Murniers k lidem, kteří se rozhodli vytvářet lepší budoucnost Lotyšska. Nikdy se nedostane za hranici, ke které měl dovoleno se jen přiblížit, nikdy neodsune kámen, aby se podíval, co je pod ním. Murniers jednoduše neměl tušení, jak se Wallander do Lotyšska dostal.

„To nic, jen jsem si na něco vzpomněl,“ mávl rukou místo vysvětlování.

Ten zatracený Lippman, pomyslel si rozzlobeně. Chtěl bych vědět, jestli tyhle lotyšské exilové organizace mají nějaké speciální fondy, ze kterých můžou poskytnout odškodnění švédským policajtům za jejich auta, která už nikdy neuvidí.

Cítil se podvedený, ale přitom si ve svých pocitech nedokázal udělat úplně jasno. Znovu si uvědomil, že to byl následek velké únavy, která stále ještě ovládala jeho mozek. Dokud si pořádně neodpočine, nemůže se zcela spoléhat na svůj úsudek.

Před autem, které mělo Wallandera odvézt k Baibě Liepové, se s Murniersem rozloučili.

„Doprovodím vás na letiště,“ nabídl se Murniers. „Zajistím vám dvě letenky, jednu z Rigy do Helsinek, druhou z Helsinek do Stockholmu. Pokud já vím, při pohybu mezi severskými státy není potřeba, abyste se prokazoval pasem. Takže se nikdo nedozví, že jste byl v Rize.“

Auto opustilo nádvoří policejní budovy. Byla tma. Wallander seděl na zadním sedadle odděleném od prostoru řidiče, za jehož hlavou bylo pootevřené okénko. Myslel na Murniersova slova. Nikdo se nedozví, že byl v Rize. V tu chvíli si uvědomil, že o tom sám nikdy nebude mluvit, že to neřekne ani svému otci. Uchová si to jako tajemství, protože všechno, co tu prožil, se zdálo příliš vzdálené normálnímu světu, příliš neskutečné. Kdo by mu to uvěřil?

Opřel se zády do sedadla a zavřel oči. Teď pro něj byla důležitá schůzka s Baibou. Na to, co bude následovat, až se vrátí do Švédska, bude mít dost času myslet potom.

~~~

Strávil v bytě Baiby Liepové dvě noci a jeden den. Přestože celou dobu čekal na vhodnou příležitost, až nastane ten správný okamžik, nikdy se nedostavila. Nedal před ní znát nic z protichůdných citů, které k ní choval. Nejblíže si byli druhý večer, když seděli vedle sebe na pohovce a prohlíželi si snímky v albu. Když vystoupil z auta, které ho přivezlo od Murnierse k jejímu domu, přijala ho rezervovaně, jako by se pro ni znovu stal cizím člověkem. Úplně ho to vyvedlo z míry, ale přitom si nedokázal vysvětlit proč. Co vlastně čekal? Připravila mu večeři, dušenou slepici se zeleninou, ale maso bylo tuhé a on usoudil, že Baiba rozhodně nepatří k vášnivým kuchařkám. Nesmím zapomínat, že je intelektuálka, pomyslel si. Patří k lidem, kteří se raději zaobírají sny o lepší společnosti, než by ztráceli zbytečně mnoho času praktickými věcmi. Svět potřebuje oba typy lidí. Ale jejich vzájemné soužití nemusí vést ke štěstí.

Wallander upadl do tiché melancholie, kterou však bez potíží dokázal uzavřít ve svém nitru. Hodnotil sám sebe a zařadil se do té skupiny, která má blíž k vaření než k intelektuálnímu snění. Policajt se sotva může ponořit do světa snů, jeho oči hledí dolů na zem plnou špíny, a ne vzhůru, k nebi lepších zítřků. Ale zároveň nemohl popřít, že se do ní zamiloval, a to byla živná půda pro jeho trápení. Nejpodivnější a nejnebezpečnější úkol, s jakým se kdy setkal, tedy měl končit smutkem. Vyvolalo to v něm hlubokou bolest. Když mu řekla, že své auto bude mít přichystané ve Stockholmu, skoro na to nereagoval. Najednou začal sám sebe litovat.

Ustlala mu na pohovce. Z ložnice slyšel její klidné oddechování. Přestože byl unavený, nemohl usnout. Několikrát vstal, přešel po studené podlaze k oknu a hleděl na opuštěnou ulici, kde na majora čekala smrt. Žádné stíny už tam nepostávaly. Byly pohřbeny spolu s Putnisem. Po všem zůstala jen velká prázdnota, trýznivá a zdrcující.

Den před odletem spolu navštívili dosud neoznačený hrob, kam nechal plukovník Putnis uložit Inese a ostatní zavražděné přátele. Nesnažili se přemáhat pláč, Wallander plakal jako opuštěné dítě, jako by si poprvé uvědomil, jak krutý je svět, ve kterém žije. Baiba přinesla květy, několik útlých pomrzlých růží, a položila je na navršenou hromadu hlíny.

Wallander jí předal kopii majorova testamentu. Ale dokud byl u ní, složku neotevřela.

Toho rána, kdy odlétal domů, padal v Rize sníh.

Murniers pro něj přijel osobně. Baiba Wallandera ve dveřích objala. Jejich objetí bylo tak pevné, jako by právě přežili ztroskotání lodi. Pak Wallander zamířil k autu.

~~~

Vystupoval po schůdcích do letadla.

„Příjemnou cestu,“ volal za ním Murniers.

Také on je rád, že zmizím, pomyslel si Wallander. Nebudu mu chybět.

Letadlo Aeroflotu opsalo nad Rigou protáhlou levou zatáčku. Potom pilot upravil kurz směrem přes Finský záliv.

Ještě předtím, než vystoupali do své letové hladiny, Kurt Wallander usnul s hlavou skloněnou na prsou.

Téhož večera 26. března dorazil do Stockholmu.

Hlas z reproduktorů v příletové hale ho vyzýval, aby se dostavil na informace.

V obálce na něj čekal jeho pas a klíče od auta. Jeho peugeot parkoval hned za stanovištěm taxislužby. Wallander s překvapením zjistil, že je čerstvě umytý.

Uvnitř bylo teplo. Někdo tam předtím seděl a čekal na něj.

Ještě tu noc odjel do Ystadu.

Těsně před svítáním překročil práh svého bytu na Mariagatan.

Epilog

Jednoho časného rána na začátku května seděl Wallander ve své kanceláři a pečlivě, ale znuděně vyplňoval sázkový tiket, když vtom se ozvalo zklepání a dovnitř vešel Martinsson. Bylo ještě stále chladno, jaro zatím do Skåne nedorazilo, ale Wallander měl přesto otevřené okno, jako by cítil potřebu provětrat si mozek. Roztržitě zvažoval, jaké šance mají fotbalové týmy ve vzájemných utkáních, a přitom k jeho uším odněkud doléhal zpěv neúnavné pěnkavy. Když se Martinsson ukázal ve dveřích, schoval Wallander tiket do zásuvky stolu, vstal ze židle a zavřel okno. Věděl, že Martinsson má neustálý strach z nachlazení.

„Neruším?“ zeptal se Martinsson.

Od svého návratu z Rigy se Wallander stranil svých kolegů a choval se k nim příkře. Některé z nich taková změna zarazila. Zajímalo je, jak je možné, že ho úplně vyvedla z rovnováhy taková drobnost, jakou bylo celkem bezvýznamné poranění ruky při lyžování na dovolené v Alpách. Ale nikdo se ho neodvážil zeptat přímo a všichni byli toho názoru, že se jeho mrzutost a špatná nálada časem vytratí samy od sebe.

Wallander si své nevhodné chování ke kolegům uvědomoval. Chápal, že nemá právo ztrpčovat jim práci tím, že bude kolem sebe šířit podrážděnost a melancholii. Ale současně nevěděl, jak to má zařídit, aby se zase stal tím starým Wallanderem z dřívějška, rázným, ale laskavým a přátelským policistou z ystadského policejního okrsku. Jako by takový člověk už neexistoval. Vlastně ani nevěděl, jestli se kvůli tomu trápí. Nevěděl ani, jak si představuje svůj další život. To, co prožil o své údajné dovolené v Alpách, mu kromě dalších věcí odhalilo, že pravda, kterou v sobě nosil, za skutečnou pravdou dost pokulhává. Na jedné straně si uvědomoval, že určitě nepatří k lidem, kteří by kolem sebe chtěli vědomě stavět hráze ze lží. Ale na druhé straně se stále častěji ptal sám sebe, jestli jeho nedostatečné poznání, jak svět kolem něj vlastně doopravdy vypadá, přece jen není určitým druhem nalhávání, i když pramenilo z jeho nevědomosti, a nikoli z úmyslného zatajování skutečnosti.

Pokaždé, když někdo vešel do jeho místnosti, ozvalo se v něm špatné svědomí. Ale nedokázal si s ním poradit jinak, než že předstíral, jako by všechno bylo jako obvykle.

„Nerušíš, pojď dál,“ vyzval Martinssona s pracně vybojovanou vlídností. „Posaď se.“

Martinsson zapadl do Wallanderovy židle pro návštěvy, která byla velice nepohodlná, protože měla příliš měkké polstrování.

„Myslel jsem, že ti musím povědět jeden podivný příběh,“ začal Martinsson. „Přesněji řečeno není to jeden, ale dva příběhy, o nichž jsem s tebou chtěl mluvit. Vypadá to, jako by nás navštívila strašidla z minulých časů.“

Wallander neměl příliš v oblibě Martinssonův způsob vyjadřování. Poetické obraty se podle jeho mínění velice špatně hodily k drsné skutečnosti, v níž se jako policisté denně pohybovali. Ale neřekl nic a čekal na pokračování.

„Vzpomínáš si na muže, který nám telefonoval a říkal, že se k pevnině blíží člun?“ začal Martinsson. „Ten, který chtěl zůstat v anonymitě a kterého se nám nikdy nepodařilo vypátrat?“

„Muži byli dva,“ namítl Wallander.

Martinsson přikývl.

„Ale mluvme nejprve o tom prvním. Před několika týdny Anette Brolinová zvažovala, jestli má právě tohoto muže dát zatknout pro podezření ze zvlášť hrubého fyzického napadení. Ale protože měl z dřívějška čistý trestní rejstřík, zůstal na svobodě.“

Wallander poslouchal s nepředstíraným zájmem.

„Jmenuje se Holmgren,“ pokračoval Martinsson. „Příležitostně jsem měl možnost se podívat do jeho spisu, když ležel u Svedberga na stole. Dočetl jsem se, že je registrovaným majitelem rybářské lodi, která se nazývá Byron. V tu chvíli jako by se mi v hlavě rozezněl zvonek. Obzvlášť zajímavé to bylo dál, protože se ukázalo, že tento Holmgren se dopustil násilí vůči jednomu ze svých nejbližších přátel, jistému Jakobsonovi, kterého příležitostně zaměstnával jako druhého člena lodní posádky.“

Wallander si vzpomněl na noc v přístavu v Branteviku.

Martinsson měl pravdu, bylo zřejmé, že se na scéně objevila strašidla z minulosti. Wallander si náhle uvědomil, že s napětím očekává pokračování.

„Na celé té věci je divné, že Jakobson napadení neohlásil, přestože bylo surové a podle všeho k němu došlo bez příčiny.“

„Kdo tedy podal oznámení?“ překvapeně se zeptal Wallander.

„Holmgren se na Jakobsona vrhl s klikou od zvedáku venku v přístavu v Branteviku. Někdo je uviděl a zavolal policii. Jakobson pak ležel tři týdny v nemocnici. Byl strašně zřízený. Ale odmítl proti Holmgrenovi svědčit. Svedbergovi se nikdy nepodařilo zjistit, co Holmgrena vedlo k takovému počínání. Začal jsem však uvažovat, jestli to nemohlo mít nějakou souvislost s tím člunem. Vzpomínáš si, jak chtěli jeden před druhým utajit, že nás kontaktovali? V každém případě jsme si mysleli, že to tak bylo.“

„Jo, vzpomínám si,“ přikývl Wallander.

„Měl jsem v úmyslu zajít za tím Holmgrenem a trochu si s ním popovídat,“ pokračoval Martinsson. „Bydlel ostatně ve stejné ulici jako ty. V Mariagatan.“

„Říkáš bydlel?“

„Právě. Když jsem tam přišel, byl pryč. Odstěhoval se, ale pořádně daleko. Vydal se do Portugalska. Na farním úřadě odevzdal papír, ve kterém uvedl status emigranta. Napsal do něj podivnou adresu na Azorách. Loď Byron prodal jednomu dánskému rybáři za cenu, která se dá považovat za čistě výprodejní.“

Martinsson se odmlčel. Wallander ho zamyšleně pozoroval.

„Musíš se mnou souhlasit, že je to velice zvláštní,“ ozval se znovu Martinsson. „Domníváš se, že bychom s tím měli seznámit policii v Rize?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Myslím si, že to není nutné. Ale v každém případě díky, že jsi mi o tom řekl.“

„To ještě není všechno. Teď přijde druhý díl toho příběhu. Četl jsi včerejší večerní noviny?“

Wallander dávno přestal kupovat noviny, kromě případů, kdy se podílel na nějakém vyšetřování, kterému novináři věnovali větší zájem, než bylo obvyklé. Zavrtěl hlavou a Martinsson pokračoval.

„Měl by ses na ně podívat. Píše se v nich totiž, že celníci v Göteborgu vylovili záchranný člun, o kterém se později ukázalo, že patří ruské rybářské vlečné lodi. Objevili ho nedaleko Vingy, a to jim připadalo zvláštní, protože právě ten den bylo bezvětří a moře bylo klidné. Kapitán ruské lodi tvrdil, že měli poškozený lodní šroub, a proto potřebovali zajet do loděnice, kde by ho mohli opravit. Měli rozhozené rybářské sítě na Doggerských mělčinách. Člun údajně ztratili, aniž si toho všimli. Čirou náhodou se do blízkosti člunu přiblížil pes vycvičený na hledání narkotik a hned se o něj začal živě zajímat. Když celníci člun prozkoumali, našli několik kilogramů prvotřídního amfetaminu, který mohl pocházet z polských laboratoří zařízených na výrobu drog. Myslím, že jsme tím získali potvrzení, které nám scházelo. Že totiž ve člunu, který nám ukradli přímo z našeho sklepa, bylo něco, co jsme měli sami najít.“

Wallander si při posledních Martinssonových slovech znovu uvědomil svou fatální chybu. Kolega měl samozřejmě pravdu, byla to neomluvitelná nedbalost. Současně v té chvíli pocítil chuť se Martinssonovi svěřit. Chtěl mít někoho, kdo by dokázal porozumět jeho podivnému příběhu, někoho, komu by mohl vyprávět, jak to vlastně bylo s jeho dovolenou v Alpách, která byla od začátku jen předstíraná. Ale neodhodlal se k tomu. Myslel si, že by to nedokázal.

„Úplně s tebou souhlasím,“ řekl místo toho. „Ale proč byli ti muži zavražděni a z jakého důvodu jim někdo předtím svlékl saka, na to už nikdy nedostaneme odpověď.“

„To neříkej,“ oponoval Martinsson a vstal. „Kdo ví, čím nás může překvapit zítřek? I tak jsme se přece dostali zase o krok dál v řešení toho případu.“

Wallander přikývl, ale neodpověděl.

Martinsson se zastavil ve dveřích a otočil se.

„Víš, co si myslím? Je to čistě můj osobní názor. Že se Holmgren a Jakobson zabývali nějakým pašováním. Náhodou narazili na záchranný člun. Ale měli pochopitelně dostatečný důvod na to, aby si policii drželi co nejdál od těla.“

„To nevysvětluje Jakobsonovo napadení,“ namítl Wallander.

„Možná se dohodli, že nás nebudou kontaktovat. Co když Holmgren Jakobsona podezíral, že nám to vyžvanil?“

„Můžeš mít pravdu. Ale to se nikdy nedozvíme.“

Martinsson odešel. Wallander znovu otevřel okno. Sáhl do šuplíku pro odložený sázkový tiket a pokračoval v jeho vyplňování.

Týž den později sedl do auta a vydal se dolů do přístavu. Stavil se tam v kavárně, kterou právě nedávno otevřeli.

Objednal si šálek kávy a pak začal psát dopis Baibě Liepové.

Ale když si o půl hodiny později přečetl, co napsal, roztrhal papír na kousky.

Opustil kavárnu a zamířil na přístavní hráz.

Rozhodil útržky papíru nad vodní hladinu, jako kdyby krmil racky drobty chleba.

Stále nevěděl, co jí má vlastně napsat.

Ale jeho touha byla velice silná.

Doslov

Pro vznik tohoto románu jsou rozhodující revoluční události v Pobaltí v posledních letech. Napsat knihu, jejíž děj a místo jsou situovány do prostředí, které je autorovi vzdálené, samozřejmě přináší komplikace. Ale ještě větší problémy nastanou, když se někdo pokouší vydat se na cestu do země, kde politicky a sociálně není nic rozhodnuto. Nehledíme-li na konkrétní potíže, jakými například může být ověření, jestli se určitá socha v určitý den stále nacházela na svém podstavci, nebo jestli už byla svržena a odvezena pryč; jestli ulice, která změnila jméno a pak se znovu vrátila k původnímu, se daného dne v únoru 1991 jmenovala tak či onak, existují jiné, hlouběji skryté problémy, které autor zpracovává. Přinejmenším jde o to, jak si poradit s faktem, že dnes máme stále k dispozici jen skoupé informace o vývoji v pobaltských státech. V každém případě je úkolem autora rekonstruovat myšlenky a pocity. Ale k tomu je potřebná pomoc. Pokud jde o tuto knihu, dlužím mnoha lidem vřelý dík. Chtěl bych uvést dva, jednoho jménem a druhého anonymně. Guntis Bergklavs si vyhradil neomezený čas k vysvětlování, vlastním vzpomínkám a návrhům. Také mi odhalil mnohá tajemství Rigy. Mimo něj chci poděkovat vyšetřovateli z rižské „mordparty“, který mě trpělivě seznamoval s tím, jak pracuje on sám i jeho kolegové.

Po celý čas jsme měli na paměti, jak tehdy, před pouhým rokem, věci vypadaly. Avšak v té době byla situace rozhodně v mnohém jiná, ještě méně jasná než dnes. Osud Pobaltí přece není žádným způsobem rozhodnutý. Na lotyšském území se například stále ještě nachází velké množství ruských vojáků. Jak se budoucnost bude vytvářet, závisí na intenzivním souboji starého s novým, známého s neznámým.

Několik měsíců poté, co byla tato kniha na jaře roku 1991 dokončena, došlo v Sovětském svazu k srpnovému pokusu o puč, rozhodující události, která urychlila vyhlášení nezávislosti v Pobaltí. Možnost takového puče je samozřejmě jedním z výchozích bodů tohoto románu. Nemohl jsem však, stejně jako kdokoli jiný, předpovídat, zda k puči skutečně dojde a jak skončí.

~~~

Toto je román. Znamená to, že všechno se možná neudálo nebo nevypadalo přesně tak, jak je to popsáno v této knize. Stejně tak se to mohlo stát právě tímto způsobem. Ke svobodě autora patří také možnost vybavit obchodní dům úschovnou tašek, přestože tam zatím žádná není. Nebo si jen tak ze vzduchu vytvořit oddělení nábytku, když je to právě zapotřebí. Což se občas stává.

Henning Mankell, duben 1992

Henning Mankell

MRTVÍ VE ČLUNU

Ze švédského originálu Hundarna i Riga, vydaného nakladatelstvím Ordfronts forlag, Stockholm 1994,

přeložil Tomáš Macků.

Obálku navrhla Natálie Šercová.

Grafická úprava Lubomír Kuba.

Vydalo R + H, spol. s r. o., nakladatelství MOTTO,

Na Sypčině 12,14700 Praha 4, jako svou 402. publikaci. Vydání první.

Praha 2005.

Odpovědná redaktorka Miluše Krejčová.

Sazba Lubomír Kuba.

Vytiskla Severografia, a. s., Obchodní 22, Most.

O autorovi

© Ulla Montan

Mezinárodně uznávaný autor Henning Mankell napsal řadu detektivních románů s hlavní postavou – komisařem Kurtem Wallanderem. Knihy byly vydány ve třiatřiceti zemích a stále se drží na vrcholu evropských žebříčků, získávají prestižní literární ocenění a vzniká podle nich bezpočet mezinárodních filmů i televizních adaptací.

Henning Mankell se narodil ve Stockholmu roku 1948, ale vyrostl v severním Švédsku. Na vysoké škole psal a režíroval divadelní hry. Atmosféra šedesátých let trvale poznamenala jeho skutky i životní názor. Tehdy se zrodil autor Henning Mankell. Roku 1973 vyšla jeho románová prvotina Bergsprängaren (Odstřelovač skal) o dělnickém hnutí ve Švédsku. Jako v celé tvorbě sedmdesátých let se zde věnuje závažným společenským problémům a protagonisty jsou ti „méně šťastní“ lidé.

Ostatně v žádné Mankellově knize nenajdete dokonalého hrdinu, a to dokonce ani v jeho sérii o komisaři Wallanderovi. Sám Mankell o něm říká: „Co dělá postavu věrohodnou? Je to její nestálost, vrtkavost. Kurt Wallander se jako člověk mění. V průběhu různých románů není toutéž osobou, a proto je sám sebou, proto je věrohodný. To je důvod, proč se nám někteří lidé zdají zajímaví. Opravdová lidská bytost je nehotová, je otevřena změně, vyvíjí se a je křehká. To znamená být ‚živý‘.“

V osmdesátých letech Henning Mankell věnoval veškerý svůj čas divadlu – byl dramatikem, režisérem a divadelním manažerem v jednom. Pracoval jako ředitel divadla Kronobergsteatern ve švédském Växjö. K literatuře vrátil až v roce 1990. Tehdy mu vyšly knížky Hunden som sprang mot en stjärna (Pes, který běžel ke hvězdám) a Skuggorna växer i skymningen (Stín roste za úsvitu), které byly určeny hlavně dětem. Později se k tvorbě pro děti ještě vrátil, a obdržel dokonce prestižní cenu Astrid Lindgrenové.

Rok 1990 znamenal pro Henninga Mankella velký průlom na poli literárním. Souvisel s vydáním románu Mördare utan ansikte (Vrazi bez tváře). Jde o příběh zločinu; setkáme se v něm s nyní tak slavným policejním superintendantem Kurtem Wallanderem. Tento román se zrodil v Mosambiku, kde se Mankell usadil. V roce 1991 bylo Henningu Mankellovi uděleno právě za tuto knihu ocenění Akademie švédských autorů detektivní literatury a ještě téhož roku získala i cenu Švédské akademie pro kriminální literaturu Skleněný klíč za nejlepší skandinávskou detektivku. Mankell pokračoval v této cestě a vydával další romány s hlavní postavou Kurtem Wallanderem. V roce 1992 vyšla kniha Mrtví ve člunu (Hundarna i Riga) a o pouhý rok později Den vita lejoninnan (Bílá lvice). Roku 1994 následoval čtvrtý román ze série – Mannen som log (Muž, který se smál). Celkem vydal Henning Mankell devět knížek s inspektorem Wallanderem. Tou poslední je sbírka povídek a setkáváme se v ní s mladým inspektorem ještě v době před Vrahy bez tváře.

V červnu 2001 založil Mankell spolu s Danem Israelem, bývalým ředitelem nakladatelství Ordfront Publishing House a Norstedts Publishing House, nové nakladatelství Leopard. Jejich záměrem bylo ukázat Švédsko jako zemi dramatických společenských změn. Proto vydávají knihy o historii, sociologii, popularizační příručky… Romány jsou však neméně důležitou součástí jejich edičního plánu, neboť podle Mankella představují jedinečný způsob, jak porozumět lidem nejen ve Švédsku, ale kdekoli na světě.

V současnosti žije Henning Mankell střídavě ve Švédsku, kde řídí nakladatelství a vydává své romány, a v mosambickém Maputu, kde pracuje jako ředitel divadla Teatro Avenida.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai