Henning Mankell

Neklidný muž

Příběh začíná náhlým výbuchem vzteku.

Těsně předtím ale na švédském úřadě vlády, kde se události

seběhnou, vládne ranní poklid. Všechno zapříčiní zpráva ode

vzdaná předchozího večera. Právě do ní se teď u tmavého psací

ho stolu začetl švédský premiér.

Došlo k tomu časně ráno na jaře roku 1983. Nad Stockholmem

visel neurčitý zvlhlý opar a listí na stromech ještě nezačalo rašit.

Na úřadě vlády se samozřejmě o počasí mluvilo stejně intenzivně jako na jiných pracovištích. Pokud šlo o počasí, všichni z úřadu se obraceli na Akeho Leandera, který pracoval jako vrátný v těch nejsvětějších prostorách kanceláře vlády. Mělo se za to, že právě on má vždycky po ruce nejspolehlivější údaje.

Před několika lety se Leander dočkal vznešenějšího označení,

něco jako „vedoucí provozní kanceláře“. Sám se nicméně dál po

važoval za vrátného a ani ho nenapadlo, že by snad jeho pracovní pozice potřebovala nový název.

Ake Leander tu byl odjakživa, neustále nablízku střídajícím

se premiérům a náměstkům. Byl součástí inventáře, diskrétní

a oddaný své práci. Kdosi žertem navrhl, že by se po smrti měl

stát patronem a ochráncem úřadu vlády, vlídný duch, který bdí

nad snahami o řízení země jménem Švédsko.

Leanderovy hluboké vědomosti o počasí souvisely s jeho ko

níčkem. Neměl rodinu a bydlel v nevelkém bytě ve čtvrti Kungs

holmen, kde si budoval celosvětovou síť přátel prostřednictvím

nadšeneckého radioamatérského vysílání. Dávno uměl zpamě

ti většinu kódů, které tvoří radioamatérský žargon. Tak třeba,

že QRT značí „přeruš vysílání“ nebo že AURORA vysvětluje vý

padky ve vysílání a příjmu z důvodu vysokofrekvenční polární

záře a tak dále. Sedával skoro každý večer se sluchátky na uších a vysílal kód QRZ: „Vysílá…“ a pak své jméno. Kolovala legenda, že kdysi dávno prý tehdejší předseda vlády z neznámého důvodu potřeboval vědět, jaké počasí panuje v říjnu a listopadu na 9

ostrově Pitcairn, což je odlehlý ostrůvek v Tichém oceánu, na

který se nadobro uchýlili námořníci z lodi Bounty poté, co se

vzbouřili proti kapitánu Blighovi a unesenou loď spálili. Leander druhý den premiérovi požadované údaje o počasí předal. A samozřejmě se nezeptal, nač jsou potřeba. Jak už bylo řečeno, Ake Leander byl velmi diskrétní.

S Leanderem se co do mezinárodních kontaktů nikdo nemů

že měřit, ani lidi z ministerstva zahraničí, říkávalo se o něm trochu poťouchle, když pomalými kroky kráčel po chodbě.

Ale ani on nemohl tušit, jaký výbuch vzteku naruší zdejší klid.

Když premiér dočetl poslední stránku, vstal a šel k oknu. Venku se vzduchem proháněli racci.

Šlo o ponorky. Ty zatracené ponorky, které se na podzim 1982

údajně dostaly do švédských teritoriálních vod a narušily hra

nice Švédska. Do toho se ve Švédsku konaly volby a poté, co

pravice přišla o mandáty a dostala se v parlamentu do menšiny,

pověřil předseda parlamentu sestavením nové vlády Olofa Pal

meho. Po nástupu k moci nová vláda okamžitě ustavila komisi,

která měla události kolem ponorek, jež se nikdy nepodařilo do

stat na hladinu, vyšetřit. Předsedou komise byl Sven Andersson.

Výsledky šetření komise právě předložila. Olof Palme si zprávu

přečetl. A ničemu nerozuměl. Závěry šetření byly naprosto ne

pochopitelné. Palme se rozzuřil na nejvyšší míru.

Je ovšem třeba poznamenat, že to nebylo poprvé, co se Olof Pal

me na Svena Anderssona rozčílil. Jeho averze sahala vlastně až

do června 1963, kdy těsně před svátkem slunovratu policie zatkla na mostě Riksbron v centru Stockholmu šedovlasého sedmapadesátiletého muže v elegantním obleku. Odehrálo se to tak ne nápadně, že to nezaznamenali ani lidé, kteří se tou dobou nachá

zeli v bezprostřední blízkosti. Zatčený se jmenoval Wennerström, byl plukovníkem vojenského letectva a okamžikem zatčení na

mostě se stal také odhaleným superšpionem Sovětského svazu.

10

V momentě Wennerströmova zatčení byl tehdejší švédský

předseda vlády Tage Erlander na cestě ze zahraničí do vlasti,

vracel se z jedné ze svých nečetných dovolených, kterou strávil na ostrově Reso v Riva del Sole. Když Erlander vystoupil z letadla a zasypali ho novináři, nejenže byl naprosto nepřiprave ný, ale navíc neměl ani ponětí, oč se jedná. Nevěděl ani o zatčení, ani o žádném podezřelém plukovníku Wennerströmovi. To

jméno se spolu s podezřením možná vzneslo jako letitý prach

při některé z nepravidelných schůzek, na nichž ministr obra

ny premié rovi mezi čtyřma očima referoval o různých záleži

tostech, ale nešlo o nic závažného, nic, čeho by se dalo chytit.

V kalných vodách studené války přece pořád vlála podezření

ohledně ruských špionů. Erlanderovy odpovědi proto byly tako

vé, jaké byly. Muž, který byl švédským předsedou vlády nepře

tržitě po dlouhých sedmnáct let, stál před novináři jako hlupák a nevěděl, co říct, jelikož ani ministr obrany Andersson, ani nikdo jiný, kdo měl s tou záležitostí co do činění, ho o nastalých událostech neinformoval. Během necelé hodiny ke konci letu, kdy letadlo zamířilo z Kodaně do Stockholmu, měli dostatek

času ho do šokujících událostí dostatečně zasvětit a premiér by se tak býval mohl na rozvášněné novináře připravit. Ale na letišti v dánském Kastrupu na něj žádný informovaný doprovod nečekal.

Na veřejnost to nikdy neprosáklo, ale v následujících dnech

byl Erlander jen krůček od toho, aby odstoupil ze svého premiérského postu a vzdal se předsednictví sociálnědemokratické stra

ny. Kolegové z vlády ho zklamali jako ještě nikdy. A Olof Palme, který se už tehdy jevil jako Erlanderův budoucí nástupce, s ním pochopitelně loajálně sdílel jeho vztek nad tím, jaká že to lhostejnost vedla k jeho ponížení. Olof Palme hlídá svého Mistra jako zuřivý bloodhound, tak se to říkalo ve vládních kruzích. Nikdo

neměl ve zvyku odporovat.

Olof Palme Svenu Anderssonovi nikdy neodpustil, čemu teh

dy Er lan dera vystavil.

11

Mnozí si později lámali hlavu nad tím, proč si navzdory tomu

Palme nechával Anderssona ve vládě. Ale tak nepochopitelné to

nebylo. Kdyby Palme mohl, samozřejmě by se Anderssona zbavil.

Jenže to zkrátka a dobře nešlo. Sven Andersson měl velkou moc

a značný vliv v regionálních stranických organizacích. Na rozdíl od Olofa Palmeho pocházel z dělnické rodiny, kdežto Palme byl

přímým potomkem staré pobaltské šlechty, měl v příbuzenstvu

důstojníky a sám byl ostatně důstojníkem v záloze, ale přede

vším pocházel ze zámožné švédské horní vrstvy. Neměl naprosto

žádné ukotvení v hlubinách své strany. Olof Palme byl přeběh

lík. Sice to se svým politickým přesvědčením myslel vážně, ale

stejně zůstával cizím poutníkem, který se zastavil na doživotní návštěvu.

Ake Leander šel po chodbě kolem premiérovy kanceláře a nesl

ostře formulovaný oběžník o tom, jak liknaví úředníci na úřadě

vlády nezamykají večer dveře. Vtom zaslechl z kanceláře známky

záchvatu zuřivosti. Na kratičký okamžik se zastavil a pak pokra

čoval v chůzi, jako by se nechumelilo.

Olof Palme už svůj vztek nedokázal ovládnout. Obrátil se

k Anderssonovi, který se krčil na šedé pohovce. Premiér byl v obličeji rudý jako krocan a v ramenou mu podivně škubalo, což se

mu v rozčilení stávalo.

„Nejsou přece důkazy,“ hulákal. „Jen tvrzení, dohady, náznaky

neloajálních námořních důstojníků. Tohle vyšetřování nevneslo

do té záležitosti žádné světlo. Naopak nás zavádí do politických bažin.“

O dva roky dřív, v noci na osmadvacátého října 1981, ztros

kotala v zálivu Gasefjärden u Karlskrony sovětská ponorka. Ne

jenže se tak stalo ve švédských teritoriálních vodách, navíc šlo o vojenské ochranné pásmo. Ponorka měla označení U 137. Její

kapitán Anatolij Michajlovič Guščin tvrdil, že se ponorka od

chýlila od kurzu kvůli neznámé chybě gyroskopu. Švédští ná

mořní důstojníci i obyčejní rybáři byli naproti tomu nezvratně

12

přesvědčeni, že doplout takhle hluboko mezi šéry, aniž by člověk už dávno ztroskotal, je kousek, který by se mohl se štěstím povést leda nějakému slušně opilému lodivodovi.

Šestého listopadu byla ponorka U 137 odtažena do mezi

národních vod a odplula. V tomhle případě nebylo pochyb, že se

ve švédských vodách pohybovala sovětská ponorka. Zůstalo ov

šem otázkou, zda šlo o vědomé porušení hranic, či o řízení plavidla v opilosti. Jelikož se Rusové tvrdošíjně drželi verze o selhání kompasu, považovalo se to obecně za důkaz toho, že kapitán byl skutečně namol. Žádné sebevědomé loďstvo samozřejmě nepři

zná, že jeho velitel byl ve službě pod vlivem alkoholu.

Tenkrát důkazy existovaly. Ale kde jsou teď?

Co řekl tehdejší ministr Andersson na svou obranu a jak hájil

závěry vyšetřování, to už nikdo neví. On sám si o tom žádný zá

znam neudělal a rovněž Olof Palme, kterého o několik let později zavraždili, po sobě nezanechal jakékoliv svědectví.

Ani Ake Leander si ke zmíněnému výstupu v premiérově pra

covně nic nepoznamenal a nikomu o tom neřekl. Ze služby ode

šel na počátku roku 1989 a stáhl se do svého bytu a k přátelům

z éteru. Od tehdejšího předsedy vlády se mu dostalo vřelého po

děkování, a když pak na podzim 1998 ve vší tichosti zesnul, nikdo na úřadě vlády neměl dojem, že by se snad vrátil jako duch.

Tím výbuchem vzteku to všechno začalo. Příběh o podmínkách

politiky, cesta do bažin, kde si pravda a lež vyměňují znaménka, až je nakonec nemožné udělat si v čemkoliv jasno.

13

1. díl /// příchod do bažin

1

V roce, kdy Kurt Wallander oslavil pětapadesátiny, si ke svému

vlastnímu překvapení splnil sen, který nosil v hlavě celou věč

nost. Už od rozvodu s Monou před bezmála patnácti lety si říkal, že se odstěhuje na venkov a opustí byt v ulici Mariagatan, v jehož zdech sedí tolik krušných vzpomínek. Pokaždé, když se ve čer vracel domů po nějakém bezútěšném pracovním dni, mu ten

byt připomněl, že tu kdysi bydlel s rodinou. Nábytek na něj zíral s němou výčitkou.

Nikdy se nesmířil s myšlenkou, že právě tady by měl žít, dokud

nezestárne natolik, že už se třeba o sebe nedokáže sám postarat.

Sice mu ještě nebylo ani šedesát, ale stejně čím dál častěji vzpomínal na osamělé stáří svého otce a bylo mu jasné, že takhle dopadnout nechce. Dost na tom, že vídal ráno při holení v zrcadle svůj obličej a pozoroval, jak se otci víc a víc podobá. V mládí měl rysy tváře spíš po matce. Ale teď jako by si ho otec postupně přebíral, jako běžec, který dlouho zaostával, a najednou se pomalu propracovává vpřed, jak se blíží neviditelná cílová páska.

Wallanderova představa o životě byla celkem prostá. Nechtěl

skončit jako zatrpklý samotář, který stárne v osamění a navště

vuje ho jen dcera a možná některý z bývalých kolegů, který si

vzpomene, že je důchodce ještě naživu. Nedělal si povznášející

náboženské naděje, že snad na druhé straně temné řeky cosi čeká.

Je tam stejná tma, z jaké kdysi na tenhle svět přišel. Než oslavil padesátku, měl v sobě neurčitý strach ze smrti, byla to jeho osobní mantra: že bude mrtvý tak dlouho. Viděl v životě příliš mnoho mrtvých. V jejich němých obličejích se nezračilo nic, co by svěd čilo o tom, že jejich duše odešla do nebe. Jako mnoho policistů i on byl svědkem veškerých možných způsobů smrti. Při nějaké

příležitosti, krátce poté, co dostal k padesátinám na policejní stanici dort a nádavkem nicneříkající proslov policejní ředitelky Lizy Holgerssonové proložený standardními frázemi, si koupil 17

1. díl /// příchod do bažin

zápisník a na jeho stránkách začal z paměti vyvolávat všech

ny mrtvé, na které v životě narazil. Byla to morbidní činnost

a sám nechápal, co ho k tomu vede. Když se dostal k desátému

sebevrahovi, kterým byl jakýsi závislý čtyřicátník potýkající se prakticky se všemi myslitelnými problémy, vzdal to. Ten muž

se oběsil na půdě zbořeniny, kde přespával. Jmenoval se Welin

a oběsil se takovým způsobem, aby si zlomil vaz a nehrozilo, že se pomalu udusí. Patolog Wallanderovi potvrdil, že to chlápkovi vyšlo. Posloužil sám sobě jako zdatný popravčí. Po téhle vzpomínce nechal Wallander sebevraždy plavat a místo toho jako padlý na hlavu věnoval několik hodin vzpomínání na mrtvé děti

a mladistvé. Toho pak taky nechal, bylo to příliš ohavné. Později se ho zmocnil stud a zápisník spálil, jako by se v něm zabýval

něčím zvráceným a zakázaným. V jádru byl vlastně veselý člověk.

Jen bylo zapotřebí dát téhle stránce jeho povahy šanci.

Jenže smrt mu byla neustálým společníkem. Sám ve službě

několikrát způsobil smrt člověka, ale povinné vyšetřování ná

sledně nikdy nevedlo k obvinění z nepřiměřeného násilí.

Dva zabití lidé, to byl jeho vlastní kříž, který s sebou vláčel.

Snad se nesmál tak často, ale bylo to způsobeno tím, čím si mu

sel projít.

Jednoho dne nicméně udělal konečné rozhodnutí. Předcházel

mu rozhovor s jedním zemědělcem kvůli závažnému případu lou

peže. Bylo to kousek od Löderupu, nedaleko domu, kde kdysi

žil jeho otec. Na cestě zpátky do Ystadu si všiml cedule realitní kanceláře, která ukazovala na menší štěrkovou cestu, kde stál

dům na prodej. Rozhodnutí přišlo zničehonic. Wallander zabrzdil, otočil auto a dojel k nabízenému domu. Nemusel ani vystoupit

z vozu, hned mu bylo jasné, že tahle nemovitost potřebuje rekonstrukci. Původně to byla hrázděná usedlost ve tvaru písmene U.

Teď bylo jedno křídlo pryč, nejspíš shořelo. Wallander stavení

obešel. Bylo to zkraje podzimu. Ještě teď si vybavil šňůru stěhovavých ptáků mířících na jih, letěli v řadě přímo nad jeho hlavou.

18

Nakoukl do oken a zaznamenal, že důkladnou revizi bude potře

bovat jen střecha. Výhled od domu byl ohromující, v dálce se mihotalo moře a snad zahlédl i trajekt na cestě z Polska do Ystadu.

To odpoledne v září 2003 se do toho osamělého domu na první

pohled zamiloval.

Vyrazil odtud rovnou za realitním makléřem do Ystadu. Cena

byla přiměřená, stačila by na ni půjčka, kterou by zvládl splatit.

Hned druhý den přijel i s makléřem. Mladý muž zodpovědný za

prodej domu mluvil strojeně a vypadal, že je duchem zcela ne

přítomný. Nemovitost naposledy vlastnil mladý pár. Manželé se

přistěhovali ze Stockholmu, jenže se prakticky hned poté roz

hodli pro rozvod, ani nestihli dům zařídit nábytkem. Ale ve zdech prázdného domu se neukrývalo nic, co by Wallandera děsilo. A to nejdůležitější bylo zřejmé na první pohled; mohl se nastěhovat okamžitě. Střecha ještě pár let vydrží. Jen bude nutné v někte

rých místnostech vymalovat, možná vyměnit vanu a eventuálně

koupit nový sporák. Kotel na vytápění byl ale maximálně pat

náct let starý a rozvody a elektrika jakbysmet.

Než odtamtud odjeli, zeptal se Wallander, jestli jsou ještě ně

jací další zájemci. Jeden tu je, přitakal makléř a nasadil ustaraný výraz, jako by si přál, aby dům získal právě Wallander, ovšem

s tichým varovným podtónem, že se musí rozhodnout okamžitě.

Wallander nicméně nehodlal kupovat zajíce v pytli. Bratr jedno

ho jeho kolegy z práce dělal kolaudace a Wallanderovi se podařilo domluvit s ním prohlídku domu hned na další den. Odborník

neobjevil žádné další nedostatky. Tentýž den zašel Wallander

do své banky, kde mu sdělili, že mu jako důvěryhodnému klien

tovi částku potřebnou ke koupi půjčí. Během let v Ystadu si bez konkrétního úmyslu, leč pravidelně spořil. To mu stačilo na nutný vklad hotovosti.

Večer si sedl k jídelnímu stolu a udělal si důkladný ekono

mický propočet. Svým způsobem mu to přišlo jako slavnostní

situace. O půlnoci se rozhodl. Ten dům, který dostal dramatické jméno Na Černém návrší, koupí. Navzdory pozdní hodině zavolal

19

1. díl /// příchod do bažin

své dceři Lindě. Bydlela v nově postavené čtvrti u výjezdu smě

rem na Malmö. Ještě nespala.

„Přijeď,“ vyhrkl vzrušeně. „Mám novinky.“

„Uprostřed noci?“

„Stejně máš zítra volno.“

Před několika lety mu Linda během procházky po pláži Mossby

pověděla, že se rozhodla kráčet v jeho stopách. Překvapilo ho to.

Vzápětí si uvědomil, že mu to udělalo radost. Jako by tím dala

nový smysl všem těm rokům, kdy sám pracoval u policie. Když

dodělala školu, nastoupila v Ystadu. V prvních měsících bydlela u něho doma v Mariagatan. To už taková sláva nebyla, starého

psa novým kouskům nenaučíš. Navíc ji tak docela nedokázal brát

jako dospělého člověka. Jejich vztah zachránil gong, který ozná

mil, že si sehnala vlastní byt.

Ten večer jí řekl, co má v plánu. Druhý den se s ním jela na nemovitost podívat a bez váhání prohlásila, že je to dům přesně pro něj. Tenhle ať si koupí, na konci štěrkové cesty, na vršku mírného kopce s výhledem na moře.

„Bude ti tu strašit děda,“ řekla mu. „Ale nemusíš se bát. Bude

to takový strážný duch.“

Chvíle, kdy Wallander podepsal kupní smlouvu a sevřel v ruce

těžký svazek klíčů, patřila k velkým a šťastným okamžikům jeho

života. Prvního listopadu se nastěhoval. Vymaloval předtím dva

pokoje, ale nový sporák si nekoupil. Ulici Mariagatan opustil bez sebemenších pochyb, jestli dělá dobře. V den, kdy překročil práh, zuřila kolem jeho nového domu prudká jihovýchodní bouře.

Hned první večer v té slotě vypadl proud. Najednou Wallan

dera v novém domově obklopila tma jako v ranci. Do nosných

trámů se opíral vichr a Wallander si všiml, že v jednom místě

dovnitř zatéká. Ale ničeho nelitoval. Tady je jeho místo.

Venku na dvoře stála psí bouda. Už od dětství Wallander tou

žil mít psa. Před třináctými narozeninami se už vzdal veškeré

20

naděje, a právě tenkrát ho od rodičů dostal jako dárek. Toho

pejska miloval nadevše. Později si říkal, že právě fenka Saga ho vlastně naučila, co je to láska. Ve třech letech Sagu přejel nákla

ďák. Takovou bolest a šok v životě předtím nezažil. Ještě teď si snadno vybavil tehdejší změť pocitů, přestože od té doby uplynulo víc než čtyřicet let. Smrt udeřila, pomyslel si. A má mocnou a nemilosrdnou pěst.

O dva týdny později si pořídil psa, štěně černého labradora.

Nebyl to úplně čistokrevný pejsek, ale i tak měl podle majitele výborné předpoklady. Wallander se už předem rozhodl, že mu dá

jméno Jussi, podle švédského tenora a svého velkého hrdiny.

Na začátku prosince pozval kolegy z práce na oslavu nového byd

lení. Večer zase vypadl proud, ale tentokrát byl připravený a měl po ruce svíčky a dvě staré petrolejky, které zdědil po otci. Ani ne za hodinu se zase rozsvítilo. Wallander si říkal, že tenhle večer si musí zapamatovat. Ještě není tak starý, aby nemohl změnit život.

Ještě má přátele, nejsou to jen kolegové, kteří přišli z nějakého pochybného pocitu povinnosti.

Pozdě v noci odjeli poslední hosté a Wallander šel vyvenčit

Jussiho. V ruce měl baterku, aby potmě nezakopl. Nebyl střízli

vý a místní pole, která se v létě rozzáří žlutou řepkou, lemovala spousta skrytých příkopů. Pustil Jussiho z vodítka a ten zmizel ve tmě. Obloha byla studená a jasná, vítr se utišil. V dálce na obzoru zahlédl světla trajektů. Došel jsem až sem, pomyslel si.

Odvážil jsem se odejít, dokonce jsem si pořídil psa. Teď jde jen o to, kam dál?

Ze tmy se jako neslyšný stín vrátil Jussi. Ale odpověď na otáz

ku, kterou Wallander vyslal do noční temnoty, v tlamě nenesl.

Téměř o čtyři roky později, na počátku roku 2007, se Wallande

rovi zdál sen právě o té noci po večírku v jeho novém domě. Ta

otázka pořád visí ve vzduchu, pomyslel si, když se vzbudil. Uplynuly čtyři roky a já pořád ještě nevím, kam směřuju.

21

1. díl /// příchod do bažin

Bylo úterý po svátku Tří králů. V noci předtím se přes již

ní Skane přehnala krátká sněhová bouře a zmizela nad Balt

ským mořem. Příjezdovou cestu k domu zavál sníh. Už krátce

po šesté ráno Wallander venku odhraboval závěje a Jussi na

bílé mezi dychtivě pátral po zaječích stopách. Wallander byl ten den dopoledne objednaný k lékaři na kontrolu cukru v krvi. Už

to bylo přes deset let, co mu našli cukrovku. Zpočátku stačilo

udržovat přiměřenou hladinu cukru změnou jídelníčku, dostat

kem pohybu a léky. Ale před pár lety si Wallander začal píchat

injekce.

Po návštěvě lékaře měl v práci pokračovat ve vyšetřová

ní, které ho plně zaměstnávalo už od začátku prosince. Lupiči

ukradli velké množství zbraní a při loupeži těžce zranili staršího obchodníka se zbraněmi a jeho manželku. Muž zůstával stále

v umělém spánku a byl v ohrožení života. Žena byla při vědo

mí, ale po útoku oslepla na jedno oko a měla prasklou lebeční

kost. Wallander dorazil na místo činu, do domu ležícího zhruba

deset kilo metrů severně od Ystadu, jako jeden z prvních. Zuřivé násilí, kterému byli staří manželé vystaveni, jím otřáslo. Lupiči je ztloukli do bezvědomí, svázali provazem a nechali je v jejich krásném domě s velkou zahradou napospas smrti.

Muž se jmenoval Olof Hansson a obchod se zbraněmi pro

vozoval z domova. Živnost převzal po otci a věnoval se jí spolu s manželkou Hannou. Specializovali se na revolvery a pistole,

většinou se jednalo o sběratelské kousky. Zloději se na loupež

dobře připravili. Wallander a státní zástupce Erik Petrén si ještě s dalšími vyšetřovateli ze skupiny vyčleněné pro pátrání prošli záznamy z bezpečnostních kamer. Napočítali pět osob, všichni měli masky. Jedna z kamer zachytila okamžik, kdy Olof Hansson

dostal zásah dřevěnou palicí do temene hlavy. Pokojem se ozvalo přidušené zasténání.

Wallander se ve vzpomínkách vrátil k jiné starší manželské

dvojici, kterou před téměř dvaceti lety zavraždili v Lenarpu. Ve Wallanderově mentálním archivu patřilo vyšetřování toho zlo22

činu k nejintenzivnějším, jaká měl za všechna léta v Ystadu na

starost. Ten zločin spáchali dva uprchlíci, kteří žádali ve Švédsku o azyl. Všimli si, že si starý zemědělec v pobočce banky vybral velkou částku. Jako by se to teď Wallanderovi celé před očima odehrávalo znovu, opakovaná hrůza. Dávné události se promísily

s jeho současným případem. Bestiální násilí a brutalita, která ho teď děsila stejně jako tenkrát.

Na zadržení pachatelů pracovali už přes měsíc. V prvních týd

nech se neměli naprosto čeho chytit, chyběl sebemenší podnět či stopa. I když fakt, že útok byl pečlivě naplánovaný, představoval pro Wallandera stopu sám o sobě. S největší pravděpodobností byli pachatelé už v minulosti trestaní. Když se naskytla příležitost, zajel Wallander do Hässleholmu. Jel si tam promluvit s jakýmsi Runem Berglundem. Sešli se pod rouškou večerního šera u sportovního areálu. Berglund měl za sebou zlodějskou minu

lost a dvakrát ho odsoudili za těžké ublížení na zdraví. Pak najednou došel spasení a ke všeobecnému úžasu zlodějskou kariéru

opravdu pověsil na hřebík. Ale přestože už se trestnou činností nezabýval, měl pořád spoustu kontaktů. Wallander si ho kdysi

vypůjčil jako informátora od jednoho kriminalisty z Malmö a od

té doby se čas od času ozval, když něco potřeboval. Cena byla pokaždé stejná, dvě stokoruny do kostelní pokladničky. Berglund

pracoval od sedmi do čtyř v pneuservisu a veškerý volný čas

věnoval svobodné církvi, kde našel Ježíše. Nebo to bylo obráce

ně a Ježíš našel jeho? Wallander nikdy nezapochyboval, že sto

koruny končí tam, kde mají.

Když vysvětlil, o co tentokrát jde, Berglunda to nepřekvapilo.

Krádež zbraní u Ystadu se hojně propírala v médiích. Berg lund

měl za to, že by to mohla být práce na objednávku ze zahrani

čí. Olof Hansson měl sice v domě instalovaný rozsáhlý bezpeč

nostní systém, ale proti tomu, co se dalo vidět na kontinentu,

to byl slabý odvar. Takže pro dostatečně schopné zloděje mohl

být Hanssonův dům jednodušší volba než nějaký cíl v zahra

ničí. Berglund slíbil, že pokud něco zjistí, ozve se. A opravdu 23

1. díl /// příchod do bažin

Wallanderovi den před Štědrým večerem zavolal a dal mu tip na

smíšený gang Švédů a najatých Poláků.

Na Štědrý večer Olof Hansson zemřel. Tím se zločin pře

klasi fikoval z těžkého ublížení na zdraví ve vraždu. Na případu s Wallan derem pracovaly především dvě policistky, AnnLouise

Edenmanová, která k nim přišla z Lundu, a Kristina Magnusso

nová. Ta se stejně jako kdysi Wallander do Ystadu přestěhovala

z Malmö. Aniž by o tom někdo rozhodl, vyšetřování vedl Wallan

der. Občas si vzpomněl, jaké to bývalo, když byl jeho nejbližším nadřízeným zkušený komisař Rydberg. To bylo v začátcích jeho

služby v Ystadu. Pak dostal Rydberg rakovinu a zemřel. Wallan

der ho celé ty roky postrádal a v určitých obdobích na něj myslel téměř denně. Čas od času zašel s květinou k jeho hrobu, to když se potýkal s nějakým obtížným případem. Stál před prostým ná hrobním kamenem vsazeným do země a ptal se sám sebe, co by

asi udělal Rydberg. A občas ho napadlo, jestli si třeba Edenma

nová nebo Magnussonová někdy v budoucnu položí otázku, co

by v jejich situaci udělal Wallander.

Netušil. A vlastně to ani vědět nechtěl.

Dvanáctého ledna se v jediném okamžiku převrátil Wallanderovi

život naruby. Nejprve nastal průlom ve vyšetřování. Do jeho kanceláře vpadla jako velká voda Kristina Magnussonová. Wallander

zrovna procházel veškerá hlášení o krádeži zbraní, která poslala státní kriminálka. Z výrazu její tváře pochopil, že se něco stalo.

Poznával v tom sám sebe. I on ještě pořád občas vtrhl kolegům

do kanceláře, když měl důležité novinky.

„Hanna Hanssonová promluvila,“ vyhrkla. „Začíná si vzpomí

nat.“

„Co řekla?“

„Minimálně dva z těch mužů poznala.“

„Měli snad masky, nebo ne?“

„Prý je poznala po hlase. Už u nich v obchodě jednou byli.“

„Bez masek?“

24

Kristina Magnussonová přikývla. Wallanderovi okamžitě do

šlo, co by to mohlo znamenat.

„Takže jsou na záznamu z bezpečnostní kamery?“

„Není to vyloučené.“

Wallander tu informaci zvažoval.

„Jsi si jistá, že se neplete?“

„Dělá dojem, že to má v hlavě v pořádku. A vůbec nezaváhala.“

„Ví, že její manžel umřel?“

„Ne. Obě dcery jsou v nemocnici, ale doktoři je požádali, ať jí o otcově smrti neříkají.“

Wallander pochybovačně zavrtěl hlavou.

„Jestli to má v hlavě v pořádku, jak říkáš, tak už to ví. Její dcery to mají napsané v očích.“

„Takže podle tebe jí to můžeme říct?“

Wallander vstal ze židle.

„Já jenom, abysme se nenechali zmást. Došlo jí, že umřel. Jak

dlouho byli svoji? Čtyřicet sedm let? Teď dáme dohromady všech

ny lidi, co tu máme, a začneme procházet záznamy z těch kamer.“

Wallander vyšel na chodbu pár kroků za Kristinou, rád ji tajně

zezadu pozoroval. Vtom mu v kanceláři zazvonil telefon. Zaváhal, jestli ho má nechat být, ale pak se otočil a vrátil se. Volala mu Linda. Na Štědrý den pracovala a měla nezvykle napilno, v Ystadu došlo k bezpočtu rodinných hádek a případů násilí. Teď měla

pár dní volno.

„Máš chvilku?“

„Ani ne. Možná se konečně dostáváme k identifikaci těch zlo

dějů zbraní.“

„Musíme se sejít.“

Wallander slyšel v jejím hlase napětí. Znepokojilo ho to, jako

pokaždé, když měl pocit, že se jí něco přihodilo.

„Je to něco vážného?“

„Ne, ne.“

„Můžeme se sejít v jednu.“

„Tak na pláži Mossby?“

25

1. díl /// příchod do bažin

Wallanderovi přišlo, že si snad dělá legraci.

„Mám si vzít plavky?“

„Myslím to vážně. Pláž Mossby. Ale koupat se nebudem.“

„Co tam v tom vichru a zimě budeme dělat?“

„Čekám tam v jednu hodinu. A ty dorazíš taky.“

Než stihl položit další otázku, zavěsila. Co mu může chtít?

Zůstal stát a přemýšlel, ale nic ho nenapadalo. Pak zamířil do

zasedačky s nejlepší televizí a dvě hodiny s ostatními prochá

zel záznamy z bezpečnostních kamer u Hanssonových. Když se

přiblížilo půl jedné, měli ještě víc než dobrou polovinu záznamů před sebou. Wallander se zvedl a prohlásil, že by mohli pokračovat po druhé hodině. Nato mu Martinsson, který s ním v Ystadu pracoval skoro nejdéle, věnoval překvapený pohled.

„Necháme toho uprostřed práce? Copak tys někdy dodržoval

pauzu na oběd?“

„Nejdu se najíst. Mám nějakou schůzku.“

Vyšel z místnosti a pomyslel si, že nasadil zbytečně ostrý tón.

S Martinssonem nebyli jen kolegové, ale i přátelé. Když tenkrát Wallander pořádal svůj večírek v novém obydlí, řeč na počest

domu, hostitele a jeho psa držel právě Martinsson. Jsme jako

stará snaživá dvojka, říkal si na odchodu z policejní stanice. Stará dvojka, která se vzájemně hašteří, ale spíš proto, abychom se udrželi ve formě.

Došel ke svému peugeotu, se kterým jezdil poslední čtyři roky,

a vyrazil. Kolikrát už jsem touhle cestou jel? A kolikrát tudy ještě pojedu? Při čekání na zelenou se mu vybavilo vyprávění

jeho otce o bratranci, kterého Wallander nikdy nepoznal. Brat

ranec pendloval s trajektem mezi ostrůvky stockholmských šér,

kraťoučká plavba netrvala déle než pět minut, rok za rokem

stejná trasa. Jednoho dne mu přeskočilo. Trajekt byl naložený

auty, pozdní říjnové odpoledne. Bratránek zničehonic otočil kurz a namířil si to přímo na otevřené moře. Později tvrdil, že nafta v nádrži by stačila na to, aby se s trajektem dostal až do některé z pobaltských zemí. To bylo ale jediné, co z něj vypadlo, když ho 26

konečně přemohli naštvaní řidiči a zalarmovaná pobřežní stráž,

která nasměrovala trajekt na původní kurz. Bratranec nikdy ne

vysvětlil, proč to udělal.

Wallandera napadlo, že mu svým způsobem rozumí.

Po nebi se honily osamocené mraky a Wallander mířil po

dél pobřeží na západ. Bočním okénkem zahlédl temná mračna

kupící se na obzoru. Už ráno v rádiu slyšel, že k večeru má zase sněžit. Těsně před odbočkou na Marsvinsholm ho předjela motorka. Motorkář zamával a Wallander si pomyslel, že tohle je jedna z věcí, které ho děsí nejvíc; že se Linda na motorce jednou někde vybourá. Dokud k němu před několika lety nevjela na dvůr

se zbrusu novým nablýskaným HarleyDavidsonem, neměl o její

zálibě ani ponětí. Jakmile si sundala helmu, obořil se na ni, jestli se náhodou nezbláznila.

„Nevíš, o čem všem sním,“ odbyla ho celá šťastná se širokým

úsměvem. „Zrovna tak, jako já určitě nevím o všech tvých snech.“

„Rozhodně nesním o motorce.“

„Škoda. Mohli jsme jezdit spolu.“

Zkusil všechno, co se dalo, dokonce jí prosebným tónem sli

boval, že pokud tu motorku prodá, koupí jí auto a bude jí platit benzin. Linda ale odmítla a jemu bylo jasné, že tenhle boj prohrál. Paličatost zdědila po něm a ten motocykl jí nerozmluví, ani kdyby do ní hučel sebevíc.

Po prázdném parkovišti u Mossby se proháněl vichr. Linda

stála na vršku písečné duny se sundanou helmou a vlasy jí ve

větru vlály. Wallander na parkovišti vypnul motor, zůstal sedět a pozoroval svou dceru v černé kožené kombinéze a drahých

botách, které si nechala ušít v jedné kalifornské továrně a dala za ně skoro celý měsíční plat. Kdysi to byla malá holčička, sedá

vala mi na klíně a já byl její největší hrdina, pomyslel si. Teď je jí šestatřicet let, dělá u policie jako já, je bystrá a srdečně se směje.

Co víc si přát?

Vylezl z auta do vichřice a probojoval se měkkým pískem až

k ní. Usmála se na něj.

27

1. díl /// příchod do bažin

„Tady se něco stalo,“ řekla. „Pamatuješ se na to?“

„Prozradilas mi, že se chceš dát k policii. Právě tady.“

„Myslím něco jiného.“

Wallanderovi došlo, na co naráží.

„Připlul sem nafukovací člun a v něm dvě mrtvoly,“ přitakal.

„Už je to tak dávno, že si ani nevybavím, ve kterém roce to přesně bylo. Skoro jako by se to stalo v nějakém jiném světě.“

„Vyprávěj mi o něm.“

„Ale proto jsi mě sem asi netáhla, ne?“

„Vyprávěj mi to!“

Wallander máchl rukou směrem k moři.

„O těch zemích na druhé straně jsme nic moc nevěděli. Občas

jsme dokonce předstírali, jako by ani neexistovaly. Pobaltské stá

ty patřily k našim nejbližším sousedům, a vlastně jsme od nich

byli odříznutí. A oni od nás. Jednoho dne sem připlul ten nafu

kovací člun a vyšetřování mě zavedlo až do lotyšské Rigy. Udělal jsem si návštěvu za železnou oponu, která už dneska neexistuje.

Svět byl tenkrát jiný. Ani horší, ani lepší, prostě jiný.“

„Budu mít dítě,“ řekla Linda. „Jsem těhotná.“

Wallander zadržel dech, jako by nepochopil, co mu právě řek

la. Pak zůstal civět na její břicho skryté pod koženým oblečením.

Vyprskla smíchy.

„Ještě to samozřejmě není vidět. Jsem teprve ve druhém mě

síci.“

Wallander si později vybavoval každý detail jejich schůzky,

kdy mu Linda sdělila tu velkou novinu. Šli po pláži a choulili se před větrem. Odpovídala mu na všechno, co ho zajímalo. Na stanici se vrátil s hodinovým zpožděním a vyšetřování, na kterém zrovna pracovali, se mu prakticky vykouřilo z hlavy.

Tentýž den těsně před pátou, ještě než začalo sněžit, se jim

podařilo získat snímky dvou mužů, kteří byli pravděpodobně

zapletení do loupeže zbraní a brutální vraždy. Wallander vyslo

vil to, co bylo všem jasné, že právě udělali velký krok k vyřešení případu.

28

Když schůze skončila a všichni si skládali papíry a desky, po

cítil téměř neodolatelnou chuť říct nahlas, jaké ohromné štěstí ho potkalo.

Ale samozřejmě to neudělal.

Tohle zkrátka nebylo nic pro něj. Nepřipustil si kolegy k tělu.

Nikdy.

29

1. díl /// příchod do bažin

2

Třicátého srpna 2007 krátce po druhé hodině odpolední porodila

Linda v ystadské nemocnici dceru, první vnouče Kurta Wallande

ra. Porod proběhl normálně, navíc přesně v termínu, v den, který určila Lindina porodní asistentka. Wallander si prozíravě vzal už předtím dovolenou a strávil ten den mícháním betonové směsi, aby zatřel trhliny ve zdi pod střechou verandy vedle vchodových dveří. Moc se mu to nedařilo, ale aspoň se nějak zabavil. Když

zazvonil telefon a on se dozvěděl, že si může začít říkat děda, rozplakal se. City ho úplně převálcovaly a na okamžik se tomu

nedokázal vůbec bránit.

Nevolala Linda, ale otec dítěte, finančník Hans von Enke.

Wallander před ním nechtěl vypadat jako citlivka, a tak chvatně poděkoval za zprávu, požádal ho, ať Lindu pozdravuje, a zavěsil.

Pak si vyšel s Jussim na dlouhou procházku. Nad Skane se

ještě drželo teplo končícího léta, předchozí noc byla bouřka a po dešti se pročistil vzduch, krásně se dýchalo. Wallander si koneč

ně mohl přiznat, že vlastně nesčetněkrát dumal nad tím, proč

Linda nikdy dřív neprojevila touhu po dětech. Bylo jí třicet sedm let a podle něj to byl věk, kdy už je na mateřství pozdě. Mona

byla mnohem mladší, když se narodila Linda. Wallander sledoval

dceřiny vztahy z uctivé vzdálenosti. Někteří její partneři se mu líbili víc, jiní míň. V jednom případě byl přesvědčený, že koneč

ně našla toho pravého, ale pak se najednou ze dne na den roze

šli a Linda tátovi nikdy nevysvětlila proč. Měli sice blízký vztah, ale o některých věcech nemluvili ani v těch nejdůvěrnějších

chvílích. Právě téma děti patřilo mezi neviditelná a nedotknu

telná tabu.

Tehdy na větrné pláži v Mossby mu poprvé pověděla o muži,

se kterým dítě čeká. Jeho existence byla pro něj překvapením.

Měl za to, že zrovna žádný vážný vztah nemá. To se ovšem mýlil, a tak jen žasl, když mu to vyprávěla.

30

S Hansem von Enkem se seznámila v Kodani, když byli u spo

lečných přátel na večeři při příležitosti jejich zásnub. Hans pocházel ze Stockholmu, ale poslední dva roky žil v Kodani, pra

coval tam pro jednu investiční společnost, která se zabývala

především budováním hedgeových fondů. Lindě připadal nafou

kaný a štval ji. Poměrně prudce zareagovala s tím, že ona je jen obyčejná policajtka s mizerným platem a nemá ani páru, co to

ten hedgeový fond vlastně je. Vyslovuje to vůbec správně? Skon

čilo to dlouhou noční procházkou po Kodani. Domluvili se na

další schůzce. Hans von Enke byl o dva roky mladší a taky ještě neměl děti. Neřekli to nahlas, ale hned od začátku jejich vztahu měli oba naprosto jasno, že se o miminko pokusí.

Dva dny poté, co tátovi tu velkou novinu oznámila, přivedla

Linda muže, s nímž se rozhodla žít, k Wallanderovi domů. Hans

von Enke byl vysoký a hubený, měl řídké vlasy a pronikavé, blankytně modré oči. Wallander v jeho společnosti okamžitě zne

jistěl, jeho způsob vyjadřování mu byl cizí a přemítal, co na něm Lindu tak přitahuje. Když mu řekla, že má plat třikrát vyšší, než je ten Wallanderův, a navíc má každoročně nárok na odměny, které můžou dosahovat až k milionu, trpce si pomyslel, že hol

ku zlákaly peníze. Hrozně ho to popudilo, a když se s Lindou

příště viděl, bez okolků se jí na to zeptal. Seděli v jedné ystadské kavárně. Linda se rozzuřila, vzteky po něm mrskla skořicovou

bulku a odešla. Dohonil ji na ulici a omluvil se. Ne, nejde o peníze, vysvětlila. Je to velká a upřímná láska, nikdy předtím nic takového nezažila.

Wallander si řekl, že musí být ke svému budoucímu zeti vře

lejší. Za pomoci internetu a bankovního úředníka v Ystadu, který normálně vyřizoval jeho skromné finanční záležitosti, si zjistil o zeťově společnosti, co se dalo, a poučil se o hedgeových fondech a dalších principech, jež mají tvořit základ činnosti mo derní investiční společnosti. Přijal Hansovo pozvání do Kodaně

a prohlédl si nákladné kancelářské prostory u Kulaté věže, kde

31

1. díl /// příchod do bažin

společnost sídlila. Pak ho Hans vzal na oběd, a když se Wallander vracel do Ystadu, pocit méněcennosti, který měl při prvním setkání, už ho netrápil. Z auta zatelefonoval Lindě a řekl jí, že se mu její vyvolený začíná zamlouvat.

„Má jednu chybu,“ prohlásila Linda. „Málo vlasů. Ale jinak je

to fajn chlap.“

„Těším se, až mu ukážu, kde pracuju já.“

„Už se stalo. Byl se tam kouknout minulý týden. On ti to ni

kdo neřekl?“

Samozřejmě že mu nikdo nic neřekl. Večer si sedl k jídelnímu

stolu a s tužkou v ruce počítal, kolik Hans von Enke ročně vydělá.

Nad výslednou cifrou zalapal po dechu. Opět pocítil letmou ne

libost. On sám po všech těch letech vydělával měsíčně necelých

čtyřicet tisíc. Sám to považoval za vysoký plat. Ale on si Han

se brát nebude, to Linda. Peníze budou její štěstí, nebo taky ne, jemu do toho nic není.

V březnu se Linda s Hansem nastěhovali do velké vily u Ryds

gardu, kterou Hans koupil. On denně dojížděl do Kodaně a Linda

jezdila do práce jako obvykle. Když se zabydleli, pozvala Lin

da tá tu na večeři, navrhla následující sobotu. Ten den měli přijet Hansovi rodiče a pochopitelně se chtěli s Lindiným otcem

seznámit.

„Mluvila jsem s mámou,“ řekla.

„Přijede taky?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Linda pokrčila rameny.

„Zřejmě je nemocná.“

„A co jí je?“

Linda se na otce dlouho dívala, než odpověděla.

„Moc alkoholu. Myslím, že teď pije víc než kdy předtím.“

„To jsem nevěděl.“

„Ty toho nevíš.“

32

Wallander pozvání na večeři spojenou se setkáním s Hansový mi

rodiči samozřejmě přijal. Otec Hakan von Enke byl původním

povoláním námořní kapitán a velel jak ponorkám, tak lodím, je

jichž úkolem bylo ponorky stíhat. Linda měla navíc dojem, i když si tím nebyla úplně jistá, že býval členem operačního štábu, který rozhodoval o ostrém útoku na nepřítele. Hansova matka se jmenovala Louisa, a než šla do penze, učila jazyky. Sourozence

Hans neměl, byl jedináček.

„Nejsem zvyklý se stýkat se šlechtou,“ řekl Wallander Lindě

zasmušile, když domluvila.

„Jsou to normální lidi. Myslím, že si budete mít hodně co po

vídat.“

„O čem jako?“

„To se uvidí. Nebuď takový pesimista.“

„Nejsem pesimista! Jenom se ptám.“

„V šest sedáme ke stolu. Přijď včas. A Jussiho nech doma. Je

nom dělá rozruch.“

„Jussi je náhodou moc poslušný pes. Kolik jim je, těm rodi

čům?“

„Hakanovi je pětasedmdesát, Louisa je o pár let mladší. A mimo

chodem, Jussi vůbec neposlouchá, to bys měl věděl, když jsi ho

nechal tak zvlčit. Aspoň že mě jsi docela vychoval.“

Než stihl Wallander něco říct, odešla. Pokusil se v sobě vykře

sat jiskřičku vzteku nad tím, že dcera má vždycky poslední slovo, ale nějak mu to nešlo, a tak se sklonil zpátky nad svoje papíry.

V sobotu, kdy měl jet za Hansovými rodiči, ve Skane mrholilo.

Na to roční období to byl nezvykle mírný deštík. Ten den byl od časného rána v kanceláři a znovu, bůhví pokolikáté, procházel

ty nejdůležitější části vyšetřovacího spisu týkajícího se vraždy obchodníka se zbraněmi a krádeže revolverů. Měli jistotu ohledně totožnosti pachatelů, ale chyběly jim důkazy. Nehoním se za klíčem, pomyslel si, honím se zatím jen za vzdáleným chrastěním svazku klíčů. Do tří hodin odpoledne pročetl polovinu obsáhlé

ho spisu. Pak se rozhodl jet domů, aby si trochu zdříml, než se 33

1. díl /// příchod do bažin

před večeří hodí do gala. Linda mu řekla, že Hansovi rodiče jsou na její vkus někdy až moc formální, a taky proto navrhla, ať si vezme svůj nejlepší oblek.

„Mám jenom ten, co v něm chodím na pohřby,“ poznamenal

Wallander. „Ale bílou kravatu bych si hádám brát neměl.“

„Nemusíš třeba chodit vůbec, jestli ti to přijde tak hrozný.“

„Jen jsem se pokusil o vtip.“

„To se ti teda nepovedlo. Máš nejmíň tři modré kravaty. Vem

si jednu z nich.“

Když si pak o půlnoci bral taxi zpátky do Löderupu, pomyslel

si, že večer byl mnohem příjemnější, než čekal. S námořním ka

pitánem i jeho ženou se dobře povídalo. Vždycky byl vůči cizím

lidem nedůvěřivý, měl dojem, že jím budou víceméně pohrdat,

protože je policajt. Ale u manželů von Enkeových žádné takové

sklony nepozoroval. Naopak, zdálo se mu, že projevují o jeho

práci skutečný zájem. Hakan von Enke měl kromě toho podobné

názory jak na organizaci švédské policie, tak na nezdary při vy

šetřování různých známých případů. On se ho zase mohl zeptat

na ponorky, švédské námořní vojsko či právě probíhající utaho

vání opasků ve švédské armádě a dostalo se mu erudovaných

a navíc vtipných odpovědí. Louisa von Enkeová toho moc nena

mluvila, většinou se omezovala na přátelský úsměv a nasloucha

la rozhovoru u stolu.

Linda ho vyprovodila na dvůr až k brance, kam mělo přijet

taxi. Držela ho pod paží a skláněla hlavu k jeho rameni. To dělala, jen když z něj měla radost.

„Takže jsem se choval ke tvé spokojenosti?“

„Byls lepší než kdy jindy. Když chceš, tak to umíš.“

„Umím co?“

„Chovat se hezky. A dokonce klást inteligentní otázky o vě

cech, které se netýkají policejní práce.“

„Líbili se mi. Ale o ní jsem se toho moc nedozvěděl.“

„O Louise? Ona už je taková. Není zrovna výřečná. Ale umí

poslouchat líp než my všichni dohromady.“

34

„Na mě působila trochu tajnůstkářsky.“

Došli k cestě a stoupli si pod strom, aby se schovali před leh

kým deštěm, který neustával celý večer.

„Neznám většího tajnůstkáře, než jsi ty,“ řekla Linda. „Léta

jsem si myslela, že něco skrýváš. Ale zjistila jsem, že jen někteří tajnůstkáři opravdu něco skrývají.“

„A já to teda nejsem?“

„Neřekla bych. Mám pravdu?“

„Asi jo. I když někdy může mít člověk tajemství, o kterém tře

ba ani neví, ne?“

Temnotu prořízlo světlo taxíku. Byl to jeden z těch vozů po

dobných mikrobusu, poslední dobou jich taxislužby používaly

čím dál víc.

„Tyhle autobusy nesnáším,“ brblal Wallander.

„Nerozvášňuj se. Zítra ti tvoje auto přivezu.“

„Po desáté budu na stanici. Teď běž a zjisti, co si o mně myslí.

Zítra chci slyšet hlášení.“

Druhý den krátce před jedenáctou přijela jeho autem.

„Dobrý,“ řekla, jakmile vešla k němu do kanceláře, jako obvyk

le bez klepání.

„Jak dobrý?“

„Líbil ses jim. Hakan použil legrační větu. Řekl: Tvůj otec je

pro rodinu nevšední akvizicí.“

„Ani netuším, co to slovo znamená.“

Položila klíčky na stůl. Pospíchala, měli na programu výlet

s nastávající tchyní a tchánem. Wallander vykoukl z okna. Mrač

na se začala protrhávat.

„Vezmete se?“ zeptal se, než zmizela ve dveřích.

„Oni na to docela tlačí. Byla bych ti vděčná, kdyby ses k nim

nepřidával. Uvidíme, jak se k sobě budeme hodit.“

„Ale budete mít přece dítě.“

„Na to se hodíme. Ale žít spolu celý život, to je jiná věc.“

A byla pryč. Wallander naslouchal rychlým krokům, podpatky

kozaček klapaly o podlahu. Neznám svou vlastní dceru, pomyslel

35

1. díl /// příchod do bažin

si. Kdysi jsem si myslel, že ji znám. Teď vidím, že toho o ní vím čím dál míň.

Stoupl si k oknu a díval se na starou vodárenskou věž, holu

by, stromy, modré nebe probleskující zpoza řídnoucích mraků.

Zmocnil se ho obrovský neklid, pocit prázdnoty, která se ko

lem něj rozšiřuje. Nebo ho možná plní zevnitř. Jako by se celý

nepozorovaně měnil v přesýpací hodiny, v nichž písek neslyšně

a nenávratně odtéká. Pozoroval holuby a stromy, dokud úzkost

nepovolila. Pak se vrátil ke stolu a tvrdošíjně pokračoval ve čtení zpráv, které se před ním kupily.

V polovině října, o sedm měsíců později, pokročil Wallander a jeho kolegové natolik, že mohli státního zástupce požádat o uvalení

vazby na čtyři podezřelé. Dva z nich měli polské občanství a byli identifikováni na základě záznamů z bezpečnostní kamery v obchodě. Mimo to policie zajistila dostatek důkazů, aby mohla za sáhnout proti dvěma mužům z Göteborgu, kteří byli napojení na

organizovaný zločin provozovaný přistěhovalci z bývalé Jugo

slávie. Wallander si znovu vzpomněl na brutální útok v Lenarpu

před bezmála dvaceti lety. Když tehdy vyšlo najevo, že jsou za

zločinem cizinci, vedlo to k rasistickým protiakcím, mimo jiné

i k útokům na uprchlické tábory, které vyvrcholily vraždou zcela nevinného člověka. Bylo to hrozné období.

Během vleklého a chvílemi bezútěšného vyšetřování Wallan

der zjistil, že jeho dvě blízké spolupracovnice jsou velmi schopné.

Jeho respekt vůči nim neustále narůstal a díky nim se mu vrátilo něco z dřívější energie, kterou jako by v posledních letech ztrá

cel. Obzvlášť Kristina Magnussonová na něj udělala dojem svou

bystrostí a umíněným přístupem. Kromě toho ji dál na chodbách

policejní stanice potají okukoval.

V létě propustili Hannu Hanssonovou z nemocnice. Zůstala

na jedno oko slepá a měla pochroumaná záda. Wallander mluvil

při jedné příležitosti s její dcerou, která měla kousek od Hörby hřebčín.

36

„To oko už jí nikdo nevrátí,“ řekla dcera. „A bolestí v zádech

ji doktoři sotva zbaví. Ale jedna věc je horší. Víte, co mám na mysli?“

„Že jí zemřel manžel.“

„To je samozřejmé, o tom nemusíme ani mluvit. Já myslím to,

co se nahlas neřeklo.“

Wallander si marně lámal hlavu nad tím, jakou odpověď od

něj žena očekává.

„Strach,“ odpověděla za něj dcera. „Začala se bát cizích lidí. Má strach jít ven, strach jít spát, strach zůstat sama. Jak se léčí tohle? A jak za to viníky potrestat?“

„Dobrý prokurátor soud přesvědčí, že jde o velmi těžký zločin,“

řekl Wallander.

Dcera potřásla hlavou. Pochybovala o tom, a Wallander ostat

ně taky. Váhavost švédských soudů při rozhodování o závažnosti

zločinu ho často nepříjemně překvapila.

„Prostě je chyťte,“ řekla, než od něj z kanceláře odešla. „Nedovolte, aby jim to prošlo.“

Wallander si vzal úvodní výslechy dvou zadržených Poláků

na starost osobně. Byli mladí, mohlo jim být jen něco málo přes dvacet. Sledovali ho s jízlivým výrazem ve tváři a prostřednictvím tlumočníka se vyjádřili, že s krádeží zbraní nemají nic společného, dokonce v té době ani nebyli ve Švédsku, a na jeho další otázky nehodlají odpovídat. Ale Wallander se nenechal vyvést z míry a zachoval klid, přestože se musel přemáhat, aby jim ne

vrazil pár facek. Postupem času se mu podařilo jednoho z nich

zlomit a Polák jednoho listopadového dne začal mluvit. Pak už to šlo ráz na ráz. V bytě ve Staffanstorpu policie při zátahu objevila víc než polovinu ukradených zbraní. Při akci na předměstí Stockholmu se našly další čtyři zbraně. V prosinci byl zahájen soudní proces. Tou dobou už z ukradených zbraní chyběly jen tři. Ráno v den zahájení procesu Wallander svolal svůj tým do zasedací

místnosti na kávu a sladké pečivo. Původně chtěl říct několik

pochvalných slov, ale pak se zarazil a mluvili hlavně o zvyšování 37

1. díl /// příchod do bažin

platů a o tom, jak je všechny irituje policejní prezidium se svými věčnými reorganizacemi a vymýšlením priorit.

Vánoce slavil Wallander u Lindy. Pozoroval svou vnučku, která

ještě nedostala jméno, a naplňoval ho úžas a tichá radost. Linda tvrdila, že je mu podobná, zvlášť oči má po něm, ale Wallander

žádnou podobu neviděl, ať se díval, jak se díval.

„Holčička by měla mít jméno,“ řekl, když na Štědrý večer se

děli a popíjeli víno.

„To přijde,“ odpověděla Linda.

„Myslíme si, že se to jméno jednoho dne přihlásí samo,“ při

dal se Hans.

„Proč se jmenuju Linda?“ zeptala se najednou. „Kde se to jmé

no vzalo?“

„To já,“ odpověděl Wallander. „Mona ti chtěla dát jiné jmé

no, už si nevzpomínám jaké. Ale pro mě jsi byla od samého za

čát ku Linda. Tvůj děda to viděl jinak, podle něj jsi měla být

Venus.“

„Venus?“

„Vždyť víš, občas to neměl v hlavě v pořádku. Tobě se tvoje

jméno nelíbí?“

„Mám hezké jméno,“ ohradila se. „A ty nemusíš mít starost.

Jestli se vezmeme, nechám si svoje příjmení. Nebude žádná Lin

da von Enkeová.“

„Možná bych se mohl přejmenovat na Wallandera,“ navrhl

Hans. „Ale myslím, že rodiče by to asi naštvalo.“

V týdnu mezi svátky si Wallander dělal pořádek v papírech,

které se mu za celý rok nashromáždily. Tenhle zvyk si vypěsto

val už před lety, na konci roku udělat místo pro ten nadcházejí

cí. Zkraje ledna měl padnout rozsudek v případu krádeže zbraní.

Wallander mluvil se státním zástupcem, který pro obžalované

požadoval nejvyšší možný trest. Obhájci toho v rukou moc ne

měli. Pokud se Wallander ještě setká s dcerou Hanny Hanssono

vé, bude se jí moct podívat do očí.

38

Dopadlo to, jak čekal. Soudci byli přísní. Poláci, kteří měli na svědomí vraždu a ublížení na zdraví, dostali osm let za mřížemi.

Wallander byl přesvědčený, že odvolání k soudu druhého stupně

nepovede k nějakému výraznému zmírnění trestu.

Ten den, kdy soud vynesl rozsudek, se Wallander rozhodl strá

vit večer doma a pustit si nějaký film. Investoval totiž do satelitu, a měl tak přístup k přehršli televizních kanálů. Z práce si vzal služební pistoli, aby ji doma vyčistil. Trochu zanedbával cvičnou střelbu a věděl, že nejpozději začátkem února musí na střelnici zajít. Na stole měl ještě nějaké resty, ale žádné akutní vyšetřování teď na krku neměl. Chce to využít příležitost, pomyslel si.

Dneska si pustím film, zítra už může být pozdě.

Ale když dorazil domů a vyvenčil Jussiho, přepadl ho náhlý

neklid. Občas se ve svém domě uprostřed prázdných polí cítil

opuštěný a odhozený. Jako vrak, napadalo ho. Uvízl jsem na měl

čině v hnědé hlíně. Neklid ho většinou brzy opustil. Ale zrovna ten večer se ho úporně držel.

Sedl si v kuchyni, rozložil si na desku stolu staré noviny a dal se do čištění zbraně. Byl s tím hotový ani ne v osm. Netušil, odkud se ten nápad vzal. Bleskově se rozhodl, převlékl se a vyrazil autem zpátky do Ystadu. V zimě bývalo město skoro liduprázdné, obzvlášť ve všední dny večer. Našly se tu všehovšudy dvě nebo

tři restaurace, které měly večer otevřeno. Wallander zaparkoval a zamířil do restaurace u náměstí. Hostů tam bylo poskrovnu.

Usadil se ke stolu v rohu a objednal si předkrm a láhev vína. Zatímco čekal, než mu jídlo a víno přinesou, obrátil do sebe pár

drinků. Naléval se alkoholem, aby utlumil neklid. Když mu číšník přinesl jídlo a naplnil vinnou skleničku, už byl přiopilý.

„Máte tu prázdno,“ řekl číšníkovi. „Kam se poděli hosti?“

Číšník pokrčil rameny.

„Tady každopádně nejsou,“ odpověděl. „Snad vám bude chut

nat.“

Wallander se v jídle jen nimral. Zato láhev vína vyprázdnil za

necelou půlhodinu. Vytáhl mobilní telefon a procházel si čísla

39

1. díl /// příchod do bažin

v seznamu. Měl chuť si s někým popovídat. Ale s kým? Zase

tele fon schoval, nechtěl, aby někdo slyšel, že je opilý. Láhev byla prázdná, vypil toho víc než dost. Ale když přišel číšník s tím, že budou zavírat, řekl si ještě o kávu a sklenku koňaku. Jak vstával od stolu, zapotácel se. Číšník si ho přeměřil unaveným pohledem.

„Taxi,“ prohlásil Wallander.

Číšník zavolal z telefonu, který byl připevněný na zdi u baro

vého pultu. Wallander stál a cítil, jak se kymácí. Číšník zavěsil a kývl.

Venku foukal studený, štiplavý vítr. Wallander se posadil na

zadní sedadlo, a když auto zabočilo k němu na dvůr, už skoro

spal. Oblečení nechal na hromádce na podlaze a usnul, jakmile

se hlavou dotkl polštáře.

Půl hodiny poté, co Wallander usnul, přišel na policejní stanici jakýsi muž. Byl rozčilený a chtěl mluvit s někým, kdo má službu.

Tu noc zrovna sloužil Martinsson. Muž vypověděl, že pracuje

jako číšník. Pak položil před Martinssona na stůl igelito vý sáček.

V sáčku byla pistole, stejná, jakou měl Martinsson.

Číšník znal i jméno onoho hosta, jelikož Wallander byl za ta

léta v Ystadu známou osobou.

Martinsson s ním sepsal trestní oznámení. Pak jen dlouho

seděl a díval se na tu zbraň.

Jak mohl Wallander někde zapomenout pistoli? A proč si ji

bral do hospody?

Martinsson se podíval na hodiny. Bylo krátce po půlnoci. Měl

by Wallanderovi zavolat, ale neudělal to.

Musí to počkat do zítřka. Při představě, co se bude dít, se

otřásl.

40

3

Druhý den měl Wallander v recepci od Martinssona vzkaz. Poti

chu si pro sebe zaklel. Měl kocovinu a bylo mu špatně. Jestli s ním Martinsson chce mluvit hned, jakmile dorazí na stanici, znamená to jediné. Stalo se něco, co bezodkladně vyžaduje Wallan derovu přítomnost. Kéž by to mohlo pár dní počkat, pomyslel si. Nebo aspoň pár hodin. Právě teď měl sto chutí zavřít za sebou dveře

kanceláře, vyvěsit telefon a zkusit se s nohama na stole prospat.

Svlékl si kabát, dopil načatou minerálku, kterou měl na stole,

a pak zamířil k Martinssonovi, do své bývalé kanceláře.

Zaklepal a vešel dovnitř. Jak spatřil kolegův obličej, okamžitě mu došlo, že jde o něco vážného. Uměl z Martinssonova výrazu

vyčíst jeho rozpoložení, což se hodilo, jelikož jeho kolega neustá

le osciloval mezi energickou rozjařeností a skleslostí.

Posadil se do křesla pro návštěvy.

„Co se stalo? Obvykle mi nepíšeš takové vzkazy, pokud to není

vysloveně důležité.“

Martinsson na něj překvapeně pohlédl.

„Copak ty netušíš, o čem s tebou chci mluvit?“

„Ne. Měl bych?“

Martinsson neodpověděl. Jen na Wallandera dál upřeně zíral

a tomu se dělalo čím dál víc na zvracení.

„Nebudu tady dřepět a hádat,“ řekl nakonec. „Co chceš?“

„Ještě pořád nemáš ponětí, o čem s tebou chci mluvit?“

„Ne.“

„Tím hůř.“

Martinsson otevřel šuplík, vyndal z něj Wallanderovu služeb

ní zbraň a položil ji na stůl.

„Hádám, že teď už chápeš, o co mi jde?“

Wallander civěl na pistoli a po těle se mu rozlévala ledová hrů

za, která téměř potlačila kocovinu i rozhoupaný žaludek. Vzpo

mínal si, že večer pistoli čistil. Ale co se dělo potom? Pokoušel se pátrat v paměti. Z kuchyňského stolu jeho služební pistole

41

1. díl /// příchod do bažin

doputovala na Martinssonův stůl. Ale neměl nejmenší tušení, co

se stalo mezi tím a jak se zbraň ocitla tam, kde je teď. Neměl pro to žádné vysvětlení, žádnou výmluvu.

„Včera večer jsi šel do hospody,“ pokračoval Martinsson. „Proč

sis tam tu pistoli bral?“

Wallander zavrtěl nevěřícně hlavou. Nedokázal si vzpome

nout. Že by si pistoli strčil do kapsy, než odjel do Ystadu? Ač se to zdálo prapodivné, přesně to nejspíš udělal.

„Nevím,“ přiznal. „Mám okno. Pověz mi všechno.“

„O půlnoci sem přišel číšník,“ řekl Martinsson. „Byl rozčilený, protože na tom gaučíku, kde jsi seděl, našel tvoji pistoli.“

Ve Wallanderově mozku se mihl nejasný útržek vzpomínky.

Že by zbraň vyndal z kapsy bundy, když hledal mobil? Ale jak ji tam mohl nechat?

„Vůbec netuším, co se stalo,“ řekl. „Ale nejspíš jsem si tu pistoli musel strčit do kapsy, než jsem šel.“

Martinsson se zvedl a otevřel dveře.

„Dáš si kafe?“

Wallander zavrtěl hlavou. Martinsson zmizel v chodbě. Wallan

der si přitáhl svou zbraň a viděl, že je nabitá. Ještě horší. Začal se potit. Hlavou mu probleskla myšlenka, že se zastřelí. Otočil pistoli tak, aby hlaveň směřovala k oknu. Martinsson se vrátil.

„Můžeš mi nějak pomoct?“ zeptal se ho Wallander.

„Tentokrát ne. Ten číšník tě poznal. Nejde to. Musíš odtud

rovnou za šéfem.“

„Už jsi s ním mluvil?“

„Kdybych to neudělal, bylo by to služební pochybení.“

Na to už Wallander neměl co říct. Seděli mlčky. Wallander se

pokoušel najít nějaké východisko, ale věděl, že žádné není.

„Co bude dál?“ zeptal se nakonec.

„Snažil jsem se něco najít v předpisech. Ale musí pochopitelně

proběhnout interní vyšetřování. Taky je tu riziko, že ten číšník, mimochodem jmenuje se Ture Saage, pokud to ještě nevíš, třeba dostane nápad vyzvonit to novinám. Dneska si člověk může 42

přijít i na nějakou tu kačku, když nabídne správnou novinku.

Opilí policajti v průšvihu můžou slušně zvýšit prodejnost.“

„Ale řekl jsi mu, že má mlčet, ne?“

„No jestli! Řekl jsem mu dokonce, že pokud prozradí informa

ce z policejního vyšetřování, může to být trestné, ale bohužel si myslím, že mě prokoukl.“

„Mám si s ním promluvit?“

Martinsson se k němu naklonil přes stůl. Wallander viděl, jak

je utahaný a skleslý. Mrzelo ho to.

„Kolik let už spolu děláme? Dvacet? Víc? Ze začátku jsi do

mlouval ty mně. A právem. Uměl jsi vynadat, ale taky pochválit.

Teď je na mně, abych poradil já tobě: Nic nedělej. Ať vymyslíš

cokoliv, bude z toho jenom ještě větší zmatek. Nemluv s číšní

kem ani s nikým jiným. Jenom s Lennartem. A k němu půjdeš

teď hned. Už na tebe čeká.“

Wallander přikývl a vstal.

„Musíme se snažit z toho vyjít co nejlíp,“ řekl ještě Martins

son.

Z tónu jeho hlasu Wallander poznal, že kolegova prognóza

není moc dobrá.

Natáhl ruku pro pistoli. Martinsson zavrtěl hlavou.

„Necháme ji tady,“ řekl.

Wallander vyšel na chodbu. Kristina Magnussonová kolem

prošla s hrnkem kávy. Kývla. Wallanderovi došlo, že to ví. Tentokrát se neotočil, aby si ji prohlédl. Místo toho zašel na toaletu a zamkl se. Zrcadlo nad umyvadlem bylo naprasklé. Přesně jako já, pomyslel si. Umyl si obličej, utřel se a prohlédl si zarudlé oči.

Prasklina mu rozdělovala tvář na dvě poloviny.

Sedl si na záchodovou mísu. Kromě studu a hrůzy z toho, co

provedl, v něm narůstal ještě další pocit. Tohle se mu nikdy dřív nestalo. Nevzpomínal si, že by třeba jen jedinkrát nakládal se slu

žební pistolí tak, že by to odporovalo předpisům. Když si zbraň bral domů, vždycky ji zamykal do skříně, kde měl legálně drženou brokovnici, kterou používal při těch nemnoha příležitostech, 43

1. díl /// příchod do bažin

kdy ho sousedé vzali na hon zajíců. Bylo v tom něco hlubšího

než jen opilost. Zvláštní zapomnění, jaké ještě nezažil. Temnota, v níž nedokázal rozsvítit světlo.

Seděl na záchodě přes dvacet minut, než se konečně sebral

a zamířil do ředitelovy kanceláře. Pokud Martinsson šéfovi za

volal, že jsem na cestě, musejí si už myslet, že jsem se sbalil a vypadnul, pomyslel si. Ale tak zlé to ještě není.

Lennart Mattson nastoupil do funkce policejního šéfa v Ysta

du v předchozím roce, před ním vedly policii dvě ženy za sebou.

Mattson byl mladý, nebylo mu ani čtyřicet a v rámci policejní

byrokracie, odkud se teď rekrutovala většina lidí na vedoucí

posty, udělal závratně rychlou kariéru. Wallander stejně jako

spousta činných policistů tenhle způsob nabírání lidí považo

val za znepokojující, pokud jde o schopnost policie vykonávat

svou práci. Nepřidával tomu ani fakt, že Mattson pocházel ze

Stockholmu a až příliš často si stěžoval, že má potíže s místním skanským dialektem. Wallander věděl, že někteří jeho kolegové

si dávají záležet a mluví s ním pokud možno co nejméně srozu

mitelně. On sám se nicméně těchhle zlomyslných demonstrací

neúčastnil. Rozhodl se držet stranou a neplést se Mattsonovi do cesty, pokud šéf nebude přespříliš zasahovat do skutečné policejní práce. Mattson k němu podle všeho také choval respekt, a Wallander tudíž dosud neměl se svým novým nadřízeným žád

né problémy.

Uvědomoval si, že ty časy nenávratně skončily.

Dveře k Mattsonovi byly pootevřené. Wallander zaklepal,

a když uslyšel Mattsonův vysoký, skoro pištivý hlas, vešel dál.

Usadili se na vzorovanou sedací soupravu, která se do kance

láře jen tak tak vtěsnala. Mattson si vypracoval zvláštní techniku.

Pokud to jen trochu šlo, nezahajoval konverzaci, a to ani tehdy, když schůzku sám inicioval. Povídalo se, že s ním jednou takhle seděl nějaký konzultant z policejního prezidia a mlčeli svorně půl hodiny. Pak se konzultant sebral a opustil Mattsonovu kancelář, aniž padlo jediné slovo, a odletěl zpátky do Stockholmu.

44

Wallanderovi blesklo hlavou, že by mohl Mattsonovi vzdoro

vat tím, že bude taky mlčet. Jenže se mu dělalo hrozně zle, po

třeboval vypadnout ven, na vzduch.

„Nemám pro ty události žádné vysvětlení,“ začal. „Uvědomuju

si, že je to naprosto neomluvitelné a že musíte udělat patřičné kroky.“

Mattson si nejspíš připravil otázky předem, začaly padat jed

na za druhou.

„Už se to někdy stalo?“

„Že bych zapomněl pistoli v hospodě? Samozřejmě že ne!“

„Máte problémy s alkoholem?“

Wallander zvedl nad tou otázkou obočí. Odkud má Mattson

tohle?

„Piju s rozumem,“ odpověděl. „Když jsem byl mladší, o víken

dech jsem si docela přihnul. Ale teď už ne.“

„Přesto jste ve všední den vyrazil nasávat.“

„Já jsem nenasával, šel jsem na večeři.“

„Láhev vína, několik drinků a kafe s koňakem?“

„Tak proč se ptáte, když už to víte? Já tomu ale neříkám nasá

vání. A myslím, že ani žádný jiný rozumný člověk v téhle zemi.

Nasávání je, když do sebe obracíte pálenku nebo vodku rovnou

z láhve, abyste se opil, kvůli ničemu jinému.“

Než Mattson položil další otázku, zamyslel se. Wallandera

jeho ukníkaný hlas vytáčel a napadlo ho, jestli ten člověk sedící naproti němu má vůbec ponětí o tom, jak bolestné zážitky může

policejní práce v terénu obnášet.

„Před nějakými dvaceti lety vás chytili kolegové, když jste řídil v opilosti. Ututlali to, nic se nestalo. Ale pochopte, že přemýšlím, jestli náhodou nemáte potíže s pitím, které se snažíte tajit, a teď vás takhle dohonily.“

Wallander si tu událost pamatoval víc než dobře. Byl tenkrát

v Malmö s Monou na večeři. Už byli rozvedení, ale on si pořád

ještě namlouval, že se mu podaří ji přemluvit, aby se k němu

vrátila. Večeře skončila hádkou a on pak sledoval, jak ji před

45

1. díl /// příchod do bažin

restaurací vyzvedl nějaký neznámý muž. V náhlém záchvatu

žárlivosti se tak rozčílil, že dočista ztratil zdravý úsudek a jel domů, přestože by býval měl jít někam do hotelu nebo se vyspat

v autě. Na vjezdu do Ystadu ho zastavila noční hlídka. Kolego

vé ho odvezli domů, auto mu zaparkovali a pak bylo ticho po

pěšině. Jeden z policistů, kteří ho tehdy chytili, už byl po smrti, druhý v penzi. A přesto tady ta historka pořád koluje. Zarazilo ho to.

„Nepopírám to. Ale jak sám říkáte, už je to dvacet let. A já trvám na tom, že žádné problémy s alkoholem nemám. Navíc si myslím, že je to čistě moje soukromá věc, proč jdu do hospody ve všední den.“

„Musím přijmout jistá opatření. Jelikož vám zbývá dovolená

a nepracujete momentálně na žádném těžkém případu, navrhuju

vám, abyste si vzal týden volna. Interní vyšetřování je dané. Víc vám teď neřeknu.“

Wallander se zvedl. Mattson zůstal sedět.

„Chcete ještě něco dodat?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Udělám, co jste řekl. Vezmu si vol

no a pojedu domů.“

„Bude samozřejmě lepší, když pistoli necháte tady.“

„Nejsem blbec,“ opáčil Wallander. „Ať už si o mně myslíte co

koliv.“

Nato zamířil k sobě do kanceláře, kde si vzal bundu, v ga

ráži nasedl do auta a vyjel domů. Napadlo ho, že po včerejším

extempore má ještě pořád v krvi alkohol. Ale protože horší už

to být nemohlo, jel dál. Venku foukal ostrý severovýchodní vítr.

Cestou od auta k domu se rozklepal. Jussi poskakoval ve svém

oploceném výběhu. Jenže Wallander neměl ani pomyšlení na to,

že by ho šel vyvenčit. Svlékl se, lehl si do postele a podařilo se mu usnout. Vzbudil se v poledne. Ležel nehnutě s otevřenýma

očima a poslouchal, jak se do stěn opírá vichr.

Znovu v něm začal hlodat pocit, že něco není, jak má být. Na

jeho život padl nenadálý stín. Jak to, že pistoli nepostrádal ani 46

ráno? Jako by za něho jednal někdo jiný a pak mu uzamkl paměť,

aby nevěděl, co se stalo.

Vstal, oblékl se a dal si něco k jídlu, přestože mu pořád bylo

špatně od žaludku. Lákala ho představa nalít si sklenku vína, ale odolal. Zrovna myl nádobí, když zavolala Linda.

„Jedu k tobě,“ oznámila mu. „Jenom jsem chtěla vědět, jestli

jsi doma.“

Než stihl cokoliv říct, zavěsila. O dvacet minut později dorazila, v náručí spící miminko. Posadila se naproti němu na hnědou

koženou pohovku, kterou koupil v témže roce, kdy se přestěho

vali do Ystadu. Dítě měla v sedačce vedle sebe. Kurt chtěl mluvit o malé, ale Linda zavrtěla hlavou. Později, teď má na srdci něco důležitějšího.

„Slyšela jsem, co se stalo,“ řekla. „Přesto mám pocit, že vůbec nic nevím.“

„Volal ti Martinsson?“

„Zavolal mi potom, co jste spolu mluvili. Byl hrozně nešťastný.“

„Určitě nebyl tak nešťastný jako já,“ odtušil Wallander.

„Pověz mi všechno, co ještě nevím.“

„Jestli jsi mě přijela vyslýchat, můžeš zase jet.“

„Jen to chci vědět. Jsi poslední, od koho bych čekala takový

malér.“

„Nikdo neumřel,“ řekl Wallander. „Ani nebyl nikdo zraněný.

Na víc, každý se přece může dostat do průšvihu. Už jsem na světě dost dlouho, abych to věděl.“

Pak jí vypověděl celou historku, od momentu, kdy ho ne

klid vyhnal z domu, až k přítomné chvíli, kdy marně přemýš

lí, proč si s sebou tu pistoli bral. Když domluvil, Linda dlouho mlčela.

„Věřím ti,“ řekla nakonec. „Všechno, co mi tu povídáš, souvisí

s jedinou věcí, jedinou okolností ve tvém životě. Jsi zkrátka moc osamělý. Když se ti věci vymknou z rukou, nemáš vedle sebe nikoho, kdo by tě uklidnil, zarazil tě. Ale jedna věc mi pořád leží v hlavě.“

47

1. díl /// příchod do bažin

„Co?“

„Řekl jsi mi všechno? Nebo jsi něco vynechal?“

Wallander bleskově zvažoval, jestli jí má povědět o tom po

divném pocitu prohlubujícího se vnitřního stínu. Ale jen zavrtěl hlavou, nemá k tomu co dodat.

„Co myslíš, že se teď stane?“ zeptala se. „Nevzpomínám si, co

přijde, když se takhle obehrajeme o vlastní karty.“

„Rozběhne se interní vyšetřování. Dál nevím.“

„Mohli by tě třeba vyhodit?“

„Už jsem asi starý na to, aby mi dávali výpověď. Navíc to není

tak závažné, ten můj kiks. Ale možná budou chtít, abych šel do

důchodu.“

„A nebylo by to fajn?“

Wallander při té otázce zrovna chroupal jablko. Mrštil vší si

lou ohryzkem proti zdi.

„Neřekla jsi zrovna, že můj problém je osamělost?“ rozkřikl

se. „Jaký to asi bude, jestli budu muset do penze? Pak už mi nezbude vůbec nic.“

Wallanderův vzteklý projev vzbudil malou.

„Omlouvám se,“ dodal.

„Máš strach,“ řekla. „Tomu rozumím. Taky bych se bála. Mys

lím, že za strach se člověk nemá omlouvat.“

Zůstala u něj až do večera. Uvařila mu večeři a o tom, co se

stalo, už nemluvili. Pak ji Wallander v poryvech studeného větru doprovodil k autu.

„Zvládneš to teď nějak?“ zeptala se.

„Já přežiju všechno. Ale jsem rád, že se ptáš.“

Druhý den Wallanderovi zavolal Lennart Mattson, chtěl se s ním

ještě ten den setkat. Na schůzce ho představil internímu vyšet

řovateli z Malmö, který měl Wallandera vyslechnout.

„Kdy se to hodí?“ nadnesl vyšetřovatel. Jmenoval se Holmgren

a byl zhruba ve Wallanderově věku.

„Teď hned,“ řekl Wallander. „Na co čekat?“

48

Zavřeli se do jedné z menších zasedaček. Wallander se snažil

vyjadřovat přesně, neomlouvat se a nezlehčovat to, co se stalo.

Holmgren si dělal poznámky, občas ho požádal, aby se o kousek

vrátil a něco zopakoval, pak pokračoval. Wallander si pomyslel, že kdyby si vyměnili role, výslech by se vší pravděpodobností

probíhal stejně. Za hodinu a něco byli hotovi. Holmgren odložil pero a zadíval se na Wallandera nikoli jako na zločince, který se právě přiznal, ale jako na člověka, co si pěkně zavařil. Jako by mu tím pohledem vyjadřoval soustrast.

„Nevystřelil jste,“ konstatoval. „Zapomněl jste si služební zbraň, když jste byl v hospodě v podnapilém stavu. Je to závažné, to

nelze popřít. Ale trestný čin jste nespáchal. Nikomu jste neublížil na zdraví, nepřijal jste úplatek, nikoho jste nešikanoval.“

„Takže mě nevyhodí?“

„Nejspíš ne. Ale o tom já nerozhoduju.“

„A kdybyste si měl tipnout?“

„Nechci si tipovat. Počkejte a uvidíte.“

Holmgren si začal sbírat papíry a pečlivě je ukládal do aktov

ky. Pak se zarazil.

„Samozřejmě bude plus, pokud se to nedostane do médií,“

dodal. „Vždycky je horší, když nedokážeme takovou záležitost

udržet v tajnosti, jen v rámci sboru.“

„Myslím, že to bude v klidu,“ řekl Wallander. „Doteď bylo ticho, takže to vypadá, že se to ven nedostalo.“

Jenomže to se komisař pletl. Ještě ten den mu kdosi zaklepal

na dveře. Wallander zrovna ležel a odpočíval. Šel otevřít, myslel si, že přišel na kus řeči soused. Jakmile vzal za kliku, do obli

čeje mu vypálil blesk fotoaparátu. Vedle fotografa stála reportérka. Představila se jako Lisa Halbingová a nasadila úsměv, který Wallanderovi připadal vyloženě strojený.

„Mohli bychom si promluvit?“ zeptala se vlezle.

„O čem?“ vrátil jí Wallander otázku, ale už měl stažený žaludek.

„O čem byste myslel?“

„Já si nemyslím nic.“

49

1. díl /// příchod do bažin

Fotograf nacvakal spoustu fotek. Wallander ucítil nutkání

mu jednu vrazit, ale pochopitelně to neudělal. Místo toho muže

požádal, aby ho nefotil v domě. Jde o jeho soukromí. Když foto

graf i Lisa Halbingová přislíbili, že budou jeho přání respektovat, pustil je dál. Usadili se u stolu v kuchyni. Nabídl jim kávu a zbytek bábovky, kterou dostal před pár dny od jedné ze sousedek s vášní pro pečení.

„Které noviny?“ řekl, když postavil kávu na stůl. „To jsem se

vlastně zapomněl zeptat.“

„Měla jsem to říct sama,“ opáčila Lisa Halbingová. Byla silně

nalíčená a nadváhu maskovala volnou, nezakasanou halenkou.

Vypadala zhruba na třicet a podobala se Lindě, i když ta by se

v životě takhle nezmalovala.

„Pracuju pro různé noviny,“ vysvětlila. „Pokud mám dobrou

story, vyberu si ty, kde nejlíp platí.“

„A já jsem teď dobrá story?“

„Na stupnici od jedné do deseti jste tak nanejvýš čtyřka. Víc

ne.“

„A co kdybych v té hospodě zastřelil číšníka?“

„Pak byste byl jasná desítka. Stoprocentní první stránka tlus

tým černým písmem.“

„Jak jste se o tom dozvěděla?“

Fotograf obracel v rukou svůj přístroj, ale slib zatím dodržo

val. Lisa Halbingová se nepřestávala studeně usmívat.

„Je vám jasné, že na tohle vám neodpovím.“

„Samozřejmě. Vycházím z toho, že vám dal tip číšník z restau

race.“

„Vlastně ne. Ale víc vám neřeknu.“

Později Wallandera napadlo, že průšvih s pistolí musel pro

zradit někdo z jeho kolegů. Mohl to být kdokoliv, třeba i takový Lennart Mattson. A proč ne rovnou ten vyšetřovatel z Malmö?

Kolik to tak mohlo hodit? Během všech těch let, kdy pracoval

u policie, představoval únik informací věčný problém. Ale ni

kdy dřív se ho netýkal osobně. Sám nikdy žádného novináře

50

ne kontaktoval, ani neslyšel, že by to udělal někdo z jeho nejbliž

ších kolegů. Ale co vlastně ví? Naprostou jistotu člověk nemá

nikdy.

Ten večer zatelefonoval Lindě, aby ji připravil na to, co vyjde v zítřejších novinách.

„Řekls jim, jak to bylo?“

„Ze lhaní mě rozhodně nikdo obvinit nemůže.“

„Tak to bude dobrý. Jim jde o lži. Nafouknou to, ale nebudou

z toho dělat žádnou štvanici.“

V noci spal bídně. Další den čekal, jak se mu rozdrnčí telefon.

Ale volali jen dva lidé. Nejprve Kristina Magnussonová, kterou

naštvalo, jak se ta záležitost zbytečně rozmazává. Hodinu nato

volal Lennart Mattson.

„To je nešťastné, že jste se vyjádřil do médií,“ prohlásil káravě.

Wallander se rozzuřil.

„Co byste dělal vy, kdyby vám za dveřma stál fotograf s novi

nářkou? A věděli do nejmenšího detailu, co se stalo? Zabouchl

byste jim před nosem, nebo byste lhal?“

„Myslel jsem, že jste je kontaktoval sám,“ chabě hlesl Mattson.

„Tak to jste hloupější, než jsem si doteď myslel.“

Wallander praštil sluchátkem do vidlice a vytrhl tele fonní ka

bel ze zdi. Pak zavolal z mobilu Lindě a vysvětlil jí, že jestli s ním bude chtít mluvit, musí volat na tohle číslo.

„Pojeď s námi,“ řekla mu.

„Kam jedete?“

Překvapilo ji to.

„Copak jsem ti to neříkala? Jedeme do Stockholmu. Hansův

táta slaví pětasedmdesátiny. Pojeď taky!“

„Ne,“ odmítl Wallander. „Zůstanu doma. Nemám na oslavy ná

ladu. Ten sólovečer v hospodě mi stačil.“

„Jedeme pozítří. Promysli si to.“

Když si šel večer lehnout, byl přesvědčený, že nikam nepoje

de. Ale ráno změnil názor. O Jussiho se můžou postarat sousedi.

Možná nebude od věci, když se na pár dní ztratí.

51

1. díl /// příchod do bažin

Další den letěl do Stockholmu, Linda s rodinou jela autem.

Ubytoval se v hotelu naproti hlavnímu nádraží. Prolistoval ve

černíky a viděl, že aférka s pistolí už se přesunula na méně viditelné místo. Hlavní zprávou dne byla neobvykle drzá bankovní

loupež v Göteborgu, při které si čtyři lupiči nasadili masky členů skupiny ABBA. Ač nerad, poslal Wallander lupičům v duchu

poděkování.

Tu noc spal v hotelové posteli kupodivu jako dudek.

52

4

Narozeninová oslava Hakana von Enkeho se konala v předem

rezervovaném sále v Djursholmu, bohaté čtvrti na předměstí

Stockholmu. Wallander tam ještě nikdy nebyl. Linda se dušova

la, že bude stačit, když si vezme oblek. Von Enke nesnášel smo

kingy a fraky, ale na druhou stranu miloval všelijaké uniformy, které za svůj dlouhý profesní život v námořnictvu vystřídal. Kdyby Wallander chtěl, mohl si samozřejmě vzít policejní uniformu.

Ale dal přednost obleku. V nastalé situaci mu uniforma nepřišla nejvhodnější.

Proč se jen nechal k téhle cestě přemluvit, táhlo mu hlavou,

když jeho rychlík z Arlandy dorazil na hlavní nádraží. Možná

se měl radši uklidit někam jinam. Už roky jezdíval na skok do

dánského Skagenu. Rád se tam toulal po pobřeží, zašel do mu

zea umění a trošku si zalenošil v jednom z penzionů, které tam

během těch bezmála třiceti let navštívil. Právě do Skagenu za

mířil, když před mnoha lety zvažoval, že odejde od policie. Ale teď je místo toho ve Stockholmu, aby se přidal k narozeninové

oslavě.

Když dorazil do Djursholmu, Hakan von Enke se ho hned ujal.

Vypadalo to, že má z jeho přítomnosti nefalšovanou radost. Při

večeři seděl Wallander u čestného stolu, z jedné strany měl Lindu a po jeho druhém boku seděla vdova po kontradmirálovi.

Vdově Hökové bylo přes osmdesát, měla naslouchátko a lačně

si přihýbala rozlévaného vína. Už během předkrmu se pustila

do vyprávění košilatých historek. Wallandera zaujala, obzvlášť

když se ukázalo, že jeden z jejích šesti potomků je soudní znalec v oboru lékařství z Lundu, se kterým se Wallander několikrát

pracovně setkal a který na něj udělal dobrý dojem. Zaznělo mno

ho proslovů, ale všechny byly vzorně krátké. Vojensky příkladné, pomyslel si Wallander. Projevy koordinoval jakýsi námořní kapitán Tobiasson. Jeho humorné komentáře přišly Wallanderovi docela povedené. Když vdova Höková posléze zmlkla, protože ji

53

1. díl /// příchod do bažin

začalo zlobit naslouchátko, zamyslel se nad tím, jak to asi bude vypadat, až bude pětasedmdesát jemu. Kdo by přišel na jeho

oslavu, kdyby se ji rozhodl uspořádat? Linda mu řekla, že to byl von Enkeho nápad zamluvit prostory pro pořádání oslav. Jestli

to Wallander správně pochopil, svou ženu Loui su tím přinej

menším překvapil. Do té doby se její muž ke svým narozeninám

stavěl vysloveně s odporem. A najednou zničehonic obrátí o sto

osmdesát stupňů a sezve hosty na přepychovou večeři.

Káva se podávala v přilehlém salonku s pohodlnými pohov

kami a křesly. Když samotná večeře skončila, Wallander vyšel

na prosklenou terasu, aby se trochu protáhl. Budovu, která byla původně sídlem jednoho z raných a zároveň nejmovitějších prů

myslníků ve Švédsku, obklopovala velká zahrada.

Wallander sebou trhl, když se vedle něj neslyšně vynořil Ha

kan von Enke. V ruce držel starou dýmku, v dnešní době věc

skoro nevídanou. Wallander poznával balíček s tabákem. Byla

to Hamiltonova směs. Nějakou dobu jako adolescent taky kouřil dýmku a používal právě tenhle druh tabáku.

„Zima,“ poznamenal Hakan von Enke. „A podle předpovědi se

blíží sněhová bouře.“

Na okamžik se odmlčel a pozoroval temnou oblohu.

„Když je člověk v ponorce dostatečně hluboko pod vodou, zmi

zí jakékoliv klimatické jevy a vůbec pojem o počasí. Tam dole se rozprostírá tiché moře, kde vládne klid, jen se dostat do potřebné hloubky. V Baltském moři stačí dvacet pět metrů pod hladi nou, pokud nahoře moc nefouká. V Severním moři je to horší.

Pamatuju si, jak jsme jednou za bouře pluli ze Skotska. V třicetimetrové hloubce jsme měli patnáctistupňový náklon. Nebylo to

zrovna nejpříjemnější.“

Zapálil si dýmku a zkoumavě se na Wallandera podíval.

„Je to na policistu příliš poetické zamyšlení?“

„Ne. Ale ponorky jsou pro mě španělská vesnice. A děsivá,

abych tak řekl.“

Námořní kapitán vedle něj poživačně potáhl z dýmky.

54

„Buďme upřímní. Tahle oslava nás oba nudí. Všichni vědí, že

jsem ji uspořádal já. Udělal jsem to proto, že si to přálo mnoho mých přátel. Ale teď se můžeme schovat v jednom ze salonků,

co tu mají. Dřív nebo později nás manželka začne hledat. Ale do té doby máme klid.“

„Ale stejně hrajete hlavní roli,“ řekl Wallander.

„Je to jako v dobré divadelní hře,“ opáčil von Enke. „Aby se

zvýšilo napětí, nemá být ústřední postava celou dobu na scéně.

Některé důležité části zápletky se můžou ku prospěchu věci ode

hrát za kulisami.“

Umlkl. Zničehonic, až příliš chvatně, pomyslel si Wallander.

Hakan von Enke pozoroval cosi za Wallanderovými zády. Komi

sař se otočil. Viděl zahradu a za ní úzkou silnici, která se o kus dál napojovala na hlavní tah do Stockholmu. Za plotem zahlédl

muže, stál přímo pod lampou pouličního osvětlení. Vedl něj bylo zaparkované auto s puštěným motorem. Kouř z výfuku stoupal

vzhůru a ve žlutém světle se rozpouštěl.

Wallander si všiml, že von Enke zneklidněl.

„Salonek,“ zopakoval von Enke. „Vezmeme si s sebou kávu a za

vřeme dveře.“

Wallander se na odchodu z terasy ještě otočil. Auto už bylo

pryč a muž pod lampou jakbysmet. Třeba je to někdo, koho za

pomněli pozvat na oslavu, pomyslel si. Se mnou nemá každo

pádně nic společného, žádný novinář, který by chtěl probírat

zapo menutou pistoli.

Donesli si kávu a von Enke vmanévroval Wallandera do po

kojíku s hnědým dřevěným obložením a měkkými sedačkami po

taženými kůží. Policista si všiml, že v pokoji nejsou okna. Hakan von Enke sledoval jeho pohled.

„Je to tu jako v bunkru, ale má to své vysvětlení,“ řekl. „Ve

třicátých letech dům několik roků vlastnil muž, který ve Stock

holmu provozoval řadu nočních klubů, většinu nelegálně. Noc

co noc je objížděli ozbrojení kurýři, vyzvedávali pokladny a převáželi je sem. V tomhle pokoji tehdy stál velký trezor. Seděli tu 55

1. díl /// příchod do bažin

účetní a počítali, zapisovali do knih a ukládali do trezoru balíčky peněz. Když se majitel dostal kvůli pochybným machinacím za

mříže, policie trezor rozřízla. Ten muž se jmenoval Göransson,

jestli se nepletu. Dostal vysoký trest. Neunesl to, oběsil se v cele na Langholmenu.“

Von Enke se odmlčel, usrkl kávy a potáhl z vyhaslé dýmky.

A právě tehdy, v místnosti s neprodyšnými zdmi, jež dovnitř ne

propustily nic než vzdálené šumění oslavy, Wallanderovi došlo,

že Hakan von Enke má strach. Komisař už v životě viděl spoustu

lidí, kteří se něčeho obávali, ať už šlo o skutečnou hrozbu, nebo si to jen namlouvali. Byl si jistý, že se nemýlí.

Rozhovor začal obezřetně, von Enke se ve vzpomínkách vrátil

do doby, kdy byl ještě v aktivní službě jako námořní důstojník.

„Podzim 1980,“ nadhodil. „Už je to hodně dávno, celá generace,

dlouhých osmadvacet let. Co jste tehdy dělal vy?“

„To už jsem pracoval u policie v Ystadu. Linda byla hodně malá.

Chtěl jsem být nablízku stárnoucímu otci. A taky jsem si říkal, že by Linda měla vyrůstat v nějakém lepším prostředí. To byl

aspoň jeden z důvodů, proč jsme se odstěhovali z Malmö. Jak to

vypadalo potom, to je zase jiný příběh.“

Von Enke jako by jeho odpověď nevnímal. Místo toho pokra

čoval ve vlastním vyprávění.

„Já jsem tenkrát na podzim pracoval na námořní základně

na východním pobřeží. Dva roky předtím jsem velel jedné z na

šich nejlepších ponorek, byla to třída Mořský had. Mezi lidmi

od ponorek se jí neřeklo jinak než Had. Na základně jsem byl

jen dočasně. Osobně bych se nejradši vrátil zpátky na moře, ale šlo o to, že jsem se měl připojit k operativnímu velení švédské námořní armády. V září měla vojska Varšavské smlouvy cvičení u východoněmeckého pobřeží a v Pomořanském zálivu. To cvičení mělo název MILOBALT, to si pamatuju dodnes. Nebylo

na tom nic zvláštního, oni ta cvičení mívali na podzim přibliž

ně ve stejnou dobu jako my. Nicméně do něj zapojili nezvykle

56

vysoký počet lodí, jelikož prováděli jak vylodění, tak vytažení ponorky. To jsme si dali dohromady bez větší námahy. Od bezpečnostní radiokomunikační služby jsme dostali zprávu, že mezi ruskými loděmi a jejich domovskou základnou u Leningra

du probíhá rozsáhlá komunikace. Ale všechno bylo jako obvyk

le, sledovali jsme jejich činnost a do lodních deníků jsme zapisovali, co nám přišlo důležité. Pak ale přišel ten čtvrtek, bylo to osmnáctého září. Tohle datum si budu do smrti pamatovat.

Najednou nám zavolal službukonající velitel na jednom z re

morkérů pobřežního loďstva, HMS Ajax, a podal nám zprávu

o tom, že právě objevili ve švédských vodách cizí ponorku. Byl

jsem zrovna v mapovně a hledal tam detailní snímek východo

německého pobřeží, když dovnitř vpadl vynervovaný vojín. Ne

dokázal ze sebe vymáčknout, co se stalo, a tak jsem se vrátil na kapitánský můstek a mluvil přímo s hlídkujícím na Ajaxu. Od

něj jsem se dozvěděl, že na tři sta metrů v dalekohledu uviděl

antény nějaké ponorky. Za patnáct vteřin se ponorka ponořila.

Byl to bystrý chlap. Podle něj se ponorka pravděpodobně po

hybovala na periskopové hloubce, a když zaznamenala remor

kér, začala se potápět. Ajax se v té době nacházel kousek jižně od Huvudskäru a ponorka měla jihozápadní kurz, což znamenalo, že plula paralelně s hranicí švédských teritoriálních vod.

Ale naprosto jistě na švédské straně. Bylo dílem okamžiku zjis

tit, jestli jsou v blízkém okolí nějaké švédské ponorky. Nebyly.

Vyžádal jsem si opět rádiové spojení s Ajaxem a zeptal jsem se

hlídkujícího námořníka, jestli by mi mohl popsat stožár nebo

peri skop té ponorky. Z jeho popisu jsem hned pochopil, že to je ponorka, kterou NATO označuje jako Whiskey. A ty tehdy používali jen Rusové a Poláci. Asi si dovedete představit, že když mi tohle došlo, rozbušilo se mi srdce. Současně mě napadly dvě otázky.“

Von Enke se odmlčel, jako by čekal, že Wallander bude vědět,

co za otázky to bylo. Zpoza dveří zaslechli rozjařený smích, který postupně utichal.

57

1. díl /// příchod do bažin

„Zřejmě jestli ta ponorka byla ve švédských vodách nedopat

řením,“ nadhodil Wallander. „Jak to tvrdili, když šla ke dnu ta druhá ruská ponorka u Karlskrony.“

„Tuhle otázku už jsem si zodpověděl. Ve vojenském loďstvu

není loď, která by kladla větší důraz na navigaci než ponorka.

To se rozumí samo sebou. Ponorka, na kterou narazil Ajax, byla

na tom místě za nějakým účelem. Ta otázka zněla: za jakým? Vy

plout k hladině a načerpat čerstvý vzduch, aniž bychom si toho

všimli? Pak by to svědčilo o tom, že posádka nebyla dostatečně

ostražitá. Ale nabízela se samozřejmě i jiná možnost.“

„Že chtěli, aby je někdo objevil?“

Von Enke přikývl a znovu se pokusil rozdýmat vzpurnou

dýmku.

„V tom případě,“ pokračoval, „byl remorkér naprosto ideální.

Na palubě takové lodi není v momentě útoku po ruce ani prak.

Navíc posádka remorkéru není vycvičená pro konfrontaci. Z po

zice velitele jsem kontaktoval vrchního velitele a shodli jsme se, že je třeba okamžitě vyslat vrtulník vybavený zařízením pro sledování ponorek. Vrtulník následně navázal sonarový kontakt s pohyblivým předmětem, který jsme identifikovali jako ponor

ku. Poprvé v životě jsem vydával příkaz k ostré palbě, aniž by to bylo pouhé cvičení. Vrtulník shodil ponornou pumu, aby ponorku varoval. Ta následně zmizela, ztratili jsme kontakt.“

„Jak mohla jen tak zmizet?“

„Ponorky mají spoustu možností, jak se udělat neviditelnými.

Můžou se ponořit do hlubokého vodního příkopu, přimknout

se těsně k útesu nebo můžou pronásledovatele zmást sonaro

vým signálem. Přestože jsme vyslali další vrtulníky, už jsme ji nenašli.“

„A nemohla ji bomba poškodit?“

„Takhle to nefunguje. První puma je podle mezinárodních pra

videl jako varování. Teprve v další fázi se ponorka přinutí vy

plout na povrch, aby se identifikovala.“

„Co se dělo dál?“

58

„Vlastně nic. Proběhlo vyšetřování. Závěr byl ten, že jsem

jednal správně. Možná to byla předehra k událostem, které ná

sledovaly za dva roky, kdy se švédské teritoriální vody začaly

ponorkami přímo hemžit, hlavně ve stockholmských šérách.

Důležitější nicméně bylo, že jsme si potvrdili, že zájem Rusů

o naše výsostné vody nepolevuje. Tohle se stalo v době, kdy ni

kdo nevěřil, že by Berlínská zeď mohla někdy padnout nebo že

by se Sovětský svaz rozpadl. Člověk snadno zapomíná. Stude

ná válka ještě nebyla u konce. Po tom incidentu u ostrova Utö

dostalo námořnictvo značnou finanční injekci. Ale tím to taky

skončilo.“

Von Enke se odmlčel a vyprázdnil zbývající obsah svého šál

ku. Wallander se už chtěl zvednout, ale jeho společník znovu

promluvil.

„Ještě jsem to nedopověděl. Za dva roky to přišlo znovu. To

už jsem povýšil a byl v nejužším vedení švédských námořních

sil. Ústředí mělo sídlo v Berze a neustále tam byl v pohotovosti operační štáb, čtyřiadvacet hodin denně. Prvního října byl vyhlášen poplach za situace, jakou jsme si neuměli představit ani v těch nejdivočejších snech. Měli jsme signály o tom, že přímo v zálivu Harsfjärden, v těsné blízkosti naší základny na ostrově Muskö, se nachází jedna nebo víc ponorek. Tady už se nejednalo

o porušení hranic švédských vod, cizí ponorky byly vyloženě až

ve vojenském ochranném pásmu. To si určitě pamatujete, že?“

„Byly toho plné noviny, televizní reportéři lezli po kluzkých

útesech.“

„Nevím, k čemu bych to přirovnal. Jako kdyby cizí vrtulník

přistál na vnitřním dvoře švédského královského paláce. Asi tak nám ty ponorky v těsné blízkosti našich nejtajnějších vojenských základen připadaly.“

„Já jsem zrovna tou dobou dostal potvrzeno, že můžu začít

pracovat v Ystadu.“

Zničehonic se otevřely dveře. Von Enke sebou trhl. Wallander

si stihl všimnout, že jeho pravačka zamířila k náprsní kapse saka.

59

1. díl /// příchod do bažin

Pak ji nechal klesnout zpátky do klína. Dveře otevřela jakási přiopilá žena, která hledala záchod. Zase odešla a muži osaměli.

„To bylo v říjnu,“ pokračoval von Enke, když se dveře zavřely.

„Chvílemi se myslelo, že útoku neznámých cizích ponorek čelí

snad celé švédské pobřeží. Byl jsem rád, že nemám na starost

kontakt se všemi novináři, co se jich v Berze sešlo. Museli jsme z několika ubikací pro vojáky zřídit místnosti pro tisk. Já jsem se mezitím usilovně pokoušel jednu z těch ponorek dostat. Pokud by se nám nepodařilo ani jedinou přinutit k vyplutí, ztratili bychom veškerou důvěryhodnost. Pak jsme konečně jednou ve čer ponorku v Harsfjärdenu lokalizovali. Nebylo pochyb, všichni z velení jsme o tom byli přesvědčeni. Vydání příkazu k útoku

spadalo do mé kompetence. Během těch hektických hodin jsem

několikrát mluvil s vrchním velitelem a také s novým ministrem

obrany. Jmenoval se Andersson, jestli si na něj pamatujete. Byl z Borlänge.“

„Matně si vzpomínám, říkalo se mu Rudý Börje.“

„Správně. Jenže to nezvládl. Ty ponorky pro něj byly pek

lo. Vrátil se zase zpátky do Dalarny a novým ministrem se stal

Anders Thunborg. Jeden z nejvěrnějších Palmeho koní. Spousta

mých kolegů mu nedůvěřovala. Ale já jsem s ním problémy ne

měl. Když jsme spolu mluvili, nevměšoval se mi do práce, spíš se ptal. Když dostal odpověď, byl spokojený. Ale při jednom telefonátu jsem získal neodbytný pocit, že je s ním Palme ve stejné místnosti, přímo vedle něho. Nevím, jestli to byla pravda. Ale ten pocit byl intenzivní.“

„A co se dělo dál?“

Von Enkemu zacukalo v obličeji, jako by se ho dotklo, že ho

Wallander přerušil. Ale pak pokračoval jakoby nic.

„Zatlačili jsme ponorku do místa, kde nemohla manévrovat,

pokud bychom jí to neumožnili. Hlásil jsem vrchnímu veliteli, že teď ji s pomocí hlubinných pum dostaneme nahoru. Na přípravu

operace jsme potřebovali ještě hodinu. Pak jsme měli světu uká

zat, co za cizí ponorku to narušilo švédské vody. Uběhlo třicet 60

minut. Ručičky hodin na zdi se pohybovaly nesnesitelně pomalu.

Celou tu dobu jsem byl v kontaktu s vrtulníky a loděmi, které

držely pozice v kruhu kolem ponorky. Uplynulo čtyřicet pět mi

nut, čas se nachýlil. A vtom to přišlo.“

Von Enke zničehonic přerušil vyprávění a odešel ze salonku

pryč. Wallandera napadlo, jestli se mu neudělalo špatně. Za pár minut byl zpátky a nesl dvě skleničky koňaku.

„V takový studený zimní večer,“ vysvětlil, „se potřebujeme

něčím zahřát. Zdá se, že nikomu nechybíme. Tudíž si v tomhle

bývalém trezoru můžeme povídat dál.“

Přiťukli si na tykání a Wallander čekal na pokračování. I když

dávné zkazky o ponorkách možná nebyly k poslechu to nejúžas

nější, rozhodně dával přednost von Enkeho společnosti před nu

cenou konverzací s nějakými neznámými lidmi.

„Právě tehdy se to stalo,“ zopakoval von Enke. „Čtyři minu

ty před zahájením palby zazvonil telefon napojený přímo na

hlavní štáb. Co vím, byl to jeden z mála aparátů, který byl stoprocentně zajištěný proti odposlechu a navíc měl automatický

měnič hlasu. Dostal jsem zprávu, jakou jsem vůbec nečekal. Tu

šíš jakou?“

Wallander zavrtěl hlavou a v rukou hřál sklenku s koňakem.

„Ta zpráva říkala, že máme útok odvolat. Samozřejmě mě to

ohromilo a žádal jsem vysvětlení. Ale žádné jsem nedostal. Jen

přímý rozkaz, že máme zrušit nasazení hlubinných pum. Nezby

lo mi nic jiného než uposlechnout. Vrtulníky dostaly ten příkaz pouhé dvě minuty před začátkem útoku. Nikdo z nás v Berze

tomu nerozuměl. Přesně za deset minut pak přišel další rozkaz.

Ten byl snad ještě nečekanější. Jako by naše vedení zachvátilo

šílenství. Ten příkaz zněl, abychom se stáhli.“

Wallander naslouchal s rostoucím zájmem.

„Měli jste nechat ponorku uniknout?“

„Takhle to samozřejmě nikdo neřekl, aspoň ne přímo. Dostali

jsme příkaz soustředit se na jinou oblast na okraji zálivu, jižně od Danzigerského průlivu. Vrtulník tam objevil další ponorku.

61

1. díl /// příchod do bažin

Ale proč byla důležitější než ta, kterou jsme právě zaměřili

a chystali se ji přinutit k vyplutí? Vůbec jsme to nechápali. Žá

dal jsem o hovor s vrchním velitelem, ale měl obsazeno a neda

lo se mu dovolat. Což bylo samo o sobě dost divné, vždyť právě

on předtím útok na ponorku schválil. Dokonce jsem se pokou

šel zastihnout ministra nebo jeho náměstka. Najednou jako by

všichni zmizeli, vyvěsili si telefony nebo měli nařízeno mlčet.

Vrchní velitel a ministr obrany mají mlčet? A kdo jim to nařídil?

Jistě, mohla to udělat vláda nebo ministerský předseda. Těch

pár hodin mi tenkrát bylo pěkně úzko. Nerozuměl jsem rozka

zům, které jsem dostával. Přerušit útok, to odporovalo veškerým mým zkušenostem a instinktům. Byl jsem jen krůček od toho

neuposlechnout. Tím by moje vojenská kariéra skončila. Ale zby

tek zdravého rozumu mi v tom zabránil. Takže jsme přesunuli

vrtulníky a dvě povrchové lodě do Danzigerského průlivu. Žádal

jsem, aby jeden vrtulník zůstal hlídkovat nad místem, kde jsme

měli původně ponorku potvrzenou. Ale vedení to zamítlo. Měli

jsme místo opustit, a to okamžitě. Což jsme také udělali, s očekávaným výsledkem.“

„A sice?“

„V Danzigerském průlivu jsme samozřejmě žádnou ponorku

nelokalizovali. Strávili jsme tím celý večer a noc. Zajímalo by mě, kolik tisíc litrů nafty tam ty vrtulníky spálily.“

„Co se stalo s tou zaměřenou ponorkou?“

„Zmizela. Beze stopy.“

Wallander přemýšlel nad tím, co to právě slyšel. Kdysi v dáv

né minulosti prodělal základní vojenskou službu u protitankové

ho pluku v Skövde. Vzpomínal na to období s nechutí. U odvodu

žádal o umístění k námořnictvu, ale poslali ho do västergötlandského kraje. Nikdy neměl problémy s disciplínou, ale na obtíž

mu byly spousty nepochopitelných rozkazů, které dostávali při

cvičeních. Často jako by o nich rozhodovala náhoda, přestože si měli představovat, že čelí smrtící konfrontaci s nepřítelem.

Von Enke dopil skleničku.

62

„Začal jsem se následně na ty události vyptávat. Neměl jsem

to dělat. Velmi brzy jsem si všiml, že se to nelíbí. Lidé se ode mě začali odtahovat. Dokonce i někteří mí kolegové, které jsem

považoval za nejlepší přátele, mi naznačovali, že jim moje zvě

davost nejde pod nos. Ale já jsem jen chtěl vědět, proč přišly ty protirozkazy. Musím zdůraznit, že jsme byli blízko jako nikdy

předtím ani potom, abychom tu ponorku opravdu donutili vy

plout na hladinu. Dvě minuty, víc ne. Zpočátku jsem nebyl sám,

kdo byl naštvaný. Ve štábu, který měl ten den službu, byl ještě další námořní kapitán, nějaký Arosenius, a pak jeden analytik

z hlavního štábu. Ale uběhlo sotva pár týdnů a i tihle dva se mě začali stranit. Když jsem se dál vyptával a píchal do vosího hnízda, nechtěli s tím už mít nic společného. A jednoho dne jsem toho nechal taky.“

Von Enke odložil skleničku na stůl a naklonil se k Wallan

derovi.

„Nikdy jsem na to nezapomněl. Pořád se pokouším pochopit,

co se tehdy stalo, a to nejen ten den, kdy jsme si dobrovolně nechali uniknout cizí ponorku. Probírám se vším, co se během těch let dělo. A řekl bych, že teď konečně začínám mít jasno.“

„Myslíš ohledně toho, proč jste nesměli tu ponorku vytáhnout

na hladinu?“

Von Enke pomalu přikývl, znovu si zapálil dýmku, ale nic ne

řekl.

Wallander přemítal, jestli historka, kterou právě vyslechl, zů

stane bez konce.

„Jsem samozřejmě zvědavý. Jaké je to vysvětlení?“

Von Enke udělal rukou odmítavé gesto.

„Ještě je moc brzy, abych o tom promluvil. Zatím nejsem

u cíle. Teď už víc neřeknu. Uděláme nejlíp, když se vrátíme k hostům.“

Zvedli se a šli. Wallander vyšel na terasu a tam narazil na ženu, která je předtím vyrušila. Teprve teď se zamyslel nad pohybem,

který von Enke v tu chvíli pravačkou udělal, nejprve s nějakým

63

1. díl /// příchod do bažin

úmyslem, načež se zarazil a nakonec nechal ruku klesnout zpát

ky do klína.

Vypadalo to sice jako nesmysl, ale Wallandera napadalo je

diné vysvětlení. Von Enke měl u sebe zbraň. Je to vůbec možné,

říkal si, když se prosklenými okny díval do zmrzlé zahrady. Ná

mořní kapitán v penzi, který si na oslavu svých pětasedmdesátin vezme pistoli?

Nemohl tomu uvěřit. Zavrhl tu myšlenku, asi se mu jen něco

zdálo. Jeden matoucí zážitek plodí druhý. Nejdřív strach, pak

zbraň. Že by snad jeho intuice ztrácela na břitkosti spolu s tím, jak se prohlubuje jeho zapomnětlivost?

Na terase se objevila Linda.

„Myslela jsem, že jsi odešel.“

„Ještě ne. Ale brzo půjdu.“

„Jsem si jistá, že Hakan i Louisa mají radost, žes přišel.“

„Vyprávěl mi o ponorkách.“

Linda zvedla obočí.

„Vážně? To mě překvapuje.“

„Proč?“

„Mockrát jsem se ho na to vyptávala. Ale pokaždé mě odbyl,

že prý se mu nechce. Bývá skoro uražený.“

Zavolal ji Hans, a tak odešla. Wallander zůstal stát a přemýš

lel nad tím, co mu řekla. Proč se Hakan von Enke svěřil právě

jemu?

Později zpátky ve Skane se Wallander v duchu znovu probíral

von Enkeho vyprávěním a udivila ho ještě další věc. Samozřej

mě, v jeho historce byla spousta nejasností, neurčitých útržků, které Wallander stěží chápal. Ale samotné okolnosti vyprávění

v něm vyvolávaly otázky, ze kterých nebyl moudrý. Naplánoval

si to von Enke během té krátké doby, co věděl, že se Wallander

oslavy zúčastní? Nebo byla startovací dráha ještě kratší a začí

nala u muže pod žlutou lampou za plotem?

Co byl ten muž zač? Wallander si nedokázal odpovědět.

64

5

Za tři měsíce, přesněji řečeno jedenáctého dubna, se stalo něco, co Wallandera znovu přimělo vrátit se ve vzpomínkách k tomu

lednovému večeru, kdy seděl ve vydýchaném pokojíku a poslou

chal oslavencovo vyprávění o námořních událostech starých bez

mála třicet let.

Přišlo to nečekaně a všechny to zaskočilo. Hakan von Enke

beze stopy zmizel. Každé ráno vycházel z bytu na Östermalmu

na dlouhou procházku, nehledě na rozmary počasí. Onen den ve

Stockholmu zrovna lilo jako z konve. Von Enke vstal časně jako

obvykle, ke snídani zasedl už krátce po šesté. V sedm hodin za

klepal na dveře manželčiny ložnice, aby ženu vzbudil a oznámil

jí, že vyráží. Procházka trvala většinou zhruba dvě hodiny, vyjma dní, kdy silně mrzlo. To pak zkrátil dobu na polovinu, dřív totiž býval silný kuřák a jeho plíce se z toho nikdy pořádně nevzpamatovaly. Vždycky chodil stejnou trasou. Od bytu v ulici Grevgatan zamířil na Valhallavägen a dál do Lilljanského lesoparku, kde se vydal po složitém vzorci pěšinek, který ho posléze dovedl zpátky na Valhallavägen, směrem na jih ulicí Sturegatan a doprava po Karlavägen až domů. Chodil rychle, v ruce starou vycházko

vou hůl po otci. Domů přicházel zpocený a okamžitě si šel na

pustit vanu.

To ráno se podobalo všem ostatním, s jediným rozdílem. Ha

kan von Enke už domů nepřišel. Louisa manželovu trasu dobře

znala, před lety mu občas dělávala společnost, než přestala jeho svižnému tempu stačit. Když teď nepřišel domů, jak měl, začala

se strachovat. Byl sice v dobré kondici, ale přece jen to byl starší pán a mohlo se mu něco stát. Náhlá mozková příhoda, prasklá

céva. Zjistila, že porušil jejich domluvu a nechal si mobilní telefon doma. Našla ho na jeho psacím stole. Nato se ho okamžitě

vydala hledat. Prošla v jeho stopách celou trasu. V jedenáct hodin byla zpátky. Celou cestu se děsila, že ho najde ležet mrtvého na pěšině. Ale nebyl tam, prostě zmizel. Když se vrátila domů, 65

1. díl /// příchod do bažin

zavolala dvěma či třem přátelům, jestli se u nich nezastavil. Dostalo se jí ujištění, že ho neviděli. Teď věděla s jistotou, že se něco stalo. Přibližně kolem dvanácté zatelefonovala Hansovi do kanceláře v Kodani. Byla vyděšená a chtěla manželovo zmizení

okamžitě nahlásit na policii, ale Hans ji uklidňoval. Dohodli se, že ještě několik hodin počkají, přestože se jí do toho ani trochu nechtělo.

Jakmile Hans domluvil s matkou, zavolal Lindě, a tak se o udá

lostech z onoho rána posléze dozvěděl i Wallander. Právě se

pokoušel naučit Jussiho klidně stát, aby mu mohl očistit tlap

ky. Jeden jeho známý ze Skurupu, který cvičil psy, mu poradil,

jak na to. Wallander zrovna ztrácel naději, že má Jussi byť jen mini mální schopnost učit se novým povelům, když zazvonil telefon. Linda mu pověděla o vynervované tchyni a chtěla, aby jí poradil.

„Sama jsi policajtka,“ řekl Wallander. „Víš, jak to chodí. Čeká se. Většinou se vrátí.“

„Nezměnil svoje návyky už spoustu let. Chápu, proč má Louisa

strach. Není hysterická.“

„Počkejte do večera,“ navrhl. „Určitě se vrátí.“

Byl přesvědčený, že se Hakan von Enke co nevidět zase objeví

doma ve dveřích a bude mít pro své zmizení nějaké naprosto lo

gické vysvětlení. Cítil spíš zvědavost než obavy a dumal, jaké to vysvětlení asi bude. Jenže Hakan von Enke se nevrátil, ani toho večera, ani další den. Jedenáctého dubna pozdě večer Louisa nahlásila, že pohřešuje manžela. Následně projela spolu s hlídkou v policejním voze lesopark připomínající bludiště křížem krážem, ale bez výsledku. O den později přiletěl z Kodaně její syn. Tehdy Wallanderovi došlo, že se možná přece jen něco stalo.

Ještě pořád zůstával mimo službu. Interní vyšetřování se prota

hovalo. Kromě toho na začátku února upadl na zledovatělé ces

tě před domem a zlomil si levé zápěstí. Nešlo jen o uklouznutí, ještě k tomu zakopl o Jussiho vodítko, pes totiž pořád hrozně

66

táhl a navíc šel po špatné straně. Zápěstí Wallanderovi zasádrovali a dostal neschopenku. Následovalo období těžké nervozity

a častých výbuchů vzteku, které zasahovaly jak jeho samého, tak Jussiho i Lindu. Dcera proto omezila návštěvy na nezbytné minimum. Tvrdila, že se čím dál víc podobá svému otci, je mrzutý, popudlivý, netrpělivý. Proti své vůli to musel uznat. Nechtěl být jako otec, cokoliv, jen ne tohle. Hlavně nedopadnout jako ten starý zahořklý chlápek, co se neustále ve všem opakoval, ať už

šlo o obrazy, které vytvářel na malířském stojanu, nebo o názory na svět, který mu připadal čím dál méně srozumitelný. Během

těch týdnů chodil po domě a cítil se jako medvěd v kleci, který nedokáže snést poznání, že je mu šedesát a octl se neúprosně na cestě ke starobě. Může žít dalších deset, dvacet let, ale nečeká ho nic než pocit prohlubujícího se stáří. Mládí je vzdálená vzpomínka, střední věk taky pryč. Stojí v zákulisí a čeká na svůj výstup, na třetí a poslední dějství, v němž se všechno vysvětlí, označí se hrdinové a zloduši zhynou. Bránil se té tragické roli zuby nehty.

Nejradši by scénu opustil se smíchem.

Nejvíc se bál zapomnětlivosti. Když jezdil nakoupit do Simris

hamnu nebo Ystadu, udělal si seznam, ale pak v obchodě třeba

zjistil, že ho nemá. Napsal si vůbec nějaký lísteček? Nevzpomí

nal si. Zhoršující se paměť ho trápila, a tak se jednoho obzvlášť špatného dne rozhodl objednat k lékařce v Malmö, která inzerovala svoje služby jako specialistka na „obtíže se stárnutím“. Ruku měl pořád v sádře a navíc hrozně nastydl. Lékařka se jmenovala Margareta Bengtssonová a ordinaci měla ve starém domě v centru Malmö. Podle jeho odsudku byla příliš mladá, než aby

mohla chápat strasti stárnutí. Chtěl se hned ve dveřích otočit

na podpatku. Místo toho se ale bez odporu nechal odvést do

vnitř, posadil se na černou koženou pohovku a pověděl jí o své

špatné paměti.

„Mám Alzheimera?“ zeptal se, když se sezení blížilo ke konci.

„Ne,“ odpověděla. „Neřekla bych. Ale nikdo samozřejmě netuší,

co číhá za dalším rohem.“

67

1. díl /// příchod do bažin

Za dalším rohem, pomyslel si Wallander, když šel v mrazivém

větru k autu, které zaparkoval přímo za rohem. Čekala tam na

něj pod stěračem pokuta. Hodil papírek dovnitř, aniž se podíval na částku, a vyrazil domů.

Před jeho domem stálo auto, nějaký neznámý vůz. Wallander

vystoupil a uviděl, že to je Martinsson, skláněl se k Jussiho vý

běhu a mezi laťkami poplácával psisko po hlavě.

„Už jsem chtěl jet,“ hlásil Martinsson. „Nechal jsem na dveřích lístek.“

„Poslali zvláštního kurýra?“

„Přijel jsem sám od sebe, chtěl jsem vědět, jak se ti vede.“

Vešli do domu. Martinsson si prohlížel hřbety knih ve Wallan

derově knihovně, která se za ta léta poměrně rozrostla. Posadili se ke stolu v kuchyni a dali si kávu. Wallander se nezmínil o ná

vštěvě u doktorky v Malmö. Martinsson kývl hlavou směrem

k jeho zasádrované ruce.

„Sundají mi to příští týden,“ řekl Wallander. „Co se povídá?“

„O ruce?“

„O mně. O pistoli v hospodě.“

„Lennart Mattson je nezvykle skoupý na slovo. Vůbec netuším,

jak to probíhá. Ale měl bys vědět, že za tebou stojíme.“

„To je blbost. Ty za mnou možná stojíš. Ale někudy se to ven

dostat muselo. Na stanici je spousta lidí, co mě nemají v lásce.“

Martinsson pokrčil rameny.

„To už je život. Člověk s tím nic nenadělá. Kdo má rád mě?“

Povídali si o všem a o ničem. Wallandera napadlo, že Martins

son je teď poslední kolega z dob, kdy se za prací přestěhoval do Ystadu.

Ale jeho kolega vypadal u stolu jako hromádka neštěstí.

Wallander se zeptal, jestli není nemocný.

„Ne, nejsem nemocný,“ odpověděl Martinsson. „Zato se připra

vuju na to, že je konec. S mou prací u policie.“

„Taky jsi zapomněl pistoli v hospodě?“

„Už nemůžu dál.“

68

K Wallanderově úžasu se Martinsson zničehonic rozplakal.

Seděl u stolu s hrnkem kávy v rukou jako bezmocné dítě a po

tvářích mu tekly slzy. Wallander vůbec nevěděl, co dělat. Už ho za ty roky viděl mockrát sklíčeného, ale ještě nikdy se nesesypal jako teď. Rozhodl se počkat, až to přejde. Zazvonil telefon, tak šel a vytáhl ho ze zásuvky.

Martinsson se sebral a otřel si obličej.

„Chovám se nemožně. Omlouvám se.“

„Za co? Dokázat před někým plakat, to podle mě svědčí o vel

ké odvaze. Taková třeba zrovna mně bohužel chybí.“

Martinsson se rozhovořil o rostoucím pocitu, jako by se do

stal mimo proud. Měl čím dál větší pochyby o svém přínosu

v rámci policie. Ne že by byl nespokojený s vlastní prací, spíš s rolí policie v současném Švédsku. Vzdálenost mezi očekává

ním občanů a výkony policie jako by se neustále prodlužovala.

Martins son tak dospěl až do bodu, kdy pro něj každá noc zna

menala bezesné čekání na ráno, o němž věděl jen to, že pro něj

bude utrpením.

„V létě končím,“ řekl. „Jsem v kontaktu s jednou firmou v Mal

mö. Dělají bezpečnostní poradenství pro malé podniky a soukro

mé nemovitosti. Zaměstnají mě. Navíc mimochodem za mnohem

vyšší plat, než mám dneska.“

Wallanderovi se vybavila situace před mnoha lety, kdy chtěl

Martinsson taky skončit. Tenkrát se mu ho podařilo přesvěd

čit, aby zůstal. Bude to už dobrých patnáct let. Přesvědčovat ho teď znovu by byl holý nesmysl, to mu bylo jasné. Za současné

ho stavu neviděl ani svoji budoucnost v policejním sboru nijak

růžově. I když by samozřejmě nikdy nešel dělat bezpečnostního

konzultanta.

„Myslím, že tě chápu,“ začal. „A podle mě děláš dobře. Změň tu

práci, dokud jsi ještě mladý a můžeš.“

„Za pár let mi bude padesát,“ opáčil Martinsson. „Je to mládí?“

„Mně je šedesát,“ konstatoval Wallander. „To už definitivně

projdeš propustí, kudy se dostanou akorát ti, co mají zestárnout.“

69

1. díl /// příchod do bažin

Martinsson ještě chvíli zůstal a vyprávěl o práci, která ho

v Malmö čeká. Wallander pochopil, že chce ukázat, že se má

přece jen ještě na co těšit, zatím neztratil veškerý entuziasmus.

Doprovodil ho k autu.

„Řekl ti Mattson něco?“ zeptal se Martinsson opatrně.

„Státní zástupce má na výběr ze čtyř opatření,“ odpověděl

Wallander. „Takzvané ústní napomenutí. To proti mně použít

nemůžou. Zesměšnili by celý policejní sbor. Aby šedesátiletý policajt stál jako zlobivý kluk a krajský policejní ředitel nebo kdo mu četl levity.“

„Tohle že vůbec zmínili? Tak v tom případě nemají všech pět

pohromadě!“

„Můžou se rozhodnout, že mi dají důtku,“ pokračoval Wallan

der, „nebo mi sníží plat. Poslední zastávka na cestě z kopce je výpověď. Já bych tipoval, že mi sníží plat.“

U auta se rozloučili a Martinsson zmizel v oblaku sněhu.

Wallander se vrátil do domu, prolistoval diář a zjistil, že od toho nešťastného večera, kdy zapomněl pistoli v hospodě, uplynul už

víc než měsíc.

Na nemocenské zůstal i poté, co mu sádru sundali. Na kon

trole desátého dubna v ystadské nemocnici ortoped zjistil, že zá

pěstní kůstky nesrostly tak, jak měly. Na kratičký a příšerný okamžik si Wallander myslel, že mu budou muset ruku znovu zlomit,

ale lékař ho uklidnil s tím, že jsou i jiné metody. Bylo nicméně dů

ležité, aby ruku nepoužíval, takže se ještě nemohl vrátit do práce.

Po návštěvě u lékaře zůstal ve městě. V divadle ten večer dá

vali hru jednoho současného amerického dramatika. Lístek do

stal od Lindy, která byla nastydlá a nemohla jít. Během puberty měla krátké období, kdy snila o tom, že se stane herečkou. Ale

rychle ji to přešlo. Teď byla ráda, že tenkrát záhy pochopila, že nemá pro herectví vlohy. Když o tom mluvila, v hlase jí nezněla ani stopa zklamání.

Už po deseti minutách se Wallander začal dívat na hodin

ky. Představení ho nebavilo. Herci bezvýrazného talentu pře

70

cházeli po pokoji a odkládali repliky sem a tam, jednou na

polici, jindy na stůl nebo okenní parapet. Představení pojedná

valo o rodině, která se působením vnitřních tlaků rozpadá, ale

Wallandera nevyřešené konflikty, lži ani opotřebované sny

nezajímaly. Když konečně nastala přestávka, vyzvedl si kabát

a odešel. Na představení se těšil, a teď byl otrávený. Je chyba v něm, nebo bylo představení opravdu tak nudné, jak mu to

připadalo?

Auto měl zaparkované u nádraží. Přešel železniční přejezd

a zkracoval si cestu po vyšlapané pěšině vedoucí k zadní straně červené nádražní budovy. Najednou ucítil tvrdý šťouchanec do

zad a upadl. Před ním stáli dva mladíci, mohlo jim být osmnáct

nebo devatenáct. Jeden měl na sobě mikinu s kapucí přetaženou

přes hlavu, druhý měl koženou bundu. Kluk s kapucí držel v ruce nůž. Kuchyňský nůž, stihlo Wallanderovi problesknout hlavou,

než dostal od druhého mladíka pěstí do obličeje.

Roztržený horní ret mu okamžitě začal krvácet. Další rána

mířila na čelo. Mladík měl sílu a tloukl tvrdě, jako by byl plný vzteku. Pak z něj začal rvát oblečení a přitom syčel, že chce jeho peněženku a mobil. Wallander zvedl ruku na obranu. Celou dobu koutkem oka sledoval nůž. Pak mu najednou došlo, že ti kluci

jsou vyděšenější než on a že si s nožem v roztřesené ruce nemusí dělat starosti. Rozmáchl se a vykopl proti klukovi s nožem. Minul, ale chytil ho za ruku a zkroutil mu ji. Nůž odletěl. Současně ucítil prudkou ránu do zátylku a znovu se svalil. Úder byl tak tvrdý, že se nedokázal zvednout. Klečel a nohavice ho studily

od vlhké země. Pomyslel si, že ho nejspíš vzápětí bodnou. Ale

nic se nedělo. Zvedl hlavu a mladíci byli pryč. Sáhl si rukou za krk a ucítil, jak je lepkavá. Pomalinku se postavil, zatmělo se mu před očima a zachytil se plotu u železničních kolejí. Několikrát se zhluboka nadechl a po nějaké chvíli pokračoval směrem k autu.

Po mladících ani stopy. Zátylek mu krvácel, ale ne tolik, aby si to nezvládl ošet řit sám, až dorazí domů. Nebude to ani lehký

otřes mozku.

71

1. díl /// příchod do bažin

V autě zůstal sedět, klíčky nechal v zapalování. Z jednoho svě

ta do druhého, pomyslel si. Sedím v divadle, kde si připadám

nezúčastněný, odejdu a vrhne mě to do světa, který většinou

vídám zvenčí. Teď jsem na zemi ležel já, zbitý, v ohrožení.

Nejvíc ze všeho myslel na ten nůž. Kdysi na začátku kariéry

ještě v Malmö ho v Pildammském parku těžce pobodal šílenec,

kterého popadl amok. Stačilo, aby čepel zajela do těla o několik centimetrů vedle, a zasáhla by ho přímo do srdce. Neprožil by léta v Ystadu ani by neviděl vyrůstat dceru, které dali jméno Linda.

Život by pro něj skončil dřív, než vlastně naplno začal.

Vzpomněl si, co se mu tenkrát honilo hlavou. Žít a zemřít,

obojí má svůj čas.

V autě bylo zima. Nastartoval a zapnul topení. Znovu a znovu

si přepadení přehrával v hlavě. Ještě byl v šoku, ale taky se v něm začínal vzmáhat vztek.

Najednou někdo zaklepal na sklo, trhl sebou, myslel, že se

mladíci vrátili. Ale nezřetelný obličej patřil postarší bělovlasé dámě v baretce. Pootevřel dveře na škvíru.

„To se nesmí, nechávat motor tak dlouho běžet naprázdno, jak

vy to děláte,“ napomenula ho. „Venčím tu psa a na hodinkách sleduju, jak dlouho už máte auto nastartované.“

Wallander mlčky přikývl a odjel. Ležel vzhůru dlouho do noci.

Naposledy se díval na hodiny někdy po páté. Druhý den ráno

zmizel Hakan von Enke. A Wallander přepadení nenahlásil. Ne

pověděl o něm nikomu, ani Lindě.

Když se ani po dvou dnech von Enke neobjevil, došlo Wallande

rovi, že se přihodilo něco vážného. Jelikož byl stále na neschopence a navíc ho požádal jeho zeť, přišlo mu tudíž samozřejmé,

aby do Stockholmu zajel. Vlastně to byla Louisa, kdo žádal o pomoc, jak pochopil. Vysvětlil jim nicméně, že se nechce plést policii do práce. Případ mají na starost jeho kolegové ve Stock holmu.

Policajti, co se míchají do práce jiným a lezou na soupeřovu stranu hřiště, nejsou zrovna oblíbení.

72

Večer předtím, než jel do Stockholmu, se zastavil za Lindou.

Byl zrovna jeden z těch světlých jarních podvečerů. Hans ne

byl jako obvykle doma, v jednom kuse pracoval na tom, čemu

Wallan der v duchu říkal „finanční spekulace“. To také vedlo

k první a zatím jediné hádce mezi ním a jeho budoucím zetěm.

Hans se ostře ohradil proti tomu, že by se snad on a jeho spolupracovníci zabývali něčím tak primitivním. Ale když se Wallan

der zeptal, v čem přesně tedy jeho práce spočívá, nedostal podle vlastního mínění jinou odpověď než právě spekulace s valutami a cennými papíry, finančními deriváty a hedgefondy (u nich Wallander bez mučení přiznával, že nechápe, co to je). Pak se

do toho vložila Linda s tím, že její otec těm novodobým zá

hadným, a tudíž děsivým finančním instrumentům nerozumí.

Dřív by ho takové řeči asi naštvaly, ale teď zaznamenal v jejím hlase něhu a roz hodil rukama na znamení, že se dobrovolně

vzdává.

Ten večer tedy byl u nich doma. Holčička, která ještě nedosta

la jméno, spala na podložce u Lindiných nohou. Wallander se na

ni díval a snad poprvé ho napadlo, že jeho vlastní dcera už mu

nikdy nebude znovu sedět na klíně. Když se vašemu dítěti narodí dítě, něco tím zároveň nenávratně zmizí.

„Co je podle tebe s Hakanem?“ zeptal se jí. „Chci znát tvůj ná

zor, jako policistky i jako Hansovy ženy.“

Lindina odpověď byla pohotová a dobře promyšlená.

„Jsem si jistá, že něco se stalo. Dokonce mám strach, že může

být mrtvý. Hakan není člověk, který by jen tak zmizel. Nikdy

by nespáchal sebevraždu, aniž by po sobě nechal vzkaz, proč to

udělal. Vlastně by vůbec nespáchal sebevraždu, ale to je jiná věc.

Pokud by měl na svědomí nějakou trestnou činnost, nesnažil by

se uniknout, naopak by trest přijal. Zkrátka mám za to, že zmi

zel nedobrovolně.“

„Můžeš to rozvinout?“

„A musím? Přece víš, co tím myslím.“

„Ano, ale chci to slyšet tvými slovy.“

73

1. díl /// příchod do bažin

Znovu si všiml, že se dobře připravila. Nepatřila jen k Haka

nově rodině, taky z ní mluvila bystrá mladá policistka s vlastním názorem.

„Pokud mluvíme o nedobrovolnosti, jsou dvě možnosti. Ta

první je, že došlo k nějaké nehodě, člověk se proboří na ledě

nebo ho přejede auto. Druhá možnost je ta, že jde o vědomé ná

silí, někdo tě odvleče nebo umlátí. Nehoda už v tuhle chvíli není pravděpodobná. Nikde v nemocnici není. Takže tudy cesta nevede. Pak už zbývá jen ta druhá možnost.“

Wallander ji přerušil zvednutím ruky.

„Zkusme takovou domněnku. Na základě toho, co se, jak oba

víme, děje mnohem častěji, než si kdo myslí. Obzvlášť když jde

o starší muže.“

„Že by měl jinou ženu a utekl s ní?“

„Tak nějak jsem to myslel.“

Linda energicky zavrtěla hlavou.

„O tomhle jsem s Hansem samozřejmě mluvila. Kostlivce ve

skříni naprosto vylučuje. Hakan byl Louise celý život věrný.“

Wallander to pohotově obrátil. „A co Louisa? Byla taky věr

ná?“

Tuhle otázku si Linda nepoložila, bylo to na ní vidět. Ještě se tak docela nenaučila různé kličky vyptávání.

„To si neumím představit. Ona není ten typ.“

„Špatná odpověď. Nikdy nemůžeš o někom říct: on takový

není. To lidi podceňuješ.“

„Dobře, řeknu to teda jinak. Nemyslím si, že by měla nějaký

románek. Ale pochopitelně to nemůžu vědět s jistotou. Zeptej

se jí!“

„Tak to rozhodně nehodlám! Za stávající situace by to ode mě

byla pěkná drzost.“

S další otázkou Wallander chvíli váhal.

„Museli jste o tom mluvit s Hansem. Nemůže se pořád jenom

hrbit nad počítačem. Co na to říká on? Překvapilo ho, že Hakan

zmizel?“

74

„Proč by ho to nemělo překvapit?“

„Nevím. Ale když jsem byl ve Stockholmu, připadalo mi, že má

Hakan z něčeho strach.“

„Proč jsi nám o tom nic neřekl?“

„Protože jsem nad tím mávnul rukou s tím, že se mi to nejspíš

jenom zdálo.“

„Tvoje intuice se obvykle neplete.“

„Díky. Ale jsem si čím dál míň jistý, stejně jako u spousty ji

ných věcí.“

Linda seděla mlčky. Wallander se díval na její obličej. V tě

hotenství přibrala, zakulatily se jí tváře. Na očích jí poznal, že je unavená. Vzpomněl si na Monu, jak mu neustále vyčítala, že jí nepomáhá, když se Linda v noci vzbudí a brečí. Jak je to asi tady?

pomyslel si. Když se narodí dítě, napnou se všechny luky najed

nou. A tu a tam tětiva praskne.

„Něco mi říká, že máš pravdu,“ prohlásila konečně. „Když se

teď zpětně zamyslím, vzpomínám si, že byly chvíle, kdy vypadal

neklidně. Občas se díval přes rameno.“

„Doslova, nebo obrazně?“

„Doslova. Otáčel se. Předtím mě to nenapadlo.“

„Vzpomeneš si ještě na něco?“

„Pečlivě kontroloval, jestli jsou zamčené dveře. A nechával rozsvícená některá světla.“

„Proč?“

„To nevím. Ale platilo to třeba o lampičce na stole v pracovně

a o světle v hale u vchodových dveří.“

Starý mariňák, pomyslel si Wallander, který na noc osvětluje

plavební trasu. Odlehlé majáky na tajné vojenské cestě vedoucí

vodami, kudy loď jen tak nepropluje.

Vtom se holčička vzbudila, a tak ji Wallander choval, dokud

se neutišila.

Rozsvícená světla mu nešla z hlavy ani ve vlaku cestou do

Stockholmu. Je v tom nějaká záhada, kterou je potřeba rozkrýt.

Nebo to má nějaké přirozené vysvětlení. Stejným způsobem se

75

1. díl /// příchod do bažin

musí přiblížit Hakanu von Enkemu, po cestách, které teď ještě

ani nezná.

Přesto měl za to, že zmizení bude mít nějaké logické a nijak dramatické rozuzlení.

76

6

Kdysi na konci sedmdesátých let jeli s Monou na výlet do Stock

holmu. Wallander si vzpomínal, že bydleli v hotelu Sjöfart na

Söderu, a právě tady si teď objednal pokoj na dvě noci. Když vystoupil z vlaku, rozmýšlel se mezi taxíkem a metrem. Nakonec se na místo vydal pěšky, s lehkou taškou přehozenou přes rameno.

Bylo pořád chladno, ale svítilo sluníčko, dešťové mraky se kupily daleko na obzoru.

Jak šel Starým Městem, vzpomněl si, že ten výlet uskutečni

li na sklonku léta 1979. Podnět nevzešel z jeho strany, to Mona najednou zjistila, že vlastně nikdy nebyla v hlavním městě,

a tak chtěla tenhle bezmála potupný prohřešek napravit. Vy

užili k tomu čtyři dny z jeho volna, Mona tou dobou studovala

a neměla ani plat, ani určenou dovolenou. Linda na těch pár dní bydlela u kamarádky ze třídy, na podzim měla jít do třetí třídy.

Byl začátek srpna. Horké dni, sem tam silná bouřka a pak zno

vu dusné horko, které je zahánělo mezi dlouhé stíny stromů po

parcích. Už to bude skoro třicet let, říkal si, když se blížil ke Slussenu a stoupal do kopce k hotelu. Třicet let, celá generace, a teď se vracím. Tentokrát ale sám.

Když vkročil do vestibulu, vůbec to tam nepoznával. Chvat

ně přemítal, jestli vážně bydleli právě tady. Pak ze sebe setřásl náhlou pachuť, zakázal si veškeré myšlenky na minulost a vyjel

výtahem do druhého patra, kde byl jeho pokoj. Odhrnul přehoz

a natáhl se na postel. Cesta vlakem byla náročná, jelikož s ním ve vagonu jely uječené děti, a v Alvestě přistoupilo ještě pár opilých výrostků. Zavřel oči a pokusil se usnout. Když se s trhnu tím probudil, viděl na hodinkách, že spal nanejvýš deset minut.

Vstal a šel k oknu. Co se vlastně stalo s Hakanem von Enkem?

K jakému dojde výsledku, když si poskládá všechny dílky, které

má k dispozici, jednak informace od Lindy, jednak vlastní po

znatky ze setkání s von Enkem? Neměl v ruce ani náznak něja

kého závěru.

77

1. díl /// příchod do bažin

Domluvili se, že k Louise zajde na sedmou hodinu večer. Řekl

si, že se zase projde. Když míjel královský palác, zarazil se. Tady byl s Monou, tím si byl jistý. Zrovna dole na mostě se zastavili a mluvili o tom, jak je oba bolí nohy. Vzpomínka byla tak ostrá, že v hlavě skoro slyšel jejich rozhovor. Byly chvíle, kdy se ho zmocňoval smutek nad rozpadem jejich manželství. Jedna z těch chvil právě nastala. Díval se dolů do rozvířené vody a pomyslel si, že se jeho život čím dál víc zužuje na inventuru pochybných účtů ze všeho, co mu během let začalo chybět.

Když zazvonil u dveří, Louisa von Enkeová už měla prostřeno

k čaji. Byla nevyspalá a unavená, ale přesto překvapivě klidná. Na zdech v obývacím pokoji visely portréty rodu von Enkeů a výjevy z bitev v tlumených barvách. Louisa von Enkeová sledovala očima Wallanderův pohled upřený na plátna.

„Hakan byl první námořní důstojník v rodině. Jeho otec, děde

ček a pradědeček byli armádní důstojníci. Jeho strýc byl komo

řím krále Oskara, teď nevím, jestli prvního nebo druhého. Ten

kord, co je opřený v rohu, dostal zase jiný příbuzný od Karla XIV.

za jakousi službu. Hakan tvrdil, že ten úkol spočíval v dodávání vhodných mladých dam.“

Odmlčela se. Wallander se zaposlouchal do tikotu hodin sto

jících na krbové římse a do vzdáleného šumu ulice.

„Co se podle vás stalo?“

„Upřímně řečeno netuším.“

„Ten den, kdy zmizel, nevšimla jste si na něm něčeho neobvyk

lého? Něčeho, co by se vymykalo jeho běžnému chování?“

„Ne. Všechno bylo jako jindy. Hakan měl své zaběhané zvyky,

i když nebyl vysloveně pedant.“

„Jak to vypadalo pár dní předtím? Týden předtím?“

„Byl nachlazený. Jednou ranní procházku zrušil. Jinak nic.“

„Přišla mu nějaká pošta? Telefonoval mu někdo? Měl ná

vštěvu?“

„Několikrát mluvil se Stenem Nordlanderem, to je jeho nej

lepší přítel.“

78

„Byl na oslavě v Djursholmu?“

„Tehdy byl někde pryč. Seznámili se na jedné ponorce, Hakan

tam byl velitelem a Sten strojním důstojníkem. Muselo to být už někdy koncem šedesátých let.“

„Co si o tom zmizení myslí on?“

„Je stejně ustaraný jako ostatní. Taky pro to nemá žádné vy

světlení. Říkal, že by s vámi rád mluvil, až tu budete.“

Seděla naproti Wallanderovi na pohovce. Najednou jí večerní

slunce ozářilo obličej. Posunula se do stínu. Wallander si pomyslel, že je to jedna z těch žen, které se snaží ukrýt svou krásu za maskou všednodennosti. Nejistě se na něj usmála, jako by mu četla myšlenky. Vytáhl zápisník a napsal si telefonní spojení na Stena Nordlandera. Všiml si, že Louisa zná zpaměti jak číslo

na pevnou linku, tak na mobil.

Mluvili spolu hodinu, aniž by Wallander nabyl dojmu, že se

dozvěděl něco, co dosud nevěděl. Pak ho Louisa zavedla do mu

žovy pracovny. Jeho zrak padl na stolní lampu.

„V noci nechával rozsvíceno.“

„Kdo vám to řekl?“

„Linda se o tom zmínila. Tuhle lampičku taky.“

Louisa během odpovědi zatáhla závěsy. Wallander zazname

nal téměř neznatelný pach tabákového kouře.

„Trpěl strachem ze tmy,“ potvrdila a přitom ometala z těžké

ho tmavého závěsu prach. „Připadalo mu to trapné. Ale tma mu

začala vadit v době, kdy sloužil na moři. Strach přišel o hodně později, když se nadobro vrátil na souš. Musela jsem se zapřisáhnout, že to nikomu neprozradím.“

„Přesto o tom ví váš syn. A navíc to řekl Lindě.“

„Hakan to musel Hansovi povědět bez mého vědomí.“

Odněkud zazvonil telefon.

„Pokoj je váš,“ řekla a zmizela ve vysokých dvoukřídlých dve

řích.

Wallander se přistihl, že ji pozoruje stejně, jako má ve zvyku

prohlížet si Kristinu Magnussonovou. Posadil se na židli u stolu.

79

1. díl /// příchod do bažin

Byla z rezavě hnědého dřeva a opěradlo a sedák byly potažené

zelenou kůží. Pozvolna se po pokoji rozhlédl. Rozsvítil lampičku.

Kolem vypínače seděl prach. Wallander prstem přejel po lesk

lé mahagonové desce stolu. Pak nadzvedl psací podložku, kte

rá na stole ležela. Tenhle zvyk měl už od dob, kdy se zaučoval

u Rydberga. Když přišli na místo činu, kde byl psací stůl, Ryd

berg začal vždycky tímhle. Obvykle tam nic nebylo. Ale Rydberg

s tajuplným podtextem vysvětlil, že i prázdná plocha je důleži

tá stopa.

Na stole leželo několik psacích per, lupa, porcelánová váza ve

tvaru labutě, kamínek a krabička s napínáčky. Víc nic. Wallander se v židli pomalu otáčel a rozhlížel se. Na zdech visely zarámované fotografie ponorek a dalších válečných plavidel. Velká ba revná fotka Hanse se studentskou čapkou. Svatební fotografie

a ženich v uniformě. Hakan s Louisou procházejí čestnou brá

nou z pozvednutých kordů. Snímky starých lidí, muži téměř bez

výjimky v uniformě. Na jedné zdi visel obraz. Wallander se zvedl a šel si ho prohlédnout zblízka. Byl to romantický výjev z bitvy u Trafalgaru, umírající admirál Nelson opřený o dělo, kolem něj plačící námořníci zhroucení na kolenou. Malba Wallandera překvapila. Bylo to bezděčné šlápnutí vedle v bytě vyznačujícím se jinak dobrým vkusem. Proč si sem von Enke tenhle obraz pově sil? Wallander plátno opatrně nadzvedl a otočil. Nebylo tam nic napsáno. Prázdná psací plocha, prázdná zadní strana špatného

obrazu. Je pozdě začít pokoj prohledávat teď, pomyslel si. Už je skoro půl deváté, zabralo by to několik hodin. Bude lepší pustit se do toho zítra. Vyšel z pracovny a vrátil se do jednoho ze dvou obývacích pokojů oddělených dveřmi. Z kuchyně vyšla Louisa.

Wallander ucítil slabý závan alkoholu, ale nebyl si jistý. Domluvili se, že přijde druhý den v devět hodin. Když si v předsíni oblékal bundu, zaváhal.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal. „Spíte dost?“

„Jen nějakou tu hodinku. Jak mám spát, když nevím, co s ním

je?“

80

„Chcete, abych tu zůstal?“

„To je milé, ale není třeba. Jsem zvyklá být sama. Nezapomeň

te, že mám za muže námořníka.“

Vracel se pěšky zpátky do vzdáleného hotelu. Po cestě se za

stavil v italské restauraci, vypadala levně a jídlo tomu odpovídalo. Aby usnul, vzal si půlku prášku na spaní. Hořce si pomyslel, že to je jeden z mála způsobů, jak v poslední době flámuje, láká k sobě spánek otočením víčka bílé krabičky s léky.

Druhý den začal stejně jako návštěva předchozího večera. Louisa uvařila čaj. Viděl na ní, že v noci skoro nespala.

Měla pro něj telefonický vzkaz od jakéhosi komisaře Ytter

berga, který měl případ nezvěstného muže na starosti. Dala mu

do ruky bezdrátový telefon a odešla do kuchyně. V zrcadle na

zdi Wallander viděl, že tam stojí uprostřed místnosti, nehybně, otočená k němu zády.

Ytterberg mluvil nezaměnitelným norrländským nářečím.

„Vyšetřování je v plném proudu,“ začal. „Máme za to, že k ně

čemu došlo. Od manželky jsem pochopil, že máte na její přání

projít jeho písemnosti.“

„Vy jste to ještě neudělali?“

„Udělala to manželka, a nic nenašla. Hádám, že chce, abyste

to ještě zkontroloval.“

„Máte nějaké podněty? Neviděl ho někdo?“

„Jenom jeden nejistý svědek, který má dojem, že ho viděl

v leso parku. Toť vše.“

Wallander zaslechl, jak Ytterberg podrážděným tónem něko

mu říká, ať přijde později.

„Na tohle si nikdy nezvyknu,“ řekl pak do telefonu. „Na lidi, co se odnaučili klepat.“

„Jen počkejte, jednou policejní prezident navrhne, že máme

všichni sedět v open space kanceláři, aby se zvýšila efektivita práce,“ přisadil si Wallander. „Můžeme si třeba vzájemně vyslý

chat svědky nebo se plést jeden druhému do vyšetřování.“

81

1. díl /// příchod do bažin

Ytterberg se potěšeně uchechtl. Wallander si pomyslel, že si

právě u stockholmské policie zajistil dobrý kontakt.

„Ještě jedna věc,“ řekl Ytterberg. „Hakan von Enke byl svého

času vysoce postavený představitel obranných sil. Podle před

pisů případ sleduje tajná služba. Naši tajuplní kolegové pokaždé touží narazit na nějakého špiona.“

Wallandera to ohromilo.

„Existuje proti němu podezření?“

„Samozřejmě že ne. Potřebujou mít zkrátka co ukázat, až se

bude projednávat rozpočet.“

Wallander udělal pár kroků dál od vchodu do kuchyně.

„Jen tak mezi námi,“ řekl tlumeným hlasem, „co se podle vás

stalo? Nehledě na fakta, čistě podle vašich zkušeností.“

„Vypadá to vážně. Mohli ho v tom lesíku přepadnout a unést.

To je můj názor.“

Než se rozloučili, Ytterberg si zapsal Wallanderovo telefonní

číslo. Pak se Wallander vrátil ke svému hrnku čaje a pomyslel si, že by si mnohem radši dal kávu. Z kuchyně přišla Louisa a tázavě se na něj podívala. Wallander zavrtěl hlavou.

„Nic nového. Ale berou jeho zmizení velmi vážně.“

Zůstala stát vedle pohovky, neposadila se.

„Vím, že je mrtvý,“ řekla zničehonic. „Až doteď jsem se těm

nejčernějším myšlenkám bránila. Ale už s tím nedokážu bojovat.“

„Vaše úvaha musí mít nějaký základ,“ reagoval Wallander opa

trně. „Vede vás k té myšlence něco konkrétního?“

„Žila jsem s ním čtyřicet let,“ řekla. „Takhle by se vůči mně nikdy nezachoval. Ani k nikomu jinému z rodiny.“

Kvapně vyběhla z pokoje. Wallander slyšel, jak se zavřely dve

ře do koupelny. Chvilku vyčkal, pak vstal a nehlučně došel do

chodby vedoucí k ložnicím. Poslouchal a slyšel, jak za zavřený

mi dveřmi pláče. Přestože nebyl nijak přecitlivělý, stáhlo se mu hrdlo. Dopil zbytek čaje a šel do pracovny, kde byl předešlého

večera. Závěsy byly ještě zatažené. Rozhrnul je a vpustil do místnosti světlo. Pak začal prohledávat psací stůl, šuple za šupletem.

82

Všude panoval přísný pořádek, každá věc měla své místo. V jed

né zásuvce bylo několik starých dýmek, čisticí drátky a cosi, co připomínalo hadřík na čištění. Wallander přešel ke druhé skříňce se zásuvkami. Stejný pořádek, stará školní vysvědčení, potvrzení, pilotní průkaz. V březnu 1958 získal Hakan von Enke oprávnění řídit jednomotorová letadla, zkoušky složil na letišti v Brommě.

Takže nežil jen v hlubinách, pomyslel si Wallander. Nenapodo

boval jen ryby, ale i ptáky.

Vzal do ruky von Enkeho maturitní vysvědčení z chlapeckého

gymnázia Norra Latin. Z dějepisu a mateřského jazyka měl nej

vyšší hodnocení a stejně tak ze zeměpisu. Z němčiny a nábožen

ství prošel s výhradami. V dalším šuplíku se ukrýval foto aparát a pár starých sluchátek. Při bližším ohledání letitého foťáku

značky Leica Wallander zjistil, že uvnitř je založený film. Buď je dvanáct políček filmu osvícených, nebo je uvnitř dvanáct snímků.

Položil přístroj na stůl. Sluchátka byla podle něj moderní asi tak před padesáti lety. Proč si je von Enke schoval? V nejspodnější zásuvce nebylo nic, jen kreslený časopis, který prostřednictvím barevných obrázků a bublin s textem vyprávěl příběh Posledního mohykána od Coopera. Časopis byl tak ohmataný, že se Wallanderovi málem rozpadl v rukou. Vzpomněl si, co mu jednou řekl Rydberg: Hledej to, co porušuje vzor. Co dělá jeden díl z edice Klasika v ilustracích z roku 1962 v nejspodnější zásuvce psacího stolu Hakana von Enkeho?

Neslyšel ji přicházet. Najednou prostě stála ve dveřích. Pečlivě odstranila všechny stopy rozrušení, obličej měla čerstvě přepudrovaný. Wallander zvedl časopis.

„Proč si tohle schoval?“

„Myslím, že to dostal od svého otce při nějaké velmi zvláštní

příležitosti. Nikdy mi o tom víc neřekl.“

Znovu ho zanechala o samotě. Wallander vytáhl velký šuplík

ve výši pasu mezi postranními skříňkami. V něm panoval nepo

řádek, dopisy, fotografie, staré letenky, žluté zdravotní osvědčení, nějaké účty. Proč je v téhle zásuvce všechno bez ladu a skladu

83

1. díl /// příchod do bažin

a jinde ne? Rozhodl se nechat prozatím obsah netknutý a šuple

vytažené. Vyndal jen zdravotní průkaz.

Muž, po jehož stopě šel, absolvoval během let spoustu očko

vání. Naposledy se před třemi týdny nechal očkovat proti žluté

horečce a ještě proti tetanu a žloutence. Kromě toho byl v des

kách zastrčený předpis na antimalarikum. Wallander svraštil

obočí. Žlutá horečka? Kam asi člověk jede, že potřebuje vakcínu proti něčemu takovému? Vrátil osvědčení do šuplíku, aniž na

šel odpověď.

Vstal a šel si prohlédnout obsah knihovny. Jestli knihy ne

lhaly, pak se Hakan von Enke hodně zajímal o dějiny, obzvlášť

o vývoj námořnictví v Anglii dvacátého století. Taky se tu našly obecné dějiny a přehršel politických memoárů. Wallander zaznamenal, že paměti Taga Erlandera jsou zastrčené hned vedle autobiografie špiona Wennerströma. Ke svému údivu taky viděl,

že se von Enke zajímá o poezii. Některé autory vůbec neznal,

o jiných, jako byl Sonnevi nebo Tranströmer, měl povědomí ale

spoň podle jména. Pár knížek vytáhl a viděl, že stránky jsou roz

řezané. V jedné Tranströmerově sbírce si někdo dělal na okrajích poznámky, na jedné stránce stálo „úchvatná báseň“. Wallander si báseň přečetl a souhlasil. Vyprávěla o šumění jehličnatých lesů.

Jeden regálový metr knihovny zabíral Ivar LoJohansson, další

zase Vilhelm Moberg. Podoba zmizelého muže se neustále pro

měňovala, prohlubovala. Nic nenasvědčovalo tomu, že by byl

důstojník jen ješitný a chtěl předvést svému okolí, že se zajímá i o humanitní obory. Wallander se považoval za člověka vybaveného téměř psím instinktem právě na takovéhle lidi, protože je do morku kostí nesnášel.

Nechal knihovnu být, otevřel skříň s dokumenty a jal se vy

tahovat zásuvku za zásuvkou. Ve všech byl příkladný pořádek,

desky, dopisy, zprávy, spousta soukromých lodních deníků, kres

by ponorek s nápisem „na téhle jsem velel“. Všechno tu bylo

vzorně srovnané, všechno až na nečekanou výjimku v podobě

stolního šuplete. Ale bylo tu něco, co přitahovalo Wallanderovu 84

pozornost, jen přesně nevěděl, co to je. Posadil se na židli a zí

ral na otevřenou skříň s dokumenty. V rohu pokoje byla opřená

hnědá kožená aktovka. Z dalšího vybavení tu byl stolek a na něm nějaké knihy a lampička na čtení s červeným tlumicím stínidlem.

Wallander se přesunul od psacího stolu ke křeslu. Na stolku ležely dvě knihy, obě otevřené. Jedna byla stará, Tiché jaro od Rachel Carsonové. Věděl, že je to jedna z prvních knih upozorňujících na to, jak řádění západního člověka ohrožuje budoucnost celé

planety. Druhá kniha pojednávala o motýlech ve Švédsku, krátké

popisky a krásné barevné fotografie. Motýli a ohrožená planeta, pomyslel si Wallander. A nepořádek v jednom šuplíku. Nějak mu

to nešlo dohromady.

Vtom si všiml, že zpod křesla čouhá růžek novin. Shýbl se

a vytáhl anglický nebo možná americký časopis o vojenských

lodích. Prolistoval ho. Byly v něm články o všem možném, od

letadlové lodi Ronald Reagan až po obrázky ponorek, které byly

ještě ve stadiu pouhého nápadu. Wallander časopis odložil a znovu obrátil zrak k otevřené skříni. Dívat se, a přitom nevidět. To bylo první, před čím ho Rydberg varoval, totiž že si neuvědomí, co doopravdy viděl. Zase se usadil na židli a znovu procházel obsah skříně. V jedné zásuvce objevil prachovku. Takže to tady taky udržoval v čistotě, pomyslel si. Na jeho dokumentech nesmělo být ani zrnko prachu, všude jen čistoskvoucí pořádek. Otočil

se na židli a už poněkolikáté se podíval na vytaženou zásuvku,

kde se jako živý protest válely všechny papíry na jedné hromadě.

Opatrně začal dokumenty procházet. Nic ho však nezaujalo. Jen

ten nelad mu dělal starost. Vymykal se, netvořil přirozenou část von Enkeho naturelu. Nebo že by nepořádek byl přirozený a cizí

prvek představoval naopak pořádek?

Natáhl se a rukou zašátral nahoře na skříni. Ležel tam svazek

papírů. Sundal ho. Byla to zpráva o politické situaci v Kambodži, sepsala ji dvojice Robert Jackson a Evelyn Harrisonová. Ke své

mu údivu Wallander zjistil, že ji vydalo americké ministerstvo

obrany. Zpráva byla datovaná osmého března 2008. Takže byla

85

1. díl /// příchod do bažin

úplně čerstvá. Ten, kdo ji četl, při tom prožíval silné pocity, podtrhával si věty a na okraji si dělal poznámky s velkými, důrazný

mi vykřičníky. Wallander se pokusil vymyslet správný švédský

překlad anglického titulu On the challenges of Cambodia, based upon the legacies of the Pol Pot regime, ale bezúspěšně.

Vstal a vrátil se do obývacího pokoje. Čajové šálky zmizely.

Louisa stála u okna a dívala se dolů na ulici. Otočila se, teprve když si odkašlal. Trhla sebou tak prudce, až to vypadalo, že se lekla. Připomnělo mu to rychlý pohyb jejího muže na oslavě v Djursholmu. Stejná reakce, pomyslel si. Oba jsou nervózní a vyděšení, reagují, jako by čelili nějakému nebezpečí.

Neměl v úmyslu tu otázku položit, prostě mu přišla na jazyk

sama od sebe, když se mu vybavila ta situace na oslavě.

„Má nějakou zbraň?“

„Ne. Teď už ne. Možná nějakou měl, dokud byl ve službě. Ale

tady doma? Ne, tady neměl žádnou.“

„Vy nejezdíte pravidelně někam na léto, je to tak?“

„Uvažovali jsme o tom. Ale nikdy jsme si nic nepronajali. Když

byl Hans malý, jezdívali jsme každé léto na ostrov Utö. V pozděj

ších letech jsme nejčastěji jezdili na Riviéru a tam si najali byt.

Mluvili jsme o tom, že si něco koupíme. Ale nikdy na to nedošlo.“

„A nevíte o nějakém jiném místě, kde by si mohl zbraň scho

vat?“

„Ne. Kde by to mělo být?“

„Nemá třeba někde prostor pro ukládání věcí? Jak je to vůbec

tady v domě s půdou? Nebo se sklepem?“

„Ve sklepní kóji ukládáme starý nábytek a taky věci z jeho dět

ství. Ale neumím si představit, že by tam byla nějaká zbraň.“

Odešla a vrátila se s klíčem od visacího zámku. Wallander si

ho vzal a strčil ho do kapsy. Louisa se zeptala, jestli si dá ještě čaj. S díky odmítl. Nedokázal jí říct, že by chtěl kafe.

Šel zpátky do pracovny a znovu pročetl zprávu o politické

situaci v Kambodži. Proč ležela na skříni? Vedle křesla byla podnožka. Přistavil si ji ke skříni a stoupl si na špičky, aby viděl, kde 86

přesně svazek ležel. Vršek skříně byl zaprášený, až na místo, kde byl spis. Pak podnožku zase odsunul a zůstal stát. Najednou si

uvědomil, co to předtím upoutalo jeho pozornost. Zdálo se totiž, že některé dokumenty chybějí, hlavně ve skříni. Aby získal jistotu, prohledal ještě jednou veškerý obsah jak v zásuvkách stolu, tak ve skříni. Všude nacházel stopy toho, jak kdosi určité části složek odstranil. Že by to udělal přímo Hakan? Nebylo to samozřejmě vyloučené, stejně jako to mohla provést Louisa.

Zamířil zpět do obývacího pokoje. Louisa tam seděla v křes

le, Wallander ho tipoval na starožitnost. Dívala se na svoje ruce.

Když vstoupil, zvedla se a znovu se zeptala, jestli si nedá čaj.

Tentokrát nabídku přijal. Čekal, až mu čaj připraví. Sobě nenalila.

„Nic jsem nenašel,“ řekl. „Nemohl někdo prohledat Hakanovy

písemnosti?“

Zkoumavě se na něj podívala. Únavou jí zešedivěl obličej, té

měř se zkřivil.

„Já jsem je pochopitelně prošla. Ale kdo další by tam měl pří

stup?“

„To nevím, ale vypadá to, že některé papíry zmizely, najednou

v tom je nepořádek. I když se můžu mýlit.“

„Ode dne, kdy zmizel, v jeho pracovně nikdo nebyl. Pokud ne

počítáte mě.“

„Už jsme o tom mluvili. Ale rád bych se zeptal znovu na jeho

smysl pro pořádek.“

„Nepořádek nesnášel.“

„Ale nebyl to pedant, jestli se dobře pamatuju.“

„Když máme návštěvu, pomáhá mi prostřít. Dohlíží na to, aby

příbory a skleničky byly na svém místě. Ale nepoužívá pravítko, aby měl všechno v rovné linii. Stačí vám to jako odpověď?“

„Naprosto,“ řekl Wallander měkce a s lítostí sledoval sílící únavu v její tváři.

Dopil čaj a sešel do sklepa, aby se podíval na jejich sklep

ní místnost. Staré cestovní tašky, houpací kůň, plastové krabi

ce s hračkami předchozích generací, nejen těch, které patřily

87

1. díl /// příchod do bažin

Hansovi. O zeď se opíralo několik párů lyží a rozmontované za

řízení na vyvolávání filmových negativů.

Wallander se opatrně posadil na koníka. Najednou ho to po

znání nelítostně zavalilo, jako nedávný útok, kterému čelil. Ha

kan von Enke je mrtvý. Neexistuje jiné vysvětlení. Je mrtvý.

Ten pocit ho rozesmutnil. Ale nejen to. Taky v něm vzbudil

neklid.

Hakan von Enke se mi pokoušel něco sdělit, pomyslel si. Ale

toho večera v uzavřeném salonku v Djursholmu jsem bohužel

nepochopil, co to bylo.

88

7

Časně za svítání Wallandera probudila hádka mladého páru z ve

dlejšího pokoje. Stěny byly tak špatně izolované, že rozeznával jednotlivá drsná slova, která si mladí vyměňovali. Vstal a prohrabal toaletní potřeby ve snaze najít špunty do uší, jenže tentokrát zjevně odcestoval bez nich. Zabouchal silně na zeď, dvě tvrdé rány a pak ještě jedna, jako by pěstí poslal závěrečnou nadávku.

Hádka přestala, jako když utne, nebo se alespoň natolik ztlu

mila, že už slovům nerozuměl. Než znovu usnul, přemítal nad

tím, jestli se taky během návštěvy Stockholmu s Monou v hotelu

kvůli nějaké hlouposti nepohádali. Občas se stávalo, že si vjeli do vlasů kvůli nějaké zbytečné drobnosti, vždycky se rozčílili kvůli maličkosti, nikdy nešlo o nic podstatného. Naše konflikty nemě ly šťávu, spíš byly suchopárné, pomyslel si. Byli jsme smutní

nebo zklamaní nebo oboje a věděli jsme, že to přejde. Ale stejně jsme se pohádali a oba jsme jako mezci říkali nesmysly, kterých jsme vzápětí litovali. Vypouštěli jsme z úst celá hejna ptáků a nestihli je chytit za křídla.

Usnul a zdálo se mu o nějakém člověku, snad to byl Rydberg

nebo možná otec, stál venku na dešti a čekal na něj. Jenže Wallander jel pozdě, asi se mu porouchalo auto a bylo mu jasné, že dostane za pozdní příchod vynadáno.

Po snídani se posadil v recepci a vytočil číslo na Stena Nord

landera. Zkusil nejdřív pevnou linku domů. Nikdo to nebral. Na

mobilu se taky nikdo neozýval. Ale tam mohl nechat vzkaz. Ohlá

sil do telefonu své jméno a v jaké záležitosti volá. Jenže jaká je to vlastně záležitost? Pátrání po nezvěstném byl úkol stockholmské policie, ne jeho. Možná se dal považovat za improvizující soukromé očko, kterážto profese měla od vraždy Olofa Palmeho

velmi špatný zvuk.

Proud jeho myšlenek přerušilo zvonění mobilu. Byl to Sten

Nordlander. Měl hluboký, chraplavý hlas.

89

1. díl /// příchod do bažin

„Vím, kdo jste,“ řekl. „Louisa i Hakan o vás mluvili. Kde vás

můžu vyzvednout?“

Wallander čekal venku na ulici. Sten Nordlander zabrzdil s au

tem u obrubníku. Řídil dodge z poloviny padesátých let, s blýs

kavým chromováním a bílými vnitřními kruhy pneumatik. Sten

Nordlander býval nepochybně zamlada frajer za volantem, jeden

z generace „motorizované mládeže“, která tehdy leckoho děsila.

Dokonce i teď měl na sobě koženou bundu, americké holiny, dží

ny a tenký nátělník, přestože bylo zima. Wallander si říkal, jak je možné, že se právě Hakan von Enke a Sten Nordlander tak

spřátelili. Podle prvního dojmu si neuměl představit dvě rozdílnější osoby. Jenže soudit podle vnějšku je nebezpečné. To patřilo k Rydbergovým stále se opakujícím výrokům: Povrch je něco, po čem člověk skoro pokaždé uklouzne.

„Naskočte si,“ vybídl ho Nordlander.

Wallander se nezeptal, kam jedou, jen se zabořil do červe

né kožené sedačky, nepochybně původní. Položil řidiči několik

zdvořilých dotazů ohledně vozu a dostalo se mu stejně zdvoři

lých odpovědí. Pak jeli mlčky. Na zpětném zrcátku se houpaly

dvě velké kostky z nějaké látky. V dětství viděl takových aut

nepočítaně. Za volantem seděli muži středního věku v oblecích,

které zářily stejně intenzivně jako chrom na voze. Kupovali si

otcovy obrazy po tuctech a platili bankovkami, které odloupli

z tlustého paklu. Říkal jim tenkrát „rytíři v hedvábí“. Později pochopil, že jeho otce ponižovali, když mu za obrazy platili nepřiměřeně nízké částky.

Ta vzpomínka ho na okamžik rozesmutnila. Uplynulý čas, kte

rý je nenávratně pryč.

V autě chyběly bezpečnostní pásy. Nordlander si všiml, že se

po nich Wallander dívá.

„Auto je veterán,“ vysvětlil. „Má na pásy výjimku.“

Dojeli kamsi k Värmdö. Tou dobou už Wallander dávno ztratil

pojem o směru i vzdálenosti, jakou urazili. Nordlander zastavil s houpavým autem u hnědě omítnutého domu s kavárnou.

90

„Majitelka kavárny byla provdaná za jednoho Hakanova

a mého přítele,“ řekl Nordlander. „Už je vdova. Jmenuje se Matilda, její muž Claes Hornvig byl zástupce kapitána na Hadovi, kde jsme s Hakanem sloužili.“

Wallander přikývl. Vzpomínal si, že von Enke se o tomhle

typu ponorky zmínil.

„Snažíme se jí dělat kšeft. Potřebuje peníze. Navíc vaří dobré

kafe.“

První, co Wallandera uvnitř čekalo, byl periskop trčící upro

střed z podlahy. Sten Nordlander mu podal výklad, ze které vyřazené ponorky kousek pochází, a Wallanderovi došlo, že vstoupil

do soukromého muzea ponorek.

„Je to takový zvyk,“ povídal dál Nordlander. „Všichni, kdo slou

žili na švédské ponorce, ať už jako kmenoví zaměstnanci nebo po dobu vojenské služby, vykonali minimálně jednu pouť do Matildiny kavárny. A každý s sebou něco přivezl, bez toho by to nešlo.

Nějaký ukradený porcelán, deku, dokonce i funkční kormidla

a řízení. Hotová žeň samozřejmě nastala, když se nějaká ponor

ka vyřadila z provozu a měla jít do šrotu. Spousta lidí si něco nabrala a vždycky se našel někdo s kasičkou na milodary pro

Matildu. Akorát se dovnitř nestrkaly peníze, ale spíš třeba nějaký hloubko měr, který se z mrtvé ponorky odmontoval.“

Lítacími dveřmi z kuchyně vyšla přibližně dvacetiletá dívka.

„Marie, vnučka Matildy a Claese,“ představil ji Nordlander. „Ma

tilda sem pořád občas zajde, ale už je jí přes devadesát. Říká, že její matka se dožila sto jedna let a její babička sto tří.“

„To je pravda,“ potvrdila dívka. „Mamce je padesát. Počítá s tím, že má za sebou teprve polovinu života.“

Vzali si tácek s kávou a pečivem. Sten Nordlander si k tomu

dal ještě Napoleonovu kouli. U stolů sedělo pár hostů, většinou starší ročníky.

„Vysloužilí členové posádky?“ zkusil to Wallander, když pro

cházeli do zadní místnosti, kde bylo prázdno.

„Ne nutně,“ opáčil Nordlander. „Ale dost jich poznávám.“

91

1. díl /// příchod do bažin

V místnosti byly po zdech rozvěšené staré uniformy a vojen

ské signální praporky. Wallander měl pocit, jako by se ocitl v rekvizitárně nějakého válečného filmu. Sedli si ke stolku v rohu.

Nad ním visela na zdi černobílá zarámovaná fotografie. Sten

Nord lander na ni ukázal.

„Tady máte jednoho z našich Mořských hadů. Číslo dvě v dru

hé řadě jsem já, číslo čtyři Hakan. Claes Hornvig s námi tenkrát nebyl.“

Wallander se naklonil, aby si obrázek lépe prohlédl. Neby

lo snadné rozlišit jednotlivé obličeje. Nordlander dodal, že fotografii pořídili v Karlskroně, těsně před vyplutím na delší plavbu.

„Nenazval bych to zrovna cesta snů,“ vyprávěl Nordlander.

„Měli jsme plout z Karlskrony nahoru ke Kvarkenu a dál až ke

Kalixu a pak zpátky. Bylo to v listopadu, třeskutá zima. Pokud

se nepletu, skoro celou cestu byla bouřka. Ať jsme pluli, kde jsme pluli, všude to houpalo, protože Botnické moře je hrozně mělké. Vůbec jsme nesestoupili do potřebné hloubky. Balt je prostě louže.“

Nordlander se hltavě pustil do zákusku. Ale zdálo se, že je mu

úplně jedno, jakou má chuť. Najednou odložil vidličku.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se.

„Nevím víc než vy a Louisa.“

Sten Nordlander odstrčil rázným pohybem šálek s kávou.

Wallander zaznamenal, že je stejně unavený jako Louisa. Další,

kdo nespí, pomyslel si.

„Vy ho znáte,“ pokračoval, „líp než většina ostatních. Louisa mi říkala, že jste si hodně blízcí. Jestli je to tak, pak je váš názor na to, co se mohlo stát, důležitější než většina ostatních.“

„Mluvíte přesně jako ten policajt na stanici v Bergsgatan.“

„Však taky jsem policajt!“

Nordlander přikývl. Byl napnutý jako struna. Na jeho čelis

tech a stažených koutcích úst byl dobře patrný neklid.

„Jak to, že jste nebyl na jeho pětasedmdesátinách?“ zeptal se

Wallander.

92

„Mám sestru, bydlí v Norsku, v Bergenu. Náhle jí zemřel manžel.

Potřebovala moji pomoc. Navíc nejsem přítelem velkých oslav.

Udělali jsme si s Hakanem vlastní minioslavu. O týden dřív.“

„Kde?“

„Tady. Dali jsme si kávu a zákusek.“

Nordlander ukázal na čepici od uniformy, která byla pověše

ná na zdi.

„Ta patří Hakanovi. Věnoval ji kavárně, když jsme tu slavili.“

„O čem jste se bavili?“

„Jako vždycky, o tom, co se stalo v říjnu 1982. Já jsem tehdy

sloužil na torpédoborci Halland. Ten měl jít brzo na odpočinek.

Teď je z něj muzejní exponát v Göteborgu.“

„Takže jste nebyl jen strojním důstojníkem na ponorkách?“

„Začínal jsem na torpédovém člunu, pak přišla korveta, torpé

do borec, ponorka a nakonec zase torpédoborec. Když se v Baltu

objevily ponorky, byli jsme zrovna u západního pobřeží. Druhé

ho října kolem poledního nařídil velitel Nyman, že máme zamířit plnou rychlostí ke stockholmským šérám, abychom byli připraveni jako posila v pohotovosti.“

„Byl jste během těch hektických dní s Hakanem v kontaktu?“

„Volal mi.“

„Byl jste doma, nebo na palubě?“

„Na torpédoborci. Vůbec jsem se tehdy domů nedostal. Pro

pustky byly pozastavené. Měli jsme nejvyšší pohotovost, dalo

by se říct. Musíte si uvědomit, že to bylo za těch krásných časů, kdy ještě každý nevlastnil mobilní telefon. Voják, který měl služ

bu na ústředně, mě vždycky informoval, že mám na lince hovor.

Hakan volal většinou v noci. Jen chtěl, abych si ty hovory bral u sebe v kajutě.“

„Proč?“

„Nejspíš nechtěl, aby někdo slyšel, o čem si povídáme.“

Na způsobu, jakým Sten Nordlander odpověděl, bylo něco

nevrlého, jako by to říkal proti své vůli. Vrtal se v jednom kuse vidličkou ve zbytcích zákusku.

93

1. díl /// příchod do bažin

„Mluvili jsme spolu od prvního do patnáctého října prakticky

každou noc. Vlastně bych řekl, že ani neměl povolení mluvit se

mnou tak otevřeně. Ale důvěřovali jsme si. Cítil tíhu odpověd

nosti. Hlubinná puma mohla dopadnout chybně, a místo aby po

norku přinutila vystoupat na hladinu, mohla ji potopit.“

Nordlander už měl zbytek zákusku rozpatlaný tak, že z něj

na talířku zbyla jen nevábná kaše. Položil vidličku a pohodil na talířek ubrousek.

„Poslední večer mi zavolal třikrát. Pozdě v noci nebo spíš brzo za svítání, mi volal naposled.“

„To jste byl pořád na palubě torpédoborce?“

„Byli jsme slabou námořní míli jihovýchodně od Harsfjärdenu.

Foukalo, ale nijak prudce. Na palubě vládla nejvyšší pohotovost.

Důstojníci byli samozřejmě o situaci informovaní, zbytek posádky věděl jen to, že máme pohotovost, ale už ne proč.“

„Opravdu byla vaše účast v honu na ponorku aktuální?“

„Nemohli jsme přece vědět, jak Rusové zareagují, když jim vy

táhneme ponorku. Třeba by se pokusili ji osvobodit. Severně od

Gotlandu kotvila sovětská válečná loď a pomalu se začala pohy

bovat naším směrem. Jeden náš telegrafista prohlásil, že z ruské strany ještě v životě nezažil tak čilý rádiový provoz, dokonce ani během těch největších manévrů u pobřeží Baltu. Byli nervózní, to nám bylo jasné.“

Odmlčel se, když vešla Marie a zeptala se, jestli chtějí dolít.

Nechtěli.

„Pojďme probrat to nejdůležitější,“ navázal pak Wallander.

„Jak jste si vysvětloval to, že tu lapenou ponorku nechali uniknout?“

„Pochopitelně jsem nevěřil vlastním uším.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Nyman najednou dostal rozkaz, abychom se stáhli, zamířili

k ostrovu Landsort a tam čekali. Rozkaz nedoprovázelo žádné

vysvětlení a Nyman nebyl z těch, kdo se zbytečně vyptávají. Byl jsem zrovna ve strojovně, když mi přišli sdělit, že mám telefon.

94

Vyběhl jsem k sobě do kajuty. Byl to Hakan. Zeptal se, jestli jsem tam sám.“

„Ptal se na to pokaždé?“

„Jen ten den, jinak nikdy. Řekl jsem, že ano. Zdůrazňoval, jak

je důležité, abych mluvil pravdu. Vzpomínám si, že jsem se skoro rozčílil. Najednou mi došlo, že odešel z velína a volá mi z automatu.“

„Jak jste na to přišel? Řekl vám to?“

„Slyšel jsem, jak do stroje hází mince. Jeden telefonní automat byl v důstojnické jídelně. Jelikož Hakan nemohl centrálu opustit na víc než několik minut, jen aby si stihl dojít na záchod, určitě musel do jídelny utíkat.“

„To vám řekl?“

Sten Nordlander se na něho zkoumavě podíval.

„Kdo z nás dvou je tady policajt? Slyšel jsem, jak je zadýcha

ný!“

Wallander se nenechal vyvést z míry. Jen přikývl na znamení,

aby Nordlander pokračoval.

„Byl rozrušený, vzteky i strachy, dalo by se myslím říct. Jako

by doutnák hořel ze dvou konců. Křičel, že jde o zradu a že hodlá neuposlechnout rozkaz a vytáhne bombardováním tu ponorku

nahoru stůj co stůj. Pak mu došly mince. Jako by někdo ustřihl

pásku.“

Wallander na něj upřeně koukal a čekal na pokračování. To

ale nepřišlo.

„Zrada, to je ovšem silné slovo, ne?“

„Ale přesně to se stalo! Vlastizrada! Pustit ponorku, která na

rušila naše hranice.“

„Kdo byl za to zodpovědný?“

„Někdo z nejvyššího velení, kdo se vyloženě zalekl. Nechtěli,

aby se sovětská ponorka dostala na hladinu.“

Do místnosti vstoupil muž se šálkem kávy. Ale Sten Nordlan

der na něj upřel tak rozhodný pohled, že okamžitě vycouval a šel si sednout do jiné místnosti.

95

1. díl /// příchod do bažin

„Kdo to byl, to nevím. Na otázku proč se dá možná odpově

dět snáze. Ale jsou to samozřejmě spekulace. Co člověk neví, to prostě neví.“

„Někdy je zapotřebí přemýšlet nahlas. Tak to dělají i policajti.“

„Tak předpokládejme, že na palubě té ponorky je něco, co se

nesmí dostat do rukou švédským úřadům.“

„Co by to mělo být?“

Sten Nordlander ztlumil hlas, sice nepatrně, ale dost na to,

aby si toho Wallander všiml.

„Ten předpoklad se dá prohloubit s tím, že to nebylo něco, ný

brž někdo. Jak by to vypadalo, kdyby se na palubě našel švédský důstojník? Dávám jenom příklad.“

„Proč si to myslíte?“

„Ten nápad není můj. Byla to jedna z Hakanových teorií. Měl

jich spoustu.“

Wallander se zamyslel, než pokračoval. Napadlo ho, že si Nord

landerovo vyprávění možná měl zaznamenat.

„Co se stalo potom?“

„Po čem jako?“

Sten Nordlander začínal být mrzutý. Ale nedalo se rozpoznat,

jestli za to můžou Wallanderovy otázky, nebo strach o zmizelé

ho přítele.

„Hakan mi říkal, že se pak vyptával,“ nadhodil Wallander.

„Pokoušel se pátrat po tom, co se stalo. Většina dokumentů

byla samozřejmě tajná. Část z nich má dokonce razítko, že pod

léhají utajení na sedmdesát let. To je nejdelší doba, po jakou

může být něco ve Švédsku tajné. Obvykle jsou dveře zabouch

nuté na čtyřicet let. V tomhle případě ale na některé dokumen

ty platí zákaz čtení celých sedmdesát roků. Ani ta milá Marie,

která nám tu roznáší kafe, si ty papíry do smrti nejspíš nestihne přečíst.“

„Na druhou stranu je z rodiny s dobrými geny,“ namítl Wallan

der.

Na to Sten Nordlander nereagoval.

96

„Když se Hakan pro něco rozhodl, dovedl být úporný,“ pokra

čoval. „Cítil se stejně zneuctěný jako švédské teritoriální vody.

Někdo zradil, a to těžce. Přestože se ponorkám věnovala řada

novinářů, Hakan nebyl spokojený. Chtěl opravdu vědět. Vsadil

na to kariéru.“

„S kým o tom mluvil?“

Nordlanderova odpověď byla blesková, jako švihnutí biče,

které má popohnat neviditelného koně.

„Se všemi. Ptal se všech. Možná ne krále, ale skoro. Žádal o sly

šení u předsedy vlády, to je každopádně jisté. Zavolal Thagu G. Petersonovi, starému dobrému sociálnímu demokratovi na úřadu

vlády, a požádal ho o schůzku s Olofem Palmem. Peterson mu

oznámil, že v programu není místo. Ale Hakan se nedal. Podívej

te se do toho druhého programu, požadoval. Do toho, kam se ne

odkladná schůzka dá vměstnat vždycky. A opravdu si to setkání

vynutil. Bylo to pár dní před Vánoci 1983.“

„Vyprávěl vám to?“

„Byl jsem tam s ním.“

„U Palmeho?“

„Dělal jsem mu ten den řidiče, dalo by se říct. Čekal jsem venku v autě a viděl ho, jak v uniformě a černém kabátě vchází branou do nejposvátnějšího místa v zemi, hned po královském paláci.

Schůzka trvala nějakých třicet minut. Po deseti minutách mi na

okénko zaklepal hlídač s tím, že tam člověk může jen někoho

vysadit, ale nesmí se tam parkovat. Stáhl jsem okénko a sdělil

mu, že čekám na osobu, která je na důležitém jednání s před

sedou vlády, a že rozhodně nemám v úmyslu odjíždět. Pak mi

dal pokoj. Když se Hakan vrátil, čelo se mu lesklo kapičkami

potu.“

Pak mlčky odjeli.

„Dojeli jsme sem,“ vyprávěl dál Nordlander. „A seděli jsme prá

vě u tohohle stolku. Když jsme vystoupili z auta, začalo sněžit.

Ten rok byly ve Stockholmu bílé Vánoce. Sníh se udržel až do

Silvestra. Pak ho spláchl déšť.“

97

1. díl /// příchod do bažin

Přišla znovu Marie s konvičkou kávy. Tentokrát si nechali do

lít. Když si Nordlander strkal do pusy kostku cukru, Wallander si všiml, že má zubní protézu. Na pár vteřin mu to sebralo náladu.

Snad že mu to připomnělo, jak sám šidí návštěvy u zubaře.

Podle Nordlandera nešetřil von Enke detaily, když popiso

val schůzku s Olofem Palmem. Dostalo se mu vlídného uvítání,

Palme mu položil několik otázek ohledně jeho vojenské kariéry

a s lehkou sebeironií zmínil svůj vlastní status důstojníka v záloze. Pozorně si pak vyslechl, co má von Enke na srdci. A von Enke byl velmi otevřený. Pokud šlo o loajalitu vůči zaměstnavateli, totiž švédské armádě, překročil v premiérově pracovně všech

ny myslitelné meze, tak se Nordlander vyjádřil. Tím, že z vlastní iniciativy kontaktoval předsedu vlády, spálil všechny mosty

k vrchnímu veliteli a hlavnímu štábu. Teď už nebylo návratu. Ale musel říct, jak se věci mají. Než došel k jádru věci, mluvil víc než deset minut. A Palme prý poslouchal. Ústa měl přitom pootevřená a nespouštěl z něj oči. Když von Enke domluvil, Palme nejprve chvíli přemýšlel a pak se začal ptát. Ze všeho nejdřív chtěl vědět, jestli si je armáda jistá národností ponorky a jestli opravdu pat ří vojskům Varšavské smlouvy. Hakan prý odpověděl řečnickou

otázkou. Zeptal se, co by to bylo jiného. Palme neodpověděl, jen zkřivil obličej a zavrtěl hlavou. Když Hakan začal o vlasti zradě a vojenskopolitickém skandálu, Palme ho přerušil s tím, že to je debata, kterou je třeba vést jinak, ne s premiérem mezi čtyř

ma očima. Dál se nedostali. Do kanceláře opatrně nahlédl ta

jemník a připomněl, že už je na programu další schůzka. Když

Hakan vyšel ven, byl zpocený a zároveň se mu ulevilo. Palme si

to vyslechl, řekl. Von Enke byl plný optimismu a měl za to, že

teď se určitě něco pohne. Premiér bezesporu pochopil jeho slova o zradě. Teď vytahá ministra obrany a vrchního velitele za uši

a bude požadovat vysvětlení. Kdo otevřel klec a pustil ponorku?

A přede vším proč?

Sten Nordlander domluvil a mrkl na hodinky.

„Co se dělo dál?“

98

„Přišly Vánoce. Všechno se na pár dní zastavilo, ale těsně před koncem roku Hakana předvolali na jednání k vrchnímu veliteli.

Dostal ostrou důtku za to, že za velitelovými zády mluvil s Palmem. Ale Hakan nebyl hloupý, došlo mu, že skutečná kritika pat

ří premiérovi, který neměl námořního důstojníka sešlého z cesty vůbec přijmout.“

„Ale von Enke do toho vrtal dál, že? Nenechal toho, i když

v tom byl sám.“

„Zabýval se tím od té doby pořád. Dvacet pět let.“

„Vy jste byl jeho nejbližší přítel. Musel s vámi určitě mluvit

o hrozbách, kterým pak čelil.“

Sten Nordlander mlčky přikývl. Nijak to nekomentoval.

„A teď zmizel.“

„Je mrtvý. Někdo ho zavraždil.“

Ta slova zazněla nečekaně a tvrdě. Nordlander mluvil o smrti,

jako by to byla samozřejmost.

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Je snad nějaký důvod o tom pochybovat?“

„Kdo ho zavraždil? A proč?“

„Nevím. Ale možná věděl něco, co se nakonec ukázalo až příliš

nebezpečné.“

„Je to už pětadvacet let, co ty ponorky narušily švédské vody.

Co by po tolika letech mohlo být nebezpečné? Panebože, Sovět

ský svaz už neexistuje, Berlínská zeď je rozebraná. A Východní

Německo? Celá ta doba je pryč. Jaké stíny by se teď mohly zno

vu vynořit?“

„To si myslíme my, že je všechno pryč. Ale třeba je to tak, že

někdo jenom zašel za kulisy a převlékl se. Repertoár může být

jiný, ale všechno se odehrává na té samé scéně.“

Sten Nordlander se zvedl.

„Můžeme pokračovat příště,“ řekl. „Čeká na mě žena.“

Odvezl Wallandera zpátky do hotelu. Než se rozloučili, napad

la komisaře ještě jedna otázka.

„Měl Hakan ještě někoho, kdo mu byl hodně blízký?“

99

1. díl /// příchod do bažin

„Nikdo mu nebyl vyloženě blízký. Možná Louisa. Staří mořští

vlci si obvykle drží odstup. Neradi se tísní. Já jsem k němu sotva měl blízko. Ale byli jsme si trochu blíž, abych tak řekl.“

Wallander viděl, že Nordlander nad něčím váhá. Řekne to na

hlas, nebo ne?

„Steven Atkins,“ pronesl Sten Nordlander. „Americký kapitán

ponorky. Byl o nějaký rok mladší. Myslím, že pětasedmdesát mu

bude napřesrok.“

Wallander vytáhl poznámkový bloček a jméno si zapsal.

„Máte na něj nějaký kontakt?“

„Žije v Kalifornii, kousek od San Diega. Dřív sloužil na Grotonu, to je ta velká vojenská základna.“

Wallanderovi vrtalo hlavou, proč se Louisa o Atkinsovi nezmí

nila. Ale Stena Nordlandera s tím zatěžovat nechtěl, tvářil se, že má naspěch, a netrpělivě šlapal na plyn.

Wallander se díval, jak nablýskané auto mizí za kopcem.

Pak šel nahoru do svého pokoje a přemýšlel nad tím, co vy

slechl. Ale Hakan von Enke byl stále nezvěstný a on se té záhadě nepřiblížil ani o krok.

100

8

Nazítří ráno volala Linda, chtěla vědět, jak to ve Stockholmu vypadá. Řekl jí, jak se věci mají, o Louisině přesvědčení, že Hakan von Enke je po smrti.

„Hans tomu odmítá uvěřit,“ řekla. „Věří, že otec není mrtvý.“

„V hloubi duše asi stejně tuší, že to může být tak špatné, jak

tvrdí Louisa.“

„Co si myslíš ty?“

„Nevypadá to dobře.“

Zeptal se, jestli nemluvila s někým v Ystadu. Věděl, že bývá tu a tam v kontaktu s Kristinou Magnussonovou.

„Vyšetřovatel se prý vrátil do Malmö,“ odpověděla. „To zname

ná, že už se to brzo uzavře.“

„Možná dostanu padáka.“

Její reakce zněla skoro naštvaně.

„Byla od tebe samozřejmě příšerná hloupost brát si do hospo

dy pistoli. Ale pokud by tě za to měli vyhodit, můžeme očeká

vat, že o práci šmahem přijde pár stovek švédských policajtů. Za mnohem horší kázeňské přestupky.“

„Počítám s nejhorším,“ prohlásil Wallander pochmurně.

„Promluvíme si, až se zbavíš té sebelítosti,“ řekla a položila to.

Wallander si pomyslel, že dcera má pravdu. Nejspíš dostane

napomenutí nebo možná srážku z platu. Vzal do ruky telefon

a chtěl jí zavolat zpátky, ale nechal to plavat. Hrozilo, že se za

čnou hádat. Oblékl se, posnídal a pak zavolal Ytterbergovi, který slíbil, že ho na devátou přijme. Wallander se zeptal, jestli mají nějaké nové stopy, ale odpověď byla záporná.

„Dostali jsme tip, že von Enke byl viděn v Södertälje. Ať už tam měl na práci cokoliv. Ale nic z toho nebylo. Byl to nějaký člověk v uniformě. A tu náš přítel na sobě při procházce neměl.“

„Stejně je to zvláštní, že ho nikdo neviděl,“ řekl Wallander.

„Jestli jsem to dobře pochopil, do Lilljanského lesoparku chodí mraky lidí, proběhnout se nebo vyvenčit psa.“

101

1. díl /// příchod do bažin

„To máte pravdu,“ přitakal Ytterberg. „Taky nám to nesedí. Ale

zdá se, že je to tak. Přijďte v devět, probereme to. Budu vás

čekat.“

Ytterberg byl vysoký a zavalitý a Wallanderovi připomněl kla

sické švédské zločinecké postavy. Vrhl rychlý pohled na jeho uši, jestli na nich nenajde květákovitou deformaci typickou pro zlo

čince, ale žádné takové stopy bývalé zločinecké dráhy neobjevil.

Navzdory své mohutné tělesné schránce se Ytterberg pohyboval

lehce. Když s Wallanderem v závěsu chvátal chodbami, skoro se

nedotýkal podlahy. Konečně dorazili do neuspořádané kanceláře.

Na podlaze ležel obrovitý nafukovací delfín.

„Pro vnučku,“ vysvětlil Ytterberg. „Anna Laura Constance ho

v pátek dostane k narozeninám, bude jí devět. Vy máte vnou

čata?“

„Zrovna se mi narodilo první. Vnučka.“

„A jmenuje se?“

„Zatím nijak. Čekají, že to jméno přijde samo.“

Ytterberg zamumlal něco nesrozumitelného a ztěžka dosedl

na židli.

Ukázal na kávovar na okně, ale Wallander zavrtěl hlavou.

„Vycházíme naplno z toho, že byl spáchán násilný čin,“ řekl

Ytterberg. „Je nezvěstný už příliš dlouho. Celá ta záležitost je podivná. Nenašla se jediná stopa. Nikdo ho neviděl. Líp, než že se vypařil, se to říct nedá. V lesoparku je plno lidí, a nikdo si ničeho nevšiml. Nejde to dohromady.“

„Takže to znamená, že porušil svoje zvyky a vůbec tam ne

šel?“

„Rozhodně se něco muselo stát po cestě, než do lesoparku do

šel. Ovšem ať už to bylo cokoliv, i tak je divné, že nikdo nic neviděl. Nemůžete někoho zavraždit uprostřed Valhallavägen, aniž

by si toho lidi všimli. Stejně jako jen tak nezatáhnete chlapa do auta.“

„Nemohl přece jenom jít dobrovolně?“

102

„Jelikož nikdo nic nezaznamenal, nabízí se to. Zároveň pro to

ale nemluví nic dalšího.“

Wallander přikývl.

„Říkal jste, že se o případ zajímá bezpečnostní služba. Nedo

dali něco?“

Ytterberg po Wallanderovi loupl očima a opřel se do židle.

„Odkdypak Säpo pro tuhle zemi udělala něco kloudného? Je

to prý čistě rutinní věc, že se zajímají o zmizení vysokého důstojníka, i když už je dlouho v důchodu.“

Ytterberg si nalil kávu. Wallander znovu zavrtěl hlavou.

„Na oslavě svých pětasedmdesátin mi von Enke připadal ne

klidný,“ řekl.

Ytterberg v něm vzbuzoval důvěru, a tak mu vylíčil epizodu

z terasy, jak se Hakan von Enke vylekal.

„A ještě něco,“ dodal nakonec. „Ten večer mi přišlo, jako by se mi chtěl svěřit. Ale nic z toho, co řekl, jeho obavy nevysvětlovalo, ani nezaznělo nic, co by se dalo považovat za důvěrné sdělení.“

„Ale strach měl?“

„Podle mě jo. Vzpomínám si, že jsem si říkal, že kapitán po

norky má asi sotva strach ze smyšlené hrozby. To by snad měla

podmořská zkušenost zaručit.“

„Chápu, co tím myslíte,“ přikývl Ytterberg zamyšleně.

Z chodby náhle zazněl rozčilený ženský hlas. Wallander za

chytil, že se paní rozhořčuje nad tím, že ji „vyslýchá nějakej ša

šek“. Pak se zase rozhostilo ticho.

„Udivuje mě jedna věc,“ navázal. „Prohledal jsem jeho pracovnu

v Grevgatan. Měl jsem dojem, jako by tam někdo byl a protřídil

mu archiv. Neumím to říct přesně. Ale víte, co myslím. Najdete

systém v tom, jak si dotyčný ukládá svoje věci, hlavně různé papíry, co se za život nastřádají. Taková ta pěna dní, jak mi kdysi řekl jeden starý komisař. A najednou se ten systém zbortí. Vidí te zvláštní mezery. Navíc tam všude byl naprostý pořádek, až na jeden šuplík, kde všechno leželo na jedné hromadě.“

„Co na to řekla manželka?“

103

1. díl /// příchod do bažin

„Že tam nikdo nebyl.“

„Pak jsou jen dvě možnosti. Buď tam úřadovala sama z něja

kého důvodu, o kterém nechce mluvit. Nemusí v tom být nic zá

važného, třeba jen nechce, aby se ukázalo, jak je zvědavá. Možná jí to je trapné, co já vím. Anebo to udělal on sám.“

Wallander se při Ytterbergových slovech ponořil do vlastních

myšlenek. Bylo tu něco, co měl pochopit, nějaká souvislost, která se mu na okamžik odhalila, a vzápětí se zase zamlžila. Jenže ji nestihl zachytit, proklouzla mu.

„Vraťme se na chvilku k Säpo,“ řekl pak. „Můžou na něj něco

mít? Nějaké dávné podezření, které se válelo v zaprášeném šup

leti, a najednou začalo být zase zajímavé?“

„Položil jsem jim stejnou otázku. A dostal nejasnou odpověď.

Dá se to vyložit dvěma způsoby. Buďto ti tajní, co u mě byli,

nic bližšího nevěděli. Což není nemožné. Všichni přece máme ze

Säpa ten dojem, že mají spoustu interních tajemství, a přitom co se týče veřejnosti, nedokážou udržet jazyk za zuby.“

„A mají teda na něj něco?“

Ytterberg rozhodil rukama a trefil přitom svůj kelímek. Ten

se převrhl a jeho obsah vytekl ven. Ytterberg vztekle hodil ka

líšek do koše a otřel stůl i polité papíry kapesníkem, který vzal z police za stolem. Wallander měl podezření, že tahle příhoda

s kelímkem se tu neodehrála poprvé.

„Nemají na něj nic,“ odpověděl Ytterberg, když byl s utíráním

hotov. „Hakan von Enke je skrz naskrz počestný švédský voják.

Mluvil jsem s někým, jméno jsem teď zapomněl, kdo má přístup

k záznamům o námořních důstojnících. A Hakan von Enke je

bez poskvrnky. Udělal rychlou kariéru, celkem brzo povýšil na

námořního kapitána. Ale pak se to zastavilo. Vzestup se zploštil, dalo by se říct.“

Wallander chvíli seděl s bradou opřenou v dlani a přemýšlel

nad tím, co mu řekl Sten Nordlander, totiž že von Enke dal ka

riéru všanc. Ytterberg se rýpal za nehty nožem na dopisy. Kdosi prošel po chodbě a pohvizdoval si. Ke svému údivu si Wallander

104

uvědomil, že to je starý šlágr z války: „We’ll meet again…“ „Don’t know where, don’t know when…“ zabroukal si tiše pro sebe.

„Jak dlouho zůstanete ve Stockholmu?“ přerušil mlčení Ytter

berg.

„Odpoledne jedu domů.“

„Dejte mi na sebe mobil, budu vás informovat, jak se to vyvíjí.“

Ytterberg vyprovodil Wallandera k východu směrem na Bergs

gatan. Wallander sešel ke Kungsholmskému náměstí, mávl na

taxi a nechal se odvézt do hotelu. Na dveře pokoje pověsil ce

dulku, že nechce být rušen, a natáhl se na postel. V myšlenkách se vrátil zpátky k oslavě v Djursholmu. Jako by si v duchu zul

boty a našlapoval, neslyšně se přibližoval k vlastním vzpomínkám na to, jak se von Enke choval a co všechno řekl. Pokoušel

se každou vzpomínku obrátit, jestli v ní nenajde nějakou trhli

nu. Třeba je úplně vedle a to, co považoval za strach, bylo něco úplně jiného? Výraz tváře se dá vyložit různě. Krátkozrakého

člověka s přimhouřenýma očima může někdo považovat za drzé

ho nebo povýšeného. Muž, kterého se snaží vystopovat, je ne

zvěstný šest dní. Wallander věděl, že už překročili hranici, kdy se obvykle ještě pohřešovaný najde. Po tak dlouhé době se buď

sám vrátí, nebo o sobě alespoň dá vědět. Po Hakanu von Enkem

nezbylo zhola nic.

Prostě zmizel, pokračoval Wallander v němé samomluvě. Vy

razí si na procházku a už se nevrátí. Jeho pas zůstane doma,

nemá s sebou peníze, dokonce ani mobilní telefon. Tohle byl je

den z bodů, který Wallandera zarážel, jedna z nejvíc matoucích

okolností. Telefon představoval záhadu, která si žádala vysvětlení, odpověď. Samozřejmě ho mohl prostě zapomenout. Ale proč

zrovna to ráno, kdy zmizel? Nezdálo se to pravděpodobné a pod

porovalo to hypotézu o nedobrovolném zmizení.

Nachystal se k návratu do Ystadu. Hodinu, která zbývala do

odjezdu vlaku, využil k obědu v restauraci kousek od nádraží.

Během jízdy vyluštil pár křížovek. Na některá slůvka nedokázal

za nic na světě přijít, což bylo trochu k vzteku, ale přesto nad 105

1. díl /// příchod do bažin

nimi vydržel přemýšlet skoro celou cestu. Domů se dostal krátce po deváté. Když pustil Jussiho, pes ho radostí ze shledání má

lem povalil.

Jakmile překročil práh domu, zaznamenal divný zápach. Spo

lu s Jussim je čich dovedl k jímce v koupelně. Wallander do ní

nalil dva kbelíky vody, aniž by se puch nějak výrazně zmírnil.

Muselo se ucpat potrubí k odpadnímu systému. Radši dveře do

koupelny zavřel. Jeho instalatér míval období, kdy dost nasával.

Wallander doufal, že ho nemá právě teď.

Ráno mu zavolal a Jarmo, jak se instalatér jmenoval, byl na

štěstí naprosto střízlivý. Puch z koupelny nezmizel. Jarmo dorazil do hodiny a za další hodinu se mu podařilo potrubí vyčistit.

Smrad byl v tu ránu pryč. Wallander mu zaplatil na ruku. Neměl

to rád, ale Jarmo z principu nevypisoval faktury. Bylo mu přes

čtyřicet a měl děti po celém kraji. Wallander ho chytil před ně

kolika lety, když na něj přišlo udání z překupnictví věcí, co se nakradly po dělnických boudách. Ale Jarmo v tom byl nevinně,

došlo k nějakému nedorozumění. A od té doby, co si Wallander

koupil dům, se mu o věčně porouchané potrubí staral právě on.

„Jak to vypadá s tou zapomenutou pistolí?“ zeptal se Jarmo

vesele, když dostal svých pár stokorun a zastrčil je do tlusté peněženky.

„Čekám, co mi řeknou,“ odpověděl Wallander, který se o tom

nechtěl bavit.

„Já takhle nametenej nebyl nikdy,“ pokračoval Jarmo, „že bych

nechal hasák v hospodě.“

Na to Wallandera nenapadla vhodná odpověď. Jen mlčky

mávl za Jarmovým zrezivělým autem. Pak zatelefonoval na poli

cejní stanici. Vytočil přímou linku na Martinssona. Kolegův hlas mu sdělil, že Martinsson je ten den v Lundu na semináři o nelegálních transportech uprchlíků. Wallander chvíli uvažoval, že by zavolal Kristině Magnussonové. Ale pustil ten nápad z hlavy.

Vyluštil dalších pár křížovek, odmrazil ledničku a šel na dlou

hou procházku s Jussim. Z toho, že nesmí pracovat, byl otrávený 106

a nervózní. Když zazvonil telefon, popadl sluchátko, jako by ho už nesnesitelně dlouho nutili čekat na to, kdy se konečně ozve.

Mladý štěbetavý ženský hlásek se ho zeptal, jestli by si nechtěl pronajmout masážní zařízení, které se dá skladovat ve skří

ni a ani po rozložení nezabírá dočista žádné místo. Wallander

práskl sluchátkem do vidlice, ale vzápětí ho zamrzelo, že se na dívku tak obořil, když si to vůbec nezasloužila.

Telefon zazvonil znovu. Váhal, jestli ho má vzít, ale nakonec

to udělal. Ve sluchátku to šumělo, hovor zřejmě přicházel zdaleka. Volajícího slyšel s časovou prodlevou.

Hlas mluvil anglicky.

Byl to jakýsi muž, křičel do telefonu, jestli se dovolal správně, chtěl by mluvit s Kurtem, s Kurtem Wallanderem, je u telefonu?

„Ano, u telefonu,“ hulákal Wallander do chrčení. „Ale kdo

volá?“

Vypadalo to, jako by se hovor přerušil. Zrovna když už to

chtěl Wallander položit, hlas znovu zakřičel, tentokrát zřetelně

ji, z větší blízkosti.

„Wallander?“ halasil. „To jste vy, Kurte?“

„Ano, to jsem já!“

„Tady je Steven Atkins. Víte, kdo jsem?“

„Vím,“ hlasitě odpověděl Wallander. „Jste přítel Hakana von

Enkeho.“

„Už se našel?“

„Ne.“

„Říkal jste ne?“

„Říkal jsem ne!“

„Takže je nezvěstný už celý týden?“

„Ano, víceméně.“

Spojení zase zakolísalo. Wallander předpokládal, že Atkins

volá z mobilu.

„Dělá mi to starost,“ hulákal Atkins. „Hakan není člověk, který by jen tak zmizel.“

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“

107

1. díl /// příchod do bažin

„V neděli před osmi dny. Odpoledne. Swedish time.“

Den předtím, než zmizel, pomyslel si Wallander.

„Volal jste vy jemu, nebo on vám?“

„On volal mně. Řekl mi, že dospěl k nějakému závěru.“

„Ohledně čeho?“

„To nevím. Neřekl mi to.“

„Takže jen to? Že dospěl k závěru? Musel k tomu přece něco

dodat.“

„To právě nemusel. Když mluvil do telefonu, byl hrozně opa

trný. Někdy mi dokonce volal z telefonní budky.“

Spojení znovu zesláblo. Wallander zatajil dech. Nechtěl ten

hovor ztratit.

„Musím vědět, co se děje,“ pokračoval Atkins. „Dělá mi to sta

rost.“

„Neříkal, že se chystá někam jet?“

„Zdál se mi veselý jako už dlouho ne. On býval Hakan občas

trochu pesimista. Vadilo mu stárnutí, měl strach, že mu čas ne

bude stačit. Kolik let je vám, Kurte?“

„Šedesát.“

„To je houby věk. Máte nějakou emailovou adresu, Kurte?“

Wallander s obtížemi hláskoval svůj mail, ale dodal, že ho

skoro nepoužívá.

„Napíšu vám, Kurte,“ halekal Atkins. „Co takhle někdy zaskočit

na návštěvu? Ale nejdřív najděte Hakana.“

Spojení se opět zhoršilo a najednou se přerušilo úplně. Wallan

der zůstal stát se sluchátkem v ruce. Co takhle zaskočit na návštěvu? Zavěsil a posadil se k jídelnímu stolu. Steven Atkins mu dodal nové informace až z daleké Kalifornie, přímo do ucha. Procházel si telefonát bod po bodu, větu za větou. Den před svým zmizením netelefonoval Hakan von Enke ani Stenu Nordlande

rovi, ani svému synovi, nýbrž do Kalifornie. Byla to vědomá volba? A uskutečnil se tenhle rozhovor z telefonního automatu? Šel von Enke do města, aby si zavolal? Otázky zůstaly bez odpovědi.

Wallander si celý telefonát do detailu sepsal. Pak vstal a ukročil 108

pár metrů od stolu. Upřeně civěl na svůj zápisník, jako malíř,

který poodstoupí od stojanu s plátnem. Jeho číslo dal Atkinsovi Sten Nordlander, to je jasné. Na tom není nic zvláštního. Atkins je stejně znepokojený jako všichni ostatní. Ale je to opravdu tak?

Najednou se Wallandera zmocnil podivný pocit, že během jejich

rozhovoru stál Hakan von Enke přímo vedle Atkinse. Hned tu

myšlenku zavrhl, skoro jako by byla nemístná.

Zčistajasna ho celá ta záležitost přestala bavit. Může mít oba

vy, jako je mají ostatní. Ale není přece na něm, aby nezvěstného hledal nebo spekuloval nad různými okolnostmi. Nemá zkrátka

stání a nečinnost se snaží nahradit přízraky, pomyslel si. Třeba je to úvodní příprava na mizérii, která ho čeká, až ho dostihne nevyhnutelná penze.

Uvařil si večeři, duchem tak trochu nepřítomný poklidil a pak

se pokusil začíst do knížky o historii švédské policie, kterou dostal od Lindy. Usnul s knihou na prsou a vzbudilo ho zvonění

telefonu.

Volal Ytterberg.

„Doufám, že neruším,“ začal.

„Vůbec ne. Čtu si.“

„Máme nález,“ pokračoval Ytterberg. „Chtěl jsem, abyste to

věděl.“

„Někdo mrtvý?“

„Spálený na uhel. Našli jsme ho před několika hodinami ve

vyhořelé ubytovně na Lidingö. Není to daleko od Lilljanského

lesoparku. Věk by seděl. Jinak vlastně nic nenasvědčuje tomu,

že by to měl být on. Zatím nebudeme nic říkat ani manželce, ani nikomu dalšímu.“

„Novináři?“

„Těm neřekneme už vůbec nic.“

Tu noc spal Wallander pro změnu bídně. Zas a znovu se budil,

vždycky hmátl po knížce o policejní historii a pak ji zase stejně rychle zaklapl. U krbu ležel Jussi a sledoval ho pohledem. Wallander ho občas nechával spát v domě.

109

1. díl /// příchod do bažin

Ytterberg zavolal krátce po šesté ráno. Ohořelé tělo nepatřilo

Hakanu von Enkemu. K identifikaci dopomohl prsten na zuhel

natělém prstu. Wallanderovi se ulevilo a spal až do devíti. Když pak seděl u snídaně, zatelefonoval Lennart Mattson.

„Je po všem,“ oznámil. „Odbor osobní odpovědnosti se rozhodl

udělit vám za zapomenutou zbraň srážku z platu odpovídající

pěti dnům.“

„To je všechno?“

„Nestačí to?“

„Stačí to až dost. Takže se vracím do služby. Hned v pondělí.“

A tak se taky stalo. V pondělí brzo ráno seděl Wallander zpát

ky za stolem ve své kanceláři.

Ale po Hakanu von Enkem pořád nebylo vidu ani slechu.

110

9

Pohřešovaný muž byl nadále nezvěstný. Wallander se vrátil do

služby a přivítaly ho šťastné obličeje některých kolegů, které

potěšilo, že disciplinární opatření bylo nakonec tak mírné. Ně

kdo dokonce navrhl, že peníze, které si švédský stát z jeho platu nechá, by měli vybrat mezi sebou, ale nic z toho samozřejmě

nebylo. Wallander měl podezření, že někteří z těch, kdo ho vítali zpátky, vlastně skrývají velkou dávku škodolibosti, ale rozhodl se to ignorovat. Nebude pátrat po případných pokrytcích, na to nemá čas. Jenom by v noci hůř spal, kdyby se v posteli rozčiloval kvůli kolegům, kteří se mu za zády pošklebují.

První těžší případ po úspěšně dokončeném vyšetřování krá

deže zbraní, za které mimochodem dostal od oné dcery z hřebčí

na kytici, bylo těžké ublížení na zdraví. Došlo k němu na trajektu z Ystadu do Polska. Byl to nezvykle brutální a nešťastný příběh a měl klasické rysy případu, v němž není jediný spolehlivý svě dek a jedni házejí vinu na druhé. K násilnému činu došlo v těsné kajutě a obětí byla mladá žena ze Skurupu, která cestovala s pří

telem. Věděla jak o jeho žárlivosti, tak o značné zálibě v pivu. Bě

hem plavby se přidali k partě mladíků z Malmö, kteří cestu pod

nikali s jediným cílem, totiž zpít se do němoty. Wallander nad

tím při vyšetřování dost přemýšlel. Jak je možné, že se najdou

lidi, kteří považují za skvěle strávený ten večer, kdy se ožerou tak, že si z toho vůbec nic nepamatují?

Od počátku případ vyšetřoval sám, tu a tam mu vypomohl

Martinsson. Větší tým nebyl nutný, protože pachatelem byl zcela jistě jeden z mužů, s nimiž se žena na trajektu seznámila. Stačí, aby Wallander stromem silněji zatřásl, a plody popadají na zem.

Pak je roztřídí do kbelíků, jeden pro nevinné a jeden pro toho

nebo ty, kteří dívku málem umlátili k smrti a skoro jí přitom

urva li levé ucho.

V případu Hakan von Enke se nedělo nic nového. Wallander

byl prakticky denně v kontaktu s Ytterbergem. Ten pořád nevěřil, 111

1. díl /// příchod do bažin

že by kapitán zmizel úmyslně. Nasvědčoval tomu pas, který zů

stal doma, a taky fakt, že nebyla použita jeho kreditní karta. Ale především v tom podle Ytterberga hrála roli kapitánova povaha.

Hakan von Enke prostě není člověk, který by se sebral a jen tak zmizel. Neopustil by svou ženu. To zkrátka nesedí.

Často mluvil Wallander taky s Louisou. Pokaždé zavolala ona,

většinou kolem sedmé, kdy býval doma a jedl nějakou narychlo

připravenou večeři. V jejím hlase slyšel, že už přivykla myšlence na manželovu smrt. Na přímou otázku odpověděla, že v noci spí,

i když s pomocí prášků. Všichni čekají, pomyslel si Wallander,

když po jednom z rozhovorů s Louisou položil sluchátko. Teď se

po něm doslova slehla zem, vypařil se, zmizel jako pára nad hrncem lidské existence. Ale kde je? Tlí teď někde jeho tělo? Nebo právě sedí u večeře? Na jiné planetě, pod jiným jménem, s nezná mou veličinou naproti u stolu?

Co si o tom Wallander myslel? Když na základě zkušeností

shrne všechny indicie, většina jich nasvědčuje tomu, že kapitán ponorky je mrtvý. Hrozil se toho, že jednoho dne se ukáže, že

jeho smrt způsobilo něco banálního, nějaké přepadení, které se

zvrtlo. Ale nebyl si tím tak docela jistý. Neskasal ještě všechny plachty na stěžni; pořád tu byla nepatrná možnost, že von Enke

zmizel dobrovolně, i když se jim nedaří vypátrat, jaký důvod by ho k takovému nečekanému manévru vedl.

Nejvíc proti faktu, že by von Enkeho někdo zavraždil, pro

testovala Linda. To není člověk, kterého by někdo jen tak při

pravil o život, řekla skoro naštvaně, když se s Wallanderem sešli jako obvykle v cukrárně v Ystadu. Spící holčičku měla s sebou

v sedačce. Ale ani Linda nechápala, proč by se von Enke sebral

a odešel. Hans sám od sebe nezavolal nikdy, ale prostřednictvím Lindiných otázek a myšlenek Wallander cítil, jako by do toho byl zapojený taky. Ale nevyptával se, nechtěl se do toho plést, byl to jejich život, jen jejich.

Steven Atkins mu psal sáhodlouhé dvoustránkové emaily.

Ovšem čím byly delší, tím kratší odpověď ze sebe Wallander vy

112

potil. Rád by napsal víc, ale byl si tak nejistý svou angličtinou, že se bál, aby se nezamotal do zbytečně složitých větných konstrukcí. Jak Wallander vyrozuměl, Steven Atkins bydlel nedaleko velké námořní základny Point Loma u kalifornského San Diega.

Měl tam domek ve čtvrti obývané téměř bez výjimky válečnými

veterány. Sousedství skýtalo „prakticky vzato možnost dát do

hromady posádku jedné nebo i několika ponorek, do posledního

muže“. Wallander si představil, jaké by to bylo bydlet ve čtvrti, kde žijí samí vysloužilí policajti. Otřásl se odporem.

Atkins psal, jak žije, o své rodině, dětech i vnoučatech, a do

konce mailem poslal pár fotografií. Wallander musel požádat

Lindu, aby mu je stáhla. Byly to prosluněné snímky, pozadí tvo

řila vojenská loď, Atkins měl na sobě uniformu a celá jeho rodina se na Wallandera usmívala. Atkins byl holohlavý a vychrtlý

a kolem ramen držel svou podobně hubenou a usměvavou ženu,

vlasy ale na rozdíl od něj měla. Na Wallandera to dělalo dojem, jako by se díval na reklamní plakát na nějaký mycí prostředek

nebo nové snídaňové vločky. Z fotky na něj mávala růžolící ame

rická rodinka.

Jednoho dne si v diáři všiml, že uplynul přesně měsíc ode dne,

kdy Hakan von Enke odešel z bytu v Grevgatan, zabouchl za se

bou dveře a už se nevrátil. Zrovna ten den měl dlouhý telefonní rozhovor s Ytterbergem. Bylo jedenáctého května a ve Stockholmu lilo jako z konve. Ytterberg působil odevzdaně, i když se nedalo poznat, jestli za to může počasí nebo vyšetřování. Wallandera zase zaměstnávala otázka, jak najít pravého pachatele té ošklivé události na palubě trajektu. Jinými slovy spolu ten den po telefonu mluvili dva utahaní a poměrně mrzutí policisté. Wallandera zajímalo, jestli se o zmizení ještě pořád zajímá Säpo.

„Občas se tu jeden staví, jmenuje se William,“ odpověděl Ytter

berg. „Upřímně řečeno nevím, jestli je to křestní jméno nebo pří

jmení. Ani nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť zajímalo. Když tu byl posledně, dostal jsem najednou chuť nasadit mu kravatu.

113

1. díl /// příchod do bažin

Zeptal jsem se ho, jestli třeba nemají něco, co by nám ulehčilo prá

ci. Taková obvyklá a slušná výměna informací, která má údajně

být základním šroubkem téhle demokratické země. Aspoň nějaké

nepatrné a zanedbatelné podezřeníčko ohledně té události. Ale

samozřejmě neměl nic. To mi aspoň řekl. Jenže člověk nikdy neví, jestli je to pravda. Celá jejich profesní existence je koneckonců postavená na hrátkách se lží a podvodem, to je jejich nejostřejší nástroj. Že občas podfouknou i nás, obyčejné policajty, to patří k věci, ale naše existence na tom, abych tak řekl, nestojí.“

Po tomhle rozhovoru se Wallander vrátil k rozloženému ša

nonu s výslechy, který měl na stole. Vedle šanonu ležela fotka

těžce zmláceného ženského obličeje. Proto to dělám, pomyslel

si. Protože ta holka vypadá tak, jak vypadá, protože ji někdo

málem zabil.

Když přišel odpoledne domů, Jussi byl nemocný. Ležel v bou

dě a odmítal žrádlo i vodu. Wallandera polila hrůza a okamžitě

zavolal jednomu známému veterináři. Chlapík mu kdysi pomohl

vypátrat člověka, který bestiálním způsobem napadal hříbata na

pastvinách kolem Ystadu. Veterinář bydlel v Kaseberze a slíbil, že přijede. Psa vyšetřil a prohlásil, že Jussi akorát sežral něco, co neměl, a že bude brzo zase na nohou. Tu noc spal Jussi na koberci u krbu a Wallander ho tu a tam zašel zkontrolovat. Ráno pes vstal, i když se mu nohy ještě trochu třásly.

Wallanderovi se ohromně ulevilo. Když přišel do kanceláře

a zapnul počítač, mimoděk zaznamenal, že už je to pět dní, co se mu Atkins neozval. Třeba už nemá co dál vyprávět, jaké fotky poslat. Ale těsně před polednem, zrovna když dumal nad tím, jestli si má jet oběd uvařit domů, nebo se najíst ve městě, mu zavolali z recepce. Prý má návštěvu.

„Kdo to je?“ zeptal se. „A co chce?“

„Je to nějaký cizinec,“ odpověděla recepční. „Vypadá jako po

licajt.“

Wallander se zvedl a šel do recepce. Okamžitě mu došlo, kdo

za ním přišel. Příchozí neměl policejní uniformu, nýbrž uniformu 114

amerického námořnictva. S čapkou pod paží před ním stál Ste

ven Atkins.

„Neměl jsem v úmyslu dorazit bez varování,“ prohlásil. „Bohu

žel jsem si spletl čas příjezdu do Kodaně. Volal jsem vám domů

a na mobil, ale nebral jste to, tak jsem jel sem.“

„To jste mě opravdu překvapil,“ přisvědčil Wallander. „Ale rád

vás tu vítám. Chápu to dobře, že jste tady ve Švédsku poprvé?“

„Ano. Přestože mě Hakan, můj dobrý a zmizelý přítel Hakan,

neustále zval, nikdy jsem se k té cestě nedostal.“

Dali si oběd v restauraci, kterou Wallander považoval za nej

lepší ve městě. Atkins byl přátelský člověk. Zvídavě si prohlížel okolí, kladl otázky nejen ze zdvořilosti a pozorně naslouchal odpovědím. Až měl Wallander problém představit si ho jako velite le ponorky, obzvlášť ponorky nejtěžší třídy, jakou americké ná

mořnictvo mělo, s jaderným pohonem. Na to byl Atkins až moc

žoviální. Ale Wallander samozřejmě neměl nejmenší předpokla

dy posoudit, kdo je vhodným velitelem ponorky a kdo ne.

K cestě do Švédska Atkinse dohnala úzkost z toho, co se

stalo jeho příteli. Wallandera jeho obavy dojaly. Jeden starý

muž se strachuje o druhého, jejich přátelství bylo zjevně velmi hluboké.

Atkins se ubytoval v hotelu Hilton u letiště v dánském Kast

rupu. Pak si najal auto a jel do Ystadu.

„Musel jsem si vyzkoušet ten dlouhý most, chápete,“ řekl se

smíchem.

Když viděl jeho zářivě bílé zuby, projela Wallanderem náhlá

vlna závisti. Po obědě zavolal na stanici s tím, že ten den už do práce nepřijde. Pak jeli k němu domů, Wallander dělal navigátora. Ukázalo se, že Atkins miluje psy a Jussi ho okamžitě zahrnul náklonností. Vzali ho na vodítko a šli na dlouhou procházku, procházeli podél mezí, tu a tam se zastavili a obdivovali moře

a zvlněnou krajinu. Atkins se najednou obrátil čelem k Wallan

derovi a kousl se do rtu.

„Je Hakan mrtvý?“

115

1. díl /// příchod do bažin

Wallander chápal jeho úmysl. Vypálil tu otázku, aby se Wallan

der nemohl schovat za vyhýbavou nebo ne tak docela pravdivou

odpověď. Požadoval jasné hlášení. V té chvíli z něj byl kapitán ponorky, který chtěl vědět, jestli přišli o plavidlo, nebo ne.

„Nevíme. Zkrátka beze stopy zmizel.“

Atkins ho dlouze pozoroval, pak pomalu pokýval hlavou. Vy

dali se dál. K domu se vrátili po půlhodině. Wallander uvařil kávu.

Sedli si k jídelnímu stolu.

„Mluvil jste o vašem posledním společném telefonátu,“ připo

mněl Wallander. „Proč vám někdo řekne, že dospěl k nějakému

závěru, když nemáte ponětí, čeho se ten závěr má týkat?“

„Někdy má člověk asi dojem, že ten druhý ví, nač myslíte,“ od

pověděl Atkins. „Třeba měl Hakan za to, že to chápu.“

„Museli jste spolu mluvit mockrát. Bylo něco, k čemu se pořád

vracel? Co bylo důležitější než všechno ostatní?“

Wallander neměl připravené otázky. Přicházely spontánně,

lehce, jako by byly předem dané.

„Byli jsme stejně staří,“ řekl Atkins. „A byli jsme děti stude

né války. The cold war. Bylo mi třiadvacet, když Rusové vyslali svůj sputnik. A pamatuju si, jak mě šíleně vyděsilo, že nás začí

nají předbíhat. Hakan mi jednou vyprávěl, že to cítil stejně, jen víc nevinně, nebyl tolik vystrašený. O Rusech věděl, jen v nich neviděl taková monstra jako já. Každopádně nás ta doba hodně poznamenala. Vím, jak ho vytáčelo, že Švédsko není v NATO. Po

važoval to za chybu katastrofálních rozměrů. Neutralita podle

něj nebyla jen nebezpečný omyl, ale přímo vlastizrada. Stáli jsme na stejné straně. Švédsko nebylo v nějaké neutrální zemi nikoho, ať už politici za řečnickými pulty tvrdili, co chtěli. Když odhalili švédského špiona Wennerströma, Hakan mi volal, pamatuju si to jako dneska. Bylo to v červnu 1963. Sloužil jsem v té době

jako zástupce kapitána na ponorce a právě jsme mířili do Tiché

ho oceánu. Nebyl naštvaný, že ten plukovník zradil a pracoval

pro Rusy. On se z toho radoval! Konečně švédský národ pochopí,

co se tu děje. Rusové infiltrují všechno, co švédská armáda vybu116

dovala. Přeběhlíci jsou všude a jedině vstup do NATO může Švédy zachránit, až se Rusko rozhodne udeřit. Chcete vědět, jestli se v našich rozhovorech něco opakovalo? Politika, o té jsme mluvili pořád. A taky o tom, že politici osekávají naše možnosti, jak udr žovat s Rusy krok. Vlastně si nevybavím jediný rozhovor, který

by se obešel bez politických úvah.“

„Pokud tedy politika byla hlavním tématem,“ reagoval Wallan

der, „o jakém závěru to mohl mluvit? Už se někdy předtím stalo, že by dospěl k závěru, který by ho nadchl?“

„Ne, co si pamatuju. Ale znali jsme se skoro padesát let. Spousta vzpomínek už pochopitelně vybledla.“

„Jak jste se seznámili?“

„Tak jako dochází ke všem důležitým setkáním. Byla to velká

a podivuhodná náhoda.“

Za okny se rozpršelo a Atkins se pustil do vyprávění o tom,

jak se poprvé setkal s Hakanem von Enkem. V roli vypravěče

Wallandera fascinoval mnohem víc než muž, se kterým mluvil

v salonku bez oken v Djursholmu. Ale možná je to kvůli jazy

ku, pomyslel si. Zvykl jsem si na představu, že příběh vyprávě

ný v angličtině je bohatší či důležitější než to, co slyším ve své mateřštině.

„Už to bude padesát let, došlo k tomu v srpnu 1961,“ začal Atkins tlumeným hlasem. „Na místě, které by nejspíš pro setkání dvou

mladých námořních důstojníků nikdo nehádal. Jel jsem do Evro

py se svým otcem, který byl důstojníkem v armádě. Chtěl mi uká

zat Berlín, malou izolovanou pevnost uprostřed ruského území.

Letěli jsme z Hamburku s Pan Am, pamatuju si, že letadlo bylo

plné vojáků, na palubě nebyli prakticky žádní civilisté, když si odmyslím pár kněží v tmavých sutanách. Situace byla tehdy napjatá, ale když jsme dorazili, aspoň tam proti sobě nestály tanky z Východu a Západu jako dravci připravení zaútočit. Ale jednou večer jsme se kousek od Friedrichstrasse s tátou připletli k ně

jakému shromáždění. Proti nám odmotávali východoněmečtí

117

1. díl /// příchod do bažin

vojáci ostnatý drát a chystali se postavit barikádu z cihel a betonu. Vedle mě stál muž v mém věku, na sobě měl uniformu. Ze

ptal jsem se ho, odkud je. Řekl mi, že je Švéd; byl to Hakan. Tak jsme se seznámili. Stali jsme tam a dívali se, jak Berlín rozděluje zeď, jak se amputuje kus světa, dalo by se říct. Ulbricht, východoněmecký velitel, vysvětloval, že to je opatření, jak ochránit svobodu a položit základ dalšímu rozkvětu socialistického státu. Ale zrovna ten den, kdy se vztyčila Berlínská zeď, jsme viděli nějakou stařenku plakat. Byla nuzně oblečená a přes obličej se jí táhla velká jizva, snad měla dokonce místo ucha umělohmotnou protézu schovanou pod vlasy, to jsme si říkali potom, ale ani jeden jsme si nebyli jistí. Ale viděli jsme a nikdy jsme nezapomněli na to, jak natáhla ruku v jakémsi bezmocném gestu proti těm lidem, kteří jí přímo před očima stavěli zeď. Ta chudá stařena nebyla přibi

tá na kříži, ale natahovala ruku, a natahovala ji směrem k nám.

Myslím, že právě v tom okamžiku jsme si oba s plnou vahou

uvědomili, jaký je náš úkol, udržet ve světě svobodu a postarat se o to, aby za takovými vězeňskými zdmi neskončily další země.

Ještě silnějšího přesvědčení jsme nabyli o několik týdnů později, když Rusové znovu zahájili testy jaderných zbraní. Na základě

toho jsem se vrátil na Groton, kde jsem sloužil, a Hakan nasedl na vlak zpátky do Švédska. Ale měli jsme v kapse adresu toho

druhého a to byl začátek přátelství, které trvá dodnes. Hakano

vi bylo tenkrát dvacet osm let, já oslavil sedmadvacet. Čtyřicet sedm let je dlouhá doba.“

„Přijel za vámi někdy do Ameriky?“

„Jezdíval často. Byl tam nejmíň patnáctkrát, neli víckrát.“

Ta odpověď Wallandera překvapila. Myslel si, že Hakan von

Enke byl v Americe nanejvýš na nějaké ojedinělé návštěvě. Že by mu to řekla Linda? Nebo si to nějak vyfabuloval sám? Teď každopádně věděl, že se mýlil.

„Takže jezdil přibližně jednou za tři roky,“ spočítal nahlas.

„Byl to velký přítel Ameriky.“

„Zůstával dlouho?“

118

„Obvykle aspoň tři týdny. Pokaždé s ním jezdila i Louisa. Dob

ře si rozuměla s mou ženou. Vždycky jsme se na ně těšili.“

„Asi víte, že jejich syn Hans bydlí v Kodani.“

„Mám se s ním dnes večer setkat.“

„A taky samozřejmě víte, že žije s mou dcerou.“

„Vím. Ale s ní se uvidím jindy. Hans má hodně práce. Sejdeme

se někdy po desáté u mě v hotelu. Zítra letím do Stockholmu za

Louisou.“

Přestalo pršet. Nízko nad střechou domu proletělo letadlo,

které klesalo k letišti ve Sturupu. Okenní tabulky se roztřásly.

„Jaký je váš názor na to, co se stalo?“ zeptal se Wallander.

„Znal jste ho líp než já.“

„Já nevím,“ řekl Atkins. „Příčí se mi to přiznat. Je to naprosto v rozporu s mou povahou, obvykle takhle neváhám. Ale nemůžu

uvěřit, že by z vlastní vůle odešel a nechal tady ženu a syna a teď navíc i vnučku ve strachu a trápení. Vyvěšuju bílou vlajku, i když se mi ani trochu nechce.“

Atkins dopil zbytek kávy a vstal. Bylo na čase vrátit se do

Kodaně. Wallander mu vysvětlil, jak se nejlíp dostane na hlavní tah do Ystadu a Malmö. Když už byl na odchodu, vytáhl z kapsy

kamínek a dal ho Wallanderovi.

„Dárek,“ řekl. „Kdysi jsem slyšel vyprávění jednoho indiána

o tradici jeho kmene. Myslím, že to byl kmen Kiowa. Když má

člověk nějaký problém, strčí si do šatů kámen, pokud možno těž

ký, a nosí ho s sebou, dokud starosti nevyřeší. Pak může kámen

odhodit a jít dál se znovunabytou lehkostí. Dejte si ten kámen

do kapsy. A nechte si ho tam, dokud se nedozvíme, co se stalo

s Hakanem.“

Je to jen obyčejný kousek žuly, pomyslel si Wallander, když

zamával Atkinsovi a ten zmizel dole pod kopcem. Zároveň si

vzpomněl na kamínek, který ležel na psacím stole v bytě v Grev

gatan. Vybavil si, co mu Atkins řekl o prvním setkání s Hakanem von Enkem. Sám si na ten srpen roku 1961 nepamatoval. Bylo mu

tehdy třináct a jedinou opravdu živou vzpomínku měl na to, jak

119

1. díl /// příchod do bažin

se mu splašily hormony, a v důsledku toho žil jako ve snách. Snil o ženách, ať už vymyšlených nebo skutečných.

Wallander patřil ke generaci, která vyrůstala v šedesátých le

tech. Ale nikdy nebyl členem žádného politického hnutí, nikdy

nešel v průvodu demonstrantů v Malmö, nepochopil, oč jde ve

válce ve Vietnamu, ani se nezajímal o osvobozenecká hnutí v ze

mích, které ležely bůhvíkde. Linda mu často připomínala, že má

hrozné mezery ve vzdělání. Politiku obvykle odbýval coby vyšší

moc, která ovládá možnosti policie, jak udržovat pořádek, nic

víc. Jistě, chodil pravidelně k volbám, ale vždycky do poslední chvíle váhal. Jeho otec byl skalní sociální demokrat a stejnou

stranu volil ponejvíc i Wallander sám. Ale zřídkakdy s opravdo

vým přesvědčením.

Setkání s Atkinsem ho rozrušilo. Hledal někde v sobě Berlín

skou zeď, a nenacházel ji. To je jeho život opravdu tak omezený, že se ho velké události ve světě kolem něj vůbec nedotkly? Co

ho dokázalo zvednout ze židle? Samozřejmě fotky dětí, kterým

někdo ublížil, ale nezasáhly ho natolik, aby šel a něco s tím udělal.

Hájil se vždycky svou prací. Díky ní se mi aspoň občas podaři

lo lidem pomoct tím, že jsem se postaral, aby pachatelé zmizeli z ulic. Ale kromě toho? Rozhlédl se po okolních polích, kde ještě nic nerašilo, ale odpověď nenašel.

Ten večer si uklidil pracovní stůl a vysypal na něj dílky sklá

danky, kterou dostal vloni od Lindy k narozeninám. Skládanka

představovala obraz od Degase. Systematicky si dílky roztřídil

a zvládl sestavit levý dolní roh.

Během skládání neustále přemýšlel o osudu Hakana von En

keho. Ale spíš přemítal nad svým vlastním osudem.

Dál hledal Berlínskou zeď, leč marně.

120

10

Jedno odpoledne na začátku června Wallanderovi zavolal jakýsi

starý pán, kterého komisař zpočátku nemohl vydolovat z paměti.

Jméno mu sice bylo povědomé, ale nedokázal ho hned zařadit.

Nebylo na tom ovšem nic divného, protože se s oním mužem

nesetkal už přes deset let, a i tehdy se viděli jen párkrát.

Naposledy se sešli na pohřbu Wallanderova otce. Ten muž

se jmenoval Sigfrid Dahlberg a patřil mezi sousedy, kteří otci

čas od času pomáhali odklízet sníh a udržovat štěrkovou ces

tu sjízdnou. Jako poděkování a odměnu dostával každý rok ob

raz. Wallander se několikrát pokusil otci vysvětlit, že mít doma po zdech deset obrazů, jeden jako druhý, je možná na souseda

trochu moc. Ale jeho názor se setkal se zavilým mlčením. Když

otec zemřel a dům se prodal, Wallander už s Dahlbergovou ro

dinou do kontaktu nepřišel. Ale teď mu starý Dahlberg zavolal

s tím, že má něco na srdci. Jeho žena Aina, s níž se Wallander

setkal pravděpodobně jen jednou, umírá. Má nevyléčitelnou for

mu rakoviny, nedá se s tím nic dělat a ona je se svým osudem

smířená.

„Ale chtěla by vás vidět, pane komisaři,“ řekl Dahlberg. „Něco

vám chce. Nevím co.“

Wallander váhal. Zároveň byl ale zvědavý, a tak sedl do auta

a zamířil do léčebny v Hammenhögu, kde byla Aina Dahlbergo

vá hospitalizovaná. V recepci ho přijala sestra. Usmála se na něj a řekla mu, že chodila do vedlejší třídy s Lindou. Dovedla ho na oddělení, kde Aina Dahlbergová ležela. Wallander těžce snášel pohled na všechny ty staré lidi, jak se s chodítky štrachají po chodbách nebo sedí a strnule zírají do zdi, izolovaní a obklopení tichem. Jeho strach ze stáří se s přibývajícími roky nezmírnil, naopak neustále rostl. Jako by ho nějaká páka nepozorovaně a neslyšně zvedala do bodu, kde už nebude schopen se o sebe

postarat. V jednom kuse ho zneklidňovaly novinové a televiz

ní reportáže o tom, jak se péče o seniory zhoršuje, nejčastěji na 121

1. díl /// příchod do bažin

soukromých klinikách, kde je počet zaměstnanců zredukovaný

hluboko pod morálně přijatelnou mez.

Zastavili se přede dveřmi.

„Je těžce nemocná,“ řekla sestra. „Ale vy jste od policie, už jste jistě viděl lidi v různém stavu.“

Wallander v tom okamžiku zalitoval, že s tím setkáním sou

hlasil. Aina Dahlbergová měla pokoj sama pro sebe. Byla vychrtlá, ústa měla dokořán a její lesklé oči sledovaly Wallandera s výrazem hrůzy, aspoň mu to tak připadalo. V pokoji to páchlo močí, zrovna jako když umíral táta, pomyslel si, pokud se nad ním zrovna nesmilovala Gertrud.

Došel k posteli a dotkl se její ruky. Vůbec ji nepoznával, ale

někde měl zasutý záblesk vzpomínky na ženu, se kterou se kdysi

setkal. Ona ho ale poznala a hned začala mluvit, jako by nebylo času nazbyt. Což byla pravda.

Wallander se nad ní sklonil, aby slyšel, co říká. Z úst jí vychá

zely spíš sípavé zvuky než slova. Požádal ji, aby to zopakovala, jednou a pak ještě jednou, teprve pak porozuměl. Zmateně se jí

pak zeptal, jak jí je. Nedokázal tu pitomou otázku zadržet. Po

hladil ji po ruce a vyšel z pokoje.

Na chodbě stála nějaká žena a hladila listy rostliny v květi

náči. Wallander pospíchal co nejrychleji pryč. Teprve když za sebou zavřel vchodové dveře, začal přemýšlet nad tím, co mu Aina

Dahl bergová řekla. Váš otec vás měl moc rád. Proč pro něj posí

lala, aby mu řekla tohle? Napadalo ho jediné vysvětlení. Mys lela si, že to neví. A chtěla, aby se to dozvěděl, než sama odejde.

Jel zpátky do Ystadu a zaparkoval u přístavu pro malé lodě.

Došel k nejvzdálenější lavičce na molu. Tady měl svoje čestné

místo, byla to zpovědnice bez kněze, kam se utíkal, když chtěl

mít chvilku pro sebe a potřeboval vyřešit nějaké trápení. Jaro

bylo toho roku studené, pořád pršelo a foukalo, ale teď se začaly objevovat první známky léta. Wallander si svlékl bundu a zavřel oči před sluncem, ale hned je zase otevřel. Obličej Ainy Dahlbergové jako by tvořil mezi ním a sluncem blánu. Váš otec vás měl 122

moc rád. Často se sám sebe ptal, jestli to tak opravdu bylo. Otec se nikdy nesmířil s tím, že jeho syn šel k policii. Ale museli přece zažít i spoustu jiných věcí, ne? Podle Mony byl jeho otec příšerný, odmítala za ním s Wallanderem jezdit. Nakonec jezdil do Löderupu jen sám s Lindou. Na Lindu byl otec vždycky hodný. Měl s ní takovou trpělivost, jakou Wallander ani jeho sestra Kristina v dětství nikdy nezažili.

Byl to člověk, který se nedal zachytit, pomyslel si Wallander.

Nezačínám se mu podobat?

Jakýsi muž v jeho věku seděl na zábradlí svého rybářského

člunu a čistil síť. Byl tím plně zaujatý a při práci si pobrukoval.

Wallander ho pozoroval a říkal si, že by si s ním v tu chvíli milerád vyměnil místo, z lavičky k síti, z policejní stanice na krásnou dřevěnou loďku natřenou fermeží.

Otec byl pro něj záhada. Je on sám pro Lindu taky hádan

kou? Co řekne o dědečkovi jeho vnučka? Bude z něj jenom

nudný a zamlklý starý polda, který sedí doma a chodí ho na

vštívit stále míň lidí a stále řidčeji? Děsím se toho, pomyslel si, a mám pro to všechny důvody. Rozhodně jsem si svých přátel

nehleděl.

Taky na to bylo v mnoha případech pozdě. Někteří z jeho blíz

kých už byli po smrti. Především Rydberg, ale i jeho starý ka

marád a trenér koní Sten Widén. Wallander nikdy nepochopil

lidi, kteří tvrdí, že člověk nemusí ztratit kontakt s někým jen proto, že dotyčný zemřel, že dialog pokračuje i poté, co mrtvé

ho pohřbí pod zem. To se mu skutečně nedařilo. Mrtví byli jako

obličeje, které si už skoro nevybavoval, a jejich hlasy k němu

nepromlouvaly.

Proti své vůli se zvedl z lavičky, musí se vrátit do práce. Vy

šetřování incidentu na trajektu bylo uzavřené, jednoho muže

odsoudili, ale Wallander si byl jistý, že ženu bili dva. Měl dojem, že to nedotáhli do konce, bylo to jen poloviční vítězství, jednu osobu odsoudili a žena se dočkala zadostiučinění, pokud se o ně čem takovém dá mluvit, když máte obličej na maděru. Ale jeden

123

1. díl /// příchod do bažin

člověk okem sítě proklouzl a Wallander si vůbec nebyl jistý, jestli se opravdu nedalo dosáhnout lepšího výsledku.

Do kanceláře se z výletu k přístavní lavičce vrátil ve tři ho

diny odpoledne. Na stole měl vzkaz, že ho sháněl Ytterberg. Ten, kdo hovor přijal, ke vzkazu připsal, že to spěchá. A takhle to

během jeho policejní kariéry bylo se vším. V životě nedostal

zprávu, která by nespěchala. Proto Ytterbergovi nezavolal hned, nejprve se podíval na zprávu z policejního prezidia, Mattson po něm chtěl, aby si ji přečetl a okomentoval. Šlo o jednu z neustá lých reorganizací, které postihovaly lidi na policejních okrscích v zemi. Teď zrovna byl v návrhu systém, jak zvýšit přítomnost

policie v ulicích během víkendů, a to nejen ve větších městech, ale i v obcích jako Ystad. Wallander si papíry přečetl, popudila ho rozvleklá úřednická hatmatilka, a když dočetl, pomyslel si, že vlastně nechápe, co to celé znamená. Napsal pár nicneříkajících poznámek a strčil papíry do obálky, kterou hodlal dát šéfovi do přihrádky, až půjde domů.

Pak zavolal do Stockholmu Ytterbergovi. Ten to okamžitě

zvedl.

„Volal jste,“ začal Wallander.

„Už taky zmizela.“

„Kdo?“

„Louisa. Louisa von Enkeová. Taky zmizela.“

Wallander zalapal po dechu. Slyšel dobře? Požádal Ytterberga,

aby to zopakoval.

„Louisa von Enkeová zmizela.“

„Jak se to stalo?“

Slyšel, jak zašustily papíry. Ytterberg procházel poznámky,

chtěl podat přesné hlášení.

„V posledních letech měli von Enkeovi uklízečku z Bulharska,

má tady povolení k pobytu, jmenuje se stejně jako jejich hlavní město, jestli se nepletu, Sofia. Chodí k nim vždycky v pondělí, ve středu a v pátek, na tři hodiny dopoledne. V pondělí tam byla a všechno vypadalo jako obvykle. Jinak ta paní působí důvěry

124

hodně, když s ní člověk mluví. Dala nám jasné informace, při

šla mi opravdu bystrá. Navíc mluví překvapivě dobře švédsky

a používá i docela fascinující prvky söderského slangu, bůhvíjak k němu přišla. Když kolem jedné hodiny odpoledne odcházela,

Louisa jí řekla, že se uvidí zase ve středu. A když tam ve středu v devět Sofia přišla, byt byl prázdný. Což bylo naprosto v pořádku, Louisa nebývala pokaždé doma, takže to Sofia pustila z hlavy.

Ale dneska ráno už měla dojem, že je něco špatně. Je si napros

to jistá, že tam Louisa od středy nebyla. Všechno zůstalo tak,

jak to Sofia nechala. Louisa nikdy předtím nebyla pryč takhle

dlouho, aniž by jí o tom neřekla předem. A nenechala ani vzkaz, prostě nic, jen prázdný byt. Uklízečka tedy zavolala synovi do

Kodaně a ten jí řekl, že s matkou mluvil naposledy v neděli, tak

že i s dneškem je to pět dní. A tak zavolal mně. Mimochodem,

chápete, čím se to zabývá?“

„Penězi,“ odpověděl Wallander. „Jenom penězi, ničím jiným.“

„To zní jako úžasná činnost,“ pronesl Ytterberg zamyšleně.

Pak se vrátil ke svým poznámkám.

„Hans mi dal na Sofii telefonní číslo a prošli jsme byt spolu.

Ukázalo se, že ta bulharská dáma má celkem zevrubné znalosti

co do obsahu šatníku i dalších věcí. Řekla mi přesně to, co jsem nechtěl slyšet. Hádám, že víte, co myslím?“

„Ano,“ přitakal Wallander. „Nic nechybělo.“

„Naprosto správně. Ani kabelka, žádné oblečení, peněženky,

ani pas. Ten ležel v šuplíku, kam ho podle Sofie paní ukládala.“

„Co její mobil?“

„Byl v kuchyni v nabíječce. Můžu říct, že v momentě, kdy jsem

ho objevil, jsem vážně dostal strach.“

Wallander se zamyslel. Nikdy by ho nenapadlo, že po zmizení

Hakana von Enkeho bude následovat ještě další.

„To je nepříjemné,“ řekl nakonec. „Máte pro to nějaké rozum

né vysvětlení?“

„Žádné nevidím. Obvolal jsem její nejbližší přátele, ale nikdo

o ní od neděle neslyšel. Tehdy volala nějaké Katarině Lindénové 125

1. díl /// příchod do bažin

a ptala se jí na zkušenosti s jedním vysokohorským hotelem v Norsku, kde byla na dovolené. Podle Lindénové mluvila jako obvykle.

Pak už s ní nikdo další nemluvil. Naše skupina, která má von Enkeho zmizení na starost, bude mít poradu. Jen jsem vám předtím

chtěl zavolat. A vlastně jsem chtěl slyšet, jak na to zareagujete.“

„Nejdřív mě napadlo, že ví, kde Hakan je, a vydala se za ním.

Ale ten pas a mobil hovoří pochopitelně proti tomu.“

„Sám jsem si říkal něco podobného. Ale pochybuju o tom zrov

na tak jako vy.“

„Nemůže to mít přece jen nějaké logické vysvětlení? Nemohla

onemocnět? Nebo upadnout někde na ulici?“

„Nemocnice jsem obvolal jako první. Podle Sofiiných údajů,

které nemám důvod zpochybňovat, měla Louisa vždycky u sebe

v saku nebo kabátě občanský průkaz. Jelikož jsme ho nenašli,

nenasvědčuje to ničemu jinému, než že ho měla s sebou, když

šla ven.“

Wallander dumal nad tím, proč mu Louisa neřekla, že k nim

třikrát týdně chodí uklízečka. Ani Hans se o ní nezmínil. Ale nemuselo to samozřejmě nic znamenat. Rodina von Enkeových pa

třila k vyšší třídě, kde jsou uklízečky samozřejmostí. Není třeba o nich mluvit, prostě tam jsou.

Ytterberg slíbil, že se zase ozve. Než hovor ukončili, zeptal

se ho Wallander, jestli mluvil s Atkinsem, který za ním jel do

Stockholmu.

„Mohl by mít nějaké informace?“ zeptal se Ytterberg pochy

bovačně.

Wallanderovi přišlo zvláštní, že Ytterberg nepochopil, jak si

obě rodiny byly blízké. Nebo mu Atkins řekl něco jiného než

Wallanderovi?

„Kolik je v Kalifornii hodin?“ zeptal se Ytterberg. „Asi nemá

smysl tam teď volat a budit lidi uprostřed noci.“

„Posun oproti východnímu pobřeží je šest hodin,“ odpověděl

Wallander. „Jak je to v Kalifornii, to nevím. Ale můžu to zjistit a zavolat mu.“

126

„Udělejte to,“ souhlasil Ytterberg. „Objednejte ten hovor, my

to zaplatíme.“

„Služební mobil mi ještě nezablokovali,“ prohlásil Wallander.

„Nemyslím, že by dopustili, aby šla policie do konkurzu kvůli nezaplaceným účtům za telefon. Tak daleko to ještě nedošlo.“

Zavolal na telefonní informační službu a dozvěděl se, že ča

sový posun oproti Kalifornii je devět hodin. Jelikož bylo tudíž v San Diegu šest hodin ráno, rozhodl se s telefonátem pár hodin počkat. Místo toho zavolal Lindě. Ta už mezitím mluvila s Hansem.

„Přijeď,“ vybídla Wallandera. „Jsem doma a Klára spí v ko

čárku.“

„Klára?“

Lindu jeho překvapení pobavilo.

„Rozhodli jsme se včera večer. Bude se jmenovat Klára. Už se

jmenuje Klára.“

„Jako moje máma? Tvoje babička?“

„Nikdy jsem ji nepoznala, jak dobře víš. Nevykládej si to

špatně, ale vybrali jsme ho hlavně proto, že je to krásné jméno.

Hodí se k oběma příjmením. Klára Wallanderová i Klára von

Enkeová.“

„A jak se bude jmenovat dál?“

„Zatím Klára Wallanderová. Pak se rozhodne sama. Přijedeš?

Dostaneš hrnek kafe na improvizovaných křtinách.“

„Pokřtíte ji? Doopravdy?“

Na to dcera neodpověděla. A Wallander měl dost rozumu, aby

se už znovu neptal.

O čtvrt hodiny později zaparkoval před jejich domem. Pře

krásná zahrada hýřila barvami. Pomyslel na vlastní zanedbanou

zahradu, kde do záhonů ani nepíchl. Dokud bydlel v Mariagatan,

vždycky si představoval, jak by se někde jinde plazil po kolenou mezi všemi vůněmi hlíny a plel.

Klára spala v kočárku ve stínu hrušně. Wallander se podíval

na její obličejík pod síťkou proti komárům.

127

1. díl /// příchod do bažin

„Klára je moc hezké jméno,“ prohlásil. „Jak jste na něj vůbec

přišli?“

„Viděli jsme ho v novinách. Nějaká žena, která se jmenovala

Klára, zasáhla při požáru v Östersundu. Rozhodli jsme se prak

ticky okamžitě.“

Procházeli se po zahradě a povídali si o nastalých událostech.

Louisino zmizení přišlo jako hrozné překvapení, jak pro Lindu

a Hanse, tak pro ostatní. Nevšimli si žádných předzvěstí, nic nesvědčilo o tom, že by Louisa měla plán, který se teď rozhodla

uskutečnit.

„Mohl by to být další násilný čin?“ nadhodil Wallander. „Pokud

tedy vyjdeme z předpokladu, že se Hakanovi něco stalo.“

„Že by je někdo chtěl oba odstranit?“ navázala Linda. „Ale jaký by měl motiv?“

„To je právě otázka,“ řekl Wallander s pohledem upřeným na

keř ostře planoucích růží. „Mohli mít společného něco, o čem

nikdo z nás neví?“

Mlčky kráčeli dál, Linda otázku zpracovávala.

„Člověk toho ví o ostatních tak málo,“ řekla nakonec, když

došli zpátky před dům a nahlédla pod síťku nataženou přes

kočárek.

Klára spala a ručkama svírala přikrývku.

„Svým způsobem se dá říct, že o těch dvou toho nevím o moc

víc než o tomhle mrňouskovi,“ pokračovala.

„Připadali ti Louisa a Hakan jako tajnůstkáři?“

„Vůbec ne. Naopak! Byli vůči mně otevření a vstřícní.“

„Někteří lidé umějí člověka svést na falešnou stopu,“ zadumal

se Wallander. „Vstřícnost a otevřenost může být jako petlice na něčem, co naopak vůbec nechtějí odhalit.“

Vypili si v zahradě kávu, načež se Wallander podíval na ho

dinky a zjistil, že je na čase zavolat Atkinsovi. Vrátil se na stanici a v kanceláři vytočil jeho číslo. Po čtyřech zazvoněních se Atkins ohlásil hromovým hlasem, jako by byl připraven vyslechnout rozkaz. Wallander mu řekl, co se stalo. Když domluvil, rozhostilo 128

se ve sluchátku tak dlouhé ticho, až si začal myslet, že se hovor přerušil. Pak Atkins zareagoval s plným nasazením.

„To není možné.“

„Přesto se zdá, že je pryč, od pondělka nebo úterka.“

Wallander slyšel, jak to Atkinse rozrušilo. Ztěžka do sluchát

ka oddychoval. Wallander se ho zeptal, kdy s ní mluvil naposled.

Atkins se zamyslel.

„V pátek odpoledne. U ní bylo odpoledne, u mě ráno.“

„Kdo z vás volal?“

„Ona.“

Wallander svraštil obočí. Takovou odpověď nečekal.

„Co chtěla?“

„Popřát manželce k narozeninám. Oba nás to se ženou překva

pilo. Nikdo z nás narozeniny moc neslaví.“

„Mohl ten telefonát mít i jiný důvod?“

„Měli jsme dojem, že na ni dolehla samota, že si chce s někým

popovídat. To je celkem pochopitelné.“

„Když se teď zamyslíte, zaznělo během toho rozhovoru něco,

co byste teď mohl dát do souvislosti s jejím zmizením?“

Wallander silně zapochyboval o své mizerné angličtině. Ale

Atkins otázku pochopil. Chvíli přemýšlel.

„Nic,“ řekl pak. „Mluvila jako obvykle.“

„Ale něco tu být musí,“ trval na svém Wallander. „Nejdřív zmi

zí on, pak ona.“

„To je jako v té rýmovačce o deseti černoušcích,“ přitakal

Atkins. „Ztrácí se jeden za druhým. Teď zmizela polovina rodiny, zbývají už jen ty dvě děti.“

Wallander sebou trhl. Nepřeslechl se?

„Teď už přece může zmizet jen jeden,“ zkusil to opatrně. „Lin

du snad nepočítáte, nebo ano?“

„Nezapomínejte, že je tu ještě sestra,“ řekl Atkins.

„Sestra? Hans má sestru?“

„Jistěže. Jmenuje se Signe. Nevím, jestli to vyslovuju správ

ně. Můžu vám to hláskovat. Nebydlela u nich. Důvod neznám.

129

1. díl /// příchod do bažin

Člověk nemá druhým zbytečně vrtat do života. Nikdy jsem se

s ní nesetkal. Ale Hakan mi řekl, že má dceru.“

Wallandera to tak překvapilo, že už ho nenapadla žádná ro

zumná otázka, a tak hovor ukončili. Stoupl si k oknu a pozoroval vodárenskou věž. Mají dceru, která se jmenuje Signe. Proč se o ní vůbec nikdo nezmínil?

Ten večer seděl u kuchyňského stolu a probíral všechny svoje

zápisky ode dne, kdy Hakan von Enke zmizel. Ale o dceři nenašel jedinou zmínku. Signe prostě nebyla. Jako by nikdy neexistovala.

130

2. díl /// události pod povrchem

11

Wallander měl vztek. Přešel tudíž do přímého útoku, což normál

ně nemíval ve zvyku. Připadalo mu, jako by ho podvedli. Rodina, ve které se ztratí dva lidé a třetí se zčistajasna najde. Pomyslel si, že se stal obětí klasického lhaní vyšší třídy, rodinná tajemství je třeba za každou cenu ukrýt před okolním světem, ačkoliv ten se o to stejně nejspíš nezajímá. Po rozhovoru s Atkinsem a dlouhém večeru, kdy zařadil zpátečku a znovu, s frenetickou a navztekanou energií probral všechno, co se stalo a co bylo řečeno ode dne von Enkeho pětasedmdesátin, tvrdě usnul a ráno už krátce

po sedmé volal Lindě. Chtěl si promluvit s Hansem, jenže ten jel zrovna to ráno do práce na šestou.

„Co tam dělá tak brzo?“ zeptal se podrážděně. „Má snad něja

ká banka otevřeno v tuhle hodinu? Nebo teď někdo obchoduje

s akciema?“

„Co takhle Japonsko?“ opáčila Linda. „Nebo třeba Nový Zé

land? Ekonomika nikdy nespí. Na asijských burzách zřejmě pro

bíhá velký pohyb. Někdy jezdívá takhle brzo. Zato ty obvykle

nevoláš v sedm ráno. Nebuď na mě naštvanej. Stalo se něco?“

„Chci si promluvit o Signe,“ řekl Wallander.

„Kdo to je?“

„Sestra tvého muže.“

Slyšel, jak dýchá do sluchátka, co nádech, to nová myšlenka.

„Vždyť žádnou sestru nemá.“

„Jsi si tím opravdu jistá?“

Linda znala svého otce a okamžitě jí došlo, že je to vážné.

Ne volal by jí takhle časně jen proto, aby si z ní hloupě vystřelil.

Klára začala v postýlce kňourat.

„Musíš přijet sem,“ řekla. „Klárka je vzhůru. Ráno to bývá ná

ročný. Říkám si, jestli to nemá po tobě.“

O hodinu později zabrzdilo Wallanderovo auto na štěrkové

cestě před domem. Klára už byla nakrmená a spokojená, Linda

135

2. díl /// události pod povrchem

se mezitím oblékla. Wallanderovi připadala pořád nějaká bledá

a skleslá, říkal si, jestli se vůbec má dobře. Ale samozřejmě se nezeptal. Byla stejná jako on, neměla ráda, když se jí někdo pletl do života.

Sedli si ke stolu v kuchyni. Wallander poznával ubrus. Měli

ho doma, když byl malý, pak byl u otce v Löderupu a teď je tady.

Jako dítě rád prstem přejížděl přes složitý vzor vyšitý červenou nití na lemu.

„Vysvětli mi, co tím myslíš,“ řekla. „Opakuju, co jsem ti už ří

kala, Hans žádnou sestru nemá.“

„Věřím ti,“ řekl Wallander. „O žádné sestře nevíš, zrovna jako

jsem o ní nevěděl já. Až doteď.“

Pověděl jí o telefonátu s Atkinsem a nečekané poznámce

o dívce jménem Signe. Jméno tajné sestry nejspíš padlo čistě

ná hodou. Stačilo, aby se rozhovor stočil malinko jiným směrem

a Sig ne by dál zůstala v utajení. Linda ho napjatě poslouchala a čím dál víc vraštila obočí.

„Hans mi o žádné sestře neřekl,“ prohlásila, když Wallander

domluvil. „Tohle je naprosto nemožná situace.“

Wallander ukázal na telefon.

„Zavolej mu a polož mu jednoduchou otázku: Proč jsi mi ne

řekl, že máš sestru?“

„Je mladší, nebo starší?“

Wallander se zamyslel. O tom Atkins nemluvil. Přesto měl po

cit, že to musí být starší sestra. Kdyby se narodila až po Hansovi, bylo by příliš obtížné udržet to v tajnosti.

„Nechci mu volat,“ řekla Linda. „Zeptám se, až se vrátí domů.“

„Ne,“ zamítl to Wallander. „Máme tu dva pohřešované. Tohle

není soukromá záležitost, ale věc policie. Jestli mu nezavoláš ty, udělám to sám.“

„To bude asi nejlepší,“ řekla.

Wallander vyťukal číslice, jak mu je diktovala. Když se do Ko

daně dovolal, ozvala se vážná hudba. Linda se naklonila a po

slouchala.

136

„To je jeho přímá linka,“ vysvětlila. „Tu hudbu jsem vybírala já.

Předtím tam měl dost otřesnou americkou country. Nějaký Billy

Ray Cyrus. Donutila jsem ho, aby si to změnil, nebo mu přestanu volat. Brzo to zvedne.“

Nestihla ani dokončit větu a Wallander uslyšel Hansův hlas.

Zněl uštvaně, málem zadýchaně. Co se to na těch asijských bur

zách vlastně děje, pomyslel si Wallander.

„Chci se zeptat na něco, co nepočká,“ začal. „Mimochodem teď

právě sedím u tebe v kuchyni.“

„Louisa,“ vyhrkl Hans. „Nebo Hakan? Našli se?“

„Přál bych si, aby to tak bylo. Ale teď jde o někoho úplně jiné

ho. Napadá tě o koho?“

Wallander viděl, jak to Lindu rozzlobilo, nejspíš jí to připadalo jako zbytečná hra na kočku a myš. Došlo mu, že má pravdu. Měl

by jít přímo k věci.

„Jde o tvou sestru,“ dopověděl. „O tvou sestru Signe.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho, nějakou dobu trvalo, než

Hans znovu promluvil.

„Nechápu, o čem to mluvíš. To je nějaký vtip?“

Linda se naklonila přes stůl, Wallander natočil sluchátko, aby

taky slyšela. Došlo mu, že to Hans nehraje.

„Není to vtip,“ odpověděl. „Myslíš to vážně, že o tom nevíš?

Nevíš o své sestře, která se jmenuje Signe?“

„Nemám žádné sourozence. Můžu mluvit s Lindou?“

Wallander beze slova podal sluchátko Lindě a ta zopakovala,

co předtím tvrdil její otec.

„Když jsem byl malý, ptal jsem se občas rodičů, proč nemám

sourozence,“ řekl na to. „Vždycky mi odpovídali, že jim jedno dítě stačí. Nikdy jsem neslyšel o nějaké Signe, ani jsem neviděl žádné její fotky. Celý život jsem byl jedináček.“

„Těžko uvěřit,“ řekla Linda.

Hans se na okamžik přestal ovládat a zakřičel do telefonu.

„Myslíš, že mně to jde lehko?“

Wallander jí sluchátko vzal.

137

2. díl /// události pod povrchem

„Já ti věřím,“ řekl. „A Linda taky. Ale pochop, že je důležité zjistit, jak to spolu celé souvisí, pokud tu nějaká souvislost je. Tvoji rodiče zmizeli. A teď se objeví neznámá sestra.“

„Já tomu nerozumím,“ vzdechl Hans. „Je mi z toho nanic.“

„Ať to má jakékoliv vysvětlení, já ho najdu.“

Wallander zase předal sluchátko Lindě. Slyšel, jak s Hansem

mluví uklidňujícím tónem. Nechtěl poslouchat, co si povídají. Vypadalo to na dlouho, tak napsal na kus papíru pár slov a položil ho před ni na stůl. Přikývla, z okenního parapetu vzala svazek klíčů a podala mu ho. Než vyšel z domu, zkontroloval Kláru, která ležela na břiše v postýlce a spala. Opatrně ji prstem pohladil po tvářičce. Zacukalo jí v obličeji, ale neprobudila se.

Když dojel na stanici, ani si nesvlékl bundu a šel rovnou za

volat Stenu Nordlanderovi. Okamžitě se mu dostalo kýžené od

povědi.

„Jistěže měli ještě jedno dítě,“ potvrdil Nordlander. „Holčičku, byla od narození těžce postižená. Nešlo s tím vůbec nic dělat, jestli jsem to od Hakana dobře pochopil. Nemohli si ji nechat doma, od prvního dne života potřebovala zvláštní péči. Nikdy o ní nemluvili a já jsem si říkal, že to samozřejmě musím respektovat.“

„Jmenuje se Signe?“

„Ano.“

„Víte, kdy se narodila?“

Sten Nordlander se zamyslel.

„Podle mě je skoro o deset let starší než její bratr. Myslím, že když se narodila, byl to pro ně strašný šok a dlouho jim trvalo, než se odvážili pořídit si další dítě.“

„Takže teď jí je něco přes čtyřicet,“ řekl Wallander. „Víte, kde žije? V nějakém ústavu nebo podobném zařízení?“

„Mám dojem, že se Hakan zmínil, že je to u Mariefredu. Ale

název mi neřekl.“

Wallander rozhovor kvapně ukončil. Měl pocit, že to spěchá,

i když mu to vlastně vůbec nepříslušelo. Věděl, že by měl ze všeho nejdřív zavolat Ytterbergovi. Ale zvědavost byla silnější. Pro138

listoval svůj zoufale ohmataný telefonní adresář, až našel číslo mobilního telefonu, které potřeboval. Patřilo ženě zaměstnané

na sociálním úřadu ystadského okresu. Byla to dcera jednoho

civilního zaměstnance na stanici. Wallander se s ní setkal před několika lety v souvislosti s vyšetřováním gangu zaměřeného

na pedofilii. Jmenovala se Sara Amanderová. Zvedla to téměř

okamžitě. Vyměnili si několik frází o životě a počasí, načež se Wallander dostal k věci.

„Nevíte, jestli je v okolí Mariefredu nějaký krajský ústav pro

postižené? Možná jich tam je i víc. Potřeboval bych jejich adresy a tele fonní čísla.“

„Můžete být konkrétnější? Jedná se o nějaké vrozené mentál

ní postižení?“

„Spíš o tělesné, aspoň si to myslím. Jde o dítě, které potře

bovalo od narození odbornou péči. Ale samozřejmě mohla mít

i mentální omezení. Pro postiženého je to asi výhoda, když tak

úplně netuší, jak hrozný má život.“

„Člověk má být opatrný, když mluví o životě druhých,“ prohlá

sila Sara Amanderová. „Někteří lidé s těžkým postižením proží

vají život naplněný až překvapivou dávkou radosti. Podívám se,

co najdu.“

Wallander to položil, šel si dát kávu z automatu a prohodil pár slov s Kristinou Magnussonovou. Připomněla mu, že druhý den

večer pořádá u sebe na zahradě pro kolegy improvizovaný letní

večírek. Wallander na to samozřejmě zapomněl, ale řekl, že snad dorazí. Vrátil se k sobě do kanceláře a napsal si to na velký lístek, který si položil k telefonu.

Za pár hodin volala Sara Amanderová zpátky. Měla pro něj

dvě jména. První bylo soukromé sanatorium Amalienborg, na sa

mém okraji Mariefredu. A druhé byl krajský ústav Niklasgarden,

který ležel kousek od zámku Gripsholm. Wallander si zapsal obě

adresy a telefonní kontakt. Už už se chystal vytočit první z čísel, když do přivřených dveří nakoukl Martinsson. Wallander položil

sluchátko a kývl, ať jde dál. Martinsson se zašklebil.

139

2. díl /// události pod povrchem

„Co je?“

„Zvrtla se partička pokeru. Sanitka právě odvezla do nemoc

nice pořezaného muže. Máme tam auto. Ale musíme tam spolu

zajet.“

Wallander popadl bundu a vyšel z kanceláře za Martinssonem.

Trvalo jim celé odpoledne a část večera, než se dobrali k tomu, co se to během pokerové partie stalo a co vedlo k brutálnímu

násilí. Teprve kolem osmé se Wallander vrátil na stanici, aby

zavolal na čísla, která dostal od Sary Amanderové. Začal u Ama

lienborgu. Zvedla to přívětivá žena. V momentě, kdy se jí zeptal na Signe von Enkeovou, pochopil, že to nedomyslel. Samozřejmě

mu nic neřekne. Instituce, která se stará o těžce postižené, jména svých pacientů pochopitelně jen tak někomu nevydá. A přesně

to mu žena potvrdila. Nedozvěděl se ani odpovědi na další otázky, a sice jestli u nich mají pacienty různého věku, nebo jen dospělé.

Přívětivá žena dál trpělivě opakovala, že mu nic z toho sdělit nesmí. Bohužel mu nepomůže, i kdyby chtěla sebevíc. Wallander to

položil a pomyslel si, že by měl zavolat Ytterbergovi. Ale nechal to plavat. Nebyl důvod ho s tím vyrušovat zrovna teď. Telefonát může počkat do zítřka.

Byl krásný večer, vlahý a poklidný, a tak si doma uvařil veče

ři a vzal si ji ven na zahradu. Jussi mu ležel u nohou a chňapal po kouscích, které sklouzly z vidličky. Na okolních polích svítila žlutá řepka. Z nějakého nejasného důvodu ho otec kdysi naučil, že řepka se latinsky jmenuje Brassica Napus. Ten výraz se mu tenkrát vryl do paměti. S nechutí si najednou vybavil událost

před mnoha lety, kdy se jedna zoufalá mladá žena upálila v řep

kovém poli. Ale hned tu vzpomínku zaplašil. Teď se chce jen ko

chat letním večerem. Jeho život je sice zaplněný lidmi vydanými napospas násilí, ponížení a smrti, ale on si taky někdy potřebuje dopřát večer bez bolestných vzpomínek.

Jenže myšlenku na Hansovu sestru nedokázal potlačit. Po

koušel se nějak vysvětlit ticho, které obklopovalo její existenci.

Taky se pokusil vžít do představy, co by dělali oni dva s Monou, 140

kdyby se jim narodilo dítě, které by od prvního okamžiku potře

bovalo péči cizích lidí. Z té myšlenky ho zamrazilo, byť se s ní vlastně nedokázal tak docela ztotožnit. Seděl ponořený v myš

lenkách a převracel je tam a zpátky, když vtom uslyšel zvonit

telefon. Jussi nastražil uši. Volala Linda. Tlumeným hlasem vy

světlila, že Hans spí.

„Je naprosto zničený,“ řekla. „Nejhorší prý je, že teď nemá,

koho by se na ni mohl zeptat.“

„Snažím se ji vypátrat,“ řekl Wallander. „Během pár dní bych

měl vědět, kde je.“

„Chápeš, jak to Hakan s Louisou mohli udělat?“

„Ne. Ale možná je to jediná možnost, jak to vydržet. Předstírat, že to těžce postižené dítě vůbec neexistuje.“

Pak jí popsal pole s řepkou a vzdálený obzor.

„Těším se, až tady Klára za pár let bude běhat,“ řekl nako

nec.

„Stejně by sis měl pořídit nějakou ženskou.“

„Ženské se nepořizujou!“

„Když se nebudeš snažit, tak si žádnou nenajdeš! Samota tě

sežere zevnitř. Bude z tebe protivný starý dědek.“

Wallander seděl venku ještě po desáté. Dumal nad tím, co mu

Linda řekla. Přesto se dobře vyspal a krátce po páté se odpočatý vzbudil. V kanceláři byl v půl sedmé. Tou dobou už se mu v hlavě rýsoval nápad. Prošel si diář až do svátku slunovratu a konstatoval, že ho vlastně v Ystadu nic nedrží. Pokerový případ může převzít někdo jiný. Jelikož Lennart Mattson býval v práci brzo, šel k němu zaklepat. Šéf právě přišel. Wallander vkročil dovnitř a požádal o tři dny dovolené. Počítáno od zítřka.

„Jsem si vědom, že to je na poslední chvíli,“ řekl. „Ale mám

k tomu osobní důvody. Navíc můžu sloužit o víkendu, až bude

slunovrat, i když jsem původně měl mít týden dovolené.“

Lennart Mattson nic nenamítal. Wallander si může vzít vol

no. Komisař se vrátil k sobě a na internetu si našel, kde leží Amalien borg a Niklasgarden. Z údajů, které k oběma ústavům

141

2. díl /// události pod povrchem

získal, nedokázal posoudit, který z nich je ten pravý. Vypadalo to, že v obou se starají o lidi s různým, nicméně těžkým posti

žením.

Ten večer šel na zahradní párty ke Kristině Magnussonové.

Věděl, že má přijít i Linda, a opravdu stála v devět hodin u branky, jakmile uspala Kláru a nechala s ní doma Hanse. Wallander

si ji hned vzal stranou a pověděl jí o výletu, na který se druhý den za svítání chystá. V ruce držel skleničku se sodovkou. Linda mu řekla, že s jeho rozhodnutím vlastně skoro počítala. Kolem desáté se pak vydal na cestu domů. Kristina Magnussonová ho

vyprovodila ven na ulici. Málem si ji v náhlém návalu touhy přitáhl k sobě, ale včas se zarazil. Hodně pila a zdálo se, že si jeho nekalých úmyslů nevšimla.

Ještě než vyrazil na párty, dal Jussiho k sousedům. Psí vý

běh byl prázdný. Natáhl se na postel, nařídil si budík na třetí a pár hodin se prospal. Kolem čtvrté nasedl do auta a vyrazil na sever. Svítání bylo ponořené do průsvitné mlhy, ale slibovalo krásný den. Krátce po dvanácté dorazil do Mariefredu. V moto

restu u cesty se naobědval, po obědě si chvíli v autě zdříml a pak dojel až k Amalienborgu. Byla to stará lidová univerzita s přistavěným křídlem přebudovaným na ústav. V recepci se prokázal po licejním průkazem a doufal, že to bude stačit, aby se přinejmenším dozvěděl, jestli je na správném místě. Dívka v recepci

si nebyla jistá a došla pro vrchní sestru, která si průkaz pečlivě prostudovala.

„Signe von Enkeová,“ řekl přátelsky. „Víc vědět nepotřebuju. Je tady, nebo ne? Jde o její rodiče, kteří jsou bohužel oba nezvěstní.“

Vrchní sestra měla připnutou visačku, která hlásala, že se

jmenuje Anna Gustafssonová.

Vyslechla si Wallanderovo vysvětlení a pozorně si ho změřila

pohledem.

„Námořní kapitán,“ řekla. „Toho myslíte?“

„To je on,“ potvrdil Wallander s neskrývaným údivem.

„Četla jsem o něm v novinách.“

142

„Mluvíme o jeho dceři,“ řekl. „Je tady?“

Anna Gustafssonová zavrtěla hlavou.

„Ne,“ dodala. „Nemáme tu nikoho, kdo by se jmenoval Signe.

Žádná z našich pacientek není dcerou námořního kapitána. To

vám můžu odpřisáhnout.“

Wallander se vydal dál. Cestou ho zastihla prudká bouřka. V hustém lijáku nakonec musel zastavit, jelikož vůbec neviděl na cestu. Zatočil na vedlejší silnici a vypnul motor. Jak tam tak seděl jakoby uzavřený v bublině a do střechy auta bubnoval úporný déšť, znovu se pokusil proniknout do dění provázejícího ta dvě

zmizení. I když jako první zmizel nebo se stal obětí zločinu či nehody Hakan von Enke, nemuselo to nutně znamenat, že je

Louisino zmizení přímým důsledkem toho, co se stalo jemu. To

bylo základní moudro z učednických let u Rydberga. Mnohokrát

se ukázalo, že důvodné souvislosti případu jdou pozpátku; to,

co se odhalilo nebo stalo jako poslední, bylo začátkem, nikoliv zakončením sledu událostí. Znovu si vybavil nepořádek v jedné

z von Enkeových zásuvek. Střelka jeho vnitřního kompasu se

protáčela, aniž udala nějaký směr.

V podstatě to všechno mohly být jen smyšlenky. Ani pocit, že

se von Enke něčeho lekl, se nemusel zakládat na pravdě. Duchy

už Wallander párkrát zažil, byť se mu povětšinou dařilo udržet

si od veškerých bludů chladný odstup. Po pohřešovaných už ve

své profesi taky pátral mockrát. Téměř vždycky byly hned od

začátku patrné známky toho, jestli se dá čekat nějaké přiro zené vysvětlení, nebo zda jsou na místě spíš obavy. Ale v případě Ha

kana a Louisy nevěděl. Celé je to opravdu záhada, pomyslel si,

jak seděl v autě a čekal, až lijavec poleví. Jako houstnoucí mlha, a nikde nic, co by naznačovalo, že se výhled vyjasní.

Když déšť konečně ustal, dojel do Niklasgardenu, což bylo

místo půvabně situované u jezera, které se podle mapy jmeno

valo Vangsjön. Bílé dřevěné domky stály na stráni, mezi nimi se vypínaly skupinky letitých listnáčů a o kus dál se táhla obilná 143

2. díl /// události pod povrchem

pole a pastviny. Wallander vystoupil z auta a nasál do plic čerstvý vzduch provoněný deštěm. Jako by se díval na starý školní

plakát, jaké mívali ve třídě, když chodil do školy v Lim hamnu.

Biblické motivy, Palestina a pastýři se stády ovcí, a také švédská orná půda ve všech podobách. Niklasgarden se před ním rozklá

dal jako výřez z těch plakátů. Na okamžik se ho zmocnila nos

talgická touha po době, v níž měly takové obrazy své místo, ale hned ze sebe vzpomínky setřásl. Bylo mu jasné, že sentimentalita dělá myšlenku na blížící se stáří ještě krutější a děsivější.

Vyndal z batohu dalekohled a prohlédl si domy a okolní za

hradu připomínající park. Hořce se pousmál, když si pomyslel,

že v téhle krásné letní krajině on sám představuje vynořující

se periskop, je jako pozemní ponorka v přestrojení za peugeo

ta s podrápaným lakem. Ve stínu stromů objevil dvě kolečková

křesla. Zaostřil a snažil se udržet dalekohled bez hnutí. Na vozí

cích seděli dva lidé s povislými hlavami. Žena na prvním vozíku měla hlavu na prsou. Nedalo se poznat, kolik jí je let. Na druhém vozíku seděl muž, od pohledu mladý, a ten měl hlavu zvrácenou dozadu, jako by jeho krk postrádal jakoukoliv oporu. Wallander

svěsil ruku s dalekohledem a s nechutí si pomyslel, co ho tam asi čeká. Nasedl do auta a přijel k hlavní budově, kde ho podle cedulí ukazujících různými směry vítalo zastupitelstvo kraje Sörmland.

Zamířil do recepce. Zazvonil na zvonek a čekal. Odněkud se ozý

valo rádio. Z vedlejší místnosti vyšla žena. Bylo jí kolem čtyřiceti a Wallandera okamžitě uchvátila její krása. Měla tmavé, nakrátko střižené vlasy a tmavé oči. Usmála se na něj. Když promluvila, zřetelně slyšel cizí přízvuk. Odhadoval, že je původem z nějaké arabské země. Vytáhl průkaz a řekl, co má na srdci. Odpověď nedostal hned. Krásná žena si ho dál s úsměvem prohlížela.

„To je poprvé, co sem přijela policie,“ řekla pak. „Navíc z takové dálky. Ale bohužel vám nemůžu říct žádné jméno. Osobní údaje

našich klientů jsou chráněné.“

„Rozumím,“ řekl Wallander. „Pokud to bude nutné, zařídím si

papír od státního zástupce, který mi umožní prohledat všechny

144

pokoje, probrat dokumenty, jména. Tomu bych se velmi rád vy

hnul. Stačí, když kývnete nebo zavrtíte hlavou. Slibuju, že pak odejdu a už se nevrátím.“

Žena se zamyslela. Wallandera neustále omračovala její krása.

„Ptejte se,“ řekla pak. „Chápu, o co vám jde.“

„Bydlí tu osoba jménem Signe von Enkeová? Je jí přibližně

čtyřicet let a je od narození postižená.“

Žena přikývla, jediný pohyb hlavou. Wallander ale víc nepo

třeboval. Teď věděl, kde Signe je. Než pokročí dál, musí mluvit s Ytterbergem.

Odtrhl od ní zrak a otočil se, načež mu došlo, že je tu ještě

jedna otázka, na kterou by mu mohla odpovědět. Znovu se na

ni podíval.

„Ještě jedno přikývnutí,“ řekl. „Nebo zavrtění hlavou. Řekněte

mi, kdy tu měla Signe naposledy návštěvu?“

Znovu se zamyslela. Tentokrát odpověděla rovnou slovy, ni

koliv pohybem hlavy.

„Už před několika měsíci. Někdy v dubnu. Můžu se podívat,

jestli to je důležité.“

„Nesmírně,“ přisvědčil Wallander. „Moc by mi to pomohlo.“

Zašla do místnosti, odkud se předtím vynořila. Za pár minut

se vrátila s nějakým papírem v ruce.

„Desátého dubna,“ řekla. „Tehdy měla návštěvu naposledy. Od

té doby tu nikdo nebyl. Teď je zničehonic hodně osamělá.“

Wallander se zamyslel. Desátého dubna. Den nato Hakan von

Enke odešel z domova. A už se nevrátil.

„Předpokládám, že tím návštěvníkem byl její otec,“ pronesl

zvolna.

Přikývla. Byl to on.

Wallander opustil Niklasgarden a vyrazil do Stockholmu. Když

dojel na místo, zaparkoval před domem v Grevgatan a odemkl

byt klíčem, který dostal od Lindy.

Připadalo mu, že teď musí začít zase úplně od začátku. Ale

čeho je to začátek?

145

2. díl /// události pod povrchem

Stál bez hnutí uprostřed obývacího pokoje, stál dlouho, snažil

se to pochopit. Ale neměl jediné vodítko.

Kolem něj jen hluboké ticho. Hloubka ponoru, kde už není

znát neklidné moře.

146

12

Tu noc přespal v opuštěném bytě.

Bylo vedro k zalknutí, a tak nechal pár oken pootevřených.

Sledoval, jak se těžké závěsy zvolna vlní. Z ulice dovnitř tu a tam dolehlo hulákání kolemjdoucích. Pomyslel si, že naslouchá stí

nům, jak se to dělá v čerstvě opuštěných domech a bytech. Ale

o klíč si Lindě neřekl proto, aby ušetřil za pokoj v hotelu. Ze zku

šenosti ovšem věděl, že pokud jde o vyšetřování zločinu, obvykle je nejdůležitější první dojem. Opakované návraty zřídkakdy přinesou něco nového. Ale tentokrát věděl, co hledá.

Plížil se bytem v ponožkách, aby sousedé neměli podezření.

Prohledal Hakanovu pracovnu a dvě Louisiny komody. Taky pro

hrabal velkou knihovnu v obývacím pokoji a prohlídce neušly

ani další skříně a police, co jich v bytě bylo. Když v deset hodin večer opatrně vyklouzl z bytu, aby se někde najedl, byl si tak jistý, jak jen to bylo možné. Všechny stopy po postižené dceři byly pečlivě zahlazeny.

Navečeřel se v podniku, který měl představovat maďarskou

restauraci, ale všichni číšníci a personál v otevřené kuchyni mluvili italsky. Když vyjížděl pomalým výtahem zpátky do třetího

poschodí, přemýšlel, kde si ustele. V Hakanově pracovně byla

pohovka. Ale nakonec se uložil v obývacím pokoji, kde s Louisou pili čaj, a přikryl se dekou se skotským kárem.

V jednu hodinu ho vzbudili povykující noční chodci. A v tu

chvíli, jak tak ležel v zešeřelém pokoji, se najednou úplně probral.

To je přece nesmysl, aby po obyvatelce Niklasgardenu neexisto

vala jediná stopa. Skoro se roztřásl vzteky, že zatím nic nenašel, ani fotky, ani jakýkoliv úřední dokument, byrokratické důkazy

totožnosti, které provázejí každého Švéda už od narození. A tak byt prošmejdil znovu. Měl u sebe malou baterku a tu a tam si

s ní posvítil v nejtemnějších koutech. Nechtěl rozsvěcet světla, nanejvýš nějakou lampičku, měl obavy, aby si toho nevšiml ně

kdo ze sousedů v domě na opačné straně ulice. Současně si ale

147

2. díl /// události pod povrchem

vzpomněl na to, jak Hakan von Enke nechával v noci rozsvíceno.

Byla to vůbec pravda? Nedala se ona neviditelná hranice mezi lží a skutečností v rodině von Enkeových překročit až příliš snadno? Zastavil se v kuchyni a pokusil se odpovědět. Pak se znovu neúnavně pustil do hledání, probudil se v něm ohař a Wallander

mu nehodlal dopřát odpočinek, dokud nenajde nějakou známku

Signiny existence.

Ve čtyři hodiny ráno konečně uspěl. V knihovně za velký

mi svazky o umění bylo zastrčené fotoalbum. Fotografií nebylo

moc, ale byly pečlivě vylepené, většina ve vybledlých barvách,

některé černobílé. Kromě fotek v albu nic nebylo, žádné popis

ky. Taky nenašel jedinou společnou fotku obou sourozenců, ale

to ani nečekal. Když se narodil Hans, Signe už byla pryč, pone

chaná svému osudu, vymazaná. Wallander napočítal k padesáti

fotogra fiím. Na většině z nich byla Signe sama, v různých polohách vleže. Ale na poslední fotce ji Louisa drží v náručí, ve tváři má vážný výraz a pohled upřený mimo objektiv. Wallandera rozesmutnilo, když viděl, že Louisa tam se svým vlastním dítětem na rukou ve skutečnosti vůbec sedět nechce. Ze snímku čiše

la nesmírná prázdnota. Zatřepal hlavou, naplnilo ho to velkým

odporem.

Vrátil se na pohovku. Byl hodně utahaný, ale zároveň se mu

ulevilo a okamžitě usnul. Vzbudil se s trhnutím kolem osmé,

když na ulici zatroubilo auto. Zdálo se mu o koních. Koňské stá

do se řítilo přes písečné duny na pláži Mossby a hnalo se do

vody. Pokusil se rozluštit význam snu, ale bezvýsledně. Takhle

to dopadalo skoro vždycky, nějak si nedovedl se sny poradit. Napustil si vanu, vypil kávu a v devět zavolal Ytterbergovi. Ten měl zrovna schůzi. Wallander tedy nechal komisaři vzkaz a přišla mu esemeska, že se můžou sejít v půl jedenácté u radnice, na straně obrácené k vodě. Tam taky Wallander ve stanovenou dobu čekal.

Ytterberg přijel na kole. Posadili se v blízké kavárně a na stůl jim přinesli kávu.

148

„Copak tu děláte?“ zajímal se Ytterberg. „Myslel jsem, že dává

te přednost maloměstu nebo venkovu.“

„Taky že ano. Ale někdy není zbytí.“

Wallander začal vyprávět o Signe. Ytterberg ho pozorně a bez

přerušování poslouchal. Vyprávění Wallander zakončil foto

albem, které v noci objevil. Měl ho s sebou v igelitovém sáčku

a při posledních slovech ho vytáhl. Ytterberg odsunul šálek, otřel si ruce a opatrně knihu prolistoval.

„Kolik jí může být let?“ zeptal se. „Tak čtyřicet?“

„Jestli jsem Atkinsovi správně rozuměl.“

„Nejsou tu žádné fotky, kde by jí byly víc než dva, nejvýš tři

roky.“

„Právě,“ přitakal Wallander. Pokud neexistuje ještě nějaké dal

ší album. Ale podle mě ne. Ve dvou letech jako by se propadla

do země.“

Ytterberg udělal obličej a opatrně zasunul album zpátky do

sáčku.

Riddarfjärdským zálivem proplula loď s cestujícími. Wallan

der si posunul židli do stínu.

„Chci se do Niklasgardenu vrátit,“ pokračoval. „Ať je to jak

chce, svým způsobem do rodiny toho děvčete tak trochu patřím.

Ale potřebuju od vás zelenou. Musíte vědět, co dělám.“

„Co od toho setkání očekáváte?“

„Nevím. Ale její otec za ní byl den předtím, než zmizel. A od té doby tam nebyl nikdo.“

Ytterberg se zamyslel.

„Je vážně zvláštní, že tam Louisa za celou tu dobu od jeho zmi

zení ani jednou nebyla. Jak si to vysvětlujete?“

„Nijak. Ale je mi to divné zrovna jako vám. Možná bysme za

ní měli jet spolu.“

„Jeďte sám. Zařídím, aby vám návštěvu umožnili.“

Wallander sešel k nábřeží a díval se přes vodu, Ytterberg mezi

tím telefonoval. Vysoko na nebi bez mráčku stálo slunce. Léto

149

2. díl /// události pod povrchem

je v plném proudu, pomyslel si. Za chvíli k vodě sešel i Ytterberg a zůstal stát vedle něj.

„Vyřízeno,“ oznámil. „Ale měl byste něco vědět. Ta žena, se kterou jsem to domlouval, říkala, že Signe von Enkeová nemluví. Ne že by nechtěla, ale nemůže. Nevím, jestli jsem to pochopil úplně správně, ale snad se narodila bez hlasivek. Mimo jiné.“

Wallander se na něj podíval.

„Mimo jiné?“

„Zřejmě je těžce postižená. Chybí jí asi všechno možné. Vlastně jsem rád, že tam nejedu. Zvlášť dneska ne.“

„Co je zvláštního zrovna na dnešku?“

„Krásné počasí,“ vysvětlil Ytterberg. „Jeden z prvních letních

dnů v letošním roce. Nechci se zbytečně rozrušovat.“

„Mluvila s cizím přízvukem?“ zeptal se Wallander, když odchá

zeli. „Ta žena z Niklasgardenu?“

„Ano. Měla krásný hlas. Říkala, že se jmenuje Fatima, jestli

jsem jí dobře rozuměl. Kdybych si měl tipnout, pochází z Iráku

nebo Íránu.“

Wallander slíbil, že se ještě ten den ozve. Auto měl zaparko

vané před hlavním vchodem do radnice a stihl odjet těsně před

tím, než na něj přišel aktivní hlídač. Vyjel z města a o pár hodin později už zabrzdil před vchodem do Niklasgardenu. V recepci

seděl starší muž, který se představil jako Artur Källberg. Míval službu vždycky odpoledne, až do půlnoci.

„Začněme od začátku,“ vybídl ho Wallander. „Povězte mi, čím

Signe trpí.“

„Patří tu k nejtěžším pacientům,“ řekl Artur Källberg. „Když se narodila, nikdo nevěřil, že se dožije nějakého vyššího věku. Ale někteří lidé mají takovou vůli k životu, že se o tom nám, obyčejným smrtelníkům, ani nezdá.“

„Buďte konkrétní,“ požádal Wallander. „Co s ní je?“

Källberg s odpovědí zaváhal, jako by zvažoval, jestli Wallan

der unese všechna fakta nebo snad jestli si pravdu zaslouží slyšet.

Komisaře se zmocnila netrpělivost.

150

„Poslouchám,“ vybídl ho. „Mluvte!“

„Chybějí jí obě paže. Kromě toho má vadu krku, kvůli které

nemůže mluvit, a taky má vrozené poškození mozku. Navíc má

ještě deformovanou páteř. To způsobuje, že se může pohybovat

jen velice omezeně.“

„Co to znamená?“

„Má částečnou hybnost krku a hlavy. Může například mrkat.“

Wallander se pokusil představit si tu příšernou situaci, že by

tahle bezedná hrůza potkala Kláru, že by Linda přivedla na svět dítě s těžkým postižením. Jak by na to zareagoval? Dokáže se

vůbec vžít do toho, co to muselo znamenat pro Hakana a Loui

su? Pochopitelně nedospěl k žádnému závěru o tom, co si vlast

ně myslí.

„Jak dlouho už tu je?“ zeptal se.

„První roky života byla v domově pro těžce postižené děti,“

odpověděl Källberg. „Někde na ostrově Lidingö. Ale v roce 1972

to tam zavřeli.“

Wallander zvedl ruku.

„Buďme přesní,“ řekl. „Berte to tak, že o té dívce nevím víc,

než jak se jmenuje.“

„Pak bychom mohli začít tím, že jí přestanete říkat dívka,“ navázal Källberg. „Bude jí jednačtyřicet. Hádejte kdy?“

„Jak to mám vědět?“

„Dneska. Za normálních okolností by za ní přijel její otec a byl by tu s ní celé odpoledne. Teď už nepřijede nikdo.“

Zdálo se, že Källberga ta představa, že Signe von Enkeová

bude muset protrpět své narozeniny bez návštěvy, dostala do

varu. Wallander mu rozuměl.

Měl samozřejmě na jazyku otázku, která byla důležitější

než všechny ostatní. Ale rozhodl se s ní zatím počkat, chtěl vzít všechno popořádku. Vytáhl z kapsy složený odrbaný zápisník.

„Takže se narodila osmého června,“ řekl. „Roku 1967?“

„Je to tak.“

„Bydlela vůbec někdy doma u rodičů?“

151

2. díl /// události pod povrchem

„Podle záznamů, jak jsem je prošel, ji odvezli z nemocnice

rovnou do domova Nyhaga na Lidingö. Když pak bylo potře

ba ústav rozšířit, sousedi dostali strach, že jejich nemovitosti ztratí na hodnotě. Nevím, jak se jim to podařilo zarazit. Každopádně znemožnili rozšíření domova a navíc se postarali o jeho zrušení.“

„Kam ji pak převezli?“

„Dostala se do kolotoče různých zařízení. Mimo jiné byla rok

na Gotlandu, u Hemse. Ale před devětadvaceti lety ji přijali sem.

A tady už zůstala.“

Wallander si dělal poznámky. Před očima se mu chvílemi

s otřesnou úporností zjevoval obrázek bezruké Kláry.

„Povězte mi o jejím stavu,“ řekl. „Už jste to vlastně udělal. Ale teď mám spíš na mysli její vědomí. Čemu rozumí? Co cítí?“

„To nevíme. Vykazuje pouze známky základních reakcí, a to

určitou řečí těla a mimikou, která je pro nezasvěceného člověka jen obtížně srozumitelná. Bereme ji jako nemluvně, ale s dlouhou životní zkušeností.“

„Je možné udělat si představu o tom, co si myslí?“

„Ne. Ale nic nesvědčí o tom, že by si svého utrpení byla vědo

ma. Nikdy nepůsobila, jako by ji něco bolelo nebo trápilo. A to je samozřejmě útěcha, pokud je to pravda.“

Wallander přikývl. Měl dojem, že to pochopil. A teď se dostal

k nejdůležitější otázce.

„Její otec ji jezdil navštěvovat,“ konstatoval. „Jak často?“

„Minimálně jednou měsíčně, někdy i častěji. Taky to nebyly

žádné krátké návštěvy. Vždycky tu zůstal aspoň dvě hodiny.“

„Co dělali? Myslím, když nemohli mluvit.“

„Mluvit nemohla ona. Seděl u ní a vyprávěl jí. Bylo to velmi

dojemné. Povídal jí o všem, co se stalo, o každém dni, o životě v malém světě i v tom velkém. Mluvil s ní jako s dospělým člověkem, nikdy se mu to neomrzelo.“

„Co se dělo, když byl na moři? Spoustu let byl přece velitelem

na ponorkách a jiných vojenských plavidlech.“

152

„Vždycky jí vysvětlil, že bude pryč. Bylo dojemné slyšet ho, jak jí to vykládá.“

„A kdo za Signe chodil v těch obdobích? Matka?“

Källbergova odpověď byla jasná a chladná a přišla bez zavá

hání.

„Ta tu nebyla nikdy. Pracuju na Niklasgardenu od roku 1994.

Ona svou dceru nikdy nenavštívila. Chodil za ní jen otec.“

„Chcete říct, že tu Louisa nikdy nebyla a s vlastní dcerou se

nesetkala?“

„Ne.“

„Nepřipadá vám to hodné pozornosti?“

Källberg pokrčil rameny.

„Ne tak docela. Jsou lidi, kteří zkrátka nesnesou pohled na

někoho, kdo trpí.“

Wallander schoval zápisník. Blesklo mu hlavou, jestli to po

sobě vůbec přečte.

„Chtěl bych ji vidět,“ řekl. „Za předpokladu, že ji to nerozruší.“

„To jsem vám zapomněl říct,“ dodal ještě Källberg. „Hrozně

špatně vidí. Lidi vnímá jenom jako rozmazané postavy na šedém

pozadí. Tak si to aspoň myslí lékaři.“

„Takže otce poznávala podle hlasu?“ zeptal se Wallander.

„Ano, zřejmě. Soudě podle řeči těla to tak vypadalo.“

Wallander se zvedl. Ale Källberg zůstal sedět.

„Jste si naprosto jistý, že ji chcete vidět?“

„Ano,“ přisvědčil Wallander. „Jsem.“

Samozřejmě to byla lež. Ve skutečnosti chtěl vidět její pokoj.

Prošli posuvnými skleněnými dveřmi a ty se za nimi nehluč

ně zavřely. Källberg otevřel dveře do pokoje na konci chodby.

Byla to světlá místnost s umělým běhounem na podlaze. Pár židlí, kniho vnička a postel, ve které ležela skrčená Signe von Enkeová.

„Nechte mě s ní o samotě,“ požádal Wallander. „Počkejte venku.“

Když Källberg odešel, rychle se po pokoji rozhlédl. K čemu je knihovna někomu, kdo je slepý a bez vlastního vědomí? Přikročil k posteli a podíval se na Signe. Měla světlé, nakrátko ostříhané 153

2. díl /// události pod povrchem

vlasy a byla podobná svému bratru Hansovi. Oči měla otevře

né, ale zírala před sebe prázdným pohledem. Dýchala přerývaně,

jako by jí každý nádech působil bolest. Wallanderovi se sevřelo hrdlo. Proč musí někdo trpět jako ona? K čemu je tahle existence bez možnosti byť se jen přiblížit tomu, co dává životu aspoň iluzorní záblesk smyslu? Díval se na ni, ale nezdálo se, že by zaznamenala jeho přítomnost. Čas se zastavil. Vkročil do pra

podivného muzea, pomyslel si, kde se musí dívat na zazděného

člověka. Dívka ve věži, napadlo ho. Zazděná sama v sobě.

Všiml si židle u okna. Právě na té Hakan von Enke sedával,

když sem přijel na návštěvu. Přešel ke knihovně a dřepl si. Byly tu knížky pro děti, obrázkové knížky. Vývoj Signe von Enkeové

se zastavil hned na začátku, zůstala dítětem. Wallander pečlivě prošel celou knihovnu, vytáhl knihu po knize a díval se, jestli za nimi není něco schovaného.

To, co hledal, našel mezi několika knížkami o slonu Babarovi.

Tentokrát to nebylo fotoalbum, což ovšem ani nečekal. Vlastně

ani přesně nevěděl, co hledá. Ale v bytě v Grevgatan něco schá

zelo, tím si byl jistý. Buď tam někdo byl a udělal čistku mezi

papíry, nebo to provedl sám Hakan. A kam by v tom případě

ukryl to, co chtěl schovat, když ne do téhle místnosti? Mezi kníž

kami, které si jako malý četl jak Wallander, tak Linda, byl ulo

žený velký zápisník v tvrdých černých deskách. Pohromadě ho

drže ly dvě tlusté gumičky. Wallander váhal, jestli ho má otevřít hned na místě, ale učinil rychlé rozhodnutí, sundal si bundu

a knihu do ní zabalil. Signe ležela na posteli s otevřenýma očima, nehybná.

Wallander otevřel dveře. Källberg stál na chodbě a prstem

dloubal v přeschlém květináči.

„Je to smutné,“ řekl Wallander. „Jde mi mráz po zádech, když

ji tam vidím.“

Vrátili se do recepce.

„Před několika lety sem přijela jedna mladá studentka z umě

lecké školy,“ řekl Källberg. „Bydlel tady její bratr. Ale už umřel.

154

Požádala nás, jestli může pacienty nakreslit. Byla moc šikovná, měla s sebou nějaké kresby, aby nám ukázala, co umí. Já jsem

byl rozhodně pro, ale vedení to zamítlo, prý by to mohlo narušit soukromí pacientů.“

„Co se stane, když zemřou?“

„Většina z nich má nějakou rodinu. Ale občas dojde na tichý

pohřeb bez příbuzných. To se pak snažíme, aby nás přišlo co nejvíc. Zaměstnanci se tu moc nemění. Jsme jako jejich nová rodina.“

Když se rozloučili, odjel Wallander do Mariefredu, kde si dal

v pizzerii něco k jídlu. Venku před restaurací bylo pár stolků, kam se pak usadil s kávou. Na obzoru se kupila bouřková mračna.

Opodál před malým obchodním domem stál nějaký muž a hrál

na harmoniku. Hrál falešně, až to tahalo za uši, nebyl to muzi

kant, ale žebrák. Když už se to nedalo vydržet, dopil Wallander kávu a odjel zpátky do Stockholmu. Jakmile vešel do bytu v Grevgatan, rozezvonil se telefon. Zvonění se hluše rozléhalo opuště nými pokoji. Volající nenahrál vzkaz na záznamník. Wallander

si poslechl předchozí vzkazy od zubaře a švadleny. Zubní ordi

nace nabízela Louise nový termín, jelikož jim někdo odřekl. Ale kdy to bylo? Wallander si zapsal zubařovo jméno, Sköldin. Švadlena sdělila na záznamník jen „šaty jsou hotové“. Neřekla ani své jméno, ani datum vyzvednutí.

Najednou se venku rozpršelo, Stockholm bičoval hustý liják.

Wallander šel k oknu a díval se na ulici. Připadal si jako vetřelec.

Jenže zmizení manželů von Enkeových mělo dopad na životy

dalších lidí, jeho blízkých. Proto je teď tady.

Úporný lijavec opadl až za hodinu a něco. Byla to jedna z nej

horších průtrží, jaké hlavní město to léto postihly. Zatopila sklepy, světelná signalizace zhasla v důsledku výpadku elektrického proudu. Ale Wallander nic z toho nezaznamenal. Byl naprosto pohlcený zápisníkem, který Hakan von Enke ukryl v pokoji své

dcery. Hned po několika minutách viděl, že má před sebou ne

skutečnou změť. Byla tam krátká haiku, ofocené části válečné

ho deníku velitele švédské armády z podzimu 1982, víceméně

155

2. díl /// události pod povrchem

nejasné aforismy, jejichž autorem byl von Enke, a spousta další

ho, výstřižky z novin, fotografie i několik rozmázlých akvarelů.

Wallander otáčel stránku za stránkou a narůstal v něm pocit, že tenhle prapodivný deník, pokud se to tak dá nazvat, je to poslední, co by od von Enkeho čekal. Nejprve knihu prolistoval, aby si udělal jakýs takýs přehled. Pak začal znovu od začátku, tentokrát důkladněji. Když konečně desky zaklapl a protáhl si záda, pomyslel si, že se vlastně vůbec nic nevyjasnilo.

Šel se ven najíst. Hustý liják ustal. Do prázdného bytu se vrá

til v devět hodin. Potřetí vzal do ruky knihu v černých deskách a začal se probírat jejím obsahem.

Pomyslel si, že hledá ten druhý obsah. Neviditelné písmo mezi

řádky.

Které tu musí být. Tím si byl jistý.

156

13

Blížila se třetí hodina ranní, když se Wallander zvedl z pohovky a šel k oknu. Znovu se dalo do deště, na mokrou ulici se snášelo slabé mrholení. Snad posté se v unavených myšlenkách vrá til k oslavě na Djursholmu, kde mu Hakan von Enke vyprávěl

o ponorkách. Byl si skoro jistý, že už tehdy se zápisník ukrýval mezi Signinými knihami o Babarovi. To byl Hakanův tajný pokoj,

bezpečnější než trezor. Wallanderova jistota pramenila z toho,

že von Enke část dokumentů označil datem. Poslední záznam

pocházel ze dne předcházejícího oslavě. Ještě nejmíň jednou přijel za dcerou na návštěvu, den předtím, než zmizel, ale tehdy si žádný zápis neudělal.

Dál se nedostanu, napsal si. Ale došel jsem dost daleko. To byla jeho závěrečná slova. Až na úplně poslední slůvko, které zjevně připsal později, bylo napsané jiným perem. Bažina. Jen to. Nic víc.

Pravděpodobně poslední slovo z jeho ruky, pomyslel si

Wallander. Jistý si být nemohl, ale pro tu chvíli neměl ani dojem, že by to bylo důležité. To ostatní, co v deskách objevil, o pisateli vypovídalo mnohem víc.

Především to byly kopie válečných deníků vrchního velitele

Lennarta Ljunga. Důležitý nebyl samotný deník, spíš Hakano

vy poznámky na okraji. Často psané červeně, někdy přeškrtané

nebo přepisované či doplňované, jinde von Enke později, někdy

i několik let po prvních přípiscích, připojil k textu zcela nové myšlenky. Tu a tam kreslil mezi řádky malé panáčky, čertíky

se sekyrou nebo hořícími vidlemi. Na jednu stránku si nalepil

zmenšenou námořní mapu Harsfjärdenu. Zakreslil si do ní čer

vené tečky, načrtl trasy neznámých lodí a pak všechno zuřivě

přeškrtal a začal zase od začátku. Zaznamenal si tam taky počet shozených hlubinných pum, různé minové přehrady a sonarové

signály. Chvílemi všechno Wallanderovi před unavenýma očima

splývalo v jednu nečitelnou mazanici. Šel si do kuchyně oplách

nout obličej. A začal znovu.

157

2. díl /// události pod povrchem

Von Enke často tlačil špičkou pera na papír tak silně, až ho

proděravěl. Zápisky ukazovaly úplně jiný temperament starého

kapitána, posedlost téměř hraničící se šílenstvím. Nebylo tu ani stopy po klidu, s nímž pronášel svůj monolog v salonku bez oken.

Wallander zůstal stát u okna a poslouchal několik mladíků,

jak vyřvávají obscénnosti a potácejí se nocí domů. Křičí ti, co si neškrtli, pomyslel si, těm se nezadařilo a musejí domů sami. Taky se mi to před čtyřiceti lety mockrát stalo.

Úryvky z válečných deníků četl tak pečlivě, že měl záhy dojem,

jako by znal každou větu nazpaměť. Středa 24. září 1980. Vrchní velitel navštívil protiletecký oddíl u Stockholmu a zjistil, že tu pořád panují obavy kvůli náboru důstojníků, přestože se investovala spousta peněz do renovace kasáren a jejich zatraktivně ní. V téhle části si Hakan von Enke neudělal jedinou poznámku.

Červená propiska se zableskne teprve dole na stránce, jako zářez meče v papíru. Otázka ponorek ve švédských teritoriálních vodách nabyla během dne opět na aktuálnosti. Minulý týden byla objevena ponorka u ostrova Utö, nepochybně uvnitř hranic teritoriálních vod. Ponorka byla spatřena na hladině s jasně viditelnými díly. Identifikace jednoznačně ukazuje na ponorku třídy Misky.

Takové stroje používá Sovětský svaz a Polsko.

Tady byl psaný záznam špatně čitelný. Wallander si došel

k von Enkemu do pracovny pro lupu a nakonec se mu slova

podařilo rozluštit. Von Enke přemýšlí, co to asi bylo za „díly“, které byly na ponorce spatřeny. Periskop? Celá věž? Jak dlouho byla ponorka viditelná, kdo ji viděl, jaký měla kurz? Vytáčí ho, že velitelův deník je tak skoupý na podstatné detaily. Ke spojení „třída Misky“ si připsal: Nato a Whiskey. Čili západoevropské označení dané ponorky. Červená propiska podtrhla poslední řádky na stránce: Za této situace byla zahájena výstražná palba jednak prostřednictvím drukové střely a rovněž hlubinných pum. Ponorku nebylo možné donutit vyplout na hladinu. Má se za to, že později švédské vody opustila. Wallander chvíli přemýšlel, co to asi je druková střela, ale nic ho nenapadlo, neznal to ani 158

z vlastní zkušenosti, ani to nenašel v deskách, které měl před

sebou. Na okraji bylo připsáno: Ponorku člověk nepřinutí vyplout výstražnou střelbou, jedině za pomoci ostré palby. Proč ji nechali uniknout?

Záznamy pokračují až do osmadvacátého září. Ten den si

Ljung telefonuje s velitelem námořních sil, který se vrátil z ná

vštěvy v Jugoslávii. Tohle už von Enkeho nezajímá. Není tu je

diná poznámka, žádný panáček, žádný vykřičník. Ale o kus dál

na stejné stránce je Ljung nespokojený s vyjádřením informač

ního oddělení námořních sil. Vyzývá velitele námořnictva, aby

si pozval odpovědnou osobu na kobereček. A na kraji je připsá

no červenou propiskou: Bylo by na místě zabývat se spíš jinými nepravostmi.

Ponorka u ostrova Utö. Wallander si vzpomínal, že o ní v Djur

holmu slyšel. Tehdy to všechno začalo, takhle nějak to Hakan von Enke řekl. Ale úplně přesně si jeho slova nevybavoval.

Druhý úryvek z válečného deníku byl podstatně delší. Zahr

noval období od pátého do patnáctého října 1982. Tohle je to pravé galapředstavení, pomyslel si Wallander. Švédsko je středem

světa. Všichni sledují, jak švédské námořnictvo a jeho vrtulníky v plném nasazení pátrají po ponorkách nebo pravděpodobných

ponorkách, případně neponorkách. Uprostřed toho všeho se vy

střídá vláda. Vrchní velitel má co dělat, protože musí informo

vat jak odstupující, tak nově jmenovanou vládu. Premiér Torb

jörn Fälldin jako by při jedné příležitosti zapomněl, že odchází, načež nastupující Olof Palme vztekle vyjádří svůj údiv nad tím, že nebyl dostatečně informován o tom, co se děje v Harsfjärdenu. Vrchní velitel nemá chvilku klidu. Lítá jako hadr na holi mezi Bergou a oběma vládami, které se vzájemně osočují. Navíc musí reagovat na uštěpačné komentáře předsedy strany umír

něných Adelsohna, který nemůže pochopit, proč ty ponorky pro

stě nepřinutí vyplout. Tady si Hakan von Enke ironicky pozna

mená, že konečně našel politika, který si klade stejné otázky

jako on.

159

2. díl /// události pod povrchem

Wallander si začal vypisovat seznamy jmen a časové údaje do

svého ohmataného zápisníku. Nevěděl tak úplně, proč to vlastně

dělá. Možná si jen chtěl udělat trochu pořádek ve změti detailů, aby pak lépe pochopil stále zahořklejší von Enkeho poznámky.

Tu a tam měl pocit, jako by se kapitán pokoušel sepsat jiný průběh událostí. Hakan von Enke přepisuje historii, pomyslel si.

Je jako ten blázen z ústavu pro duševně choré, který čtyřicet let četl díla klasiků, a když mu připadalo, že končí příliš tragicky, vymyslel jim nový závěr. Von Enke píše to, co se podle něj mělo stát.

A zároveň se tímhle způsobem ptá, proč se to nestalo.

Byl hluboce ponořený do čtení, sundal si už i košili a seděl na pohovce polonahý. V jednu chvíli ho napadlo, jestli nebyl Hakan von Enke paranoidní. Ale hned tu myšlenku zahnal. Poznámky na okraji byly plné vzteku, ale zároveň jasné, logické, aspoň pokud to mohl posoudit.

Uprostřed textu najednou nečekaně našel několik prostých

slov, skoro jako haiku.

Události pod povrchem

Nikdo nevidí

Co se děje.

Události pod povrchem

Ponorka uniká

Nikdo nechce, aby vyplula.

Je to tak? zeptal se sám sebe Wallander. Že by to všechno bylo

jen divadýlko? Že by tehdy ve skutečnosti nebylo žádoucí ponor

ku identifikovat? Ale Hakan von Enke měl v hlavě jinou, důleži

tější otázku. Vydal se na lov, ale nešel po ponorce, nýbrž po člověku. V jeho poznámkách se ta otázka objevovala jako tvrdošíjné, rytmické bubnování. Kdo dává rozkazy? Kdo je mění? Kdo?

Na jednom místě si zapsal: Abych zjistil, kdo skutečně rozhodoval, musím si odpovědět na otázku proč. Pokud ovšem už není 160

zodpovězená. Tady není ani vzteklý, ani rozčilený, nýbrž naprosto klidný. Na tomhle místě nezejí v papíře díry po peru.

Teď už Wallander neměl problém pochopit von Enkeho po

hled na věc. Byly vydány rozkazy, přesně podle subordinace. A najednou do toho někdo vstoupí a udělá změnu, zruší rozhodnutí

a ponorky jsou rázem tytam. Von Enke nikoho nejmenuje, každo

pádně nikoho, koho by podezíral. Ale občas se v zápiscích objeví osoba X, Y nebo Z. Skryl je, pomyslel si Wallander. A pak ukryl svůj zápisník mezi Signiny dětské knížky. A pak zmizí. A teď zmizela i Louisa.

Projít kopie válečného deníku zabralo Wallanderovi skoro ce

lou noc. Ale důkladně se věnoval i všemu ostatnímu materiálu

v černých deskách. Byl v nich kompletní příběh von Enkeho živo

ta ode dne, kdy se rozhodl pro důstojnickou kariéru. Foto grafie, suvenýry, pohlednice. Školní vysvědčení, vojenské zkoušky, jmenování. Byla tu i svatební fotografie s Louisou a fotky Hanse v různém věku. Když pak Wallander konečně stanul u okna a dí

val se do letní noci rozmlžené mrholením, pomyslel si: Teď vím

víc. Ale nemůžu říct, že by se něco vyjasnilo. Především to nejdůležitější, proč je Hakan von Enke už několik měsíců nezvěstný a proč teď navíc zmizela i Louisa. Na to jsem odpověď nenašel.

Ale vím víc o tom, kdo von Enke byl.

S těmihle myšlenkami si konečně ustlal na pohovce a usnul.

Druhý den se probudil s těžkou hlavou. Bylo osm hodin. V puse

měl sucho, jako by předchozí večer pil. Ale jakmile otevřel oči, vě

děl, co musí udělat. Telefonní číslo vytočil ještě dřív, než si uvařil kávu. Na druhé zazvonění to Sten Nordlander zvedl.

„Jsem zpátky ve Stockholmu,“ začal Wallander. „Potřebuju se

s vámi sejít.“

„Zrovna jsem se chtěl vypravit na svou malou loďku. Kdybyste

zavolal o deset minut později, už bych to nejspíš nezvedl. Jestli chcete, můžete vyplout se mnou. A tam si popovídáme.“

„Nemám s sebou oblečení na loď.“

161

2. díl /// události pod povrchem

„Já něco mám. Kde teď jste?“

„V Grevgatan.“

„Uvidíme se za půl hodiny. Vyzvednu vás.“

Sten Nordlander měl na sobě otahaný šedivý overal se zna

kem švédského námořnictva. Na zadním sedadle auta, se kterým

Wallandera vyzvedl, byl velký koš s jídlem a termoskami. Vyjeli z města směrem na Farstu a pak menšími okreskami až k nevelkému přístavu, kde měl Nordlander svou loď. Při jízdě vrhl rychlý pohled na igelitový sáček s černými deskami, ale nic ne

řekl. A Wallander si pomyslel, že s tím počká, až budou na palubě.

Stáli na volném molu a dívali se na Nordlanderovu dřevěnou

loď, jak tam tak kotvila, čerstvě natřená a v plném lesku.

„Pravý Petterson,“ poznamenal Sten Nordlander. „Skrz naskrz

originál. Takové lodě už se dneska nestaví. Plast znamená míň

práce, když se loď na jaře dává do pořádku. Ale plastovou loď

nemůžete milovat tak jako dřevěnou. Takováhle voní jako pugét

růží. Teď vám ukážu Harsfjärden.“

Wallandera to překvapilo. Když vyjeli z města, dočista ztratil

orientaci, dokonce měl za to, že Nordlanderova loď kotví na nějakém jezeře nebo u Mälarenu. Ale teď viděl, že záliv ústí k ostrovu Utö, jak mu Nordlander ukázal na námořní mapě. A severozápadně od ostrova ležel Mysingen a Harsfjärden a samotná svatyně švédského námořnictva, základna na Muskö.

Nordlander přidělil Wallanderovi podobnou kombinézu, ja

kou měl sám, k ní tmavě modrou kšiltovku a nabídl mu tykání.

„Teď vypadáš k světu,“ prohlásil, když se Wallander převlékl.

Nordlander s pomocí setrvačníku nastartoval motor a Wallan

der nemotorně odvázal lano. Pevně doufal, že na otevřeném moři

nebude moc foukat.

Nordlander se naklonil k přednímu sklu, jednu ruku měl vol

ně položenou na krásně vyřezávaném dřevěném kormidle.

„Deset uzlů,“ řekl. „Příhodná rychlost. Člověk má čas vnímat

moře, ne jenom poskakovat dopředu, jako kdyby musel za kaž

dou cenu dohnat obzor. Tak cos mi chtěl povědět?“

162

„Byl jsem včera za Signe,“ začal Wallander. „V ústavu. Leží tam skrčená v posteli jako dítě, přestože jí je čtyřicet.“

Sten Nordlander chvatně zvedl ruku.

„Nechci to slyšet. Kdyby o tom Hakan nebo Louisa chtěli mlu

vit, udělali by to sami.“

„Dobře, v tom případě už mlčím.“

„Tos mi volal, jenom abys mi pověděl o ní? To se mi nezdá.“

„Něco jsem našel. Chci, aby ses na to pak podíval, až to nebu

de tak houpat.“

Wallander svůj objev popsal, ale o obsahu neřekl nic. Potře

boval, aby si Nordlander udělal první dojem sám.

„Je to zvláštní,“ zhodnotil to Nordlander, když Wallander do

mluvil.

„Co přesně tě na tom překvapuje?“

„Že si Hakan psal deník. Nebyl to žádný spisovatel. Jednou

jsme spolu jeli do Anglie. Neposlal domů ani pohled, nevěděl prý, co napsat. Jeho lodní deníky taky nebyly zrovna zábavné počtení.“

„Tady je dokonce něco jako básničky.“

„To se mi opravdu nechce věřit.“

„Uvidíš sám.“

„O čem ten deník je?“

„Většinou se týká místa, kam se plavíme.“

„Muskö?“

„Harsfjärden. Ponorky. Vypadá to, že byl těmi událostmi zkraje

osmdesátých let úplně posedlý.“

Sten Nordlander mávl rukou směrem k Utö.

„Tam v roce osmdesát probíhal hon na ponorku,“ doplnil.

„V září,“ chytil se Wallander. „Mělo se za to, že je to ta třída, které NATO říká Whiskey. Pravděpodobně ruská, ale mohla být

i polská.“

Sten Nordlander si ho úkosem prohlédl.

„Ty sis nějak načetl!“

Předal Wallanderovi kormidlo a vyndal šálky na kávu a ter

mosku. Wallander držel kurz k bodu, který mu Nordlander ukázal.

163

2. díl /// události pod povrchem

Proti nim plula loď pobřežní hlídky, a když je míjela, zvedla pří

valovou vlnu. Nordlander ubral plyn a nechal loď volně plout, aby si mohli dát kávu a obložené chleby.

„Hakan nebyl jediný, koho to nadzvedlo,“ začal pak. „Bylo nás

hodně a říkali jsme si, co se to děje. Od Wennerströmovy aféry

uplynulo spoustu let. Ale dost se toho povídalo.“

„O čem?“

Sten Nordlander naklonil hlavu na stranu, jako by Wallandera

vyzýval, ať si odpoví sám, beztak už by to měl vědět.

„O špionech?“

„Prostě nebylo jinak možné, aby ty ponorky, které prokaza

telně pluly v Harsfjärdenu, byly celou dobu jakoby o krok před

námi. Jednaly, jako kdyby znaly naši taktiku a věděly, kudy ve

dou naše minové valy. Vypadalo to, jako by snad dokonce odpo

slouchávaly naše nejužší vedení. Šířily se řeči o špionovi, který je ještě výš postavený než Wennerström. Nezapomínej, že v té

době odhalili v Norsku Arna Treholta, a ten se pohyboval v kru

zích kolem královské rodiny. Tajemník Willyho Brandta byl zase

špionem východního Německa. Naše podezření se nikdy nepo

tvrdilo. Nic nevyšlo najevo. Což ovšem nemusí znamenat, že tady ten špion nebyl.“

Wallander si vzpomněl na písmena X, Y a Z.

„Museli jste přece někoho podezírat, ne?“

„Našli se v námořnictvu tací, kteří měli za to, že leccos ukazuje na samotného Palmeho. Podle mě to byl nesmysl. Ale tomu podezření neušel vlastně nikdo. Navíc na nás různě útočili.“

„Útočili?“

„Krácení rozpočtu. Peníze šly na řízené střely a do letectva.

Námořnictvo si muselo utahovat opasek. Spousta novinářů ten

krát pohrdavě psala o našich rozpočtových ponorkách. Že prý jsme si ty ponorky vymysleli, aby si námořní síly zajistily lepší a tučnější zdroje.“

„Pochyboval jsi někdy?“

„O čem?“

164

„O existenci těch ponorek.“

„Nikdy. Ty ruské stroje tam rozhodně byly.“

Wallander vytáhl ze sáčku černé desky. Byl si jistý, že je Sten Nordlander nikdy neviděl. Jeho tázavý výraz vypadal nefalšovaně. Otřel si ruce, opatrně desky otevřel a položil si je na kolena.

Vál mírný větřík, jen lehce čeřil vodní hladinu.

Nordlander pomalu prolistoval celý obsah desek. Občas zvedl

hlavu, aby se podíval, kam loď nesená mořem pluje. Pak se zase

vrátil k šanonu. Když došel na konec, vrátil ho Wallanderovi a zakroutil hlavou.

„Překvapuje mě to,“ začal, „i když vlastně zas ne tolik. Věděl

jsem, že se tím vším Hakan dost zabývá. Ale že až tak důkladně, to jsem netušil. Jak to nazvat? Deník? Soukromé paměti?“

„Podle mě se to dá číst dvěma způsoby,“ řekl Wallander. „Jed

nak tak, jak to napsal. Ale taky jako nedokončené pátrání po tom, co se doopravdy stalo.“

„Nedokončené?“

Má pravdu, pomyslel si Wallander. Proč tohle říkám? Ta kni

ha je podle všeho přesný opak, něco dokončeného a uzavřeného.

„Nejspíš máš pravdu,“ řekl pak. „Zřejmě to dokončil. Ale čeho

chtěl vlastně dosáhnout?“

„Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, kolik času trávil vysedá

váním po archivech, čtením hlášení, úředních zpráv, knih. A mluvil se všemi možnými lidmi. Občas mi někdo z nich zavolal a ptal se mě, čím se to Hakan zabývá. Odpovídal jsem, že podle mě chce vědět, co se skutečně stalo.“

„A to asi nebudilo moc sympatií, že? Tak to aspoň říkal mně.“

„Myslím, že ho nakonec začali považovat za nespolehlivého.

Je to tragédie. Nenašel bys v námořnictvu nikoho poctivějšího

a svědomitějšího, než byl on. Muselo ho to hodně ranit, byť to

nikdy neřekl nahlas.“

Nordlander nadzvedl poklop a prohlédl si motor.

„Jako krásně tepající srdce,“ pochvaloval si a poklop zase za

vřel. „Kdysi jsem působil jako strojní důstojník na Smalandu,

165

2. díl /// události pod povrchem

to byl jeden z našich dvou torpédoborců třídy Halland. Být

uvnitř ve strojovně patří k nejsilnějším zážitkům mého života.

Měli jsme tam dvě parní turbíny de Laval, které dokázaly vyro

bit v maximu skoro šedesát tisíc koňských sil. Mohli jsme loď

o třech a půl tisících tunách vytočit na pětatřicet uzlů. To byl fofr. Pak je radost žít.“

„Mám otázku,“ řekl Wallander. „A ber ji jako hodně důležitou.

Je mezi těmi papíry, cos teď viděl, něco, co by tam být nemělo?“

„Nějaký tajný materiál?“ zamyslel se Nordlander a svraštil obo

čí. „Ničeho jsem si nevšiml.“

„Překvapilo tě v tom něco?“

„Nečetl jsem to slovo od slova. Hakanovy poznámky na okraji

jsem skoro nerozluštil. Ale nic z toho mě nezarazilo.“

„Můžeš mi vysvětlit, proč ty materiály ukryl?“

Sten Nordlander si dal s odpovědí načas. Zadumaně sledoval

plachetnici, která je o kus dál míjela.

„Nechápu, co na tom bylo tak tajného,“ prohlásil nakonec. „Čí

oči to neměly vidět?“

Wallander rázem zbystřil pozornost. Muž, který seděl vedle

něj na sedátku, právě řekl něco důležitého. Ale komisař tu myš

lenku nestihl zachytit. Uložil si Nordlanderova slova do paměti.

Nabrali plnou rychlost, deset uzlů, a zamířili k Mysingenu

a Harsfjärdenu. Wallander se postavil vedle Nordlandera a ten

mu během následujících hodin ukázal oba zálivy. Máchal rukou

a vysvětloval, kde vypustili hlubinnou pumu a kudy mohly po

norky proklouznout přes deaktivované minové valy. Na námořní

mapě Wallander celou dobu viděl hloubku a označoval si skrytá

skaliska. Došlo mu, že pod vodou se v Harsfjärdenu mohla orien

tovat jen velmi dobře vycvičená posádka.

Když nabyl Nordlander dojmu, že už viděli dost, otočil kurz

a zamířil k malým ostrůvkům a šérám v průlivu mezi ostrovy

Ornö a Utö. V dáli za nimi začínalo otevřené moře. Nordlander

zkušeně vmanévroval loď do malé zátoky u jednoho z ostrůvků.

Loď opatrně přirazila ke kraji skaliska.

166

„O téhle zátoce skoro nikdo neví,“ řekl, když vypnul motor.

„Takže si ji můžu v klidu užívat. Tumáš!“

Wallander mezitím vyskočil na pevninu s koncem lana v ruce,

vzal od Nordlandera košík a postavil ho na skalisko. Vonělo to

tam mořem a rostlinami, které se krčily v rozsedlinách. Wallan

der se najednou cítil zase jako malý kluk, na objevitelské výpravě na docela neznámém ostrově.

„Jak se ten ostrov jmenuje?“ zeptal se.

„Je to spíš taková skála. Nemá žádné jméno.“

Bez dalšího slova se Nordlander svlékl do naha a skočil do

vody. Wallander sledoval jeho hlavu, jak se vynořuje a zase mizí pod hladinou. Je jako ponorka, která cvičí ponor a vynoření, napadlo ho. Vůbec ho nezajímá, že je voda studená.

Nordlander vylezl na útesy a vytáhl z koše s jídlem velký čer

vený ručník.

„Měl by sis to taky zkusit,“ vybídl ho. „Je to ledárna, ale udělá ti to dobře.“

„Až někdy jindy. Kolik tam je asi tak stupňů?“

„U kompasu leží teploměr. Změř to, já se zatím utřu a nachys

tám jídlo.“

Wallander našel teploměr, který měl na sobě gumový plová

ček. Nechal ho ponořený u kraje útesu a pak odečetl teplotu.

„Jedenáct stupňů,“ oznámil, když přišel k pikniku, který se připravoval. „To je na mě moc studené. Koupeš se i v zimě?“

„Ne. Ale přemýšlel jsem o tom. Jídlo bude za deset minut. Obe

jdi si zatím skálu. Třeba tu někde uvízla láhev se vzkazem od

převrácené ruské ponorky.“

Wallander si říkal, jestli je v té výzvě nějaké skryté varování.

Ale neměl ten pocit. Sten Nordlander nebyl člověk, který by si

liboval v temných narážkách.

Usadil se na skalní výběžek, odkud měl výhled na obzor. Se

bral pár kamínků a házel je do vody. Kdy vlastně naposledy házel žabky? Vzpomínal si, jak s Lindou jeli do národního parku Stenshuvud. Byla tehdy v pubertě a výlety ji moc nelákaly. Házeli tam 167

2. díl /// události pod povrchem

spolu žabky a jí to šlo o hodně líp než jemu. A teď je skoro vdaná, pomyslel si. Čeká na ni muž, který je ten pravý. Kdyby to nebyl ten pravý, neseděl bych dneska na skále s výhledem na moře a nepřemýšlel, co se stalo s jeho zmizelými rodiči.

Jednoho dne naučím Kláru házet placáky na vodní hladinu

a budeme se dívat, jak skáčou jako mrštné žabky, než se potopí.

Zrovna se chystal vstát a jít, Sten Nordlander už na něj volal, ale zůstal ještě sedět s posledním kamínkem v ruce. Malý šedý

valounek, odštěpek švédské skály. Hlavou mu probleskla myšlen

ka, nejprve nejasná, postupně nabývající zřetelných kontur.

Zůstal sedět, dokud Sten Nordlander nezavolal ještě jednou.

Pak se vrátil k prostřenému pikniku. Tu myšlenku si ale dobře

zapamatoval.

Když se večer před brankou v Grevgatan se Stenem Nordlan

derem rozloučil, vyběhl kvapně do bytu.

Ukázalo se, že měl pravdu. Malý kousek kamene, který ležel

na Hakanově stole, byl pryč.

Wallander si byl jistý. Nemýlil se. Kamínek zmizel.

168

14

Výlet lodí Wallandera vyčerpal. Zároveň v něm vyvolal spoustu

otázek. Nejen tu, proč zmizel kamínek z psacího stolu. Taky přemýšlel, proč v něm Nordlanderova slova vzbudila takovou pozor

nost. Čí oči to neměly vidět? Hakan von Enke mohl mít vlastně jen jeden důvod, proč ukrývat svoji knihu. Pořád ještě se něco děje. Nehrabal se jen v minulosti, nepokoušel se pouze probrat k životu spící nebo mumifikovanou pravdu. To, co se stalo tehdy, má živoucí souvislost s přítomností.

Wallander seděl nehybně na pohovce a v duchu pátral po ně

čem, co mlýnské kameny nesemlely. Musí jít o lidi. O někoho

živého, ne o ty dávno mrtvé. V knize si Hakan von Enke udělal

seznam jmen, která Wallanderovi nic neříkala. S jedinou výjim

kou, a tu tvořil člověk často zmiňovaný v médiích během honu

na ponorky v osmdesátých letech. Byl to vysoce postavený muž

námořních sil, jmenoval se SvenErik Hakansson. Za jeho jmé

nem byl v seznamu vyznačený křížek a k tomu ještě vykřičník

a otazník. Co to může znamenat? Ty poznámky nebyly náhodné,

Hakan měl všechno pečlivě promyšlené, i když se jednalo více

méně o tajný jazyk, který se Wallanderovi dařilo rozluštit jen

částečně.

Vzal si knihu do ruky a jména si znovu pročetl. Přemýšlel,

jestli jsou ti lidé nějakým způsobem zapojení do boje proti ve

třelcům, nebo jestli jsou naopak podezřelí. A když, tak z čeho?

Prudce se nadechl. Konečně měl pocit, že porozuměl. Hakan

von Enke byl na stopě ruskému špionovi. Šlo o někoho, kdo zásoboval ruské ponorky dostatkem informací, aby dokázaly švéd

ské pronásledovatele vodit za nos, dokonce řídit i jejich použití zbraní. A ten někdo tu pořád je a stále uniká odhalení. Právě

před ním ukryl Hakan von Enke svoje zápisky, právě z něho měl

strach.

Ten člověk za plotem, vzpomněl si. Byl to snad někdo, komu

se nezamlouvalo Hakanovo pátrání po špionovi?

169

2. díl /// události pod povrchem

Natočil si lampu u pohovky a znovu tlustý fascikl prošel. Za

stavil se právě u těch záznamů, které mohly obsahovat možné

stopy po špionech. Možná je to i odpověď na další otázku vychá

zející z dojmu, že někdo odstranil dokumenty z archivu v pracovně. Ty dokumenty zřejmě nevzal nikdo jiný než právě Hakan von

Enke. Připomínalo to ruskou matrjošku. Bábuška, která v sobě

tají další bábušku a ta v sobě má ještě další. Kapitán neukryl jen svoje poznámky, ukryl před nepovolanými zraky i to, co tam napsal. Vytvořil kouřovou clonu. Nebo spíš možná minovou pře hradu, kterou mohl aktivovat, kdykoliv se mu zachtělo, pokud

zpozoroval, že se k němu blíží někdo, kdo by v jeho blízkosti být neměl.

Nakonec Wallander lampu zhasl a lehl si. Ale usnout nedoká

zal. Z jakéhosi okamžitého popudu se oblékl a šel ven. Dřív, v dobách, kdy ho samota obzvlášť tížila, hledal útěchu v dlouhých

nočních procházkách. Nebyla v Ystadu ulice, kterou by během

svých toulek neprošel. Teď se vydal po Strandvägen a zahnul

doleva, kudy se šlo na most vedoucí k Djurgardenu. Byla vlahá

letní noc, venku byli ještě lidé, mnozí opilí a hluční. Jak se tak proplétal mezi stíny, připadal si Wallander jako plachý cizinec.

Prošel kolem zábavního parku Gröna Lund a teprve u Thielovy

galerie se obrátil nazpátek. Nepřemýšlel nad ničím konkrétním,

jen se procházel nocí místo spánku, nic víc. Když se vrátil do

bytu, okamžitě usnul, noční výlet měl kýžený účinek.

Druhý den jel domů. Ve Skane byl ještě před setměním. Na po

sledním úseku cesty nakoupil jídlo. Jussi radostí bláznil a otiskl mu na oblečení zablácené tlapy.

Wallander se najedl a pár hodin se prospal. Pak se usadil s fasciklem k jídelnímu stolu. Vzal si k ruce nejsilnější lupu, jakou doma měl. Dostal ji od otce, když mu v rané pubertě pověděl, že se teď zajímá o hmyz, který leze v trávě. Vedle fenky Sagy to byl jeden z mála dárků, co kdy dostal, a s láskou ji opatroval. Tentokrát nechal poznámky na okraji textu bez povšimnutí a věnoval se fotografiím, které černé desky obsahovaly.

170

Jeden snímek jako by s ostatními tak docela nesouvisel. Před

tím ho to nenapadlo, ale na té fotce bylo něco příliš civilního.

Wallander si byl jistý, že nic není do desek vloženo náhodou.

Hakan von Enke byl opatrný, ale nanejvýš cílevědomý lovec.

Fotografie byla černobílá a byla pořízena v jakémsi přístavišti.

V pozadí stál dům bez oken, pravděpodobně nějaké skladiště. Na

rozmazaném okraji fotografie Wallander za pomoci lupy identi

fikoval dva náklaďáky a nějaké bedny na ryby navršené na sebe.

Fotograf mířil objektivem na dva muže, kteří stáli vedle rybářské lodi zastaralého typu. První muž byl starý, druhý velmi mladý,

ještě chlapec. Wallander odhadoval, že snímek pochází někdy

z šedesátých let. Ještě stále se nosily vlněné a kožené bundy, rybářské klobouky a nepromokavé kabáty. Loď byla natřená nabílo

a podél boků měla černé škrábance. Za nohama staršího muže

Wallander zahlédl něco, co musela být registrační značka lodi.

Poslední písmeno značky bylo G, o tom nebylo pochyb. První

písmeno bylo skoro celé zakryté, prostřední mohlo být R nebo T.

Číslice se daly přečíst líp, sto dvacet tři. Wallander si sedl k počí

tači, zapnul internet a zadal do googlu několik různých hesel, aby se nějak dopátral, kde byl člun registrovaný. Celkem brzy mohl

konstatovat, že existuje jediná možnost. Kombinace písmen zně

la NRG. Člun měl domovskou příslušnost k východnímu pobřeží,

někde kolem Norrköpingu. Wallander hledal dál a dospěl k úřadu

pro námořní dopravu a k rybářské správě. Zapsal si na lísteček

jejich telefonní číslo a vrátil se do kuchyně. Vtom zazvonil telefon. Byla to Linda, chtěla vědět, proč se neozývá.

„Prostě si zmizíš,“ postěžovala si. „Zatoulaných lidí už bylo dost.“

„O mě se bát nemusíš,“ odtušil Wallander. „Vrátil jsem se před

pár hodinami, chtěl jsem zavolat zítra.“

„Povídej teď,“ řekla. „Chceme s Hansem vědět, na cos přišel.“

„On je doma?“

„Je v práci. Ráno jsem mu vynadala, že je pořád pryč. Chtěla

jsem, aby si uvědomil, že jednoho dne půjdu taky do práce. A co bude pak?“

171

2. díl /// události pod povrchem

„No, co bude?“

„Musí mi pomáhat. Tak už povídej!“

Wallander se pokusil popsat setkání se Signe, jak tam ležela

jako opuštěný skrčený uzlíček se světlými vlasy, ale sotva začal, Klára se rozplakala a Linda musela telefonát přerušit. Slíbil, že se ozve nazítří.

Druhý den ráno v práci nejdřív zašel za Martinssonem, aby

od něj zjistil, jestli bude mít službu o víkendu, na který vychá

zí slunovrat. Martinsson měl z kolegů nejlepší přehled o stavu

neustále se měnícího pracovního rozpisu a odpověď mu sdělil

do několika minut. Přestože si Wallander vzal předtím volno,

na svátek slunovratu do práce nemusel. Co se týkalo Martins

sona, měl v plánu jet s nejmladší dcerou do Dánska na tábor

s výukou jógy.

„Netuším, co se tam bude dít,“ přiznal s neskrývanými oba

vami. „Je to normální, že je třináctiletá holka takový blázen do jógy?“

„Lepší jóga než něco jinýho.“

„Druhé dvě děti měly jako zábavu koně. To byl větší klid. Ale

tenhle náš vejškrabek, ta je teda jiná.“

„Každý jsme jiný,“ opáčil Wallander tajuplně a odešel.

Vytočil telefonní číslo na úřad, které si našel předešlý večer, a za chvilku zjistil, že člun NRG 123 patří rybáři jménem Eskil Lundberg z ostrova Bokö v jižních šérách u obce Gryt. Hned poté vytočil jeho číslo, ozval se však záznamník. Wallander tam nechal vzkaz, že to spěchá.

Pak zavolal Lindě, aby dokončili rozhovor z předchozího dne.

Mluvila už s Hansem a měli v úmyslu Signe navštívit, jakmile

to jen bude možné. Wallandera to neudivilo, ale říkal si, jest

li vůbec chápou, co je tam čeká. Co si vlastně představoval on

sám?

„Rozhodli jsme se, že slunovrat oslavíme,“ sdělila mu. „Přes to všechno, co se děje, i když se trápíme, že zmizeli. Chtěli jsme ti udělat radost a přijet na návštěvu.“

172

„Výborně,“ prohlásil Wallander. „To se budu těšit. Překvapili

jste mě.“

Došel si pro kávu do automatu, který projednou nestávkoval,

a prohodil pár slov s policejním technikem. Kolega strávil noc

někde v bažině, kde měla nějaká zmatená žena údajně spáchat

sebevraždu. Když přišel za svítání konečně domů, vytáhl z jed

né z četných kapes svého overalu žábu. Manželka nebyla zrovna

nadšená.

Wallander se vrátil k sobě a v přeplněném telefonním sezna

mu našel ještě jedno číslo. To byl poslední hovor, který chtěl to ráno ještě vyřídit, než zmizelé manžele prozatím opustí a znovu se chopí své profese policisty. Vytočil číslo na mobilní telefon a byl úspěšný.

„HansOlov.“

Wallander hned poznal ten jemný, skoro dětský hlásek patřící

mladému profesoru geologie, se kterým se setkal před několika

lety. Tenkrát jim coby odborník přišel náramně vhod, potřebo

vali totiž zjistit, co za kamenný prášek má po kapsách jeden

mrtvý nalezený na pláži u městečka Svarte. HansOlov Uddmark

provedl rychlou a důkladnou analýzu, na jejímž základě policii

oznámil, že se jedná o tři různé druhy prachu. Bylo to důležité pro identifikaci místa činu, které se neshodovalo s místem nalezení mrtvoly, a pachatel mohl být posléze dopaden.

Wallander v pozadí slyšel hlášení o odletu letadla.

„Tady Wallander. Slyším, že jste na letišti?“

„Na Kastrupu. Právě jsem se vrátil z geologického kongresu

v Chile. Vypadá to, že se mi ztratilo zavazadlo.“

„Potřebuju vaši pomoc,“ vysvětlil Wallander. „Mám nějaké ka

meny a chtěl bych je porovnat.“

„Maličkost. Ale může to počkat do zítřka? Tyhle dlouhé lety

mě ničí.“

Wallander si vzpomněl, že Uddmark má navzdory svému mlá

dí už pět dětí.

„Doufám, že jste v tom kufru neměl dárky pro děti?“

173

2. díl /// události pod povrchem

„Něco horšího. Měl jsem tam pár krásných kamenů.“

„Máte stejnou adresu do práce jako tehdy, když jsme s vámi

spolupracovali? Jestli jo, pošlu vám ty kameny hned dneska.“

„Potřebujete ještě něco jiného kromě určení druhu?“

„Chtěl bych vědět, jestli by některý z nich mohl pocházet

z Ame riky. Pokud se to vůbec dá říct.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Odněkud blízko San Diega v Kalifornii nebo z východního

pobřeží, kolem Bostonu.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat. Ale zní to obtížně. Víte, kolik

druhů hornin existuje?“

Wallander řekl, že ne, ještě jednou vyjádřil soustrast kvůli

ztracenému zavazadlu, rozloučil se a pospíchal na ranní poradu, které se měl zúčastnit. Někdo mu dal na stůl lístek se vzkazem, že je to důležité. Do zasedací místnosti vkročil jako poslední.

Okno v čele bylo otevřené, ten den mělo být teplo. Wallandero

vi se vybavily schůze z let, kdy je sám vedl. Teď už nemusel, ale měl z toho smíšené pocity. Tehdy snil o dni, kdy se té zodpovědnosti zbaví. Když teď vyšetřování většinou vedli jiní, občas cítil, že mu to chybí, pohánět věci kupředu, rozdělovat návrhy a udílet pokyny.

Dnes vedl poradu kriminální inspektor Ove Sunde. Do Ysta

du přišel teprve před rokem z Växjö. Šuškalo se, že ho k žádos

ti o přeložení přinutil náročný rozvod a zpackané vyšetřování,

které vzbudilo vzrušenou debatu ve Smalandském deníku. Pocházel z Göteborgu a nesnažil se nijak skrývat svůj dialekt. Byl považován za schopného, byť trochu líného. Jiné drby mluvily o tom, že si v Ystadu našel novou partnerku, mladou ženu, kte

rá by podle roku narození mohla být jeho dcera. Wallander ne

důvěřoval mužům v jeho věku, kteří vyhledávali mladé dívky.

Málokdy to mělo šťastný konec, většinou došlo na další drsný

rozvod.

Dost ovšem pochyboval, jestli jeho vlastní nepřetržitá samota

je lepší alternativa.

174

Sunde zahájil svůj referát. Šlo o tu ženu v močálu a pravdě

podobně se nejednalo jen o sebevraždu, ale také o vraždu. U ženy doma ve vesničce kousek od Marsvinsholmu našli mrtvolu jejího

manžela. Situaci zhoršoval fakt, že manžel byl před několika dny v Ystadu nahlásit podezření, že ho manželka chce zabít. Policista, který oznámení přijal, ho ale vyhodnotil jako nezávažné, jelikož ten člověk působil zmateně a protiřečil si. Teď bylo zapotřebí rychle událost vyšetřit, než to vyčmuchají novináři a udělají z policistovy reakce aféru. Wallandera kolegův podlézavý tón po

pouzel. Dávat takovýmhle způsobem najevo strach z toho, co si

pomyslí masové sdělovací prostředky, považoval za holou zbabě

lost. Když člověk udělá chybu, má se k ní postavit čelem.

Napadlo ho, že by na to měl klidně a věcně upozornit, s dů

razem, a přitom si nezadat. Neřekl ale nic. Na druhé straně stolu seděl Martinsson a usmál se na něj. Ten ví přesně, co se mi honí hlavou, pomyslel si Wallander. Drží se mnou, ať už se ozvu nebo zůstanu zticha.

Po poradě jeli do domu, kde se mrtvý manžel našel. Společně

s Martinssonem a policejním technikem prošli všechny pokoje,

na nohou igelitové návleky, v ruce fotografie. Wallander měl najednou pocit déja vu, jako by v tom domě už jednou byl a prová

děl tam na místě činu osobní obhlídku — jak by to nazval Lennart Mattson. Samozřejmě to tak nebylo, prostě už stejnou věc dělal

mockrát. Před několika lety si ve slevě koupil knihu o jednom

zločinu z počátku devatenáctého století. Zprvu četl s pochyba

mi, ale postupně se začetl a měl dojem, že by mohl do vyprávění vstoupit a spolu s tehdejšími vyšetřovateli rozřešit záhadu vraž

dy domkářského páru na ostrově Värmdö kousek od Stockhol

mu. Člověk je, jaký je, svými zločiny většinou jen opakuje zločiny předchozích generací. Nakonec je v tom skoro vždycky spor

o peníze nebo žárlivost, a ještě třeba touha po pomstě. Stejný

poznatek udělaly už řady policistů, soudců a státních zástupců

před ním. Teď je technické zajišťování stop na lepší úrovni. Ale pozorovací schopnosti jsou pořád naprosto zásadní.

175

2. díl /// události pod povrchem

Wallander se zarazil a přerušil tok myšlenek. Stál ve dveřích

ložnice. Na podlaze a jedné straně postele byla krev. Ale jeho

zaujal obraz, který visel na stěně nad čelem postele. Byl na něm tetřev v zalesněné krajině. Vedle Wallandera se zjevil Martinsson.

„To maloval tvůj táta, že jo?“

Wallander přikývl a pak nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Vždycky mě to překvapí.“

„Každopádně se nemusel bát, že by ho chtěl někdo falšovat,“

řekl Martinsson zamyšleně.

„Jasně že ne,“ reagoval Wallander. „Z uměleckýho hlediska je

to šmejd.“

„To neříkej,“ zaprotestoval Martinsson.

„Říkám jenom, jak to je,“ uzavřel Wallander. „Kde je vražedná

zbraň?“

Vyšli na dvůr. Pod nataženým igelitem tam ležela stará sekera

na dříví. Krev pokrývala skoro celou rukojeť.

„Máme nějaký motiv? Jak dlouho byli svoji?“

„Vloni oslavili zlatou svatbu. Měli čtyři dospělé děti a spoustu vnoučat. Nikdo to nechápe.“

„Mohly by v tom být peníze?“

„Podle sousedů byli šetrní, takoví dva škrti. Ještě nevím, jaký měli majetek. Banka to zjišťuje. Ale dá se předpokládat, že něco mají.“

„Vypadá to, jako by se prali,“ řekl Wallander po chvilce uva

žování. „On se bránil. Dokud ji nenajdeme, těžko říct, jak moc

zraněná byla ona.“

„Močál není velký,“ prohlásil Martinsson. „Počítáme, že ji na

jdou během dneška.“

Opustili neutěšené a prázdné místo činu a vrátili se na stanici.

Wallanderovi přišlo, jako by se letní krajina na okamžik změni

la v černobílý obrázek. Po chvíli váhání vytočil od stolu znovu číslo na Eskila Lundberga. Tentokrát to zvedla jeho žena a řekla, že manžel je zrovna na lodi. V pozadí Wallander slyšel malé děti.

Odhadoval, že Eskil Lundberg bude ten chlapec z fotografie.

176

„Předpokládám, že je na rybách,“ řekl.

„Co by dělal jinýho? Má tam síť na kilometru a půl. Obden do

dává do Söderköpingu.“

„Úhoře?“

Odpověděla skoro uraženě.

„Kdyby lovil úhoře, měl by vrše,“ odsekla. „Ale tady úhoři ne

jsou. Brzo tu nebudou vůbec žádný ryby.“

„Má ještě loď?“

„Kterou z nich myslíte?“

„Ten velký rybářský člun. NRG 123.“

Zaznamenal, jak je najednou ještě odtažitější, skoro podezří

vavá.

„Ten chtěl prodat už dávno. Nikdo tu šunku nechtěl. Nakonec

shnila. Motor prodal za stovku. Co vlastně potřebujete?“

„Promluvit si,“ odvětil Wallander vlídně. „Má u sebe tele

fon?“

„Na vodě je špatnej signál. Bude lepší, když zavoláte, až bude

doma. Za dvě hodiny.“

„Dobře, ozvu se.“

Stihl to položit dřív, než se znovu zeptala, co chce. Opřel se

na židli a dal si nohy na stůl. Teď ho nečekala žádná schůze, žádný úkol vyžadující jeho okamžitou přítomnost. Hmátl po bundě

a vyšel ze stanice. Pro jistotu to vzal přes garáže, aby ho nikdo na poslední chvíli neodchytil. Šel pěšky do centra města a najednou ucítil lehkost v nohách. Přece jen není tak starý, ještě nemá všechno za sebou. Díky slunci a teplu se všechno zdálo snesitelnější.

Kousek od náměstí si dal oběd a přečetl si Ystadský zpravodaj a jeden večerník. Potom se usadil na lavičku na náměstí. Ještě

mu zbývalo čtvrt hodiny. Přemýšlel, kde teď můžou být Hakan

s Louisou. Jsou naživu, nebo mrtví? Domluvili se snad spolu, že zinscenují své zmizení? Vzpomněl si na případ se špionem Berglingem, ale mezi vážným kapitánem ponorky a ješitným Berglin gem nedokázal najít žádnou podobnost.

177

2. díl /// události pod povrchem

Při úvahách popustil uzdu ještě jiné myšlence. Proti své vůli

si uvědomoval, že by mohla mít podstatný význam. Hakan von

Enke pravidelně navštěvoval svou dceru. Opravdu byl připraven

nechat ji svému osudu a beze stopy zmizet? Nevyhnutelný závěr

zněl tak, že von Enke je mrtvý.

Taky je tu ještě další možnost, pomyslel si, když nepřítom

ným pohledem sledoval lidi, kteří se přehrabovali mezi starými

elpíčky v pouličním stánku. Von Enke měl strach. Že by ho ten

nebo ti, koho se bál, nakonec dohnali? Wallander neměl žádné

odpovědi, jen otázky, které musí formulovat co nejpřesněji.

Když přišel čas, zavolal znovu na Bokö. Zrovna si k němu na

druhý konec lavičky přisedl lehce podnapilý muž. Po dlouhém

vyzvánění se ve sluchátku ozval mužský hlas. Wallander byl roz

hodnutý vyjádřit se naprosto jasně. Řekl své jméno a že pracuje u policie.

„Našel jsem jednu fotografii v šanonu, který patří muži jmé

nem Hakan von Enke. Znáte ho?“

„Ne.“

Odpověď byla rychlá a rázná. Wallander měl pocit, jako by se

měl Lundberg na pozoru.

„Znáte se s jeho ženou? S Louisou?“

„Ne.“

„Nějak se ale vaše cesty musely zkřížit. Proč by jinak vlastnil fotografii, na které jste vy a váš otec, jak předpokládám? A loď NRG 123, není snad vaše?“

„Otec ji koupil v Göteborgu, někdy zkraje šedesátých let.

V době, kdy už se stavěly větší čluny a dřevo se přestalo jako

stavební materiál používat. Pořídil ji levně. Tenkrát tu byl dobrej lov sleďů.“

Wallander mu popsal fotografii a zeptal se, kde byla pořízená.

„Ve Fyruddenu,“ odpověděl Lundberg. „Tam loď kotvila. Jme

novala se Helga. Postavili ji v loděnici v jižním Norsku, to město se myslím jmenuje Tönsberg.“

„Kdo ten snímek pořídil?“

178

„To musel být Gustav Holmqvist. Měl opravnu lodí, a když ne

pracoval, v jednom kuse fotil.“

„Mohl Hakana von Enkeho znát váš otec?“

„Můj táta je po smrti. S takovýma se nikdy nestýkal.“

„Jak to myslíte?

„Se šlechtou.“

„Hakan von Enke je taky námořník. Jako vy a váš otec.“

„Neznám ho. A táta ho taky neznal.“

„Ale jak se dostal k té fotce?“

„To nevím.“

„Možná bych se měl zeptat Gustava Holmqvista. Máte na něj

telefon?“

„On žádnej telefon nemá. Umřel před patnácti lety. Jeho žena

taky. A jejich dcera je taky mrtvá. Všichni jsou mrtví.“

Wallander viděl, že tudy se dál nedostane. Nic nenasvědčo

valo tomu, že snad Eskil Lundberg nemluví pravdu. Zároveň měl

ale komisař pocit, jako by tu něco nesedělo. Jen nevěděl co.

Omluvil se za vyrušení a zůstal sedět s telefonem v ruce. Opi

lec vedle něj usnul. Wallander ho poznal. Před několika lety ho zadržel spolu s dalšími pachateli za sérii domovních vloupání.

Poté co si muž odseděl trest, z Ystadu odjel. Ale teď byl zjevně zpátky.

Wallander vstal a vydal se zpátky na stanici. V duchu si opa

koval rozhovor s Lundbergem, slovo za slovem. Ten člověk vlast

ně vůbec nebyl zvědavý, napadlo ho. Opravdu ho to ani trochu

nezajímalo? Nebo věděl předem, na co se zeptám? Wallander

rozebíral telefonát ze všech stran, dokud nedošel do kanceláře.

K žádnému jednoznačnému závěru však nedospěl.

Ve dveřích se objevil Martinsson a z myšlenek ho vytrhl.

„Našli jsme tu babku,“ řekl.

Wallander na něj zůstal zírat. Nechápal, o čem je řeč.

„Jakou?“

„Tu, co zabila manžela sekerou. Evelina Anderssonová. Ta z mo

čálu. Chci tam zajet. Pojedeš se mnou?“

179

2. díl /// události pod povrchem

„Už jdu.“

Wallander si lámal hlavu, ale marně. Neměl ani ponětí, o čem

to Martinsson mluví.

Jeli Martinssonovým autem. Wallander pořád netušil, kam

jedou ani proč tam jedou. Cítil, že se ho zmocňuje zoufalství.

Martinsson se po něm po očku podíval.

„Není ti špatně?“

„Všechno je v pohodě.“

Teprve když vyjeli z města, paměťová křeč povolila. To je ten

stín v hlavě, pomyslel si Wallander skoro zuřivě. Je zpátky, v plné síle.

„Něco mi došlo,“ řekl. „Zapomněl jsem, že jsem objednaný k zu

baři.“

Martinsson přibrzdil.

„Mám to otočit?“

„Někdo z kluků mě hodí zpátky.“

Ženu, kterou právě vytáhli z bažiny, Wallander vůbec vidět ne

chtěl. Do Ystadu ho odvezla policejní hlídka. U stanice vystoupil, poděkoval za svezení a nasedl do svého vozu. Cítil, že je mu nanic.

Ty výpadky paměti ho děsily.

Po chvíli se sebral a šel k sobě do kanceláře. Po cestě se roz

hodl, že o té náhlé temnotě, která se mu rozhostila v hlavě, musí říct doktorovi. Akorát se posadil, když mu zapípal telefon. Přišla mu esemeska. Byla krátká a jasná. Oba kameny jsou švédské. Ani jeden z pobřeží USA. HansOlov.

Wallander nehnutě seděl. Nedokázal okamžitě přijít na to,

jaký má tahle zpráva význam. Ale teď věděl s jistotou, že tu

něco nesedí.

Připadalo mu, že je blízko jakémusi průlomu. Jen neuměl říct,

v čem bude spočívat.

Stejně jako nedovedl říct, jestli se mu manželé von Enkeovi

vzdalují.

Nebo se k němu zvolna přibližují.

180

15

Několik dní před slunovratem Wallander vyrazil na sever. Vzal

to po východním pobřeží. Když míjel Västervik, málem se srazil

s losem. Dlouho pak seděl v autě na parkovišti a s bušícím srd

cem myslel na Kláru, než byl schopen pokračovat v cestě. Jel

kolem kavárny, kde ho před mnoha lety naprosto vyčerpaného

a vysíleného nechali přespat v zadním pokojíku. Mockrát pak

během let s tesknou touhou vzpomínal na ženu, která kavárnu

provozovala. Když dojel až ke kavárně, přibrzdil a zabočil na dvůr.

Ale z auta nevystoupil. Seděl, váhal, ruce sevřené kolem volantu.

Pak pokračoval na sever.

Samozřejmě věděl, proč ujíždí. Měl strach, že za kasou

a u kávo varu už bude stát někdo jiný a on bude muset pocho

pit, že i v téhle kavárně utíká čas a není možné se jen tak vrátit k tomu, co tu tak dávno zažil.

Do přístavu ve Fyruddenu dojel už kolem jedenácté, jelikož jel

jako obvykle příliš rychle. Když vystoupil z auta, viděl, že budova skladiště z fotografie tu pořád stojí, i když už je renovovaná a má okna. Bedny na ryby ale zmizely, stejně jako velký rybářský člun u nábřeží. Přístaviště teď překypovalo výletními loďkami.

Wallander zaparkoval u červené budovy pobřežní stráže, zapla

til parkovné v obchodě s vybavením pro lodě a vydal se pěšky

k nejvzdálenějšímu molu.

Celá tahle cesta je jako sázka v ruletě, pomyslel si. Nedal Eskilu Lundbergovi dopředu vědět, že přijede. Byl si jistý, že kdyby mu zavolal ze Skane, Lundberg by se s ním odmítl setkat. Ale když už bude přímo v přístavu? Posadil se na dřevěnou lavičku

vedle obchodu a vytočil Lundbergovo číslo. Teď je to hop nebo

trop. Kdyby měl šlechtický erb s heslem, kdyby byl von Wallan

der, použil by právě tahle slova, hop nebo trop, jako svou pečeť a heslo. Takhle to u něj platilo odjakživa. Vytočil číslo a doufal v přízeň štěstěny.

Lundberg to zvedl.

181

2. díl /// události pod povrchem

„Tady Wallander. Mluvili jsme spolu zhruba před týdnem.“

„Co chcete?“

Jestli je překvapený, pak to dobře maskuje, pomyslel si komi

sař. Lundberg patřil evidentně k tomu druhu lidí, kteří oplývají záviděníhodnou schopností být připraveni na všechno, včetně

toho, že se jim do telefonu může ozvat naprosto kdokoliv, klidně král nebo blázen, a koneckonců proč ne policajt z Ystadu.

„Jsem ve Fyruddenu,“ oznámil mu Wallander a chytil býka za

rohy. „Doufám, že máte čas se sejít.“

„Proč bych vám měl teď říct víc, než když jsme spolu mluvili

posledně?“

V tom okamžiku si byl Wallander na základě vytrénovaného

policejního čichu jistý. Lundberg má rozhodně víc informací.

„Mám takový dojem, že bysme si zkrátka měli promluvit,“ řekl.

„Naznačujete mi, že mě budete vyslýchat?“

„Vůbec ne. Jen si s vámi chci popovídat a ukázat vám tu fotku,

co jsem našel.“

Lundberg přemýšlel.

„Vyzvednu vás za hodinu,“ řekl nakonec.

Během té doby se Wallander najedl v prosté restauraci, odkud

měl výhled na přístav a ostrovy, za kterými se v dáli rýsovalo otevřené moře. Na zarámované námořní mapě na zdi viděl, že ostrov

Bokö leží směrem na jih, a právě lodě připlouvající z toho směru bedlivě sledoval. Představoval si, že rybář bude mít loď aspoň

vzdáleně připomínající dřevěné plavidlo Stena Nordlandera. Ale

mýlil se. Eskil Lundberg připlul na otevřeném umělohmotném

člunu s motorem na zádi, ve kterém měl plno kbelíků a síťova

ných košů. Přirazil k molu a rozhlédl se. Jejich pohledy se setkaly.

Teprve když Wallander vkročil do člunu a navzdory opatrnosti

přitom málem na kluzkém dně lodi upadl, chytli se za ruku.

„Myslel jsem, že bysme mohli k nám domů,“ řekl Lundberg.

„Tady je na moje gusto až moc lidí, co neznám.“

Aniž by čekal na odpověď, zařadil zpátečku a vyrazil z přísta

vu, podle Wallandera zbytečně zbrkle. Nějaký muž ze sedátka

182

jedné uvázané plachetnice sledoval jejich počínání s očividnou

nelibostí. Motor hučel tak silně, že jakýkoliv rozhovor byl prakticky vyloučený. Wallander se usadil co nejblíž k přídi a díval se na zalesněné ostrůvky a holá skaliska, která míjeli. Propluli prů livem, kterého si Wallander všiml na mapě v restauraci, jmeno

val se Hälsosund, a mířili dál na jih. Ostrovy a ostrůvky tu ležely jeden vedle druhého, jen tu a tam mezi nimi problesklo otevřené moře. Lundberg měl na sobě kalhoty s ustřiženými nohavicemi, ohrnuté gumáky a tričko s poněkud překvapivým nápisem Odpad si pálím sám. Walander odhadoval, že je mu kolem padesáti, spíš něco přes padesát. To by mohlo souhlasit se stářím chlapce na fotografii.

Zabočili do zátoky zarostlé duby a břízami a zakotvili u červe

ně natřené loděnice. Kolem to páchlo dehtem a dovnitř zalétaly

vlaštovky. Před loděnicí stály dvě velké udicí pece.

„Vaše žena říkala, že už tu nejsou úhoři,“ řekl Wallander. „Váž

ně je to tak špatné?“

„Je to ještě horší,“ opáčil Lundberg. „Brzo už tu nebudou vůbec žádný ryby. To vám neřekla?“

V údolí nějakých sto metrů od vody se rýsoval dvoupatrový

červený domek. Kolem se tu a tam povalovaly plastové hračky.

Pozdravili se s Lundbergovou ženou Annou. Tvářila se stejně ne

důvěřivě, jako předtím mluvila do telefonu.

V kuchyni byly cítit vařené brambory a ryba. Ze ztlume

ného rádia se linula sotva slyšitelná hudba. Anna Lundbergo

vá postavila na stůl konvici s kávou a odešla ven. Byla stejně

stará jako její manžel, dokonce se jeden druhému trochu podo

bali.

Najednou do kuchyně z vedlejší místnosti vběhl pes. Krásný

kokršpaněl, pomyslel si Wallander a poplácal ho. Lundberg mezi

tím nalil kávu.

Wallander položil na voskovaný ubrus fotografii. Lundberg

z náprsní kapsy vytáhl brýle. Zběžně se na snímek podíval a od

strčil ho.

183

2. díl /// události pod povrchem

„To musí být rok šedesát osm nebo devět. Někdy na podzim,

jak si tak vzpomínám.“

„A já tu fotku teď najdu mezi papíry Hakana von Enkeho.“

Lundberg ho probodl pohledem.

„Nevím, kdo ten člověk je.“

„Vysoký důstojník švédského námořnictva. Námořní kapitán.

Mohl ho znát váš otec?“

„To samozřejmě mohl. Ale já o tom pochybuju.“

„Proč?“

„Neměl armádu zrovna v lásce.“

„Vy jste na té fotce taky.“

„Nemůžu vám odpovědět. I když bych chtěl.“

Wallander se rozhodl vzít to z jiného konce, totiž pěkně od

začátku.

„Narodil jste se tady na ostrově?“

„Jo. A táta taky. Já jsem už čtvrtá generace.“

„Kdy zemřel?“

„V devadesátým čtvrtým. Dostal mrtvici, když byl na lodi a po

kládal sítě. Nepřišel domů, tak jsem zavolal pobřežní stráž. Našel ho Lasse Aman. Ležel tam a odnášelo ho to k souostroví Björkskär. Ale on si takovou smrt asi přál, dědek.“

Wallander zaznamenal tón, který prozrazoval, že vztahy mezi

otcem a synem nebyly vždycky růžové.

„Bydlel jste tu odjakživa? I za otcova života?“

„To nešlo. Člověk nemůže dělat pacholka vlastnímu tátovi.

Zvlášť když chce táta o všem rozhodovat a mít ve všem pravdu.

I když je úplně vedle.“

Eskil Lundberg se rozesmál.

„Nešlo jenom o rybaření,“ pokračoval. „Pamatuju se, jak jsme

se jednou večer dívali na televizi, dávali nějakej kvíz. Byla tam otázka, se kterou zemí sousedí Gibraltarská skála. On řekl, že

s Itálií, já tipoval Španělsko. Když se ukázalo, že jsem měl pravdu, vypnul televizi a šel si lehnout. Takovej on byl.“

„Takže jste se odtud odstěhoval?“

184

Eskil Lundberg naklonil hlavu na stranu a udělal obličej.

„Je to důležitý?“

„Mohlo by být.“

„Řekněte mi to celý znovu, ať je mi to jasný. Někdo se pohře

šuje?“

„Dva lidé, muž a jeho manželka. Von Enkeovi. A já jsem našel

tuhle fotografii v deníku, který patří tomu muži, námořnímu

kapitánovi.“

„Říkal jste, že bydlí ve Stockholmu? A vy jste z Ystadu? Jak to spolu souvisí?“

„Moje dcera si má brát jejich syna. Zmizela její budoucí tchy

ně a tchán.“

Lundberg pokýval hlavou. Vypadalo to, jako by už na Wallan

dera nezahlížel tak podezřívavě.

„Odstěhoval jsem se z ostrova, když jsem vyšel ze školy,“ řekl.

„Dostal jsem práci v jedný huti za Kalmarem. Tam jsem bydlel

rok. Pak jsem se vrátil domů a lovil ryby. Ale nešlo nám to spolu.

Jakmile člověk neudělal, co chtěl, rozčiloval se. Tak jsem zas jel.“

„Zpátky do huti?“

„Přímou čarou na východ. Na Gotland. Dvacet let jsem makal

v betonárce ve Slire, než se táta zhoršil. Tam jsem se taky se

známil se ženou. Narodily se nám dvě děti. Když už táta nemohl, vrátili jsme se. Máma už byla mrtvá, sestra žila v Dánsku, takže to zůstalo na nás. Máme velký hospodářství, pozemek, vodu pro rybolov, šestatřicet ostrůvků a nepočítaně skalisek.“

Takže to znamená, že na začátku osmdesátých let jste tu ne

byl?“

„Nějakej ten týden přes léto, jinak ne.“

„Je možné, že by váš otec byl v té době v kontaktu s námořním

důstojníkem? Aniž byste o tom věděl?“

Eskil Lundberg zavrtěl energicky hlavou.

„Nejde to dohromady s jeho povahou. Podle něho mělo švéd

ský námořnictvo odvádět odstřelný, a to jak branci, tak námoř

níci z povolání. A kapitáni obzvlášť.“

185

2. díl /// události pod povrchem

„A proč?“

„Někdy to přeháněli, když měli ty svoje cvičení. Na druhý stra

ně ostrova máme molo, tam jsme měli člun. Dva podzimy za se

bou molo zničila vlna od jejich lodí, rozbilo to kamennou kon

strukci pod ním. A tu škodu nám nezaplatili. Táta psal stížnosti, ale nic se nestalo. Mockrát taky posádka naházela zbytky jídla do studní na ostrovech. Když víte, co taková studna znamená pro člověka z ostrova, nic takovýho neuděláte. Ale šlo i o jiný věci.“

Eskil Lundberg jako by najednou znovu zaváhal. Wallander

čekal, nespěchal na něj, byl jako trpělivá liška.

„Krátce před smrtí mi vyprávěl o něčem, co se stalo na začát

ku osmdesátých let,“ pokračoval Lundberg. „Už skoro nechodil,

když mi to povídal. Přestal být tak zlej, dá se říct. Asi mu došlo, že jsem to vlastně já, kdo to tu po něm převezme a bude se o hospodářství starat.“

Nato Lundberg vstal a odešel. Wallander už se začínal bát, že

mu přece jen víc neřekne, ale vtom se vrátil a nesl staré kalendáře.

„Září 1982,“ řekl. „Tohle jsou jeho kalendáře. Zapisoval si úlovek a počasí. Ale i všechny neobvyklý události. A devatenáctýho září se něco stalo.“

Posunul kalendář po stole a ukázal na zmíněné datum. Úhled

ným písmem tam stálo: Skoro potopený.

„Co tím myslel?“

„To mi právě vykládal, když ležel ve světnici a byl na umření.

Nejdřív jsem si myslel, že už ho dohnala senilita a stařecká zmatenost. Ale bylo to až moc podrobný. Určitě si to nevymyslel.“

„Vezměte to od začátku,“ požádal ho Wallander. „Právě ten

podzim roku dvaaosmdesát mě zajímá.“

Eskil Lundberg odstrčil svůj šálek, jako by potřeboval pro

vyprávění místo.

„Byl s lodí východně od Gotlandu a rybařil, když se to stalo.

Loď se najednou úplně zarazila. V síti to zacukalo a loď se za

čala převracet. Táta nechápal, co se děje, jenom věděl, že o něco 186

zachytil. V tu ránu byl ve střehu, protože jednou takhle zamlada chytil do sítě plynovej granát. On a dva rybáři, co byli s ním, se pokoušeli loď vyprostit. Ale vtom si uvědomili, že se obrací a síť se uvolnila. Povedlo se jim ji vytáhnout. Ležel v ní ocelovej válec zhruba metr dlouhej. Nebyl to granát nebo mina, spíš díl z nějaký lodi. Bylo to těžký a zdálo se, že to ve vodě neleželo dlouho.

Snažili se přijít na to, co to je, ale nic je nenapadlo. Když se vrá

tili domů, táta to zkoumal dál. Ale nedokázal vykoumat, k čemu

to je. Tak to nechal bejt a zkusil aspoň vyspravit síť. Byl lakomej, nechtěl nic vyhodit. Ale to ještě není všechno.“

Eskil Lundberg si přitáhl kalendář a nalistoval o pár dní dál,

ke dvacátému sedmému září. Znovu stránku Wallanderovi uká

zal. Hledaj. Jen jedno slovo, nic víc.

„Skoro už na ten válec zapomněl, když se zničehonic začaly

objevovat vojenský lodě přesně na tom místě, kde ten válec vy

lovili. Táta často rybařil východně od Gotlandu. Hned mu došlo, že to není obyčejný cvičení. Lodě se pohybovaly hrozně divně.

Buďto stály na místě, nebo se pomalu posouvaly a dělaly menší

a menší kruhy. Tátovi netrvalo dlouho, než pochopil, o co jde.“

Lundberg zaklapl kalendář a podíval se na Wallandera.

„Hledali tam něco, co ztratili. Nic víc, nic míň. Tátu ale ani

nenapadlo, že by měl válec vrátit. Zničili mu síť. Dál lovil ryby a dělal, že je nevidí.“

„Co se dělo pak?“

„Měli tam lodě a potápěče celej podzim, až do prosince. Pak

odtáhli i ti poslední. Povídalo se, že jim unikla nějaká ponorka.

Ale tam, co hledali, bylo na ponorku moc mělko. Ten válec už

zpátky nedostali a táta nikdy nepřišel na to, k čemu ta věc byla.

Ale měl radost, že se jim mohl pomstít za zničený molo. Ne umím si představit, že by byl v kontaktu s nějakým důstojníkem od

námořnictva.“

Zůstali mlčky sedět. Pes se podrbal. Wallander se pokoušel

pochopit, jak se o tom, co právě slyšel, doslechl Hakan von Enke.

„Myslím, že tu ještě někde je,“ dodal Lundberg.

187

2. díl /// události pod povrchem

Wallander měl dojem, že se snad přeslechl, ale Eskil Lundberg

už se mezitím zvedl.

„Ten válec,“ upřesnil. „Řekl bych, že leží venku v boudě.“

Vyšli z domu, pes před nimi větřil stopu. Začal se zvedat vítr.

Anna Lundbergová věšela prádlo na šňůru nataženou mezi dvě

ma starými třešněmi. Bílé povlaky na polštáře se třepotaly. Za

loděnicí stála na nerovných útesech bouda. Na jejím štítě svítila jediná žárovka. Wallander vkročil dovnitř, do prostoru plného

pachů. Na zdi visel starobylý bodák na lovení úhořů. Eskil Lundberg se sehnul a začal se přehrabovat v koutě mezi zamotanými

lany, rozbitými nádobami na vylévání vody z lodi, starými korkovými fendry a roztrhanými sítěmi. Tahal a rval ty krámy, jako by se svým otcem sdílel vztek nad řáděním válečné flotily. Nakonec se narovnal, ustoupil stranou a ukázal prstem. Wallander spat řil podlouhlý předmět z šedé oceli, vypadal jako velké pouzdro

na cigarety, o průměru zhruba dvacet centimetrů. Na jednom

konci válce bylo pootevřené víčko, které odhalovalo změť drátů

a konektorů.

„Můžeme to vynést ven,“ navrhl Lundberg. „Když to vezmem

spolu.“

Snesli válec na molo. Pes okamžitě přiběhl a očichal ho. Wallander se pokoušel přijít na to, k čemu válec slouží. Pochyboval, že to je nějaká součást motoru. Možná spíš něco, co patří k radaru nebo vypouštěcímu zařízení na torpéda nebo miny.

Dřepl si a pátral po výrobním čísle nebo místě výroby, ale

nic nenašel. Fenka mu čenichala u obličeje, než ji Lundberg odehnal.

„Co myslíte, že to je?“ zeptal se Wallander, když se zvedl.

„Netuším. Zrovna jako to nevěděl táta. A štvalo ho to. V tom

jsme stejní. Chceme znát odpověď na všechno.“

Eskil Lundberg se na vteřinku odmlčel a pak pokračoval.

„Nepotřebuju ho. Ale vám by se třeba hodil?“

Chvilku trvalo, než Wallanderovi došlo, že rybář myslí ocelový

válec, který jim ležel u nohou.

188

„Vezmu si ho rád,“ řekl a blesklo mu hlavou, že třeba takový

Sten Nordlander by mu mohl vysvětlit, k čemu se válec používal.

Dali ho do člunu a Wallander loď odvázal. Lundberg zatočil

na východ a nabral kurz k průlivu mezi Bokö a ostrovem Björk

skär. Propluli kolem malého ostrůvku, kde stál v lesíku osamělý dům.

„Stará lovecká chata,“ vysvětlil Lundberg. „Tam měli ležení,

když šli střílet vodní ptáky. Ale táta tam taky občas zajel, když chtěl pár dní v klidu nasávat. Je to dobrá skrýš, pokud chcete na nějakou dobu zmizet z povrchu zemskýho.“

Přirazili k přístavnímu molu. Wallander k němu nacouval

s autem. Společně pak vyzvedli válec na zadní sedadlo.

„Jedna věc mi vrtá hlavou,“ řekl Lundberg. „Říkal jste, že zmi

zeli oba. Pochopil jsem to dobře, že se neztratili současně?“

„Chápete to dobře. Hakan von Enke zmizel v dubnu, jeho žena

teprve před několika týdny.“

„Není to zvláštní? Že nejsou vůbec žádný stopy? Kam se mohl

podít? Nebo teda oba?“

„Všechno je pořád otevřené. Můžou být naživu, nebo taky po

smrti. Nevíme.“

Eskil Lundberg potřásl hlavou. Wallander si pomyslel, že je to

tak trochu plachý člověk. Ale možná jsou lidi takoví, když bydlí na samotě na ostrově, který je za třeskutých zim odříznutý od

zbytku světa.

„Pořád nám zbývá ta otázka s fotografií,“ nadhodil.

„Vážně nemám, co bych k tomu řekl.“

Snad že to Lundberg vyhrkl příliš rychle? Wallander si nebyl

jistý. Ale najednou, čistě intuitivně, ho napadlo, že to přece jen nemusí být pravda. Je tu snad něco, co Lundberg nechce říct?

„Třeba na něco přijdete,“ řekl nahlas. „Člověk nikdy neví. Vzpomínky se můžou vrátit.“

Díval se za ním, jak couvá z přístavu, oba zvedli ruku na

rozloučenou a pak malá rychlá loď zmizela směrem k průlivu

u Halsö.

189

2. díl /// události pod povrchem

Cestou zpátky to Wallander vzal jinudy. Nechtěl znovu projet

kolem té kavárny.

Domů se vrátil unavený a hladový a nechal ještě Jussiho u sou

sedů. V dálce slyšel dunění bouřky. Předtím pršelo, pod no ha ma mu voněla tráva.

Odemkl a vešel do domu. Sundal si bundu, skopnul z nohou

boty.

Zůstal stát v předsíni, zadržoval dech, naslouchal. Nikdo

uvnitř nebyl, nic se nezměnilo, a přece věděl, že tam v době jeho nepřítomnosti někdo byl. V ponožkách došel do kuchyně. Na stole neležel žádný lístek. Kdyby tu byla Linda, nechala by mu vzkaz.

Šel do obýváku a pomalu se rozhlížel kolem dokola.

Měl tu návštěvu. Někdo přišel a zase odešel.

Wallander si natáhl gumáky a vyšel na dvůr. Obešel dům.

Když si byl jistý, že ho nikdo nešpehuje, zamířil k výběhu

a před Jussiho boudou si přidřepl.

Natáhl dovnitř ruku. To, co tam uložil, tam pořád leželo.

190

16

Plechovou krabici zdědil po otci. Nebo lépe řečeno, našel ji mezi vyřazenými obrazy, plechovkami s barvou a štětci. Když po otcově smrti vyklízel jeho ateliér, vhánělo mu to slzy do očí. Na jednom z nejstarších štětců si přečetl, že ho vyrobili ještě za války, v roce 1942. Tohle byl tátův život, pomyslel si; neustále rostoucí kupy pohozených štětců v koutech pokoje. Teprve když všechno naházel do velkých papírových tašek a nakonec ztratil

trpělivost a objednal kontejner, objevil plechovou skříňku. Byla prázdná a zrezivělá, ale Wallander si ji z dětství matně vybavoval.

Tenkrát v ní byly uložené otcovy hračky z dávných dob, preciz

ně vyvedení a krásně malovaní cínoví vojáčci, odlévací sběračka a sádrové formičky. Taky tam byly dílky stavebnice Meccano.

Kam se všechny ty hračky poděly, to nevěděl. Prohledal kaž

dou skulinu po domě i v ateliéru, ale nenašel je. Dokonce pro

hrabal staré smetiště za domem, prošťoural ho rýčem a vidlemi,

ale bez úspěchu. Plechová krabice zela prázdnotou a Wallander

v tom spatřoval symbol, dědictví, které může sám naplnit novým

obsahem. Vyčistil ji, obrousil nejhorší rez a uložil ji do sklepní kóje v Mariagatan. Až když se stěhoval do nového domu, krabice

se mu znovu připomněla. A teď se mu hodila, když zvažoval, kam

schovat černé desky nalezené u Signe v pokoji. Svým způsobem

to je její kniha, pomyslel si, je to Signina kniha a možná se v ní ukrývá vysvětlení osudu jejích rodičů.

Ukázalo se, že pod dřevěnými laťkami, na kterých Jussi spával,

je ideální skrýš. Teď se mu ulevilo, když se přesvědčil, že tam deník pořád je. Rozhodl se hned Jussiho vyzvednout. Usedlost jeho sousedů byla na druhém konci několika řepkových polí, která bě hem jeho nepřítomnosti sklidili. Šel podél struh a pak po vyjež

děné cestě, poklábosil se sousedem, ten zrovna opravoval trak

tor, a vzal si Jussiho, který skákal a škubal za řetěz, na kterém byl za domem přivázaný. Když se vrátili domů, Wallander odtáhl

dovnitř válec, rozložil na stole noviny a začal předmět zkoumat.

191

2. díl /// události pod povrchem

Postupoval obezřetně, jelikož cítil, že opatrnosti není nikdy dost.

Třeba je ten podlouhlý předmět na stole před ním nebezpečný?

Jemně tahal za konektory, tenké namotané dráty a různé kontak

ty, které příslušné drátky spojovaly. Všiml si, že na spodní straně je zřejmě utržený upínací mechanismus. Nenašel žádné sériové

číslo ani informaci o tom, kde válec vyrobili, případně komu pat

ří. Práci s demontováním válce přerušil, aby si udělal jídlo. Usma

žil si omeletu a vmíchal do ní plechovku nakládaných hub. Najedl se u televize, bez zájmu přitom sledoval nějaký fotbalový zápas a snažil se nemyslet ani na válec, ani na pohřešované manžele.

Přišel k němu Jussi a lehl si mu k nohám. Wallander mu dal vy

lízat zbytky z talíře, nesoustředěně zaznamenal, že jeden z týmů vstřelil gól, bůhví kdo to vlastně hrál, a pak vzal Jussiho vyven

čit. Byl příjemný letní večer. Usadil se na dřevěnou bílou židli, která stála s ostatním zahradním nábytkem na západní straně

domu, a pozoroval večerní slunce, jak se sklání k obzoru.

Najednou se probudil, udivený tím, že usnul. Skoro hodinu

byl mimo dosah světa. Měl sucho v puse. Šel si změřit hladinu

cukru. Hodnota byla vysoká, 15,2. Hrklo v něm. Vždyť se chová

vzorně, jí, jak má, chodí na procházky, bere léky a píchá si injekce.

A přesto má hladinu cukru moc vysokou. Nenapadalo ho lepší

řešení než si vzít víc léků. Je na čase znovu zvýšit dávky inzulinu, které tělu v přesně určený čas dodává.

Na chvíli zůstal sedět u rohu stolu, kde se píchl do prstu, aby si zkontroloval cukr. Zase se ho zmocnila skleslost a beznaděj, prokletí stárnutí. A taky obavy ohledně paměti a občasných pocitů naprosté nepřítomnosti. Dřepím tady a šťourám se v ocelovém

válci, pomyslel si, místo abych byl se svou dcerou a vnučkou.

Udělal to, co vždycky, když ho přepadla malomyslnost. Nalil

si pořádnou skleničku pálenky a obrátil ji do sebe na jeden lok.

Jednoho panáka, víc ne, a žádné dolévání. Pak znovu prozkoumal

válec, načež usoudil, že by to stačilo, šel si napustit vanu a usnul ještě před půlnocí.

192

Druhý den brzy ráno zavolal Stenu Nordlanderovi. Ten byl zrov

na na lodi, ale do hodiny prý bude zpátky na souši a pak hned

zatelefonuje zpátky.

„Stalo se něco?“ snažil se překřičet šumění.

„Jo,“ hulákal Wallander. „Nenašli jsme von Enkeovy, ale zato

jsem našel něco jiného.“

V půl osmé se ozval Martinsson a připomněl mu schůzi svo

lanou na dopoledne. Jeden švédský motorkářský gang se chystal

koupit nemovitost kousek za Ystadem. Lennart Mattson kvůli

tomu svolal poradu. Wallander slíbil, že se v deset hodin dostaví.

Neměl v úmyslu Nordlanderovi vykládat, kde přesně k válci

přišel. Po nezvané návštěvě u sebe doma se rozhodl, že už nebu

de nikomu důvěřovat, nebo aspoň ne bezvýhradně. Samozřejmě

že ten, kdo se mu vloupal do domu, mohl mít i jiný důvod a ne

muselo to nutně souviset s Hakanem a Louisou von Enkeový

mi. Ale co by to v tom případě bylo? Jakmile ráno vstal, důkladně prohledal dům odshora dolů. Okno orientované na východ

v pokoji pro hosty, který dosud nikdy nevyužil, bylo pootevřené.

S jistotou věděl, že on ho neotevíral. Zloděj mohl klidně přijít i odejít tudy, aniž by po sobě zanechal nějaké stopy. Ale proč nic nevzal? Nic nechybělo, o tom byl Wallander přesvědčený. Napadaly ho jen dvě možnosti. Buď zloděj nenašel, co hledal. Nebo tam spíš chtěl něco nechat. Proto se Wallander nesoustředil jen na chybějící předměty, ale zároveň pátral i po něčem, co doma

předtím neměl. Lezl po čtyřech a nakukoval pod židle, postele

a pohovky, obracel obrazy a prohledal i knihy. Za necelou hodi

nu, těsně předtím, než zavolal Sten Nordlander, hledání s nulo

vým výsledkem ukončil. Přemýšlel, jestli nemá říct Nybergovi,

ystadskému policejnímu technikovi, aby se mu podíval po pří

padných štěnicích. Ale zavrhl to. Znamenalo by to příliš mnoho

otázek a drbů.

Zavolal Sten Nordlander. Oznámil, že sedí se šálkem kávy na za

hrádce restaurace na ostrově Sandhamn.

193

2. díl /// události pod povrchem

„Jsem na cestě na sever,“ řekl. „Ta dovolená se protáhne až

k Härnösandu, pak to vezmu k finskému pobřeží a nakonec zpát

ky kolem Alandu. Dva týdny sám, kolem jen vítr a vlny.“

„Takže námořníka moře nikdy neomrzí?“

„Nikdy. Tak copak jsi objevil?“

Wallander mu popsal ocelový válec do nejmenšího detailu.

Starým skládacím metrem — patříval otci a byl flekatý od ba

rev — změřil přesnou délku a provázkem zjistil průměr.

„Kdes to našel?“ zeptal se Nordlander, jakmile Wallander skončil.

„Ve sklepě u von Enkeových,“ zalhal Wallander. „Víš, co to je?“

„Ne. Vůbec netuším. Ale budu přemýšlet. Říkáš, že to bylo

u nich ve sklepě?“

„Ano. Nikdy jsi nic podobného neviděl?“

„Válce mají aerodynamické a námořní vlastnosti, které je před

určují k využití všude možně. Ale zrovna takovýhle předmět se

mi nevybavuje. Rozstřihl jsi některý ten kabel?“

„Ne.“

„Udělej to. Může nám to říct víc.“

Wallander našel odlamovací nůž a opatrně rozřízl jeden černý

obal. Objevily se další tenké kabely, skoro jako dráty. Popsal do telefonu, co vidí.

„V tom případě nejde o kabely pro přívod proudu,“ zhodnotil

to Sten Nordlander. „Spíš to bude něco s komunikací. Ale úplně

přesně ti to nepovím. Budu přemýšlet.“

„Dej mi vědět, až na to přijdeš,“ řekl Wallander.

„Je zvláštní, že tam není napsané, kde to vyrobili. Výrobní číslo a místo původu se přece do oceli normálně razí. Člověk si říká, jak se to octlo doma u Hakana, kde se k tomu dostal?“

Wallander se podíval na hodinky a viděl, že musí vyrazit na

stanici, aby nepřijel pozdě. Sten Nordlander na závěr Wallande

rovi znechuceným tónem popsal, jak do přístavu zrovna připlou

vá luxusní jachta.

Schůze kvůli motorkářskému gangu trvala skoro dvě hodi

ny. Wallander byl na mrtvici z toho, jak je Mattson neschopný

194

popohnat jednání kupředu a nedojde k žádným praktickým zá

věrům. Nakonec mu trpělivost došla a přerušil Mattsona s tím,

že by se snad koupi domu dalo zabránit, když si došlápnou pří

mo na vlastníka. Pak můžou pokračovat ve vymýšlení různých

strategií, jak činnost gangu narušit nebo ztížit. Jenže Mattson si nedal říct a dál si mlel svou. Wallander měl ovšem v ruce ještě jeden důležitý trumf, o kterém nikdo další v zasedačce nevěděl.

Tu novinku se dozvěděl od Lindy a ta ji zase slyšela od kolegy ze Stockholmu. Vyžádal si slovo a pověděl, jak se věci mají.

„Je tu ještě komplikace,“ začal. „Existuje jeden nechvalně zná

mý doktor, který mezi jinými, ještě podivnějšími úkony vydal

potvrzení o nemoci nejmíň čtrnácti lidem z jednoho takového

gangu kožených bund. Všichni jsou na nemocenské, jelikož trpí

těžkou depresí.“

V místnosti to vzbudilo pobavení.

„Tenhle doktor šel právě do důchodu a bohužel se přestěhoval

sem,“ pokračoval Wallander. „Koupil si krásný domek v centru

města. Je tu samozřejmě riziko, že bude těm nebohým klučinům

na motorkách dál vydávat potvrzení, jak jsou psychicky na dně

a nemůžou pracovat. Prošetřuje to sociálka. Ale na tu se jak zná

mo nedá spoléhat.“

Vstal a šel napsat lékařovo jméno na papírovou tabuli.

„Měli bysme si na toho chlápka dát pozor,“ řekl a odešel.

Pro něj schůze skončila.

Během těch dvou dlouhých dopoledních hodin taky dál dumal

nad válcem. Teď zajel autem do knihovny a poprosil, jestli by mu pomohli vyhledat veškerou literaturu o ponorkách, válečných

lodích vůbec a taky odborné knihy o moderním válečnictví. Kni

hovnice, která chodila s Lindou do třídy, mu nanosila hromadu

knih. Už se chystal odejít, když si vzpomněl a požádal ještě o paměti špiona Wennerströma. Donesl si knihy do auta a jel do Saltsjöbadenu, kde si dal oběd v zahradní restauraci u moře. Ledva mu přinesli jídlo, objevila se Kristina Magnus sonová a zeptala se, 195

2. díl /// události pod povrchem

jestli si může přisednout. Naprosto s ním souhlasila, pokud šlo o zážitek se zdlouhavým a nanicovatým jednáním.

„Málem jsem zešílela,“ ulevila si.

„Člověk si zvykne,“ řekl Wallander. „Jak jsi věděla, že budu

tady?“

„Nevěděla. Jenom jsem měla pocit, že musím vypadnout.“

Po obědě se šli projít po cyklostezce podél pobřeží. Wallan

der moc nemluvil, většinou povídala Kristina. Viděl, že je v práci hrubě nespokojená se spoustou věcí, zejména s různými organizačními problémy. Nakonec se zastavil a podíval se na ni.

„Chystáš se odejít?“ zeptal se.

„Ne. Ale hodně by se toho mělo změnit. Napadlo mě, jaké by

to bylo, kdybys byl šéfem ty.“

„To by byla katastrofa,“ zamítl to Wallander. „Nejsem schopný

vyjít s byrokraty ve vedení a akceptovat jejich pravidla a naří

zení, natož dávat dohromady rozpočty, které stejně nikdy ne

stačí.“

Tím rozhovor skončil. Vrátili se zpátky a po cestě prohodili

pár slov o blížícím se víkendu, na který připadal svátek sluno

vratu. Kristina se zmínila, že podle předpovědi má pršet a čeká se silný vítr. Není to zrovna počasí, které by si přál pro Kláru, pomyslel si v duchu.

Došel k sobě do kanceláře, pročetl si několik zpráv z výslechu

a nějaké technické posudky, mluvil s patologem z Lundu ohled

ně jednoho vzdáleného případu a zbytek odpoledne strávil lis

továním v knížkách z knihovny. Kolem čtvrté mu zavolal jakýsi

novinář ze Stockholmu. Wallander dočista zapomněl, že slíbil

odpovědět do ankety o zaškolování nových policistů do příští

ho čísla časopisu Švédská policie. Vlastně k tomu nemá co říct, napadlo ho, ale přesto odpověděl, že v Ystadu s tím nejsou potí

že, jelikož tu odjakživa funguje neformální systém, díky němuž

nově příchozí získají osobního mentora, kterého se můžou držet.

Nedodal ovšem, že on sám letos roli mentora odmítl. Už to dělal bezmála patnáct let, teď je řada na někom jiném.

196

V pět hodin vyrazil domů a po cestě nakoupil. Než to ráno

dům opustil, nalepil na dveře a okna nenápadné kousky lepicí

pásky. Odpoledne byly všechny na svém místě. Snědl zapečenou

rybu a pustil se do knížek, které měl nakupené na jídelním stole.

Četl, dokud mu nedošly síly. O půlnoci si šel lehnout. Na střeše rachotil hustý liják. Wallander okamžitě usnul. Zvuk deště ho

pokaždé uspával, už od dětství.

Druhý den ráno přišel na stanici promočený na kůži. Vymyslel

si totiž, že se projde, a tak auto zaparkoval u železniční stanice. Vysoká hladina cukru ho zneklidňovala. Musí častěji chodit

pěšky. A uprostřed procházky ho zastihla krátká a intenzivní

přeprška. Pověsil si v kanceláři mokré kalhoty a vytáhl ze skří

ně jiné. Když si je zapínal, všiml si, že přibral. Vztekle přibouchl dveře skříně a vtom do kanceláře vešel Nyberg. Podivil se kolegově prudké reakci.

„Špatná nálada?“

„Mokré kalhoty.“

Nyberg pokýval hlavou a okomentoval to s nezaměnitelnou

směsicí humoru a pesimismu.

„Přesně chápu, co tím myslíš. V botách mokro sneseme. Ale

s kalhotama je to horší. Jako kdyby si člověk cinknul do gatí.

Vznikne příjemný teplo, ale hrozně rychle zmizí.“

Wallander se posadil a vytočil číslo na Ytterberga, ten však

byl mimo kancelář a nenechal vzkaz, kdy bude na příjmu. Už

předtím Wallander zkoušel jeho mobilní telefon, ale bez ode

zvy. Šel si pro kávu a cestou narazil na Martinssona, který se

šel zrovna provětrat. Vyšli ven spolu a posadili se před stani

cí. Martinsson se rozpovídal o jednom žháři, který jim neustále unikal.

„Sebereme ho už konečně?“ zeptal se Wallander.

„Sebereme ho pokaždé,“ odpověděl Martinsson. „Jde jenom

o to, jestli si ho budeme moct nechat. Ale máme svědka, na kte

rého sázím. Teď bysme ho fakt mohli přitlačit ke zdi.“

197

2. díl /// události pod povrchem

Vrátili se každý do své kanceláře. Wallander zůstal ještě ně

kolik hodin. Pak jel domů. Ytterbegovi se nedovolal. Ale sepsal si na list papíru nejdůležitější body a měl v úmyslu mu během ve

čera ještě zavolat. To Ytterberg vede vyšetřování. Wallander mu předá materiál, který nasbíral, černý šanon a ocelový válec. Ať si udělá nevyhnutelné i teoretické závěry sám. Wallander s pří padem nemá co do činění, nefiguruje v něm jako vyšetřovatel,

je pouze otcem své dcery a zapletl se do toho jen proto, že mu

vadilo, že její budoucí tchán s tchyní beze stopy zmizeli. Teď se soustředí na slavnost slunovratu a pak ho čeká dovolená.

Jenže všechno bylo jinak, než jak si maloval. Když přijel domů, před jeho domem stál neznámý vůz, ojetý a otřískaný ford se

silně prorezlými předními dveřmi. Vůbec to auto nepoznával.

Chvilku přemýšlel, čí by mohlo být, a pak šel na dvůr. Na bílé

dřevěné židli, zrovna tam, kde předevčírem usnul, seděla nějaká žena.

Na stole před ní stála otevřená láhev vína. Skleničku neviděl.

S nechutí ji šel pozdravit.

198

17

Byla to Mona, jeho bývalá manželka. Naposledy se letmo vidě

li před několika lety, když Linda dodělala policejní školu. Pak spolu ještě několikrát mluvili po telefonu, krátký rozhovor, víc nic.

Pozdě večer Mona usnula v ložnici a on sám si — vůbec popr

vé — ustlal v pokoji pro hosty. Bylo mu mizerně. Její duševní stav v dobách manželství se neustále měnil a často jí povolily nervy. Wallander její sentimentální výlevy a výbuchy vzteku špatně snášel. Když teď večer přijel domů, už byla silně opilá. Vstala, aby ho objala, ale zavrávorala, a kdyby ji v poslední vteřině nezachytil, nejspíš by upadla. Viděl, že je z jejich setkání nervózní a napjatá a přehnaně se nalíčila. Dívka, se kterou se Wallander seznámil před čtyřiceti lety, se skoro nemalovala, nebylo potřeba cokoliv zvýrazňovat.

Ten večer přijela, protože ji někdo ranil, tolik jí ublížil, že Wallander byl ten jediný, u koho mohla hledat útěchu. Posadil

se vedle ní venku na zahradě, nad hlavami jim poletovaly vlaš

tovky a on měl najednou zvláštní pocit, jako by se vrátila mi

nulost. Odněkud co nevidět vyhopká pětiletá Linda a začne se

dožadovat pozornosti. Ale stačil říct jen několik nemotorných

slov na uvítanou a Mona propukla v usedavý pláč. Uvedlo ho to

do rozpaků. Takhle to vypadalo v náročném závěru jejich vztahu.

Dlouho té její hře na city věřil. Stávala se z ní čím dál víc herečka, která vystupuje ve hře na manželství. Obsadila se do role, která jí vlastně neseděla. Její nadání nesměřovalo k tragice a vlastně ani ke komičnu, spíš k normálnosti, a ta velké citové turbulence nesnáší. Jenže teď brečela zas a Wallandera nenapadlo nic jiného než dojít pro ruličku toaletního papíru, aby si měla čím osušit oči. Po chvilce se utišila a omluvila se, ale jazyk se jí pletl, spíš blábolila. Wallander si přál, aby tam byla Linda, ta matku dovedla usměrnit.

199

2. díl /// události pod povrchem

Zároveň se v něm vzmáhalo ještě něco jiného, nechtěl si to

přiznat, ale ten pocit navzdory tomu připlouval a odplouval v zakázaných vlnách. Měl chuť vzít ji za ruku a odvést do ložnice. Její přítomnost ho vzrušila a moc nechybělo, aby to zkusil, hop nebo trop. Ale samozřejmě neudělal nic. Odpotácela se k psímu vý běhu, kde celý nedočkavý poskakoval Jussi. Wallander šel za ní, spíš jako ochránce než doprovod, připravený ji zachytit, kdyby

zase padala. Psa to brzy přestalo zajímat, a tak šli dovnitř, bylo jí zima. Prošla celý dům, ať jí všechno ukáže, požádala s důrazem, jako by byla někde v galerii. Zařídil si to úžasně, nemá vůbec slov, jak je to tady nádherné, i když teda ten příšerný gauč, co měli doma ještě jako manželé, ten už měl dávno vyhodit. Když jí padl zrak na jejich svatební fotografii na komodě, znovu se rozbrečela, tentokrát tak afektovaně, až dostal chuť ji vyhodit. Ale nechal ji být, uvařil kávu a uklidil láhev whisky, kterou měl vyndanou venku, a nakonec ji přiměl posadit se v kuchyni ke stolu.

Tuhle ženu jsem miloval víc než kteroukoli jinou, pomyslel

si, jak tam seděli nad hrnkem s kávou. I kdybych dneska potkal

velkou lásku, stejně zůstane Mona nejdůležitější ženou mého ži

vota. Je to fakt, který nelze změnit. Lásku možná může nahradit jiná láska, ale ten původní cit stejně zůstane. Vytváříme si život s dvojitým dnem, nejspíš proto, abychom neklesli nadoraz, když se v jednom z nich udělá díra.

Mona upíjela kávu a nečekaně vystřízlivěla. I tohle si Wallan

der pamatoval, často se dělala opilejší, než ve skutečnosti byla.

„Promiň,“ řekla. „Jsem příšerná, vnucuju se. Chceš, abych ode

šla?“

„Vůbec ne. Jen chci vědět, proč jsi přišla.“

„Proč jsi tak protivný? Můžeš snad říct, že bych tě v jednom

kuse obtěžovala?“

Wallander okamžitě před jejím výhrůžným výpadem ucouvl.

Poslední rok s Monou byl jedna dlouhá bitva a on se nechtěl ne

chat zatáhnout do jejího světa obviňování a výhrůžek. Samozřej

mě tvrdila, že on dělá to samé, a Wallander věděl, že má pravdu.

200

Oba byli pachatelem i obětí v gordickém uzlu, který se dal rozvá

zat jedině radikálním řezem. Rozvod, každý svou cestou.

„Povídej,“ vybídl ji jemně. „Proč jsi tak nešťastná?“

Následovala dlouhá a rozvleklá litanie, jarmareční odrho

vačka o zdánlivě nekonečném počtu slok, Monina vlastní verze

Kříže na hrobě Idině a Elvíry Madiganové, pomyslel si. Před rokem se seznámila s novým mužem. Na rozdíl od toho předcho

zího to nebyl rentiér se zálibou v golfu, o kterém byl Wallander přesvědčený, že vydělal peníze na rabování skořápkových firem.

Naopak, tenhle nový byl zcela prozaický majitel samoobsluhy

z Malmö, stejně starý jako ona, taky rozvedený. Ale netrvalo

dlouho a Mona ke své hrůze zjistila, že i obyčejný a poctivý obchodník s potravinami může mít psychopatické sklony. Začal ji

kontrolovat, nepřímo jí vyhrožoval a nakonec ji i fyzicky napadl.

Naivně si myslela, že to přejde, že jeho žárlivost časem opadne.

Ale nestalo se a ona to s ním teď ukončila. Její bývalý manžel

je jediný, na koho se může obrátit, protože má strach, že ji obchodník s potravinami bude pronásledovat. Zkrátka a dobře se

bojí, proto sem přišla.

Wallander přemítal, kolik z toho, co řekla, je vlastně pravda.

Na Monu nebylo dvakrát spolehnutí, občas si vymýšlela, aniž by

měla v úmyslu něco špatného. Ale v tomhle případě by jí měl nejspíš věřit a pochopitelně ho rozčílilo, že ji někdo zbil.

Když mu to celé vypověděla, udělalo se jí špatně a odběhla na

záchod. Wallander stál u dveří a slyšel, že opravdu zvrací, nebylo to divadýlko pro jediného diváka. Pak si šla lehnout na ten gauč, který se podle ní měl vyhodit, ještě párkrát zaštkala a přikrytá dekou usnula. Wallander si sedl do křesla a probíral se dalšími knihami z knihovny, i když se samozřejmě nedokázal soustředit. Po několika hodinách se náhle probudila. Když jí došlo, že je u Wallandera doma, znovu měla na krajíčku, ale tentokrát řekl, že už to stačí. Jestli má hlad, dá jí najíst, pak tu může přespat a druhý den si promluví s Lindou, ta jí určitě poradí líp než on. Jelikož jíst nechtěla, uvařil jen polévku a zasytil se spoustou 201

2. díl /// události pod povrchem

chleba. Jak seděli proti sobě u stolu, zničehonic se rozpovídala o tom, jak jim spolu kdysi bylo dobře. Wallandera napadlo, jestli tohle není skutečný důvod její návštěvy, jakési obnovené ná mluvy. Kdyby to zkusila o pár let dřív, vyšlo by jí to, pomyslel si.

Dlouho jsem si myslel, že bychom spolu jednou zase mohli žít.

Dokud mi nedošlo, že to je iluze, všechno společné už je za námi a nechci ten čas vracet.

Po jídle se chtěla něčeho napít. Ale byl nekompromisně pro

ti, dokud je pod jeho střechou, nedá jí ani kapku. Nebo si bude muset zavolat taxi a přespí někde v Ystadu v hotelu. Pokusila se rozpoutat hádku, ale nechala toho, viděla, že Wallander nehodlá ustoupit.

Když si šla kolem půlnoci lehnout, opatrně se pokusila přitáh

nout si ho k sobě. Ale Wallander se jí vymanil, jen ji pohladil po hlavě a odešel. Několikrát poslouchal za pootevřenými dveřmi.

Byla dlouho vzhůru, ale nakonec usnula.

Vyšel na dvůr, pustil Jussiho a posadil se do hamaky, která

kdysi visela před domem jeho otce. Letní noc byla jasná, bezvě

trná, plná vůní. Jussi přišel a stočil se mu k nohám. Najednou

Wallandera zaplavil odpor. V životě neexistují návraty, jakkoliv by si to třeba ve vší naivitě přál. Nelze se vrátit, ani o jediný krok.

Když si konečně lehl, spolkl půlku prášku na spaní, aby nezů

stal vzhůru. Už prostě nechtěl na nic myslet, ani na ženu, která leží v jeho posteli, ani na to, co ho mučilo venku v zahradě.

Ráno se probudil a Mona byla k jeho velkému údivu pryč. Ji

nak míval hrozně lehký spánek, ale tentokrát vůbec neslyšel, že vstala a potichu se vytratila. Na jídelním stole ležel lísteček, napsala na něj: „Promiň, že jsem tu byla, když ses vrátil domů.“ Nic víc, žádné vysvětlení, proč vlastně žádá o odpuštění. Zamyslel se, koli krát za dobu jejich manželství před něj položila takovýhle vzkaz s omluvou. Byla by jich hromada, nedokázal by je spočítat, a ani o to nestál.

202

Uvařil si kávu, nakrmil Jussiho a zvažoval, jestli nemá zavolat Lindě a říct jí o matčině návštěvě. Ale protože momentálně ze

všeho nejdřív potřeboval mluvit s Ytterbergem, rozhodl se, že

to počká.

Ráno pofukovalo, jako by se studeným větrem od severu léto

na chvíli zmizelo. Na oplocené pastvině se pásly sousedovy ovce, několik labutí letělo kamsi na východ.

Wallander vytočil číslo do Ytterbergovy kanceláře a komisař

to zvedl.

„Prý jste mě sháněl. Našel jste von Enkeovy?“

„Ne. Ale zajímalo by mě, jak pokračujete.“

„Nic nového, co by stálo za řeč.“

„Nic?“

„Vůbec nic. Vy něco máte?“

Wallander byl předem rozhodnutý, že mu poví o cestě na os

trov Bokö a o prapodivném válci, který tam našel. Ale najednou

si to rozmyslel. Netušil proč. Přece aspoň Ytterbergovi by měl

důvěřovat.

„Vlastně ne.“

„Já se ozvu.“

Když byl krátký a nicneříkající rozhovor u konce, vydal se Wallander na stanici. Potřeboval si ten den projít neveselý případ ublí

žení na zdraví, ke kterému byl přivolaný jako svědek. Všichni

sváděli vinu na všechny a oběť, která ležela dva týdny v kómatu, si na nic nepamatovala. Wallander přijel na místo činu jako první, proto měl své dojmy vylíčit v soudní síni. Teď musí napnout veškeré síly, aby si připomněl, co tam viděl. Dokonce i zpráva, kterou vlastnoručně napsal, mu připadala neskutečná.

Najednou stála ve dveřích Linda. Bylo po dvanácté.

„Pochopila jsem, žes měl nečekanou návštěvu,“ řekla.

Wallander odstrčil otevřené šanony a zadíval se na svou dceru.

V obličeji už nebyla tolik oplácaná, možná nějaký ten kilogram

shodila.

203

2. díl /// události pod povrchem

„Takže ti Mona zazvonila u dveří?“

„Volala mi z Malmö. Byla nešťastná, prý jsi na ni byl hnusný.“

Wallander zalapal po dechu.

„Co tím jako myslela?“

„Nechtěl jsi ji pustit dál, i když jí bylo zle. Pak jsi jí málem nedal nic k jídlu a zamkl jsi ji v ložnici.“

„Nic z toho není pravda. Ta nána lže.“

„Neříkej takhle mojí mámě,“ zamračila se.

„Lže, ať se ti to líbí nebo ne. Přivítal jsem ji, vzal jsem ji dál, osušil jsem jí slzy, a dokonce jsem jí dal čisté povlečení.“

„Každopádně nelhala o svém novém příteli. Viděla jsem ho. Je

přesně tak okouzlující jako typický psychopat. Máma má zvlášt

ní schopnost zamilovat se pokaždé do špatného chlapa.“

„Díky.“

„Tím samozřejmě nemyslím tebe. Ale ten praštěnej golfista

nebyl o moc lepší než tenhle.“

„Otázka je, co s tím nadělám já.“

Linda se zamyslela. Ukazovákem levé ruky si mnula nos. Přes

ně jako její děda, napadlo ho. Nikdy předtím si toho nevšiml

a vyprskl smíchy. Udiveně se na něj podívala. Vysvětlil jí to. Rozesmála se taky.

„Mám v autě Kláru,“ řekla pak. „Jenom jsem se tě na tu záleži

tost s mámou chtěla zeptat. Probereme to později.“

„To je malá v autě sama?“ rozezlil se Wallander. „Jak ji tam

můžeš takhle nechat?“

„Je tam s ní kamarádka. Co si o mně myslíš?“

Ve dveřích se otočila.

„Máma asi potřebuje naši pomoc,“ řekla.

„Já jsem pořád k dispozici,“ řekl. „Ale budu rád, když příště

přijede střízlivá. A když předem zavolá.“

„A ty jsi vždycky střízlivý? A pokaždé zavoláš předem? Copak

ti nikdy nebylo mizerně?“

Nepočkala na odpověď a šla. Wallander si přitáhl svoji zprávu,

když vtom zavolal Ytterberg.

204

„Za pár dní mi začíná dovolená,“ vysvětlil. „Zapomněl jsem

vám to říct.“

„Co budete dělat?“

„Pojedu do staré vechtrovny, leží na krásném místě u jezera

kousek od Västerasu. Ale chtěl jsem vám říct, co si myslím o pří

padu von Enkeových. Když jsme spolu mluvili před chvílí, byl

jsem s tím moc rychle hotový.“

„Poslouchám.“

„Řekněme to takhle. Mám ohledně jejich zmizení dvě teorie

a moji kolegové jsou se mnou zajedno. Uvidíme, jestli máte stejný názor. Buďto obě zmizení naplánovali spolu. Z nějakého důvodu

se rozhodli, že se každý ztratí jindy. To se dá vysvětlit různě. Pokud by například jejich záměrem byla změna identity, mohl jet

von Enke napřed, aby na nějakém neznámém místě všechno při

pravil na její příjezd. Setká se s ní na cestě poseté palmovými ratolestmi a růžemi, abych se vyjádřil slovy bible. Ale samozřejmě to může mít i jiné důvody. To je první ze dvou úvah, na kterých pracujeme. Pak už existuje jen jedna myslitelná možnost. Totiž ta, že na nich byl spáchaný trestný čin. Zkrátka a dobře, že jsou mrtví.

Je obtížné nějak vysvětlit, čím si to násilí vysloužili a proč se to stalo při dvou různých příležitostech. Ale mimo tyhle dvě teorie nás nic jiného nenapadá. Dál už je akorát pusto a prázdno.“

„Asi bych uvažoval stejně.“

„Radil jsem se s největšími kapacitami v oboru, jaké můžou být

okolnosti něčího zmizení. Náš úkol je jednoduchý v tom smyslu,

že máme jediný cíl.“

„Najít je.“

„Nebo aspoň pochopit, proč je najít nemůžeme.“

„Neobjevily se žádné nové detaily?“

„Vůbec nic. Ale je tu samozřejmě jedna osoba, kterou musíme

brát v potaz.“

„Myslíte jejich syna?“

„Je to nutné. Pokud budeme předpokládat, že svoje zmizení

zinscenovali, otázka zní, proč ho vystavili něčemu tak hroznému.

205

2. díl /// události pod povrchem

Je to nelidské, a to ještě mírně řečeno. Přitom nemáme dojem, že by byli hrubí. Víte to sám, vždyť jste se s nimi setkal. Fakta, která jsme zjistili o Hakanu von Enkem, jasně hovoří o oblíbeném veliteli, byl to důstojník bez nějakých móresů, chytrý, spravedlivý, nikdy nebyl náladový. Nejhorší, co kdo zmínil, byla sem tam určitá netrpělivost. Ale kdo někdy není netrpělivý? Louisu jako učitelku měli žáci rádi. Byla tichá, to říkalo hodně z nich. Ovšem to, že člověk nemluví v jednom kuse, se dá těžko považovat za podezřelé. Někdo musí občas taky poslouchat. Každopádně je

krajně nepravděpodobné, že by žili dvojím životem. Dokonce

jsme oslovili experty z Europolu. Osobně jsem po telefonu mlu

vil s francouzskou policistkou, nějaká mademoiselle Germaino

vá z Paříže, která měla spoustu bystrých postřehů. Potvrdila mi moji myšlenku, že se na to taky musíme podívat z úplně jiného

úhlu.“

Wallanderovi došlo, jak to myslí.

„Jakou roli v tom může hrát Hans?“

„To je ono. Kdyby byl ve hře velký majetek, možná bysme našli

konec vlákna tam. Ale není to tak, mluvíme všehovšudy o pří

jmech ve výši zhruba milionu korun, pokud nepočítáme byt, kte

rý má hodnotu sedm nebo osm milionů. Dalo by se určitě říct, že pro obyčejného smrtelníka je to spousta peněz. Jenže být dneska bez dluhů a s tímhle příjmem, to se člověk může považovat leda tak za dobře situovaného. Ale sotva za bohatého.“

„Mluvil jste s Hansem?“

„Před pár týdny byl ve Stockholmu na jednání s finanční in

spekcí. Tehdy mě vlastně sám od sebe kontaktoval a mluvili jsme spolu. Každopádně mám dojem, že ten strach nehraje a vůbec

nechápe, co se stalo. Navíc v práci vydělává značné sumy peněz.“

„Takže takhle si teď stojíme.“

„No, není to zrovna silná pozice. Musíme dál šťourat, přestože

hlína je strašně tvrdá.“

Najednou se Ytterberg odtáhl od sluchátka a Wallander slyšel,

jak kus od telefonu nadává. Pak se vrátil.

206

„Jedu na dovolenou,“ zopakoval. „Ale vždycky tu je někdo v po

hotovosti.“

„Slibuju, že budu volat, jen když to bude důležité,“ uzavřel rozhovor Wallander.

Poté vyšel ven před budovu a posadil se na lavičku u vchodu.

Dumal nad tím, co mu Ytterberg řekl.

Zůstal dlouho sedět. Monin náhlý příjezd mu odčerpal síly.

Nestojí o to, aby mu nadělala v životě zmatek tím, že mu začne

znovu klást nějaké požadavky. Pokud se na prahu jeho domu ob

jeví zase, musí jí to jasně vysvětlit a taky musí přesvědčit Lindu, aby se postavila na jeho stranu. Klidně Moně pomůže, o to nejde, ale minulost je pryč, už zkrátka není.

Sešel z kopce ke stánku s rychlým občerstvením naproti ne

mocnici. Okamžitě u něj byla kavka a přizobla si plivanec bram

borové kaše, která mu z tácku ukápla na zem.

Najednou ho zaplavil pocit, že něco zapomněl. Rozhlédl se

kolem sebe po služební pistoli. Nebo že by zapomněl něco jiné

ho? Taky si zničehonic nebyl jistý, jestli ke stánku přijel autem, nebo šel pěšky.

Zahodil nedojedenou porci na tácku do koše a znovu se roz

hlédl. Auto nikde. Pomalu se vydal k policejní stanici. Když do

šel zhruba do půlky kopce, paměť se mu vrátila. Polil ho studený pot a rozbušilo se mu srdce. Už nemůže rozhovor s lékařem dál

odkládat. Tohle je potřetí během krátké doby a on chce vědět, co se mu to děje s hlavou.

Když se vrátil na stanici, zavolal doktorce, u které byl napo

sledy. Objednali ho na termín několik dní po slunovratu. Jak

mile zavěsil, zkontroloval, jestli je služební pistole zamčená na svém místě.

Zbytek dne si připravoval vystoupení u soudu. V šest hodin

zaklapl poslední šanon a hodil ho na židli pro hosty. Už stál

s bundou v ruce, když ho něco napadlo. Nevěděl, odkud se ta myš

lenka vzala. Proč si vlastně von Enke nevzal tajný deník s sebou, 207

2. díl /// události pod povrchem

když byl za Signe naposledy? Wallandera napadala jen dvě mož

ná vysvětlení. Buď se ještě hodlá vrátit, nebo se mu stalo něco, co mu návrat znemožnilo.

Znovu si sedl ke stolu a našel číslo do Niklasgardenu. Zvedla

to ona žena s krásným, rozechvělým hlasem.

„Jen jsem chtěl vědět, jestli je na tom Signe jako obvykle,“ řekl.

„Žije ve světě, kde se toho mění strašně málo. Kromě toho

neviditelného procesu, který se týká nás všech, to jest stárnutí.“

„Otec za ní asi na návštěvě nebyl, že?“

„Copak nezmizel? Nebo se už našel?“

„Ne. Jen mě to tak napadlo.“

„Zato tu včera byl její strýc, přijel ji pozdravit. Měla jsem volno, ale viděla jsem to v knize návštěv.“

Wallander zatajil dech.

„Strýc?“

„Zapsal se jako Gustaf von Enke. Přijel odpoledne a byl tu víc

než hodinu.“

„Jste si naprosto jistá tím, co mi říkáte?“

„Proč bych si vymýšlela?“

„Pravda, proč byste si vymýšlela. Mohla byste mi zavolat, kdy

by ten strýc za Signe přijel znova?“

Rázem zneklidněla.

„Je snad něco špatně?“

„Kdepak, vůbec ne. Děkuju vám za ochotu.“

Položil sluchátko a zůstal sedět. Neplete se, je si jistý. Příbuzenstvo rodiny von Enkeových prošel natolik pečlivě, aby věděl, že tam žádný strýc není.

Ať už Signe navštívil kdokoliv, udal falešné jméno a smyšlený

příbuzenský vztah.

Wallander jel domů. Neklid, který cítil předtím, se teď vrátil

s plnou silou.

208

18

Nazítří ráno se Wallander probudil s teplotou a bolelo ho v krku.

Usilovně se snažil přesvědčit sám sebe, že si to jen namlouvá,

ale nakonec sáhl po teploměru a naměřil třicet osm devět. Za

volal do práce a nahlásil nemoc. Většinu dne pak strávil v po

steli a v kuchyni, obklopený vypůjčenými knihami, které ještě

neprošel.

V noci se mu zdálo o Signe. Přijel na návštěvu do Niklasgarde

nu. Najednou zjistil, že se v posteli krčí někdo jiný. V pokoji byla tma, pokusil se rozsvítit, ale světlo nefungovalo. Vytáhl z kapsy mobil a použil ho jako baterku. Ve slabém modrém šeru viděl, že v posteli leží Louisa. Byla přesnou kopií své dcery. Přepadla ho nekontrolovatelná hrůza. Jenže když chtěl vyběhnout z pokoje, dveře byly zamčené.

V tu chvíli se probudil. Byly čtyři hodiny, letní ráno už svět

lalo. Cítil, jak ho začíná bolet v krku, a bylo mu horko. Rychle se snažil znovu usnout. Ráno se pak pokoušel sen vysvětlit, ale k ničemu se nedobral. Jen měl pocit, že pokud jde o zmizení Ha kana a Louisy von Enkeových, každá vrstva, kterou odkryje, jen

zakrývá další.

Vstal, ovázal si kolem krku šátek, zapnul počítač a zadal si

Gustafa von Enkeho do vyhledávače. Nikdo toho jména neexis

toval. V osm hodin zavolal Ytterbergovi, který byl poslední den v práci před nástupem na dovolenou. Zrovna se chystal ke krajně nepříjemnému výslechu muže, který se pokusil uškrtit svou ženu a dvě děti, pravděpodobně proto, že si našel jinou.

„Musí ale člověk zavraždit i děti?“ položil řečnickou otázku.

„To je jako v antické tragédii.“

Wallander o divadelních hrách napsaných před více než dvě

ma tisíci lety nic moc nevěděl. Jednou ho ale Linda vzala na

Médeu, když ji hráli v Malmö. Zaujalo ho to. Ale ne natolik, aby 209

2. díl /// události pod povrchem

začal chodit do divadla pravidelně. Jeho poslední návštěva

k tomu taky dvakrát nepřispěla.

Pověděl Ytterbergovi o telefonátu s Niklasgardenem.

„Jste si naprosto jistý?“

„Ano,“ potvrdil Wallander. „Žádný strýc neexistuje. Jeden bra

tranec v Anglii, ale to je všechno.“

„Nesporně to zní divně.“

„Vím, že vás čeká dovolená. Ale třeba máte někoho, kdo by tam

mohl zajet a zjistit popis toho člověka.“

„Mám tu jednu šikovnou kolegyni, jmenuje se Rebecka Anders

sonová,“ řekl Ytterberg. „Je naprosto vynikající na tyhle úkoly, přestože je dost mladá. Promluvím s ní.“

Vyměnili si příslušná telefonní čísla a Wallander už chtěl za

věsit, ale Ytterberg ho zadržel.

„Máte občas taky takový pocit?“ zeptal se. „Skoro zoufalou

touhu vyhrabat se z toho hnoje, ve kterém trčíme až po krk?“

„Stává se mi to.“

„Čím to je, že to vydržíme?“

„Nevím. Asi nějaký pocit zodpovědnosti, řekl bych. Kdysi jsem

měl mentora, starý kriminalista Rydberg. Takhle to vždycky říkal.

Je to otázka zodpovědnosti, nic jiného.“

Trvalo půl hodiny, než zavolala Rebecka Anderssonová. Zkon

trolovala si údaje, které měla od Ytterberga, a měla v úmyslu do Niklasgardenu zajet ještě ten den dopoledne.

Wallander si udělal snídani a pak šel na záchod. Když spláchl,

záchodová mísa přetekla. Zkusil uvolnit odpad gumovým zvo

nem, leč marně. Vztekle mísu nakopl a šel zavolat Jarmovi. Ten

byl ale opilý, a přestože chtěl přijet, Wallander odmítl. Následně strávil bezmála dvě hodiny hledáním jiného instalatéra, který by přijel odpad spravit. Teprve ve dvanáct hodin vjelo na dvůr auto a z něj vystoupil veselý polský instalatér hovořící prakticky nesrozumitelnou švédštinou. Wallanderovi se vybavila debata v no vinách před několika lety, kde se psalo o polských řemeslnících, kteří zaplavili Evropu jako nechtěné mračno kobylek. Polák byl

210

nicméně s odpadem hotový ani ne za dvacet minut. Při placení

si Wallander uvědomil, že si muž řekl o podstatně nižší částku

než Jarmo.

Vrátil se ke knihám. Rebecka Anderssonová zavolala kolem

druhé. Pořád ještě byla v Niklasgardenu.

„Prý jste chtěl ty údaje co nejdřív,“ řekla. „Jsem v zahradě na lavičce. Venku je krásně. Máte po ruce něco na psaní?“

„Mám.“

„Muž kolem padesátky, na sobě měl elegantní oblek s krava

tou, velmi přátelský, světlé kudrnaté vlasy, modré oči. Mluvil tím, čemu říkáme spisovná švédština, čili žádný specifický dialekt,

a rozhodně neměl cizí přízvuk. Jedna věc je jasná už teď. Nikdy předtím tu nebyl. Museli mu ukázat, kde je její pokoj. Ale zřejmě se nad tím nikdo nepozastavil.“

„Co řekl?“

„Vlastně nic. Jen byl nesmírně milý.“

„A pokoj?“

„Požádala jsem dva zaměstnance, aby nezávisle na sobě pokoj

prohlédli, jestli si nevšimnou nějaké změny. Nic nepozorovali.

Připadalo mi, že jsou si opravdu jistí.“

„A přesto tam byl skoro dvě hodiny?“

„To není úplně přesný údaj. Liší se to. Místní nejsou zjevně až tak důslední, pokud jde o zapisování času návštěv. Myslím, že

tam byl minimálně hodinu, možná hodinu a půl.“

„Co se dělo pak?“

„Odešel.“

„Jak se tam dostal?“

„Autem. To je podle mě dané. Ale nikdo vůz neviděl. A najed

nou byl pryč.“

Wallander se zamyslel. Ale žádné další otázky ho nenapada

ly, a tak jí poděkoval za pomoc. Za oknem se mihlo žluté poš

ťácké auto a odfrčelo po silnici. V županu a dřevácích došel ke schránce. Ležel v ní jediný dopis s razítkem z Ystadu. Odesílatel byl nějaký Robert Akerblom. Wallander měl mlhavý dojem, že 211

2. díl /// události pod povrchem

mu to jméno něco říká, ale nemohl si vzpomenout, v jaké sou

vislosti se s tím člověkem setkal. Posadil se v kuchyni ke stolu a roztrhl obálku. Uvnitř byla fotografie, muž a dvě dívky. Jakmile muže uviděl, hned věděl, o koho jde. V hlavě se mu vynořila patnáct let stará bolestná vzpomínka. Na začátku devadesátých

let někdo brutálně zavraždil manželku Roberta Akerbloma. Ta

událost měla prapodivnou spojitost s Jihoafrickou republikou

a pokusem o vraždu Nelsona Mandely. Wallander fotku obrátil

a přečetl si: „Připomínka naší existence a poděkování za veške

rou podporu, kterou jste nám poskytl během nejtěžšího období

našeho života.“

Přesně tohle jsem potřeboval, pomyslel si. Důkaz, že to, co

děláme, má přese všechno pro spoustu lidí velký význam. Při

pevnil si fotku na zeď.

Na druhý den připadal slunovrat. Přestože mu nebylo dobře,

rozhodl se zajet na nákup. Nerad se mačkal v obchodě, nakupo

vání vlastně vůbec neměl rád, ale byl pevně rozhodnutý, že na

jeho slavnostní tabuli nebude nic chybět. Pití už měl prozíravě nachystané. Napsal si nákupní seznam a vyrazil.

Druhý den bolest v krku polevila a teplota zmizela. V noci tro

chu sprchlo, ale ráno se vyjasnilo. Wallander se díval k obzoru a vyhodnotil počasí tak, že by mohli sedět venku. Když na pátou dorazila Linda s rodinou, všechno bylo připravené. Linda ho za přípravy pochválila a pak si ho vzala stranou.

„Dorazí ještě někdo.“

„A kdo?“

„Máma.“

„To teda ne! Proč má přijet? Víš, jak to dopadlo posledně.“

„Nechci, aby v takový sváteční večer byla doma sama.“

„Ale pak si ji vezmeš k sobě.“

„Neboj se. Mysli na to, že děláš dobrý skutek, když ji taky po

zveš.“

„Kdy přijede?“

212

„Řekla jsem jí na půl šestou. Už tu brzo bude.“

„Jestli se opije, je to na tvou zodpovědnost.“

„Jasně. A nezapomeň, že Hans ji má rád. Navíc má taky právo

být se svou vnučkou.“

Wallander na to už nic neřekl. Ale když pak na chvilku osaměl

v kuchyni, hodil do sebe panáka na uklidnění.

Mona přijela a zpočátku šlo všechno hladce. Hezky se oblékla

a byla v dobré náladě. Jedli, pili s mírou a užívali si krásného po

časí. Wallander se díval, jak se Mona s naprostou jistotou ujala své vnučky. Jako by ji znovu viděl s malou Lindou. Ale klid nevydržel celý večer. Kolem jedenácté najednou Mona začala mluvit o starých křivdách. Linda se ji pokoušela uklidnit, ale Mona si zřejmě přihnula víc, než si mysleli, možná měla placatku schovanou v kabelce. Wallander nejdřív mlčel a poslouchal, co jim touží sdělit, ale pak už to nevydržel. Uhodil pěstí do stolu a řekl jí, ať vypadne. Linda už taky nebyla úplně střízlivá a rozkřikla se na něj, ať toho nechá, vždyť přece o tolik nejde. Jenže jeho se Moniny řeči dotkly. Když po všech těch letech pochopil, že už mu nechybí, jeho pocity se změnily v obvinění. To kvůli Moně ztratil tolik let, aniž si našel nějakou jinou partnerku. Zvedl se od stolu, vzal Jussiho a odešel.

Když se za půl hodiny vrátil, společnost už se rozešla. Mona

seděla v autě, Hans měl řídit, vypil jen jednu skleničku vína.

„Škoda, že to dopadlo takhle,“ řekla Linda. „Byl to hezký ve

čer. Ale teď chápu, že to její pití vždycky povede k takovýmhle koncům.“

„Takže jsem měl pravdu?“

„Jo, když jinak nedáš. Možná jsem ji sem neměla zvát. Teď ale

každopádně víme, že potřebuje pomoc. Jak to, že jsem to nepo

znala dřív? Moje máma se upíjí k smrti.“

Pohladila ho po tváři a objali se.

„Bez tebe bych to nezvládl,“ řekl jí.

„Už brzo tady Klára bude moct být s tebou sama. Za rok dva.

Roste jako z vody.“

213

2. díl /// události pod povrchem

Wallander jim zamával na rozloučenou a šel posbírat špinavé

nádobí. Pak udělal něco, k čemu se uchyloval jen jednou dvakrát za rok. Našel doma doutník a šel si ven zapálit.

Začínalo být chladno. Wallander se toulal v myšlenkách. Vzpo

mněl si na bývalé spolužáky, se kterými chodil do školy v Lim

hamnu. Jak se asi odvíjel jejich život? Před pár lety měli třídní sraz, ale tehdy se tam neobtěžoval jet. Teď toho litoval. Kdyby viděl, kam se dostali, mohlo to otevřít nový úhel pohledu na jeho vlastní život. Odložil doutník a v šupleti našel starou školní fotografii z roku 1962, z posledního ročníku. Obličeje si pamatoval a taky skoro všechna jména. Třeba Siv, nejplašší děvče na svě tě a jinak matematický génius. On sám stál v horní řadě, druhý

zleva, s vlasy na ježka a letmým úsměvem na rtech. Na sobě měl

šedý svetr a pod ním flanelovou košili.

Teď je nám šedesát, pomyslel si. Naše životy pomalu vplouvají

do poslední fáze. O moc víc už se toho nestane.

Seděl venku až do dvou hodin v noci. Na okamžik zaslechl

vzdálenou hudbu, přišlo mu to jako Valčík Calleho Schewena, ale nebyl si jistý. Šel si lehnout a ráno si přispal. Ještě v posteli pak začal listovat vypůjčenými knížkami. Najednou se zprudka posadil. V jedné knize o amerických ponorkách a neustálém měření sil s jejich sovětskými protějšky v průběhu studené války právě dolistoval k několika černobílým fotografiím.

Zíral na ten snímek a srdce se mu rozbušilo. Nebylo pochyb.

Na fotografii byl tentýž předmět, který si přivezl z ostrova Bokö.

Vyskočil z postele a vytáhl velký válec zpoza skříně se starými botami, kam ho uložil.

S pomocí anglického slovníku se ujišťoval, jestli kapitolu, k níž fotografie patřila, pochopil zcela správně. Mluvilo se v ní o Jamesi Bradleym, který na začátku sedmdesátých let velel skupině ponorek v rámci americké válečné flotily. Kapitán byl známý

tím, že často trávil noc v kanceláři v Pentagonu a promýšlel nové způsoby, jak Rusy trumfnout. Jednou, když byla ohromná

214

budova Pentagonu prakticky liduprázdná, vyjma ostrahy, která

bez ustání procházela chodbami tam a zpátky, dostal Bradley ná

pad. Byla to bomba a Bradleymu došlo, že s tím musí jít rovnou

za Henrym Kissingerem, Nixonovým poradcem pro národní bez

pečnost. O Kissingerovi tehdy kolovala legenda, podle níž zřídkakdy vydržel poslouchat někoho déle než pět minut a v žádném

případě nepřekročil hranici dvaceti minut. Bradley s ním mluvil přes tři čtvrtě hodiny. Když se pak vrátil do Pentagonu, byl přesvědčený, že dostane peníze i vybavení, které potřeboval. Kissinger mu nic neslíbil, ale Bradley na něm viděl, že je tím nápadem naprosto fascinovaný.

Bylo urychleně rozhodnuto, že se pro přísně tajný projekt

použije ponorka Halibut. Mezi americkými ponorkami patřila

k těm největším. Wallanderovi poklesla brada, když si přečetl

její hmotnost, délku, vyzbrojení a počet důstojníků a členů po

sádky. V podstatě mohla být v terénu celoročně, jen stačilo čas od času vyplout na hladinu a nabrat čerstvý vzduch a zásoby

jídla. Na otevřeném moři trvalo doplnění potravinových zásob

méně než hodinu. Ale aby splnila svůj tajný úkol, stejně ji mu

seli přebudovat. Bylo třeba ji vybavit přetlakovou komorou pro

potápěče, kteří měli hluboko u mořského dna splnit nejnároč

nější část úkolu.

Bradleyho nápad byl v zásadě velmi prostý. Aby mohla pro

bíhat komunikace mezi štáby na pevnině a jadernými ponorka

mi vyplouvajícími ze základen v Petropavlovsku na Kamčatce,

položili Rusové na dno Ochotského moře komunikační kabel.

Bradleyho plán spočíval v tom, že se ke kabelu připevní odpo

slouchávací zařízení.

Byl v tom ovšem podstatný háček. Ochotské moře má rozlo

hu přes šest set tisíc čtverečních kilometrů. Jak by se tak asi dalo zjistit, kudy přesně podmořský kabel vede? Ukázalo se, že řešení je navzdory všem předpokladům stejně prosté jako samotný ná pad s odposloucháváním.

215

2. díl /// události pod povrchem

Bradley si té noci v Pentagonu vzpomněl na dobu, kdy jako

kluk trávil léto u řeky Mississippi. Vzpomínka na dětství roz

louskla bez námahy celý problém. Podél břehů Mississippi stály

v pravidelných rozestupech cedule s nápisem: „Zákaz kotvení.

Podvodní kabel.“ Pokud nepočítáme Vladivostok, východní Rus

ko je vyloženě pustina. Tudíž se to tam asi nebude zrovna hem

žit místy, kde by se kabel dal položit. A dokonce i v Sovětském svazu mají cedule.

Halibut se vydal na cestu a pod vodou překonal Tichý oceán.

Po dobrodružné plavbě se za čilého sonarového kontaktu s rus

kými ponorkami dostal až do ruských vod. Tam nastala jedna

z nejriskantnějších fází operace, kdy bylo třeba nepozorovaně

se prosmýknout některým z průlivů mezi Kurilskými ostrovy.

Podařilo se to jen díky tomu, že Halibut byl vybavený nejpo

kročilejším poplašným systémem proti minovým hradbám a so

narovým spojením. V relativně krátkém čase Američané kabel

objevili. Teď zbývala nejtěžší část mise. Jak propojit kabel s odposlouchávacím zařízením, aniž by si toho Sověti všimli? Po ně

kolika neúspěšných pokusech se dostavil kýžený výsledek a po

sádka ponorky mohla poslouchat, jak se Rusové na základně

dorozumívají s velitelem na ponorce a naopak. Jako poděkování

se Bradley později osobně setkal s prezidentem Nixonem a ten

mu poblahopřál k velkému úspěchu.

Wallander se šel posadit ven na zahradu. Pustil Jussiho a ten

zmizel za domem. Foukal štiplavý vítr, ale v rohu u zdi domu bylo závětří. V duchu si položil dvě jednoduché otázky. Jak mohl takovýhle válec skončit ve švédských vodách? A jakým způsobem se týkal Hakana a Louisy von Enkeových? Je to větší, než si do

kážu představit, pomyslel si. Za těmi zmizelými vězí něco, na co můj rozum nestačí. Odteď potřebuju pomoc.

Váhal, ale ne moc dlouho. Pak šel dovnitř a zavolal Stenu

Nord landerovi. Jako obvykle byl špatný signál, ale s určitým úsilím se dorozuměli.

216

„Kde jsi?“ zeptal se Wallander.

„V Gävleském zálivu. Slabý vítr od jihozápadu, lehce pod mra

kem, jinými slovy naprostá balada. Kde jsi ty?“

„Doma. Musíš sem přijet. Objevil jsem něco, co musíš vidět.

Sedni na letadlo.“

„Takže je to důležité?“

„Jsem si tak jistý, jak jen to jde. Nějak to souvisí s Hakanovým zmizením.“

„Přiznávám, že jsi mě navnadil.“

„Samozřejmě je tu riziko, že se pletu. Ale v tom případě jsi zítra zpátky na lodi. Letenky zaplatím.“

„To není třeba. Ale počítej, že dorazím nejdřív pozdě večer. Do Gävle mi ještě kus zbývá.“

„Vyzvednu tě, dej vědět, kdy přiletíš.“

Bylo už šest hodin, když se Sten Nordlander ozval. Tou dobou

byl na Arlandě a za hodinu odlétal do Malmö.

Wallander se nachystal, že pro něj zajede. Jussiho nechal

v domě. Případného nezvaného hosta by určitě zahnal.

Letadlo přistálo na čas. Wallander čekal, až Nordlander pro

jde nehlučnými dveřmi v příletové hale. Společně pak vyrazili

k němu domů, aby si na ten podivný ocelový válec posvítili.

217

2. díl /// události pod povrchem

19

Když Wallander vyzvedl válec na jídelní stůl, Sten Nordlander

ho okamžitě poznal. Na vlastní oči nikdy nic podobného neviděl.

Ale měl dost přesnou představu, na co se právě dívá, z kreseb,

náčrtků a fotografií.

Neskrýval údiv. Wallander už byl rozhodnutý, že není důvod

pokračovat ve hře na kočku a myš. Jestliže byl Nordlander nej

lepším přítelem Hakana von Enkeho za jeho života, měl by být

jeho nejlepším přítelem i po jeho smrti, pokud se ukáže, že je to tak zlé. Wallander prostřel ke kávě a vypověděl svému hostu celý příběh o tom, jak se válec dostal až k němu. Nic nevynechal, začal u snímku dvou mužů a rybářského člunu a skončil tím, jak se mu podařilo identifikovat předmět, který vytáhl na světlo z tmavé

rybářské boudy na Bodö.

„Nevím, jak ti to připadá,“ řekl nakonec. „Jestli to za tu cestu z Gävle stálo, nebo ne.“

„To rozhodně ano,“ přisvědčil Nordlander. „Jsem zrovna tak

šokovaný jako ty. Tohle není žádná atrapa. Možná taky tuším

určitou souvislost.“

Minula jedenáctá. Sten Nordlander s díky odmítl normální

večeři a spokojil se s čajem a suchary. Wallander se musel dlouho přehrabovat mezi poloprázdnými pytlíky ve spíži, než objevil balíček sušených ovesných chlebíčků. Většina jeho obsahu už byla rozdrobená na strouhanku.

„Jsem v pokušení pokračovat v povídání,“ řekl Nordlander.

„Ale můj lékař mi kladl na srdce, abych si nezvykal na ponocová

ní, ať už bez silného alkoholu, nebo s ním. Takže to probereme

zítra. Jen mi půjč tu knihu, ve které jsi našel tu fotku, ať si ji před spaním ještě prolistuju.“

Druhý den bylo teplo a venku se nepohnul ani lísteček. Nějaký

dravý pták stál ve vzduchu nad mezí. Fascinovaný Jussi nehnutě

218

seděl a ptáka pozoroval. Wallander vstal už v pět hodin, nemohl se dočkat, až si vyslechne Nordlanderovo vysvětlení.

Nordlander vyšel z pokoje pro hosty v půl osmé. S velkým za

líbením se zahleděl do zahrady a kochal se výhledem.

„Říká se, že Skane je placatá a dost neživotná krajina,“ řekl.

„Tady vidím něco úplně jiného. Krajina jako vlna zastavená v pohybu. Dá se to tak říct? A támhle v dálce moře?“

„Vidím to podobně,“ přitakal Wallander. „Husté černé lesy mě

děsí. V tomhle otevřeném prostoru se člověk těžko schová. A to

je dobře. Všichni se občas potřebujeme ukrýt, tak to asi je, ale někteří to dělají až příliš často.“

Sten Nordlander se na Wallandera zadumaně podíval.

„Napadlo tě totéž co mě? Že se Hakan a Louisa z důvodů, které

neznáme, někde ukrývají?“

„To patří k běžnému postupu, když se pátrá po nezvěst

ných.“

Po snídani Nordlander navrhl, aby se šli projít.

„Po ránu potřebuju pohyb. Jinak se mi nerozběhne trávení.“

Jussi vystřelil jako černá čára ke skupinkám stromů, kde se

v malých proláklinách s vodou vždycky našlo něco zajímavého

pro psí čenich.

„Na začátku sedmdesátých let byly chvíle, kdy jsme si napros

to vážně mysleli, že Rusové jsou po vojenské stránce tak silní, jak to navenek působilo,“ začal Nordlander. „Říjnové vojenské

přehlídky ukazovaly pravdu, tak to aspoň vypadalo. Tisíce vo

jenských expertů sledovaly v televizi ty vozy sunoucí se kolem

Kremlu a jejich nejdůležitější otázka zněla: Copak nám asi neukazují? Bylo to v době, kdy studená válka byla ještě v plném proudu, abych tak řekl. Rok předtím, než skřet vylezl na denní světlo a pukl.“

Zastavili se u příkopu. Lávka byla polorozpadlá. Wallander

našel jiné prkno, ne tak shnilé, a položil ho přes příkop, aby mohli přejít.

219

2. díl /// události pod povrchem

„Skřet pukl,“ zopakoval Wallander. „Můj starý kolega Rydberg

tohle říkával, když se ukázalo, že nějaký směr pátrání je úplně mimo mísu.“

„V tomhle případě to bylo prozření, že ruské vojsko není tak

silné, jak jsme si mysleli. Bylo to docela děsivé poznání. Postupně nabývalo jasných kontur, jak naši lidé dávali dohromady sklá

danku z dílčích informací, které se podařilo získat díky špionům, letounům U2 nebo obyčejným televizním záběrům. Ruská armá

da byla na všech úrovních v rozkladu a ve spoustě konkrétních

případů se ukázalo, že jde jen o dobře zkonstruovanou prázdnou

slupku. To, co teď říkám, si nesmíš vykládat tak, že snad neexistovala reálná a silná hrozba v podobě země disponující jadernými zbraněmi. To ano. Ale celá jejich ekonomika byla prohnilá, byrokracie neschopná a strana nevěřila už ani sama sobě a stejný úpadek postihl i armádu. A to samozřejmě zavdalo vojenskému

vedení v Pentagonu a NATO, stejně jako švédské straně, spoustu

podnětů k přemýšlení. Co by se stalo, kdyby vyšlo najevo, že ruský medvěd vlastně není nic jiného než malý boje chtivý tchoř?“

„Hrozba soudného dne by se zmenšila?“

Sten Nordlander odpověděl tónem prozrazujícím určitou ne

trpělivost.

„Vojáci nikdy neoplývali zrovna filozofickou náturou. Jsou za

ložení spíš prakticky. V každém schopném generálovi nebo ad

mirálovi se téměř bez výjimky skrývá dobrý inženýr. Soudný den

nebylo to nejakutnější. Co myslíš, že to bylo?“

„Náklady na armádu?“

„Správně. Proč by měl západní svět pokračovat ve zbrojení,

pokud bude jejich úhlavní nepřítel z cesty? Nového nepřítele na stejné úrovni jen tak nenajdeš. Nejblíž v řadě stála samozřejmě Čína a do určité míry Indie. Jenže v té době byla Čína z vojenského hlediska totálně zaostalá. Jejich obrana stavěla v podstatě jen na tom, že mají zdánlivě nekonečné množství vojáků, které můžou v libovolném okamžiku nepříteli předhodit. To ovšem

neospravedlňovalo, proč Západ dál vyvíjí propracované zbraně

220

určené jen a pouze k měření sil s Ruskem. Najednou tudíž vy

vstal velký problém. Prostě se nehodilo zničehonic říct nahlas

všechno, co se vědělo, totiž že ruského medvěda sužuje těžká

kulhavost. Naopak bylo potřeba se postarat, aby se skřet nikdy

nedostal blízko ke slunci.“

Došli k mírnému kopečku, odkud bylo vidět moře. Wallan

der s Lindou tam před rokem společnými silami donesli starou

lavičku, kterou Linda objevila na aukci a koupila prakticky za

babku. Teď se tu posadili. Wallander zavolal na Jussiho, který

velmi nerad přiběhl.

„To, o čem teď mluvíme, se odehrálo ještě v době, kdy bylo

Rusko naprosto reálným nepřítelem,“ pokračoval Nordlander.

„Nejenom při hokeji jsme my Švédové měli pocit, že je v životě

neporazíme. Bezvýhradně jsme věřili tomu, že nepřítel přichází

jako vždycky z východu a že musíme bedlivě sledovat, čím se to

v Baltském moři zabývají. Právě tenkrát, na konci šedesátých let, se ty zvěsti začaly šířit.“

Sten Nordlander se rozhlédl, jako by měl obavy, že je někdo

odposlouchává. Kousek od hlavní silnice na Simrishamn praco

val kombajn. Chvílemi doléhal vzdálený šum dopravy až k nim

na kopec.

„Věděli jsme, že Rusové mají velkou námořní základnu v Lenin

gradu. K tomu měli řadu dalších základen, více či méně utaje

ných, v Pobaltí a východním Německu. My Švédové nejsme jediní,

kdo se s pomocí náloží umí prokopat do skály, to dělali Němci

už za Hitlera a Rusové v tom pokračovali, když se hákový kříž

vyměnil za rudý prapor. Začaly se šířit zvěsti, že po dně Baltské

ho moře mezi Leningradem a Pobaltím vede kabel, který slouží

k přenosu té nejdůležitější komunikace. Považovalo se za bez

pečnější pokládat vlastní kabely, aby se předešlo riziku, že vysílání ve volném éteru zachytí někdo cizí. Nezapomínejme, že

v tom bylo Švédsko maximálně zapojené. Zkraje padesátých let

nám sestřelili výzvědný letoun a dneska už nikdo nepochybuje

o tom, že naši Rusy odposlouchávali.“

221

2. díl /// události pod povrchem

„A ten kabel byla jenom fáma?“

„Údajně ho položili na začátku šedesátých let, tehdy Rusové

opravdu věřili, že dokážou s Amerikou změřit síly a dokonce ji

předstihnout. Vzpomeň si, jak schlíplí jsme byli, když nahoře ve vesmíru kroužil sputnik a ke všeobecnému údivu ho nevyslala

Amerika. Rusové měli důvod si věřit. Tenkrát Západ málem do

honili. Kdybych byl cynik, zpětně by se dalo říct, že přesně tehdy měli udeřit. Pokud chtěli vyprovokovat válku a dospět k soudnému dni, o kterém ses zmínil. Každopádně tu existenci kabelu prozradil nejspíš jeden přeběhlík z východoněmecké rozvědky,

dezertovaný generál se spoustou vyznamenání, který najednou

dostal chuť na bujarý život v Londýně, a tak se svěřil svému anglickému protějšku. Angličan pak novinku draze prodal svým

americkým přátelům, ti měli vždycky ruku nataženou. Problém

byl, že ani jejich nejpokročileji vybavené ponorky se nedostaly přes Öresund, Rusové by je okamžitě odhalili. Proto se kabel

musel hledat s pomocí mnohem nenápadnějších metod. Mini

ponorky a podobně. Přesnější informace ovšem chyběly. Kudy

kabel vede? Středem Baltského moře, nebo zvolili Rusové nej

kratší cestu z Finského zálivu a dolů do Pobaltí? A třeba byli ješ

tě mazanější a vedli ho blízko Gotlandu, kde by ho nikdo nehle

dal. Takže se dál pátralo a úmysl byl samozřejmě ten, nasadit na něj sestru odposlouchávacího válce, který tehdy už fungoval

na Kamčatce.“

„Myslíš ten, co teď leží u mě na stole?“

„Jestli je to on. Nikde není psáno, že jich nemůže být víc.“

„Ale stejně je to celé divné. Dneska už žádná ruská velmoc

neexistuje. Pobaltské státy jsou svobodné a východní Němci se

sjednotili se západními. Takovéhle odposlouchávací zařízení by

spíš mělo ležet někde v muzeu studené války, ne?“

„Možná. Na tuhle otázku nedokážu odpovědět. Můžu jenom

osvětlit, co se ti to dostalo do rukou.“

Vydali se zpátky. Teprve když byli zpátky na zahradě, vyslovil

Wallander tu nejdůležitější otázku.

222

„Kam nás tohle všechno přivádí, pokud jde o zmizení Hakana

a Louisy?“

„Nevím. Pro mě je to jen o to podivnější. Co s tím válcem hod

láš dělat?“

„Zavolám na kriminálku do Stockholmu. Vyšetřování vedou

přece jen oni. Co potom společně se Säpem a armádou podnik

nou, to už není moje věc.“

V jedenáct hodin odvezl Wallander Stena Nordlandera na le

tiště ve Sturupu. Před žlutou letištní budovou se rozloučili. Ještě jednou a opět marně se Wallander pokusil vzít náklady za letenku na sebe. Ale Sten Nordlander jen zavrtěl hlavou.

„Chci vědět, co se stalo. Nezapomínej, že Hakan byl můj nejlep

ší přítel. Myslím na něj každý den. A na Louisu taky.“

Vzal zavazadlo a šel. Wallander nasedl do auta a jel domů.

Když dorazil, padla na něj malátnost a napadlo ho, jestli

se o něj znovu nepokouší nějaká nemoc. Rozhodl se, že si dá

sprchu.

Poslední, co si pamatoval, byl umělohmotný závěs nad vanou,

který mu šel špatně zatáhnout.

Probudil se v nemocničním pokoji. U nohou postele seděla Linda.

Na hřbetu ruky měl zavedenou kanylu, která mu do žíly dodávala

výživu. Neměl ponětí, kde se tu vzal.

„Co se stalo?“

Linda mu to pověděla, věcně, jako kdyby zpaměti četla poli

cejní zprávu. Její slova v něm nevyvolala žádné vzpomínky, jen

zaplnila prázdnotu, kterou měl v hlavě. Kolem šesté hodiny mu

telefonovala, ale nebral to. Zkusila to ještě několikrát, až to v deset nevydržela a plná obav nechala Kláru doma s Hansem, který

projednou nebyl v práci, a rozjela se do Löderupu. Tam ho ve

sprše našla, mokrého a v bezvědomí. Zavolala záchranku a oka

mžitě uvedla zasahujícího lékaře do obrazu. Záchranářům ne

trvalo dlouho a diagnostikovali inzulinový šok. Wallander měl

tak nízkou hladinu cukru, že omdlel.

223

2. díl /// události pod povrchem

„Vzpomínám si, že jsem měl hlad,“ vypravil ze sebe pomalu,

když domluvila. „Ale nic jsem nesnědl.“

„Mohl jsi umřít,“ řekla Linda.

Viděl, jak jí do očí vstoupily slzy. Kdyby za ním nepřijela, kdyby nepředvídala, že se něco stalo, mohl v té sprše klidně přijít o život. Projelo jím to jako třas. Takhle mohl skončit, nahý na kachlíkové podlaze.

„Zanedbáváš se, tati,“ pokračovala. „Jednou to přepískneš. Chci po tobě, abys dopřál Kláře dědu, aspoň na dalších patnáct let.

Pak si se životem dělej, co chceš.“

„Já jenom nechápu, jak se to mohlo stát. Nebylo to poprvé, co

mi tak strašně klesl cukr.“

„O tom si promluv s doktorem. Já s tebou mluvím o něčem

jiném. O tvojí povinnosti přežít.“

Jen přikývl, každé slovo ho strašně namáhalo. Naplnila ho

zvláštní rozléhavá únava.

„Co mi to kapou?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Jak dlouho tu budu?“

„To taky nevím.“

Zvedla se. Viděl, jak je unavená, a v mlhavém prozření mu

došlo, že u něj možná seděla dlouho.

„Běž teď domů,“ řekl jí. „Já už to zvládnu.“

„Jo,“ přitakala. „Zvládneš. Protentokrát.“

Naklonila se k němu a pohlédla mu hluboko do očí.

„Mám tě pozdravovat od Kláry. Taky je ráda, žes to zvládl.“

Wallander v pokoji osaměl. Zavřel oči a chtěl spát. Nejradši by se probudil s pocitem, že to, co se stalo, není jeho vina.

Ale později ten den se od svého osobního lékaře, který do

nemocnice přijel navzdory své dovolené, dozvěděl, že ty doby,

kdy mohl kontrolu hladiny cukru zanedbávat, jsou nenávratně

pryč. Wallander chodil k doktoru Hansénovi skoro dvacet let

a věděl, že nemá cenu zkoušet to na drsně nesentimentálního

lékaře s nějakými výmluvami. Hansén mu několikrát zopakoval,

224

že si může klidně postavit hlavu a svou nemoc dál zanedbávat.

Ale až se něco podobného stane příště, může počítat s tím, že to třeba bude mít následky, na které je ještě příliš mladý.

„Je mi šedesát,“ bránil se Wallander. „Copak to není stáří?“

„O dvě generace dřív by člověk byl starý. Ale dneska ne. Tělo

stárne, s tím nic nenaděláme. Ale běžně žijeme o deset patnáct

let déle.“

„Co se bude dít teď?“

„Poležíte si tu do zítřka, aby se kolegové přesvědčili, že se vám cukr vrátil do normálu a nijak vás to nepoškodilo. Pak můžete

domů, zpátky ke svému hříšnému životu.“

„Já přece nehřeším.“

Doktor Hansén byl o několik let starší a navíc pošesté žena

tý. V Ystadu se povídalo, že kvůli alimentům na bývalé manžel

ky musí ve svém volnu brát záskoky po nemocnicích v Norsku,

někde daleko na severu ve Finnmarce, kam se nikdo dobrovolně

nehrne.

„Možná právě to vám v životě chybí. Špetka povzbuzujícího

hříchu, kriminální komisař, který si trochu dopřává.“

Teprve když doktor Hansén odešel, Wallanderovi naplno do

šlo, jak malý kousek chyběl, jak blízko měl ke smrti. Na okamžik ho přemohla panika a hrůza ze smrti, silnější než kdykoliv předtím. Aspoň pokud se týkalo situací, kdy nebyl ve službě. Ale jedna věc je strach, jaký cítí policista, a druhá věc je strach člověka v osobním životě.

Znovu se mu vybavil moment, kdy ho jako mladého pochůz

káře v Malmö těžce pobodali nožem. Jen vlásek ho tehdy dělil

od ohromné a definitivní temnoty. Teď mu smrt znovu dýchla

na krk, a dveře k tomu, co znamená konec, tentokrát otevřel

on sám.

Během večera v nemocnici učinil několik předsevzetí, o nichž

věděl, že je pravděpodobně nedokáže dodržet. Týkala se jídelních návyků, pohybu, zahrnovala nové koníčky a obnovený boj proti samotě. Hlavně teď musí opravdu na dovolenou, nepracovat, 225

2. díl /// události pod povrchem

nepátrat po Lindině zmizelém tchánovi a tchyni. Vzít si volno,

odpočívat, prospat se, chodit na dlouhé procházky po pláži, hrát si s Klárou.

Jak tak ležel v nemocniční posteli, vymyslel si plán. Během

následujících pěti let projde pěšky celé pobřeží kraje Skane, od sousedního Hallandu až k hranicím s Blekinge. Už v okamžiku,

kdy se mu v hlavě ten nápad zrodil, zapochyboval, že ho někdy

uskuteční. Ale stejně mu to pomohlo, hýčkat si nějaký sen, byť

možná postupně zase vyprchá.

Před několika lety byl na večeři u Martinssona a povídal si

tam s gymnaziálním učitelem v penzi. Učitel mu vyprávěl, jak

putoval do Santiaga de Compostela, tradičního poutního místa.

Wallandera okamžitě napadlo, že to udělá taky. Rozdělí si to na etapy, třeba během pěti let. Dokonce začal i trénovat a nosil batoh naplněný kamením, jenže si samozřejmě naložil příliš těžký náklad a udělal si na levé noze patní ostruhu. A tak jeho pouť do Santiaga skončila dřív, než začala. Teď už měl ostruhu vyléčenou, bylo k tomu mimo jiné zapotřebí několik bolestivých kortizonových injekcí přímo do paty. Ale pár pečlivě naplánovaných výletů podél skanského pobřeží by přece jen zvládnout mohl.

Další den ho propustili domů. Vyzvedl Jussiho, o kterého se

pro změnu starali sousedi, a s díky odmítl Lindin návrh, že mu

přijede uvařit večeři. Cítil, že musí tu situaci zvládnout bez ní.

Jednou je sám a hotovo, tak jí to řekl. Teď je na něm, aby aspoň nepromarnil dovolenou.

Než si šel ten večer lehnout, napsal dlouhý email Ytterber

govi. O tom, že byl nemocný, se nezmínil, jen napsal, že si musí vzít volno, jelikož je přepracovaný, a že si hodlá od případu Hakana a Louisy von Enkeových bezpodmínečně odpočinout. Poprvé jsem si uvědomil, že můj věk a síly mají svůj limit, zakončil dopis.

Nikdy dřív jsem to nevnímal. Není mi čtyřicet a nezbývá mi než se smířit s tím, že čas, který uplynul, se už nevrátí. Myslím ale, že se spoustou lidí sdílím tu iluzi, že by přece jen nějak šlo vstoupit podruhé do stejné řeky.

226

Přečetl si po sobě, co napsal, klikl na ikonku odeslat a poté počítač vypnul. Když šel do postele, slyšel v dálce bouřku.

Bouřková mračna se blížila. Ale obloha letní noci byla zatím

ještě jasná.

227

2. díl /// události pod povrchem

20

Nazítří bouřka odtáhla. Wallanderovu domu se vyhnula. Fronta

se stočila víc na východ. Wallander vstal kolem osmé a cítil se odpočatý. Ráno bylo chladné, ale přesto se nasnídal venku, na

zahradě u bílého stolu. Na oslavu započaté dovolené ustřihl z ke

říku několik růží a položil je na stůl. Právě se posadil, když zazvonil telefon. Volala Linda a chtěla vědět, jak mu je.

„Dostal jsem za vyučenou,“ řekl jí. „Teď zrovna je mi dobře.

Tele fon mám pořád po ruce.“

„Přesně to jsem ti chtěla říct.“

„Jak se máte?“

„Klára má nějakou letní virózu. Hans si vzal tenhle týden volno.“

„Dobrovolně, nebo proti své vůli?“

„Dobrovolně povinně! Neodvážil se odporovat. Dala jsem mu

ultimátum.“

„Jaké?“

„Buď já, nebo práce. Když jde o Kláru, žádné kompromisy.“

Wallander se pustil do snídaně a přemítal, jak se Linda čím

dál víc podobá svému dědečkovi. Stejný ostrý tón, stejný lehce

ironický a posměvačný postoj k okolí. A taky sklon ke zlosti, která číhá těsně pod povrchem.

Dal si nohy na židli, opřel se, zívl a zavřel oči. Teď konečně

začíná dovolená.

Zazvonil telefon. Nejdřív ho chtěl ignorovat s tím, že si pří

padný vzkaz poslechne později. Ale stejně se narovnal a zvedl to.

„Tady Ytterberg. Nebudím vás?“

„To byste musel zavolat před pár hodinami.“

„Našli jsme Louisu von Enkeovou. Je mrtvá.“

Wallander zatajil dech a zároveň se opatrně zvedl ze židle.

„Chtěl jsem vám to zavolat hned,“ pokračoval Ytterberg. „Mů

žeme tu zprávu možná několik hodin zdržet. Ale musíme infor

movat syna a vaši dceru. Jiní příbuzní kromě bratrance v Anglii asi nejsou, mám pravdu?“

228

„Zapomněl jste na dceru v Niklasgardenu. Měl by se to dozvě

dět aspoň personál. Ale to můžu zařídit já.“

„Říkal jsem si, že to asi radši uděláte sám. Kdybyste nechtěl,

což samozřejmě pochopím, tak bych to udělal.“

„Já to zařídím,“ řekl Wallander. „Jenom mi povězte to nejdů

ležitější, co potřebuju vědět.“

„Celé je to vlastně úplně absurdní,“ začal Ytterberg. „Včera večer zmizela z domova důchodců ve Värmdö nějaká senilní stařenka.

Občas si takhle vyrazila na výlet. Dali jí kvůli tomu nějakou GPS

signalizaci, aby ji snáz našli. Ale povedlo se jí to zřejmě strhnout.

Takže policie musela zorganizovat rojnici. Tak tu senilní babič

ku našli. Byla na tom docela dobře, jestli jsem to správně pochopil. Ale dva z těch, co ji hledali, přitom zabloudili. Chápete to?

A měli v mobilu tak slabou baterii, že se muselo uspořádat další pátrání. Tyhle dva taky našli. Ale po cestě zpátky objevili ještě někoho.“

„Louisu?“

„Ano. Ležela vedle lesní cesty, zhruba tři kilometry od nej

bližší silnice. Pěšina vede přes mýtinu. Právě jsem odtamtud

přijel.“

„Je to vražda?“

„Ne. S největší pravděpodobností spáchala sebevraždu. Žád

né stopy násilí, předávkovala se. Našli jsme prázdnou tubu od

prášků na spaní. Jestli ta tuba byla původně plná, tak si vzala asi sto tabletek.“

„Takže ohledně sebevraždy nemáte žádné pochybnosti?“

„Nic patrného na první pohled. Ale samozřejmě si počkáme

na soudní pitvu.“

„Jak vypadala?“

„Ležela na boku, lehce přikrčená. Sukně, šedá halenka, kabát,

boty stály vedle těla. Taky měla u sebe kabelku a v ní papíry a klí

če. Očichalo ji nějaké zvíře, ale tělo nebylo poškozené.“

„Kde přesně ve Värmdö?“

Ytterberg místo popsal s tím, že ještě pošle náčrtek mailem.

229

2. díl /// události pod povrchem

„Pošlu to hned.“

„Nějaké stopy po Hakanovi?“

„Nic.“

„Proč si vybrala zrovna tohle místo? Mýtinu?“

„To nevím. Rozhodně se nedá mluvit o nějaké smrti s parádou.

Kolem je chroští a suché stromy. Pošlu vám tu mapu. Když tak

volejte.“

„A co vaše dovolená?“

„Tohle chci vyřídit. Nebude to poprvé, co si musím posunout

volno.“

Náčrtek místa nálezu přišel za pár minut. S rukou na tele

fonním sluchátku si Wallander pomyslel, že právě tohle sdílí se všemi policisty, které zná. Odpor ke sdělování zpráv o něčí smrti.

Na to se zvyknout nedá.

Smrt vždycky vyvede živé z míry, ať se dostaví kdykoliv.

Wallander vytočil číslo a všiml si, jak se mu třese ruka. Vzala to Linda.

„To jsi zase ty? Vždyť jsme spolu mluvili před chvílí. Je vážně všechno v pořádku?“

„Je mi dobře. Jsi tam sama?“

„Hans přebaluje Kláru. Přece jsem říkala, že má ultimátum.“

„To jsi říkala. Teď mě dobře poslouchej a radši si sedni.“

Na jeho hlase poznala, že jde o vážnou věc, táta nikdy nepře

háněl.

„Louisa je mrtvá. Před několika dny spáchala sebevraždu. Na

šli ji dneska v noci nebo brzo ráno na lesní cestě u mýtiny v lese u Värmdö.“

Linda mlčela.

„Je to pravda?“ zeptala se nakonec.

„Vypadá to, že není pochyb. Ale po Hakanovi ani stopy.“

„To je přece strašný.“

„Jak to vezme Hans?“

„To nevím. Jsi si tím jistý?“

„Samozřejmě bych nevolal, kdyby ji neidentifikovali.“

230

„Myslím to, že spáchala sebevraždu. Nesedí mi to k ní. Nebyla

ten typ.“

„Běž to teď říct Hansovi. Kdyby se mnou chtěl mluvit hned,

ať mi zavolá domů. Taky mu můžu dát číslo na policii ve Stock

holmu.“

Už se chtěl rozloučit, ale Linda ho zadržela.

„Kde celou tu dobu byla? Proč se zabila zrovna teď?“

„Na to stejně jako ty nemám odpověď. Doufejme, že nám to

při vší té hrůze aspoň pomůže najít Hakana. Ale o tom si pro

mluvíme později.“

Zavěsil a zavolal do Niklasgardenu. Artur Källberg měl dovo

lenou a žena v recepci jakbysmet, ale nakonec mluvil s nějakou

ženou na zástup. O dlouhé historii Signe von Enkeové neměla

ani ponětí a Wallander měl nepříjemný pocit, jako by mluvil do

zdi. Ale možná je to dobře, pomyslel si, s ohledem na souvislosti.

Sotva stačil rozhovor ukončit, už volal Hans. Byl otřesený

a měl na krajíčku. Wallander trpělivě odpovídal na jeho otázky

a slíbil, že se ozve, jakmile bude mít nějaké nové informace. Sluchátko si převzala Linda.

„Myslím, že mu to ještě nedošlo,“ řekla tlumeně.

„To asi nikomu z nás.“

„Co si vzala?“

„Prášky na spaní. Ytterberg mi neřekl, jak se jmenují. Nějaký

rohypnol? Tak se to jmenuje, ne?“

„Ona prášky na spaní nebrala.“

„Ženy si často zvolí prášky, když chtějí skoncovat se životem.“

„Jedna věc, kterou jsi mi řekl, mi vrtá hlavou.“

„Co?“

„Opravdu si vyzula boty?“

„Podle Ytterberga jo.“

„Nepřijde ti to divné? Kdyby byla někde vevnitř, tak to pocho

pím. Ale proč by ses zouval, kdybys chtěl umřít venku?“

„Nevím.“

„Řekl ti, jaké boty to byly?“

231

2. díl /// události pod povrchem

„Ne. Ale taky jsem se ho na to nezeptal.“

„Musíš nám říkat všechno,“ požádala ho nakonec.

„Proč bych vám něco tajil?“

„Občas se zapomeneš zmínit, možná z ohleduplnosti, i když na

špatném místě. Kdy se o tom dozví novináři?“

„Každou chvíli. Zapni si teletext a podívej se. Bývají docela

rychlí.“

Čekal se sluchátkem v ruce. Za pár minut byla zpátky.

„Už to tam je. Louisa von Enkeová nalezena mrtvá. Její muž

nadále nezvěstný. “

„Promluvíme si později.“

Wallander si zapnul televizi a viděl, že se té zprávě dostalo

velkého prostoru. Ale pokud se nestane něco, co by ji prohlou

bilo nebo pozměnilo, smrt Louisy von Enkeové se brzy odsune

do pozadí.

Zbytek dne se Wallander pokoušel věnovat zahradě. Koupil

si zahradnické nůžky, protože je měli v hobbymarketu ve sle

vě. Brzo ale zjistil, že jsou prakticky nepoužitelné. Zastřihl keře a větve několika starých a napůl uschlých ovocných stromů, plně si vědom toho, že by je uprostřed léta měl nechat žít. Celou dobu myslel na Louisu. Nestihl ji poznat. Co vlastně o ní jako o člověku věděl? Pro něj to byla žena, která s lehkým úsměvem ko lem úst naslouchala rozhovorům u večeře a sama téměř vůbec

nic neřekla. Učila němčinu, možná i další jazyky. Nemohl si v tu chvíli přesně vzpomenout a nechtělo se mu všeho nechat a jít se podívat do svých poznámek.

Kdysi se jí narodila dcera, pomyslel si. Už v porodnici se do

zvěděla, že dítě je těžce postižené. Dcera, kterou pojmenovali

Signe, nikdy nebude mít normální život. Bylo to jejich první dítě.

Jak taková událost matku poznamená? Chodil po zahradě s ne

možnými nůžkami a nedokázal si odpovědět. Necítil však ani

žádný hlubší smutek. Mrtvým nelze vyjádřit soustrast. Chápal,

co asi cítí Hans a Linda. Taky tu byla Klára, která nikdy nepo

zná babičku.

232

Připajdal k němu Jussi, v přední tlapce měl zapíchnutou třís

ku. Wallander se usadil k zahradnímu stolku s brýlemi na nose

a pinzetou v ruce a třísku mu vytáhl. Pes mu vyjádřil vděčnost

tak, že vystřelil jako žíznivá čára podél meze a zmizel. Nízko

nad domem přeletěl větroň. Wallander ho sledoval pohledem

a mhouřil přitom oči. Pocit, že je na dovolené, pořád jaksi ne

přicházel. Stále před sebou viděl Louisu, jak leží na zemi u cesty, která se vine lesní mýtinou. A vedle ní pár pečlivě srovnaných

bot.

Hodil nůžky do zahradního domku a natáhl se do hamaky. Vě

troň byl pryč. Z dálky se ozývalo rachocení traktorů. Wallander se posadil. Nemělo to smysl. Dovolená nebude, dokud to neuvidí

na vlastní oči. Musí znovu do Stockholmu.

Ještě tentýž večer seděl v letadle. Předtím svěřil Jussiho do péče sousedovi, který se ho přátelsky, leč s patrnou ironií zeptal, jestli ho snad pejsek přestává bavit. Z letiště volal Lindě. Podle vlastních slov ji nepřekvapilo, že se vydal na cestu. Popravdě řečeno to čekala.

„Všechno vyfoť,“ nabádala ho. „Něco na tom nesedí.“

„Nesedí na tom vůbec nic,“ opáčil Wallander. „Proto tam jedu.“

Během letu ho sužovaly uječené děti na sedadle za ním. Skoro

celou cestu si zacpával uši. V menším hotelu blízko hlavního ná

draží našel volný pokoj. Sotva vkročil dovnitř, venku se spustila hustá průtrž mračen. Z okna viděl, jak se lidé utíkají před deštěm schovat. Existuje větší samota než tohle? napadlo ho zničehonic. Déšť, hotelový pokoj a já, na krku šest křížků. Když se oto čím, nikdo za mnou není. Vzpomněl si, jak je na tom asi Mona.

Nejspíš je stejně osamělá jako já, pomyslel si. Pravdě podobně

víc, protože si nemůže pomoct a pokouší se svou samotu přebít

vším, co do sebe nalévá.

Když přestalo pršet, zašel Wallander na nádraží a koupil si po

drobnou mapu Stockholmu. Telefonem si na druhý den objednal

auto. Vzhledem k letnímu období byla poptávka po pronájmu

233

2. díl /// události pod povrchem

vozů vysoká a jediné auto, které bylo k půjčení, stálo o dost víc, než čekal. Ale vzal si ho. Povečeřel na Starém Městě. Dal si červené víno a najednou se mu vybavilo léto před mnoha lety, kdy se těsně po rozvodu s Monou seznámil s jednou ženou. Jmenovala

se Monika a byla na návštěvě u přátel v Ystadu. Narazili na sebe na nějaké příšerné taneční párty. Domluvili se, že se sejdou ve Stockholmu a půjdou na večeři. Ještě než dojedli předkrm, věděl, že je to úplně špatně. Neměli si o čem povídat, žádné společné téma. Mlčení se protahovalo a on se nakonec řádně sťal. Tiše

teď připil na její památku a zadoufal, že snad prožila pěkný život. Z restaurace vyšel lehce ovíněný, procházel se uličkami Starého Města, došel až k mostu Skeppsbron a vrátil se do hotelu.

V noci se mu zase zdálo o koních pádících do vln moře. Když se

ráno probudil, vylovil z tašky glukometr a píchl se do prstu — 5,5.

Hodnota byla v normě. Dobrý začátek dne.

Okolo desáté ráno dorazil k cestě, kde se našlo tělo Louisy von Enkeové. Nad Stockholmem se válela těžká mračna. Když koneč

ně místo našel, označovaly ho ještě zbytky policejní pásky. Půda byla po dešti nasáklá vodou, ale i tak viděl, kde policie vyznačila polohu těla.

Stál naprosto nehnutě, zadržoval dech, poslouchal. První do

jem je vždycky nejdůležitější. V pomalé otočce se rozhlédl ko

lem. Místo, kde tělo objevili, leželo v mírné proláklině, z obou stran ohraničené balvany a lehce vyvýšenou půdou. Pokud si

tu dolinu vybrala proto, aby ji nikdo neviděl, tak to byla dobrá volba.

Pak si vzpomněl na růže. Lindina slova, když mu poprvé po

pisovala svoji budoucí tchyni. Je to žena, která miluje květiny a vždycky snila o krásné zahradě, rozená zahradnice. Tak to Linda řekla. Vybavil si to naprosto přesně. Tohle mělo ovšem do krásné zahrady nepředstavitelně daleko. Vybrala si to snad právě proto? Protože smrt není krásná, nemá nic společného s růžemi

a pěstěnou zahrádkou? Obešel místo nálezu a prohlédl si ho ze

234

všech stran. Poslední úsek cesty musela jít pěšky, pomyslel si.

Ze stejného směru, kde stojí moje auto. Ale jak se dostala tam?

Autobusem? Taxíkem? Někdo ji přivezl?

Došel ke starému posedu, který stál uprostřed mýtiny. Schůd

ky byly rozeschlé. Opatrně vylezl nahoru. Válely se tam špačky

cigaret a pár prázdných plechovek od piva. V rohu ležela mrtvá

myš. Slezl dolů a pokračoval v obhlídce. Pokoušel se představit si, že jde o jeho vlastní sebevraždu. Opuštěné místo, zchátralé a ohyzdné, tuba prášků na spaní. Zastavil se uprostřed kroku.

Sto prášků na spaní. O žádné láhvi s vodou se Ytterberg nezmí

nil. Vážně se dá spolknout tolik tabletek bez zapíjení? Vrátil se stejnou cestou, kudy přišel, kráčel ve vlastních stopách a díval se, jestli něco při prvním ohledání nepřehlédl. Intenzivně upíral zrak k zemi a stejně důkladně se snažil pátrat ve vlastních, ale ještě spíš Louisiných myšlenkách. V myšlenkách tiché ženy, která vlídně a ochotně naslouchala ostatním.

Právě tehdy si Wallander naplno začal uvědomovat, že se do

stal do končin světa, o kterém nic neví. Do světa Louisy a Hakana von Enkeových, s nímž neměl nikdy co do činění. Nedokázal

by říct, co během té chvíle strávené na mýtině viděl a cítil, nebylo to nic hmatatelného ani žádný osvícený nápad. Spíš pocit,

že se nachází blízko něčeho, co nemůže pochopit, protože pro

to nemá předpoklady.

Nechal planinu za zády a jel zpátky do města, zaparkoval

v Grevgatan a šel do bytu. Mlčky procházel opuštěnými pokoji,

na podlaze za dveřmi sebral poštu a vybral z ní složenky, které zůstaly na Hansovi. Přeposílání pošty ještě nezačalo fungovat,

jak mělo. Prohlédl si dopisy, jestli mezi nimi nenajde něco nečekaného, nic však neobjevil. Byt byl neprodyšně uzavřený a za

tuchlý. Wallandera rozbolela hlava, nejspíš ze špatného červené

ho vína, které pil večer předtím, a tak opatrně otevřel okno do ulice. Úkosem pohlédl na telefonní záznamník. Červená kontrolka příchozích hovorů blikala. Poslechl si vzkaz. Märta Hörneliusová by chtěla vědět, jestli by Louisa von Enkeová neměla zájem 235

2. díl /// události pod povrchem

přihlásit se do literárního kroužku na téma klasická německá literatura, který začíná na podzim. Víc nic. Louisa von Enkeová se do žádného kroužku nepřihlásí, pomyslel si Wallander. Svoji knihu už zaklapla nadobro.

V kuchyni si uvařil kafe, přesvědčil se, že v ledničce nic nezapáchá, a pak zamířil do pokoje, kde měla Louisa dvě velké šatní skříně. Oblečení ho nezajímalo, vyndal ven jen všechny naskládané páry bot. Nosil je do kuchyně a rovnal na jídelní stůl. Když byl hotov, na stole leželo dvacet dva párů bot a dvoje holínky. Aby se mu tam všechny vešly, musel využít i pracovní plochu a linku.

Nasadil si brýle a metodicky zkoumal botu po botě. Všiml si, že měla docela velkou nohu a kupovala si výhradně luxusní znač

ky. Dokonce i holínky byly od nějaké italské firmy a Wallander

si každopádně představoval, že byly drahé. Nevěděl, co hledá.

Ale oba s Lindou zareagovali na to, že se před smrtí zula a po

stavila boty vedle sebe. Mělo to vypadat pěkně, pomys lel si. Ale proč?

Prohlídka bot mu zabrala půl hodiny. Pak zavolal Lindě na

mobil. Pověděl jí o obhlídce Värmdö.

„Kolikatery máš boty?“ zeptal se jí.

„To nevím.“

„Louisa má dvacet dva párů, když nepočítám ten, který má

policie. Je to hodně, nebo málo?“

„Zní to přiměřeně. Záleželo jí na tom, jak se obléká.“

„To jsem chtěl vědět.“

„Máš ještě něco?“

„Teď ne.“

Přes její protesty zavěsil a zavolal Ytterbergovi. K jeho úžasu to zvedlo nějaké děcko. Teprve pak se ozval Ytterberg.

„Moje vnučka strašně ráda bere telefony. Mám ji dneska s se

bou v práci.“

„Nechci vás rušit. Ale vrtá mi hlavou jedna otázka.“

„Nerušíte. Akorát teď taky máte dovolenou, že jo? Nebo jsem

si to špatně vyložil?“

236

„Mám dovolenou.“

„Co byste potřeboval? Žádnou informaci, která by ukázala smrt

Louisy von Enkeové v novém světle, nemám. Čekáme, co řeknou

lékaři.“

V tom okamžiku si Wallander vzpomněl na svoje domněnky

ohledně vody.

„Vlastně mám dvě otázky. První je prostá. Jestliže spolykala

tolik prášků, musela je něčím zapít, ne?“

„Vedle těla ležela poloprázdná litrová láhev minerálky. To jsem neřekl?“

„Určitě ano. To spíš já jsem neposlouchal dost pozorně. Byla

to Ramlösa?“

„Ta minerálka? Loka, mám ten pocit. Ale nejsem si jistý. Je to

důležité?“

„Vůbec ne. A pak tu jsou ty boty.“

„Ležely vedle těla, způsobně odložené.“

„Můžete mi je popsat?“

„Hnědé, s nízkým podpatkem, nové, řekl bych.“

„Připadalo vám rozumné, že si na tu cestu do lesa vzala zrov

na tyhle boty?“

„Nebyly to vyloženě plesovky.“

„Ale nové byly?“

„To jo. Vypadaly tak.“

„Pak už myslím nemám žádné další otázky.“

„Ozvu se, jakmile mi k tomu řekne svoje soudní patolog. Ale

trochu to teď v létě trvá.“

„Mimochodem, máte nějakou představu, jak se dostala do

Värmdö?“

„Ne,“ přiznal Ytterberg. „Na to jsme ještě nepřišli.“

„Jen mě to napadlo. Ještě jednou díky.“

Wallander seděl v tichém bytě a svíral telefon, jako by to byla poslední věc, která mu v životě zbyla. Hnědé boty, nové. Nebyly to plesovky. Pomalu a v zamyšlení začal odnášet boty zpátky do skříně.

237

2. díl /// události pod povrchem

Druhý den brzy ráno se vrátil do Ystadu. Ještě to odpoledne

zajel do obchodu vrátit nekvalitní zahradnické nůžky s tím, že

jsou k ničemu. Jelikož se na svoje poměry nezvykle rozčílil a jeden z vedoucích věděl, s kým má tu čest, dostal místo nich nějaké lepší, aniž musel doplatit rozdíl.

Když přišel domů, měl zmeškaný hovor od Ytterberga. Zavo

lal mu.

„Nasadil jste mi brouka do hlavy,“ řekl Ytterberg. „Nedalo mi to a musel jsem se na ty boty ještě jednou podívat. Je to, jak jsem říkal. Jsou prakticky nepoužité.“

„Neměl jste si s tím kvůli mně dělat starosti.“

„Vlastně vám nevolám kvůli botám,“ pokračoval Ytterberg ne

rušeně. „Když už jsem měl ty věci v ruce, prohledal jsem znova

kabelku. A našel jsem v ní takovou vnitřní kapsičku, skoro jakousi tajnou skrýš. A v ní bylo něco moc zajímavého.“

Wallander ani nedutal.

„Papíry,“ řekl Ytterberg. „Dokumenty. V ruštině. A taky mate

riál na mikrofilmu. Nevím, o co v nich jde. Ale bylo to dostateč

ně pozoruhodné, abych zvedl sluchátko a zavolal našim tajným

kolegům.“

Wallander nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel.

„Takže to nasvědčuje tomu, že u sebe nosila tajný materiál?“

„To nevíme. Ale mikrofilm je mikrofilm a skrytá kapsa je skrytá kapsa. A ruština je ruština. Jen jsem chtěl, abyste to věděl. Mož

ná bude nejlepší, když si to zatím necháme pro sebe. Než bude

me opravdu vědět, co to vlastně je. Zavolám, až se dozvím víc.“

Když domluvili, vyšel Wallander ven na zahradu a posadil se.

Teplo bylo zpátky a slibovalo krásný letní večer.

Jeho ale obešla zima.

238

3. díl /// spánek šípkové růženky

21

Wallander neměl ani náhodou v úmyslu svůj slib dodržet. Oka

mžitě se rozhodl povědět všechno Lindě a Hansovi. Pokud si měl

vybrat mezi svou rodinou a švédskou tajnou službou, nebylo co

řešit. Řekne jim, co se dozvěděl, slovo od slova. Je to jeho povinnost vůči nim.

Po telefonátu s Ytterbergem zůstal dlouho sedět. Jeho první

reakce byla taková, že tu něco nesedí. Ta představa byla nesmy

slná. Louisa von Enkeová ruskou agentkou? Přestože policie ob

jevila v její kabelce prapodivné dokumenty, navíc v tajné kapse, nedokázal tomu uvěřit.

Proč by mu ale Ytterberg říkal něco, co není pravda? Na zá

kladě jejich krátkých setkání k němu Wallander cítil důvěru. Nezavolal by, pokud by si svou věcí nebyl jistý.

Wallander chápal, co musí udělat. Kdyby se Louisu pokoušel

chránit popíráním faktů, nijak by jí tím nepomohl. Je potřeba

vzít Ytterbergova slova vážně. Ať už bude vysvětlení jakékoliv, neznamená to, že Ytterbergův výčet faktů byl chybný, spíš z něj vyplynou — musejí z něj vyplynout — jiné závěry.

Nasedl do auta a jel k Lindě a Hansovi. Kočárek stál ve stínu

pod stromem, oni dva seděli v hamace s hrnkem kávy.

Wallander se usadil na zahradní židli a vypověděl jim, co se

dozvěděl. Oba reagovali se zvednutým obočím a nevěřícným

výrazem. Během řeči se Wallanderovi vybavilo jméno Wenner

ström. Plukovník, který před bezmála padesáti lety zaprodal

značnou část švédské armády. Ale spojovat Louisu von Enkeo

vou s mužem, který po mnoho let s chladnou vypočítavostí

a prohnaností dělal špiona, to se mu pochopitelně příčilo.

„Nepochybuju o tom, co mi Ytterberg řekl,“ zakončil svoje vy

právění. „Stejně jako nepochybuju, že pro dokumenty v její ka

belce musí existovat nějaké rozumné vysvětlení.“

Linda potřásla hlavou, podívala se na svého muže a pak po

hlédla otci do očí.

243

3. díl /// spánek šípkové růženky

va.andrea@gmail.com, číslo objednávky 737490, UID: e1de8c6b5f924d0988f562071d5b1dd5

„Je to vážně pravda?“

„Přece bych sem nejezdil, abych vám vykládal něco, co bych

před chvílí neslyšel na vlastní uši.“

„Nemusíš se rozčilovat. Musela jsem se zeptat.“

„Nerozčiluju se. Ale vyprošuju si zbytečné otázky.“

Oba si uvědomili, že se schyluje k naprosto zbytečné hádce,

a včas se vzpamatovali. Zato Hans jako by si ani ničeho nevšiml.

Wallander se k němu obrátil a viděl, jak je sklíčený.

„Nenapadá tě něco?“ zeptal se opatrně. „Přece jen jsi ji z nás

tří znal nejlíp.“

„Nenapadá. Nedávno jsem se dozvěděl, že mám sestru. A teď

tohle. Připadá mi, jako by se mi rodiče víc a víc odcizovali. Jako bych koukal do obráceného dalekohledu. Vzdalují se mi.“

„Nic se ti nevybavuje? Zasuté vzpomínky? Něco, co třeba řekli,

nějací lidé na návštěvě?“

„Nic. Jen je mi z toho zle.“

Linda vzala Hanse za ruku. Wallander vstal a šel ke kočárku

pod jabloní. Kolem síťky bzučel čmelák. Wallander síťku opatr

ně nadzvedl a zadíval se na spící uzlíček. Vzpomněl si na Lindu, když byla v kočárku, jak se Mona v jednom kuse strachovala a on měl z miminka radost.

Vrátil se k židli.

„Spí.“

„Mona vyprávěla, jak jsem po nocích brečela.“

„Taky že jo. Většinou jsem k tobě vstával já.“

„Ona si to pamatuje jinak.“

„Nikdy se o pravdu moc nezajímala. Myslí si, že si pamatuje to, co ve skutečnosti zapomněla. To já jsem tě v noci nosíval v náru

čí, zatímco ona spala. Občas jsem se nevyspal víc jak dvě hodiny.

A pak jsem měl jít do práce.“

„Klára nás skoro nebudí.“

„Tak to je zlaté dítě. Upřímně řečeno to s tebou občas bylo

příšerné, jak jsi ječela.“

„A tys mě nosil?“

244

„Někdy jsem si zacpal uši vatou. Ale chodil jsem s tebou já.

Všechno ostatní je lež, ať si Mona říká, co chce.“

Hans položil hrníček na stůl tak prudce, až část jeho obsahu

vyšplíchla ven. Vypadalo to, že jejich rozhovor vůbec neposlou

chal.

„Kde máma celou tu dobu byla? A kde je Hakan?“

„Co si myslíš ty? Jaká je tvoje spontánní reakce, když je teď

všechno jinak?“

Otázky položila Linda. Wallander se na ni překvapeně podíval.

Měl v hlavě přesně tatáž slova. Ale dcera byla rychlejší.

„Nemám na to odpověď. Něco mi říká, že otec je naživu. Je to

zvláštní, ve stejné chvíli, kdy moji matku najdou mrtvou, mám

intenzivní pocit, že táta žije.“

Wallander převzal iniciativu a začal se ptát.

„Proč? Ten pocit musí mít nějaký důvod.“

„Nevím.“

Wallander ani nečekal, že by mu měl Hans okamžitě co říct.

Docházelo mu, že členové von Enkeovy rodiny měli k sobě vzá

jemně hodně daleko.

Zarazil se uprostřed myšlenky a napadlo ho, že se mu tady

přece jen nabízí jakýsi konec vlákna. Co vlastně věděli manželé von Enkeovi jeden o druhém? Měli mezi sebou taky tolik tajemství jako vůči dalším členům rodiny? Nebo to bylo naopak? Mohl být mezi Louisou a Hakanem velmi těsný vztah?

Nic ho k tomu v tu chvíli nenapadalo, dál se nedalo dostat.

Hans se sebral a odešel do domu.

„Musí zavolat do Kodaně,“ vysvětlila Linda. „Dohodli jsme se

na tom těsně předtím, než jsi přišel.“

„Na čem jste se dohodli?“

„Že dneska zůstane doma.“

„Copak ten chlap nemá nikdy volno?“

„Na burzách všude po světě to vře. Dělá mu to starosti. Proto

pořád pracuje.“

„S Islanďany?“

245

3. díl /// spánek šípkové růženky

Vyčítavě se na něj podívala.

„Snažíš se o ironii? Nezapomeň, že mluvíš o otci mého dítěte!“

„Když mi ukazoval kancelář, seděli tam Islanďani. Proč by to

měla být ironie, že jsem si na to vzpomněl?“

Linda odmítavě mávla rukou. Hans se vrátil. Chvíli mluvili

o Louisině pohřbu. Wallander nedokázal říct, kdy jim po soudní

pitvě vydají tělo.

„Je to divné,“ řekl Hans. „Včera mi přišla velká obálka s fotkami z oslavy Hakanových pětasedmdesátin. Vyfotil je někdo, kdo si

teprve teď vzpomněl, že je pošle. Je jich aspoň sto.“

„Chceš se na ně podívat?“ zeptala se Linda.

„Teď zrovna ne.“

Pokrčil rameny.

„Přidal jsem je k seznamu hostů a dalším papírům, které s os

lavou souvisí. Jsou tam taky kopie všech účtů.“

Wallander byl ponořený do vlastních myšlenek a to, co Hans

Lindě říkal, vnímal jen vzdáleně. Najednou se probral.

„Slyšel jsem správně? Řekl jsi seznam hostů?“

„Byla to pečlivě zorganizovaná oslava. Táta nebyl důstojní

kem pro nic za nic. Odškrtal, kdo opravdu přišel, kdo se omluvil a kdo překročil všechny meze tím, že nepřišel a navíc nepodal

žádné vysvětlení.“

„Jak to, že ten seznam máš ty?“

„Protože otec ani matka to moc neuměli s počítačem. Pomáhal

jsem jim to vytisknout. Měl jsem tam dopsat tátovy poznámky.

Bůhví proč. Ale už jsme to neudělali.“

Wallander přemýšlel a kousal se do rtu. Pak vstal.

„Rád bych ten seznam viděl. Fotky taky. Můžu si je vzít s sebou domů, jestli máte v plánu něco jiného.“

„Člověk neplánuje, když má malé dítě,“ poučila ho Linda. „Co

pak jsi zapomněl? Brzo se vzbudí. A pak tenhle božský klid skončí.

Jak tě tak znám, bude lepší, když pojedeš domů. Tam je větší klid.“

Hans šel dovnitř a za chvíli se vrátil s plastovými deskami

plný mi papírů a fotografií. Linda Wallandera doprovodila k autu.

246

V dálce zaslechli bouřku. Chtěl si otevřít dveře u auta, ale postavila se před ně.

„Mohli se splést? Může to být vražda?“

„Nic tomu nenasvědčuje. Ytterberg je schopný policajt, zku

šený. Ví, co vidí. Stačilo by sebemenší podezření a určitě by zareagoval.“

„Řekni mi ještě jednou, jak vypadala, když ji našli.“

„Boty stály vedle těla, pečlivě srovnané. Ležela na zádech, na

nohou měla podkolenky. Oblečení bylo netknuté. Takže neupad

la, lehla si sama.“

„Ale co ty boty?“

„Není nějaké takové úsloví, co už se dneska nepoužívá? Sundat

si před smrtí boty?“

Linda netrpělivě zavrtěla hlavou.

„Co měla na sobě za oblečení?“

Wallander vzpomínal, co mu na tuhle otázku odpověděl Ytter

berg. Černá sukně, bílá halenka, podprsenka, spodní kalhotky,

nylonové podkolenky.

Linda zavrtěla hlavou.

„V životě jsem ji neviděla v podkolenkách. Buď měla silonky,

nebo nic.“

„Jsi si tím jistá?“

„Naprosto. Když byla lyžovat, brala si vlněné ponožky. Ale to

je něco jiného.“

Wallander přemýšlel, co by to mohlo znamenat. Nepochybo

val, že Linda ví, co říká. Když byla takhle rozhodná, většinou

se nemýlila.

„Nemám pro to žádné vysvětlení. Předám tvoje pochyby po

licii ve Stockholmu.“

Ustoupila stranou, a když se posadil za volant, zabouchla za

ním dveře.

„Louisa nebyla ten typ člověka, co spáchá sebevraždu,“ řekla

ještě.

„Přesto to udělala.“

247

3. díl /// spánek šípkové růženky

Linda mlčky potřásla hlavou. Pochopil, že mu sdělila něco, co

by podle ní měl rozluštit. Nebylo potřeba o tom mluvit přímo

v té chvíli. Nastartoval a odjel. Zastavil na vjezdu na hlavní silnici a zničehonic zatočil opačným směrem, nechal Ystad za zády

a jel po silnici podél moře směrem na Trelleborg. Cítil, že po

třebuje pohyb. U pláže Mossby parkovala spousta obytných aut

i běžných karavanů. Zajel ke kraji silnice a sešel k pláži. Vždycky když se sem vrátil, zaplavil ho pocit, že ten pás pobřeží, nijak pozoru hodný a už vůbec ne krásný, je jedním ze středobodů jeho života. Sem chodil na procházky s malou Lindou, tady se pokou šel udobřit s Monou, když mu řekla, že se chce rozvést. Na téhle pláži mu Linda téměř před deseti lety sdělila, že chce jít k policii a už ji přijali na policejní akademii ve Stockholmu. A v neposlední řadě mu právě tady pověděla, že nosí pod srdcem Kláru.

Taky sem bezmála před dvaceti lety připlul gumový člun

a v něm dva mrtví muži, mučení, bezejmenní, až mnohem pozdě

ji identifikovaní jako občané Lotyšska. Věděl přesně, kde člun přirazil ke břehu, viděl před sebou kolegy shromážděné kolem čer

veného plavidla, bičoval je studený vichr a zachmuřený Nyberg

se pokoušel udělat si nějakou představu, co se těm dvěma stalo, kromě toho, že byli po smrti, a sice zastřelení, nikoliv utonulí.

Vydal se podél pobřeží, aby si rozhýbal tělo ztuhlé ze všeho

sezení a nedostatku pohybu. Myslel na to, co mu řekla Linda.

Lidé ale páchají sebevraždy, ať už tomu věříme nebo ne, říkal si v duchu. Spoustu lidí, do kterých bych nikdy neřekl, že ukončí

život vlastní rukou, to bez váhání udělalo a ve většině případů to měli pečlivě naplánované. Kolik lidí už jsem odřezával z provazu, na kterém se oběsili, nebo je sbíral po kouskách, když se střelili brokovnicí přímo do obličeje? A na prstech jedné ruky bych spo čítal jejich příbuzné, kteří řekli, že je to nepřekvapilo.

Wallander procházku protáhl, a když se vrátil k autu, byl una

vený. Posadil se za volant a otevřel jedny plastové desky. U ně

kterých snímků se bez rozmyslu zastavil. Zdálo se mu, že hod

ně obličejů poznává, jiné si vůbec nevybavoval. Strčil fotografie 248

zpátky a jel domů. Aby mu materiál k něčemu byl, musí ho projít pečlivě, ne jen tak ledabyle jako teď, za volantem v autě.

Až večer se posadil v kuchyni ke stolu. Tady musím začít, po

myslel si. U fotek z velké a organizované rodinné oslavy pro jubilanta a jeho manželku. Prohlížel si jednu fotku za druhou. Jelikož byl téměř na každé v pozadí vidět stůl s jídlem, dokázal přibližně určit, jestli byl snímek pořízený před večeří, během ní, nebo po jídle. Bylo tam celkem sto čtyři fotografií, mezi nimi spousta rozmazaných a bez jasného centra. Na čtyřiašedesáti obrázcích byla buď Louisa, nebo Hakan, na dvanácti oba dva. Na dvou snímcích se dívali na sebe, ona se usmívala, on měl spíš vážný výraz.

Wallander rozložil fotky vedle sebe a seřadil je do skupinek podle toho, kdy zhruba byly pořízeny. Zarazil ho vážný výraz, jaký měl Hakan von Enke na všech snímcích. Je to prostě jen upjatý oficír, nebo je na něm patrný neklid, o kterém mi bude za chvíli vyprávět? pomyslel si Wallander. Nepoznám to. Ale vypadá to,

jako by měl starosti.

Zato Louisa se pořád usmívala. Našel jen jednu výjimku. To si

ovšem nebyla vědoma toho, že před ní stojí fotograf. Jediný pravdivý snímek, anebo náhoda, hádal Wallander. Přešel k fotkám, na kterých fotoaparát zabíral hromadu přítomných hostí. Přátelští postarší lidé, kteří působili značně zámožným dojmem. Na Ha

kana von Enkeho si nepřišli připít žádní chudáci, mumlal si pro sebe. Tihle na to mají, aby vypadali šťastně a spokojeně.

Odložil fotografie a vzal do ruky dva seznamy hostů. Napo

čítal sto dva osob. Jména šla za sebou podle abecedy. Byla mezi nimi řada manželských párů.

Když pročítal první seznam, ozval se telefon. Volala Linda.

„Jsem zvědavá,“ řekla. „Našel jsi něco?“

„Nic, co bych už nevěděl. Louisa se směje, Hakan se tváří vážně.

Usmíval se vůbec někdy?“

„Málokdy. Ale Louisa byla upřímně veselá. Nebyla to nějaká

maska. Myslím, že navíc uměla docela dobře rozpoznat, když se

někdo přetvařoval.“

249

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Zrovna prohlížím seznamy hostů. Sto dva lidí. Jména mi

ve většině případů nic neříkají. Alvén, Alm, Appelgren, Bernt

sius…“

„Toho si pamatuju,“ přerušila ho Linda. „Sten Berntsius. Vy

soký námořní důstojník. Byla jsem u Hakana a Louisy na jedné

nepříjemné večeři, kam ho pozvali. Byl tam s manželkou, taková

bázlivá osůbka, většinu času se jenom červenala a pila hrozně

moc vína. Ale Sten Berntsius byl strašný.“

„Jak to?“

„Nenávidí Olofa Palmeho.“

Wallander svraštil obočí.

„Jak dlouho se s Hansem znáš? Dva roky? Od roku 2006? Jestli

se nepletu, tak Palme je už dvacet let mrtvý.“

„Nenávist má tuhý kořínek.“

„Nechceš mi doufám namluvit, že jsi před nějakým rokem dvě

ma byla na večeři, kde hosti pomlouvali švédského premiéra, kterého někdo zavraždil před dvaceti lety.“

„Přesně tak to bylo. Sten Berntsius se do Palmeho opřel, že

to byl špion Sovětského svazu, kryptokomunista, vlastizrádce

a bůhvíco ještě.“

„Co na to říkali Louisa s Hakanem?“

„Bohužel si myslím, že minimálně Hakan s tím souhlasil. Loui

sa toho moc nenapovídala, snažila se to nějak přejít. Ale byla

z toho nepříjemná atmosféra.“

Wallander přemýšlel. Pro něj byl Olof Palme především pří

kladem nejstrašnějšího selhání švédské policie. Jako politika si ho skoro nepamatoval. Muž s ostrým hlasem a nijak zvlášť pří

větivým úsměvem? Nedokázal určit, které vzpomínky jsou pravé.

V době Palmeho vlády ho politika vůbec nezajímala. Tehdy se

zrovna snažil dát si do pořádku osobní život a navíc se potýkal se vzdorovitým otcem.

„Palme byl předsedou vlády v době, kdy naše vody brázdily

ponorky,“ řekl. „Hádám, že takhle jste se k němu při rozhovoru

dostali.“

250

„Vlastně ne. Jestli si to dobře pamatuju, mluvilo se hlavně

o úpadku švédské armády, který měl začít právě za jeho vlády.

To on byl zodpovědný za to, že už se Švédsko nedokáže ubránit.

Berntsius tvrdil, že je obrovská chyba myslet si, že Rusko bude pořád tak mírumilovné jako teď.“

„Jaké vlastně měli von Enkeovi politické smýšlení?“

„Oba byli samozřejmě zarytí konzervativci. Ale Louisa se sna

žila dělat dojem, že opovrhuje vším, co má co dělat s politikou.

I když to nebyla pravda.“

„Takže přece jenom něco předstírala?“

„Možná. Ozvi se, jestli narazíš na něco důležitého.“

Wallander šel ven nakrmit Jussiho. Pes vypadal utahaně

a chlupy mu trčely na všechny strany. Wallandera napadlo, co

je pravdy na tom, že psi a jejich majitelé si postupně začnou být podobní. V tom případě do něj stáří pomalu zatíná drápy. Už se

tam dostal? Už se přiblížil tomu ničivému stařeckému věku, kte

rý ho připraví o všechny síly? Rychle ty myšlenky zahnal a vrátil se do domu. Ale když se chtěl posadit zpátky za stůl, došlo mu, že to nemá smysl. V seznamech hostů ani mezi fotografiemi není nic, co by vrhlo na případ nezvěstných manželů nové světlo. Nic tam není. Ať už se stalo cokoliv, musí to mít jiné vysvětlení. Jeho hledání je k ničemu. Nehledá jehlu, hledá kupku sena.

Posbíral všechen materiál rozházený po stole a odnesl ho na

stolek v předsíni. Druhý den to vrátí a pak se pokusí na mrtvou Louisu a nezvěstného Hakana nemyslet. Až přijde čas, pojedou

do Kristbergy v Östegötlandu, do kostela s úchvatným výhledem

na jezero Boren. Tam má rodina von Enkeových staletou rodin

nou hrobku a do ní bude uložena Louisina rakev. Hans mu říkal,

že rodiče sepsali společnou závěť, kde se vyjádřili, že si nepřejí kremaci. Wallander se posadil do křesla a zavřel oči. Co by chtěl on? Nemá žádnou rodinnou hrobku, žádnou hřbitovní přísluš nost. Jeho matka odpočívá v kolumbáriu v Malmö, otec leží na

jednom z ystadských hřbitovů. Jakou představu má jeho sestra

Kristina, která bydlí ve Stockholmu, to nevěděl.

251

3. díl /// spánek šípkové růženky

Usnul v křesle a po nějaké době se s trhnutím probudil. Za

poslouchal se do letní noci. Ze spánku ho vytrhl psí štěkot. Vstal.

Košili měl propocenou, muselo se mu něco zdát. Jussi obvykle

neštěkal bezdůvodně. Wallander vykročil a uvědomil si, že má

ztuhlé nohy. Masíroval si je a znovu naslouchal nočnímu šeru.

Jussi teď ztichl. Wallander vyšel ven na schodiště. Jussi začal okamžitě skákat na plot a štěkat. Wallander se rozhlížel. Možná se tu potuluje liška, pomyslel si. Přešel dvůr.

Vonělo to trávou. Bylo bezvětří, klid. Podrbal Jussiho za uši

ma. Copak jsi viděl, že jsi štěkal, zeptal se tlumeně. Zvíře? Nebo že by i psi měli noční můry? Došel na kraj pole a pátral očima

po okolí. Všude šero, na východě slabý náznak úsvitu. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na dvě. Spal v křesle víc jak čtyři hodiny.

Otřásl se ve zpocené košili, vrátil se dovnitř a lehl si do postele.

Jenže spánek nepřicházel. Kurt Wallander leží v posteli a myslí na smrt, pronesl nahlas. A byla to pravda. Skutečně myslel na

smrt. To ale dělal často. Smrt byla součástí jeho života už ode dne, kdy jako mladý policista ucítil nůž jen slabý centimetr od srdce. Vídal ji každé ráno v zrcadle. Ale teď, když nemohl usnout, se mu přiblížila na dosah. Šedesátiletý diabetik s mírnou nadváhou, který se nestará o svoje zdraví tak, jak by měl, nedostatek pohybu dohání přemírou alkoholu, nevěnuje pozornost jídlu a nedodržuje stravovací režim. S pravidelnými přestávkami se

nutí k disciplíně, kterou vzápětí zase poruší. Ležel v šeru a zachvátila ho panika. Už nemá kam zajít. Není na výběr. Buďto ra

dikálně změní život, nebo umře předčasně. Buď se pokusí dožít

aspoň sedmdesáti, nebo musí počítat s tím, že smrt může udeřit

kdykoliv. Pak zůstane Klára bez dědy, zrovna jako ji teď někdo

z neznámých důvodů připravil o babičku.

Byl vzhůru až do čtyř hodin. Strach ve vlnách přicházel a opa

dal. Když nakonec přece jen usnul, bolelo ho srdce z toho, jaký kus jeho života je už nenávratně pryč.

Vzbudil se krátce po sedmé, nevyspalý a s bolestí hlavy, a vzá

pětí zazvonil telefon. Nejprve ho chtěl ignorovat. Nejspíš volá 252

Linda a chce ukojit svoji zvědavost. To může počkat. Když to

Wallander nezvedne, bude vědět, že spí. Ale po čtvrtém zazvoně

ní přece jen vyskočil z postele a hrábl po telefonu. Byl to Ytterberg, podle hlasu čilý a plný energie.

„Nevzbudil jsem vás?“

„Skoro,“ odvětil Wallander. „Snažím se o dovolenou. Ale nijak

zvlášť mi to nejde.“

„Budu stručný. Ale hádám, že by vás zajímalo, co držím v ruce.

Papír ze soudní patologie. Stojí tu dr. Anahit Indoyan. Docela

jsem se zapotil, než jsem přišel na to, že je to žena.“

„Prapodivné jméno,“ řekl Wallander.

„Celá naše země se pomalu plní podivnými jmény,“ pochmur

ně prohlásil Ytterberg. „Ale samozřejmě to nemyslím špatně. Je

to spíš nezvyk, který je potřeba překonat. Zkrátka už se tu všichni nejmenujou Andersson.“

„Wallander a Ytterberg ujdou,“ řekl Wallander. „Nemůže nás tu

být víc než pár tisíc, ne?“

„Anahit Indoyanová,“ zopakoval Ytterberg. „Podle osobních

údajů, které jsem si čistě ze zvědavosti našel, pochází z Arménie.

Píše naprosto bezchybnou švédštinou. Udělala analýzu chemic

kých látek, které se našly v těle Louisy von Enkeové. Objevila

něco, co jí připadalo zvláštní.“

Wallander čekal, co přijde, ani nedutal. Slyšel, jak Ytterberg

šustí papíry.

„Našla látku, která se dá zjednodušeně popsat jako prostředek

na spaní,“ pokračoval Ytterberg. „Některé její chemické složky

identifikovala. Ale bylo v tom i něco, co nezná. Nebo spíš nedovede popsat, co to je za složky. Samozřejmě to nevzdává. Ale na konci předběžné zprávy si dovolila velmi zajímavý postřeh. Má za to, že nachází určité podobnosti, větší či menší, s preparátem používaným za dob NDR.“

„NDR?“

„Vy vážně ještě nejste vzhůru, co?“

Wallander nechápal souvislosti.

253

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Východní Německo. Sportovní zázrak, vzpomínáte? Co jich

odtamtud bylo, těch suverénních plavců a atletů. Dneska víme,

že jim dávali chemické přípravky, jaké neměly obdoby. Východo

německý sportovní zázrak vlastně nebylo nic jiného než banda

zdrogovaných monster. Navíc není pochyb, že to spolu všech

no souviselo. Stasi a sportovní laboratoře spolu byly jedna ruka.

Dělily se o zkušenosti. Proto,“ zakončil Ytterberg, „si ta šikovná Anahit může dovolit domněnku, že to, co našla, by mohl být preparát spojený s bývalým východním Německem.“

„S tím, co už neexistuje? Už dvacet let?“

„Ne tak docela, ale skoro. Berlínská zeď padla v roce osmdesát

devět. Pamatuju si to, protože jsem se ten podzim podruhé ženil.“

Ytterberg se odmlčel. Wallander se pokoušel přemýšlet.

„Zní to divně,“ řekl nakonec.

„Viďte? Ale říkal jsem si, že vás to bude zajímat. Mám vám na

stanici poslat kopii?“

„Mám dovolenou. Ale vyzvednu si ji.“

„Pokračování příště,“ řekl Ytterberg. „Teď jdeme s manželkou

do lesa.“

Wallander zavěsil. Myslel na to, co právě slyšel. Už teď měl

v hlavě nápad. Věděl, co udělá.

Krátce po osmé nasedl do auta a zamířil na severozápad. Jeho

cíl ležel za městem Höör, v domku, který měl svá nejlepší léta

už dávno za sebou.

254

22

V recepci na stanici si vyzvedl kopii zprávy. Po cestě do Hööru udělal něco, co si normálně nedovolil. Kousek za Ystadem smě

rem na sever zastavil a vzal stopařku. Byla to žena kolem třicítky, s dlouhými tmavými vlasy a batůžkem přes rameno. Netušil,

proč jí vlastně zastavil, snad z čiré zvědavosti. Během let byl svědkem toho, jak na výjezdech z měst a u krajnic stopařů valem ubývá. Levné autobusy a letenky udělaly z tohohle způsobu dopravy zastaralou záležitost.

On sám jel dvakrát stopem po Evropě, v sedmnácti a osmnác

ti, přestože jeho otec byl zásadně proti takovýmhle klukovinám.

Při obou cestách se mu podařilo dojet do Paříže a zpátky. Ještě teď si pamatoval chvíle bezútěšného čekání u mokrých pangejtů,

ukrutně těžký batoh a nudné řidiče. Ale nejvíc se mu vybavovaly dva momenty. Jednou když byl v Belgii kousek od Gentu, pršelo,

došly mu skoro všechny peníze a mířil domů. Zastavilo mu ten

krát auto, které ho svezlo až do Helsingborgu. Na ten pocit štěstí, jak se na jeden zátah vrátil až do Švédska, nikdy nezapomene.

Druhý zážitek byl taky z Belgie. V sobotu večer, tentokrát cestou do Paříže, se zasekl v jakési zapadlé vesničce obklopené malými silničkami. Dopřál si talíř polévky v laciné restauraci a pak se vydal hledat nějaký viadukt, pod kterým by přespal. Najednou si po cestě všiml nějakého muže, stál u pomníku, zvedl k ústům

trubku a zatroubil tesknou večerku. Wallanderovi došlo, že je to na památku všech vojáků padlých ve dvou světových válkách.

Ten okamžik ho dojal, nikdy na něj nezapomněl.

Ale teď tu za časného rána stála u krajnice žena se zdviženým

palcem. Jako by se vynořila z nějaké jiné doby. Když zabrzdil, doběhla vůz a posadila se vedle něj. Za svezení do Hööru vypadala vděčná, odtud prý zamíří dál do Smalandu. Byla silně navoněná a vypadalo to, že je dost unavená. Na sukni, kterou si přetáh

la přes kolena, si všiml nějakých fleků. Už jak přibrzdil, litoval toho. Proč zastavuje nějaké naprosto cizí osobě? O čem s ní bude 255

3. díl /// spánek šípkové růženky

mluvit? Byla zticha, Wallander taky mlčel. V batohu jí zazvonilo.

Vyndala telefon, na displeji si něco přečetla, ale nezvedla to.

„Nedají pokoj,“ řekl Wallander. „Mobily.“

„Nemusíte to zvedat, když nechcete.“

Mluvila rozmáchlou skanštinou. Wallander tipoval, že je

z Mal mö, z dělnického prostředí. Představoval si, kde asi pracuje, jak žije. Neměla na levé ruce prstýnek. Rychlý pohled na její ruce mu taky prozradil, že si kouše nehty až do masa. Wallander zavrhl myšlenku, že by pracovala někde v kosmetice nebo kadeř nictví. Taky nejspíš nebude servírka. Mimoto vypadala nervózně.

Kousala si spodní ret, přímo ho hryzala.

„Stála jste tam dlouho?“ zeptal se.

„Asi tak čtvrt hodiny. Musela jsem vystoupit z toho auta, co

mě vezlo předtím. Ten řidič začal otravovat.“

Mluvila věcně, nepřítomně, nebylo jí do řeči. Wallander si řekl, že už ji nebude obtěžovat dalšími otázkami. V Hööru vystoupí

a už ji nikdy neuvidí. Pohrával si v myšlenkách s různými jmény a rozhodl se, že si ji bude pamatovat jako Carolu, dívku, která se zjevila odnikud a kterou naposledy spatří ve zpětném zrcátku.

Zeptal se jí, kde chce vysadit.

„Mám hlad,“ řekla. „Někde u nějakého občerstvení.“

Zatočil k motorestu. Plaše se usmála, poděkovala a byla pryč.

Wallander zařadil zpátečku, zacouval a najednou nevěděl, kam

to jede. V hlavě měl dočista prázdno. Je v Hööru a právě vysadil stopařku. Ale proč tu je? Narůstala v něm panika. Snažil se uklidnit, zavřel oči a čekal, až se všechno zase usadí.

Uplynula víc než minuta, než si vzpomněl, kam má namířeno.

Odkud se ta prázdnota vzala? Co mu to v hlavě vypnulo proud?

Proč doktoři nedokážou říct, co se to s ním děje?

Pokračoval v jízdě. Přestože už to bylo pět nebo šest let, kdy

naposledy navštívil muže, za kterým teď jel, cestu si dobře pa

matoval. Vinula se menším lesem, minula pár ohrad, kde se pásli islandští koně, a končila v údolí. Tam stál červený cihlový dům, pořád na spadnutí, jak si ho pamatoval od posledka. Jediné, co 256

působilo dojmem znatelného rozdílu, byla zbrusu nová poštov

ní schránka vedle otevřené branky, kde bylo zároveň místo pro

otáčení poštovního nebo popelářského vozu. Na schránce bylo

velkým červenými písmeny napsáno jméno „Eber“. Wallander

vypnul motor a zůstal sedět za volantem. Vzpomněl si, jak se

s Hermanem Eberem setkal poprvé. Stalo se to před dvaceti lety, rok 1985 nebo 1986. Případ pro policii, Eber se dostal ilegálně do Švédska z východního Německa. Zažádal o politický azyl a udě lili mu ho. Když se jednoho večera objevil na stanici v Ystadu

a prohlásil se za uprchlíka, právě Wallander s ním vedl první

výslech. Komisař si ještě pamatoval, jak spolu mluvili lámanou

angličtinou a jak se mu nechtělo věřit, že by Herman Eber pat

řil k východoněmecké tajné službě Stasi, a že pokud mu nedají

azyl, obává se o holý život. Ten případ pak z Wallanderova stolu zmizel. Teprve později, když už Eber získal povolení k trvalému pobytu, sám Wallandera vyhledal. V úžasně krátké době se naučil prakticky plynně švédsky a přišel Wallanderovi poděkovat.

Za co poděkovat, nechápal Wallander. Eber mu pověděl, jak ho

překvapilo, že může být policista tak vlídný k člověku ze zne

přátelené země. Postupně pochopil, že ona záštiplná propagan

da, kterou východní Německo míří proti okolnímu světu, nemá

v dotyčných státech žádný protějšek. Někomu musí poděkovat,

vysvětlil. A jeho volba symbolicky padla na Wallandera. Pak se

začali postupně sbližovat, jelikož Eberovou velkou vášní byla

italská opera. Když padla Berlínská zeď, Eber seděl s očima plný

ma slz u Wallandera doma v Mariagatan a sledoval ty historické

události v přímém televizním přenosu. Během dlouhých seancí

Wallanderovi vyprávěl, jak ho coby původně vášnivého stoupen

ce režimu přepadly rostoucí pochybnosti. Taky byl sám sobě čím

dál odpornější. Patřil k bezpočtu dalších, kteří odposlouchávali, pronásledovali a terorizovali svoje spoluobčany. On sám byl privilegovaný, dokonce si při jedné velké recepci potřásl rukou s Erichem Honeckerem. Tenkrát byl hrdý, podal si ruku s velkým vůd cem. Později by si býval přál, aby se to dalo smazat. Nakonec se 257

3. díl /// spánek šípkové růženky

jeho pochyby o vlastní práci prohloubily a pocit, že východní

Německo je politický projekt odsouzený k záhubě, vzrostl nato

lik, že se rozhodl ze země utéct. Švédsko si vybral jen proto, že šance uprchnout právě tam se mu zdála vysoká. Pod falešnou

identitou se dostal na trajekt do Trelleborgu.

Wallander věděl, že Eber má pořád obrovskou hrůzu z toho,

že ho jednou minulost beztak dostihne. Přestože východní Ně

mecko už neexistuje, jeho oběti žijí dál. Wallander pochopil, že ten strach je nevyléčitelný, žije v něm a možná nezmizí nikdy.

S postupem let byl Eber stále plašší a ostýchavější, jejich setkání ubývalo a nakonec ustala úplně.

Naposledy se viděli, když se Wallanderovi doneslo, že je Eber

nemocný. Jedno nedělní odpoledne se sebral a zajel za ním do

Hööru, aby zjistil, jak na tom je. Eber vypadal jako jindy, jen byl trochu hubenější. Byl asi o deset let mladší než Wallander, ale jako by stárnul rychleji. Seděli mlčky proti sobě. Wallander hodně přemýšlel o jeho osudu, když jel po té nepovedené návštěvě domů.

Dveře červeného domu se pootevřely. Wallander vylezl z auta.

„To jsem já,“ zahlaholil. „Nikdo jiný než tvůj starý kámoš

z Ystadu.“

Herman Eber vyšel na schody. Měl na sobě starou teplákovou

soupravu. Wallander měl podezření, že to je jeden z těch něko

lika kousků oblečení, které si s sebou vzal při útěku z Německa.

Dvůr byl plný šrotu. Blesklo mu hlavou, jestli snad Eber kolem

domu lstivě nenastražil nějaké pasti.

Eber na něj mžikal, jako by už dlouho neviděl denní světlo.

„Ty,“ řekl. „Jak je to dlouho, cos mě naposled navštívil?“

„Spousta let. Ale copak ty ses ozval? Víš vůbec, že jsem se přestěhoval na venkov?“

Herman Eber zavrtěl hlavou. Byl skoro plešatý. Jeho těka vý

pohled Wallandera utvrdil v tom, že strach ze msty nezmizel.

Eber ukázal na poloshnilý zahradní stolek a pár složených

židlí. Wallander pochopil, že ho nechce vzít do domu. Míval tam 258

vždycky nepořádek, ale nikdy mu nebránil, aby šel dál. Možná už to zašlo příliš daleko, pomyslel si komisař. Třeba žije na hromadě odpadků? Opatrně se usadil na židli, která mezi ostatními budila zdání nejlepší stability. Eber se opřel o zeď domu. Wallandera napadlo, jestli je pořád tak bystrý, to býval hlavní rys jeho povahy.

Byl to inteligentní člověk, přestože žil způsobem po všech stránkách odporujícím kapacitě jeho intelektu. Mockrát Wallandera

překvapil, když přišel na domluvenou schůzku neumytý a vylo

ženě páchl. Podivně se oblékal a uměl se uprostřed zimy objevit v letním oblečení. Ale pod povrchem, který mohl být matoucí

a nechutný, fungovala bystrá hlava, na to Wallander záhy při

šel. Díky Eberově schopnosti analyzovat to, co už pro něj nebyl východoněmecký zázrak, získal Wallander vhled do společnosti

a politiky, která mu dřív byla naprosto neznámá.

Eber často reagoval nelibě a nedůtklivě, když se ho Wallander

zeptal na práci pro Stasi. Bylo to pořád obtížné a bolavé, nedokázal se té rány zbavit. Ale ve chvílích, kdy Wallander prokázal dostatečnou míru trpělivosti, se přece jen rozhovořil. Jednou mu zničehonic a bez zbytečného zaobalování prozradil, že byl nějakou dobu činný v tajné sekci, která měla za úkol odstraňovat lidi.

Právě proto se jeho jméno Wallanderovi okamžitě vybavilo, když

mu Ytterberg řekl mu o pitevní zprávě.

Eber se posadil. Wallander zaznamenal, že tentokrát nesmrdí.

Uprostřed dvora plného haraburdí leželo nafukovací brouzdališ

tě napuštěné vodou. Na stolku vedle něj ležel ručník, mýdlo, pilníky na nehty a další nástroje, které ve Wallanderových představách odpovídaly mučicím nástrojům. Ale nebylo pochyb o tom, že dětský bazének slouží Eberovi k udržování hygieny.

Z domu na schody vyšel Eber s papírem v ruce. Za oběma

ušima mu trčely tužky s gumou na konci. Během let strávených

ve Švédsku se Eber živil vymýšlením křížovek do německých ča

sopisů. To byla jeho specialita, extrémně obtížné křížovky pro

ty nejzkušenější luštitele. Vytvořit křížovku je velké umění. Nestačí poskládat k sobě slova s co nejmenším počtem černých

259

3. díl /// spánek šípkové růženky

čtverečků, musí v tom být něco víc, nějaké dobře ukryté téma,

třeba asociace mezi různými historickými osobnostmi. Takhle

to Eber Wallanderovi popsal.

Komisař kývl hlavou směrem k papírům v Eberově ruce.

„Nové hlavolamy?“

„Nejtěžší, co jsem kdy vymyslel. Křížovka, jejíž nejelegantnější vodítka se skrývají v klasické filozofii.“

„A není smysl v tom, že se ty křížovky mají dát vyluštit?“

Herman Eber neodpověděl. Wallanderovi najednou došlo, že

muž, který sedí vedle něj ve staré a oblýskané teplákové soupravě, sní o tom, že vytvoří křížovku, kterou nikdo nerozluští. Na okamžik ho napadlo, jestli se Eber přece jen ze vší úzkosti nezbláznil. Nebo ze života v tomhle údolí, kde okolní kopce můžou člověku připadat jako přibližující se zdi.

Nevěděl. Herman Eber byl pro něho vlastně pořád naprosto

neznámý člověk.

„Potřebuju pomoc,“ řekl, položil na stůl pitevní zprávu a klidně a metodicky vylíčil Eberovi všechno, co se stalo.

Herman Eber si nasadil zamazané brýle. Několik minut zprá

vu studoval, pak se zvedl a zmizel v domě. Wallander čekal. Ani po čtvrt hodině se Eber nevracel. Wallander si říkal, jestli si snad nešel lehnout nebo se nedal do vaření a na hosta na rozviklané židličce už zapomněl. Čekal dál. Rostoucí netrpělivost ho vytá

čela. Rozhodl se, že mu dá ještě pět minut.

V té chvíli se Eber vrátil. V ruce měl nějaká zažloutlá lejstra a pod paží tlustou knihu.

„Tohle patří do jiného světa,“ řekl Eber. „Musel jsem hledat.“

„Ale něco jsi našel?“

„To bylo od tebe chytré, žes přišel za mnou. Jsem asi jediný,

kdo ti může pomoct. Zároveň musíš pochopit, že tohle probouzí

k životu spoustu zlých vzpomínek. Při hledání jsem se rozbrečel.

Bylo to slyšet ven?“

Wallander zavrtěl hlavou. Přišlo mu, že Eber přehání. Na ob

ličeji neměl po pláči ani stopy.

260

„Poznávám ty složky,“ pokračoval Eber. „Probudily mě ze spán

ku v šípkovém království, ale přál bych si radši do konce života dál spát.“

„Takže ty víš, co to je?“

„Pravděpodobně ano. Chemické přísady, synteticky vyrobené

látky, které jsou tady napsané, se do značné míry shodují s těmi, které jsem tenkrát používal při práci.“

Odmlčel se. Wallander čekal. Eber neměl rád, když ho někdo

přerušoval. Jednou pod vlivem několika skleniček whisky Wallan

derovi přiznal, že to souvisí s ohromnou mocí, kterou kdysi coby vysoký důstojník Stasi disponoval. Nikdo se tehdy neodvažoval

mu odporovat.

Eber objímal tlustou knihu v náručí, jako by to bylo Písmo

svaté. Zdálo se, že váhá. Wallander opatrně vyčkával. Na kraji

brouzdaliště se usadil kos. Eber okamžitě práskl knihou o stůl.

Kos odletěl. Wallander si vzpomněl, že Eber trpí záhadnou, těžko vysvětlitelnou fobií z ptáků.

„Tak povídej,“ pobídl ho. „Co za látky v tom dokážeš identifi

kovat?“

„Je to tisíc let, co jsem s nimi naposledy přišel do styku. Myslel jsem, že mi zmizely ze života. A ty si jednoho krásného letního dne přijdeš a připomeneš mi to, na co bych nejradši za pomněl.“

„A na co to chceš zapomenout?“

Herman Eber vzdychl a podrbal se na holé hlavě. Musí ho

zmáčknout, uvědomoval si Wallander. Nebo by mohl najít nové

vchody do svého doupěte a zmizet v nekonečných výkladech

o těch svých křížovkách.

„Na co to chceš zapomenout?“ zopakoval.

Herman Eber se začal kolébat na židli, neodpovídal. Wallan

der valem ztrácel trpělivost.

„Nemá teď význam, kdo zemřel,“ řekl ostře. „Chci vědět, jestli

můžeš ty látky identifikovat.“

„Už jsem se s nimi kdysi setkal.“

261

3. díl /// spánek šípkové růženky

„To není dostatečná odpověď. Setkal jsem se s nimi. Musíš být konkrétnější! Nezapomeň, žes mi jednou slíbil, že mi pomůžeš,

až budu potřebovat.“

„Nezapomněl jsem na to.“

Eber potřásl hlavou. Wallander viděl, jak ho ta situace trý

zní.

„Dej si na čas,“ řekl. „Potřebuju znát tvoji odpověď, tvoje ko

mentáře a nápady. Ale nespěchám na to. Jestli chceš, můžu při

jet později.“

„Ne, ne, zůstaň! Jen potřebuju čas, abych se vrátil do minulosti.

Je to jako hloubit tunel, který jsem pečlivě zasypal.“

Wallander vstal.

„Půjdu na procházku,“ řekl. „Zajdu se podívat na koně.“

„Půl hodiny, víc nepotřebuju.“

Herman Eber si otřel pot z čela. Wallander vystoupal z údo

lí a šel k nejbližší pastvině. Koně okamžitě přiklusali k ohradě a začali mu očichávat ruce. V hlavě se mu vynořila vzpomínka

na Lindu, když jí bylo dvanáct let. Jednou přišla domů ze školy a prohlásila, že chce koně. Stalo se to během nejtěžšího období, jaké s Monou prožívali a které později vedlo k jejich definitivnímu rozchodu. Wallander si tenkrát hned vzpomněl na Stena Widéna, svého přítele a jezdeckého trenéra. Ve své velké stáji

vždycky měl nějaké koně a určitě by Lindě dovolil tam mít i toho jejího. Jenže Mona to zamítla. Skončilo to tím, že se Linda zamkla u sebe v pokoji. Pokračování si vybavoval jen matně. Ale pak už Linda o koních nikdy nemluvila. Nikdy.

Když čas vypršel, Wallander se vrátil. Začalo foukat, od jihu se blížila mračna. Když otevřel polorozpadlou branku, Herman Eber

seděl nehnutě na zahradní židli. Na stole ležela další kniha, starý diář v hnědých deskách. Jakmile se Wallander posadil, Eber

spustil. Ve chvílích rozrušení, jako byla tahle, míval pronikavý, skoro ječivý hlas. Při mnoha příležitostech si Wallander s nelibostí představil, jaké by to asi bylo, kdyby ho Eber vyslýchal 262

v době, kdy byl ještě přesvědčený o tom, že východní Německo

je ráj na zemi.

„Igor Kirov,“ začal Eber, „taky známý jako Boris. Bylo to jeho

umělecké jméno, používal ho jako alias. Rus, odpovědná spojka

jedné ze speciálních sekcí KGB v Moskvě. Přijel do východního

Berlína několik měsíců předtím, než postavili zeď. Párkrát jsem se s ním osobně setkal, ale vlastně jsem s ním neměl nic do činění. Jeho pověst ale mluvila jasně. Boris byl člověk, který svou práci uměl. Netoleroval ve svém okolí žádné nesrovnalosti nebo lajdáctví. Netrvalo ani pár měsíců a spoustu vysoce postavených úředníků ve Stasi přeložili nebo degradovali. Dá se říct, že to byla ruská hvězda, obávaný středobod KGB ve východním Berlíně. Nebyl u nás ani půl roku a už rozbil jednu z nejlepších sítí britských agentů. Tři nebo čtyři agenty po krátkém tajném procesu popravili. Za normálních okolností by se využili k výměně za sovětské nebo východoněmecké agenty uvězněné v Londýně.

Jenže Boris šel přímo za Ulbrichtem a požadoval jejich popravu.

Chtěl vyslat jasné varování, jak do zahraničí, tak těm, kdo by

snad uvnitř hranic NDR přemýšleli o vlastizradě. Boris ze sebe za necelý rok v Berlíně udělal obávanou legendu. Říkalo se o něm,

že žije spartánsky. Nikdo nevěděl, jestli je ženatý, jestli má děti, jestli pije nebo třeba hraje šachy. S jistotou se dalo říct jen to, že měl jedinečnou schopnost efektivně organizovat spolupráci mezi Stasi a KGB. Když nastal konec, všichni zůstali koukat s otevřenou pusou. Celé východní Německo by koukalo s otevřenou

pusou, kdyby se veřejnost dozvěděla, co se stalo. Ale samozřej

mě se to ututlalo.“

„Co se stalo?“

„Jednoho dne zmizel. Nějaký kouzelník mu přehodil přes hla

vu šátek a šup, byl pryč. Nikdo ale netleskal. Velký hrdina za

prodal duši Angličanům, a pochopitelně taky USA. Jak se mu

povedlo utajit, že je zodpovědný za smrt těch britských agentů, to netuším. Možná to ani nebylo potřeba. Bezpečnostní služby

musejí být cynické, aby fungovaly. Pro KGB i Stasi to byl potupný 263

3. díl /// spánek šípkové růženky

výprask. Padaly hlavy, Ulbricht jel do Moskvy a vrátil se se sta

ženým ocasem, přestože sotva nesl vinu za to, že Borise včas

neodhalili. Tenkrát moc nechybělo k tomu, aby šel do chládku

Markus Wolf, velký velitel Stasi. A taky by tam skončil, kdyby

nevydal rozkaz, který nás přivádí zpátky k tomu, proč tu dnes

sedíš. Rozkaz s nejvyšší prioritou.“

Wallander tušil spojení.

„Boris měl zemřít?“

„Přesně tak. Ale neměl jen umřít, mělo to vypadat, že ho do

hnalo svědomí. Měl si vzít život vlastní rukou a nechat po sobě dopis, kde označí svou zradu za neomluvitelnou. Měl vzdát hold

Sovětskému svazu a východnímu Německu a s velkou dávkou

sebeopovržení a našeho speciálního přípravku na spaní se ulo

žit k smrti.“

„Jak to udělali?“

„Pracoval jsem tou dobou v laboratoři kousek za Berlínem, ku

podivu to nebylo daleko od Wannsee, kde se nacisti kdysi roz

hodli, jak vyřeší židovskou otázku. Do laboratoře nastoupil nový zaměstnanec.“

Herman Eber se odmlčel a ukázal na diář v hnědých deskách.

„Viděl jsem, že sis ho všimnul. Musel jsem si jméno toho člo

věka najít. Zradila mě paměť, což se mi jinak nestává. Co tvoje paměť?“

„Jde to,“ řekl Wallander vyhýbavě. „Pokračuj.“

Eber jako by si jeho nechuti mluvit o paměti všiml. Wallan

der si pomyslel, že lidé, kteří pracovali pro tajnou službu, musejí mít obzvlášť vyvinutý cit pro tón hlasu a podtext. Přehmat nebo mylné vyhodnocení mohlo znamenat, že se člověk ocitne před popravčí četou.

„Klaus Dietmar,“ řekl Eber. „Přišel od plavkyň, to vím jistě,

i když jim nikdy nedělal oficiálního trenéra. Patřil k těm, kdo stáli za tím velkým sportovním zázrakem. Byl to drobný, hubený muž, pohyboval se nehlučně a měl dívčí ruce. Pokud si jeho vzhled člověk špatně vyložil, mohl působit jako někdo, kdo se

264

vlastně omlouvá za to, že vůbec žije. Ale byl to fanatický komunista a nepochybně se večer před spaním modlil k Ulbrichtovi.

Vedl naši skupinu. Náš jediný úkol spočíval ve vytvoření prepará

tu, který zabije Igora Kirova a nenechá po sobě jinou stopu, než jakou by zanechal obyčejný prostředek na spaní.“

Eber se zvedl a zmizel v domě. Wallander neodolal a šel na

kouknout do okna v průčelí. Měl pravdu. V pokoji byl příšer

ný nepořádek. Všechny volné plochy zabíraly noviny, oblečení,

odpadky, talíře a zbytky jídla. Mezi vším tím smetím se vinula

jakási vyšlapaná cestička. Wallander cítil zápach, který se dral ven skrz okenní tabulky. Slunce zašlo za mraky. Eber se vrátil

a narovnal si tepláky. Posadil se a podrbal se na bradě, jako by ho něco začalo svědit. Wallandera napadlo, že před ním sedí člověk, se kterým by neměnil. V tom okamžiku byl nesmírně vděč ný za to, čím je.

„Trvalo to zhruba dva roky,“ řekl Eber a prohlížel si při tom

špinavé nehty. „Spousta z nás si myslela, že na honbu za Igo

rem Kirovem vynakládá Stasi až příliš zdrojů. Jenže jeho pád byl otázkou prestiže. Rouhal se v nejposvátnějším komunistickém

kostele a nesměl umřít v hříchu. Netrvalo nám dlouho, než jsme

vyvinuli chemickou kombinaci, která připomínala běžné prášky

na spaní, co se tenkrát v Anglii předepisovaly. Problém byl najít okamžik, kdy proklouznout přes všechna bezpečnostní opatření, která kolem sebe měl. Největší překážkou byla samozřejmě jeho vlastní obezřetnost. Věděl, co udělal a jací psi větří jeho stopu.“

Eber dostal záchvat kašle. V plicích mu hvízdalo. Wallander

čekal. Cítil, jak ho poryvy větru studí za krkem.

„Takový agent ví, že nejdůležitější je neustále měnit svoje zvyky,“ pokračoval Eber, když se kašel uklidnil. „To taky Kirov dělal.

Ale jedna drobnost mu unikla. Ta chyba ho stála život. O sobo

tách chodil na třetí hodinu do jedné hospody v Notting Hillu a dí

val se tam na fotbal. Sedával pokaždé u stejného stolu a pil ruský čaj. Přišel za deset minut tři, a když zápas skončil, šel domů.

265

3. díl /// spánek šípkové růženky

Naši lezci, kteří se dokázali dostat naprosto všude, ho měli ně

jakou dobu pod dohledem a nakonec přišli na to, jak ho z dou

pěte vylákat. To slabé místo představovaly dvě servírky, které

mívaly občas někoho na záskok. Náhradnice jsme mohli vymě

nit za vlastní lidi. Poprava se odehrála jednu prosincovou sobotu roku 1972. Falešné číšnice servírovaly otrávený čaj. Ve zprávě, kterou jsem četl, se s důrazem na detail psalo i to, že poslední zápas, který Kirov v životě sledoval, se odehrál mezi Birminghamem a Lei cesterem. Zápas skončil jedna jedna. Kirov se vrátil domů a o pár hodin později zemřel ve vlastní posteli. Britská

tajná služba měla hned od začátku jasno v tom, že spáchal sebe

vraždu, svědčil o tom dopis s jeho otisky prstů psaný jeho rukopisem. Kontrarozvědka hlasitě slavila. Igora Kirova nakonec do

hnal osud.“

Pak se Eber zeptal na pár věcí ohledně mrtvé. Wallander od

povídal, jak nejlépe dovedl. Ale byl čím dál netrpělivější. Nechtěl tady tvrdnout a zodpovídat Eberovy dotazy. Eber jako by jeho

podráždění vycítil a odmlčel se.

„Takže podle tebe Louisa zemřela na následky stejného pre

parátu, který kdysi zabil Igora Kirova?“

„Vypadá to tak.“

„Což v tom případě znamená, že ji zavraždili. Nahraná sebe

vražda?“

„Pokud souhlasí pitevní zpráva, mělo by to tak být.“

Wallander nevěřícně zavrtěl hlavou. V jeho představách to

prostě nemohla být pravda.

„Kdo by dneska takový jed vyrobil? Východní Německo ani

Stasi už přece neexistují. Ty jsi ve Švédsku a vymýšlíš křížovky, nebo ne?“

„Tajné bezpečnostní služby existují pořád. Mění jméno, ale

fungují dál. Ten, kdo má dojem, že špionáž je v dnešní době marginálie, nic nepochopil. Navíc nezapomeň, že spousta starých

mistrů je ještě naživu.“

„Mistrů?“

266

Herman Eber se zatvářil skoro dotčeně.

„Ať už jsme dělali cokoliv, ať už o nás můžeš říct cokoliv, byli jsme odborníci. Věděli jsme, co děláme.“

„Proč to ale muselo postihnout zrovna Louisu von Enkeovou?“

„Na to ti pochopitelně neodpovím.“

„Ale jsi si jistý?“

„Natolik, nakolik to jde na základě údajů, které jsi mi poskytl.“

Wallandera najednou přepadla únava a obavy. Vstal a podal

Eberovi ruku.

„Určitě se vrátím,“ řekl na rozloučenou.

„To jsem pochopil,“ odtušil Herman Eber. „V našem světě se

lidé setkávají za nejpodivnějších okolností.“

Wallander sedl do auta a zamířil domů. Jak se blížil ke kru

hovému objezdu před Ystadem, začalo pršet. Když běžel od auta

a odemykal dveře do domu, už padaly provazy vody. Jussi štěkal

za plotem. Wallander si sedl v kuchyni ke stolu a díval se, jak déšť bubnuje do okna. Z vlasů mu kapalo.

Nepochyboval, že Herman Eber má pravdu. Louisa von En

keo vá nespáchala sebevraždu. Někdo ji zabil.

267

3. díl /// spánek šípkové růženky

23

Vyndal z lednice na talíři kousek masa. Spolu s polovinou kvě

táku si ho naservíroval k pozdnímu obědu. Když si sedl ke stolu a otevřel noviny, které si koupil po cestě, pomyslel si, že kam až jeho dospělá paměť sahá, vždycky pociťoval hluboké uspokojení, když nerušeně jedl a mohl si při tom listovat v novinách. Ale tento krát stačil noviny sotva otevřít a zírala na něj zvětšená fotografie s dramatickým nadpisem. Blesklo mu, jestli ho snad nešálí zrak. Měl před sebou obličej své stopařky. S rostoucím ohromením si přečetl, že den předtím zavraždila v centru Malmö svoje rodiče a od té doby je na útěku. Motiv činu není policii znám.

Ale nebylo pochyb, že je to ona, nejmenovala se Carola, nýbrž

AnnaLena, a spáchala brutální vraždu. Nějaký policista, jehož

jméno mu bylo matně povědomé, popsal čin jako bezprecedent

ní násilí, akt šílenství, které se vymklo vší kontrole, krvavá lázeň v malém bytě, kde rodina bydlela. Policie teď ženu hledá, vyhlásila po ní celostátní pátrání. Wallander odstrčil noviny i talíř s jídlem. Znovu se pokusil tu neuvěřitelnou představu zaplašit.

Nemohla to být ta samá žena. Pak hmátl po telefonu a vytočil

Martinssonovo soukromé číslo.

„Přijeď sem,“ vyhrkl. „Ke mně domů.“

„Zrovna se s vnoučaty koupu,“ řekl Martinsson. „Může to po

čkat?“

„Ne. Nemůže.“

Přesně za půl hodiny Martinsson zatočil s autem k domu.

Wallander už stál u branky a čekal. Přestalo pršet a vyjasnilo se.

Martinsson znal svého kolegu a nepochyboval, že se stalo něco

vážného. Jussi byl venku z výběhu a skákal mu kolem nohou.

S velkými obtížemi ho Wallander nakonec zklidnil.

„Tak se ti přece jen povedlo ho vycvičit,“ konstatoval Martins

son.

„To sotva. Sedneme si v kuchyni.“

Vešli dovnitř. Wallander ukázal na fotku v novinách.

268

„Před několika hodinami jsem ji svezl do Hööru,“ řekl. „Tvrdi

la, že míří do Smalandu. Ale samozřejmě to nemusí být pravda.

Pravděpodobnost, že ji už někde viděli, je poměrně vysoká, když jsou všude její fotky jako tady v novinách. Ale policie by měla vzít Höör jako výchozí bod.“

Martinsson na Wallandera koukal jak zjara.

„Měl jsem za to, že jsme si někdy minulý rok vykládali, jak

nikdy nebereme stopaře, ani ty, ani já.“

„Dneska ráno jsem udělal výjimku.“

„Cestou do Hööru?“

„Mám tam dobrého přítele.“

„V Hööru?“

„Možná nevíš, kde všude mám přátele. Proč bych nemohl mít

jednoho i tam? Copak ty nemáš kamarády na Hebridách? Věř

mi, je to pravda.“

Martinsson přikývl. Vytáhl z kapsy zápisník. Nepsala mu pro

piska. Wallander mu dal jinou a zakryl jídlo utěrkou, protože

na ně šly mouchy. Martinsson si zapsal, co měla na sobě, co ří

kala, přesné časové údaje. Už měl v ruce telefon, když vtom ho

Wallander zarazil.

„Snad by se mohlo říct, že ten tip dal policii anonym?“

„Už jsem na to myslel. Nebudeme říkat, že stopařce na útěku

pomohl známý policista z Ystadu.“

„Nevěděl jsem, co je zač.“

„Ale víš stejně dobře jako já, co napíšou noviny. Pokud vyjde

pravda najevo. V tom případě je z tebe žhavá novinka okurkové

sezony.“

Wallander poslouchal, když Martinsson volal na stanici.

„Hovor byl anonymní,“ zakončil Martinsson. „Jak přišel ten

člověk k mému soukromému telefonu, to netuším. Ale byl stříz

livý a mluvil věrohodně.“

Telefonát byl u konce.

„Kdo není v době oběda střízlivý?“ zabručel Wallander nakva

šeně. „Bylo to nutné?“

269

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Až tu ženskou dopadneme, vypoví, že ji svezl neznámý muž.

To je všechno. Nebude vědět, žes to byl ty. Ani nikdo jiný.“

Wallander si najednou vzpomněl, že řekla ještě něco.

„Povídala, že na to místo, kde jsem ji nabral, ji dovezl nějaký jiný muž, který ji během jízdy obtěžoval. To jsem ti zapomněl

říct.“

Martinsson ukázal na fotku v novinách.

„Je hezká, i když je to vražedkyně. Neříkal jsi, že měla žlutou sukni?“

„Byla hodně přitažlivá,“ souhlasil Wallander. „Když si odmys

lím ty okousané nehty. Nevím o ničem, co by víc snižovalo atraktivitu.“

Martinsson si Wallandera prohlédl s překvapeným úsměvem.

„Skoro jsme o tom přestali mluvit,“ řekl. „O ženách, které nám

přijdou do cesty. Kdysi jsme to dělali celkem často.“

Wallander nabídl Martinssonovi kávu, ale ten s díky odmítl.

Wallander mu zamával na rozloučenou a vrátil se k přerušenému

obědu. Nechutnalo mu, ale zasytilo ho to. Po jídle šel s Jussim na dlouhou procházku, zastřihl plot za domem a přibil si poštovní

schránku, která visela nakřivo. Celou dobu přemýšlel nad tím,

co mu řekl Herman Eber. Byl v pokušení zavolat Ytterbergovi,

ale rozhodl se, že to počká do zítřka. Potřeboval si to promyslet.

Sebe vražda se změnila ve vraždu a stalo se to způsobem, které

mu vůbec nerozuměl. Zároveň v něm znovu začal hlodat pocit,

že něco přehlédl. A to nejen on, nýbrž všichni, kdo byli do vy

šetřování nějakým způsobem zapojení. Ale nedokázal přijít na

to, co to je. To se jen ozývala jeho stará intuice, které pomalu přestával věřit.

Kolem páté hodiny odpoledne se mu zničehonic udělalo špat

ně. Během půl hodiny měl horečku a začal zvracet. Říkal si, že

maso nejspíš špatně propekl a den předtím leželo příliš dlouho

v igelitovém sáčku v rozpáleném kufru auta. Lehl si na pohovku

k televizi a přepínal kanály. Občas musel odběhnout na záchod.

270

Když v devět hodin večer zazvonil telefon, zrovna se vzpama

toval z úporného záchvatu dávení. Zvedl sluchátko. Volala Lin

da. Nejprve se vyděsila, ale když pochopila, že nejde o inzulin, uklidnila se.

„To tě do zítra přejde. Pij čaj.“

„Nejde to. Zase ho vyzvracím.“

„Tak pij vodu.“

„Co myslíš, že dělám?“

„Jíš málo zeleniny.“

„Co to má co dělat s nevolností?“

„Zítra se na tebe přijedu podívat. Začínáš být stejně ukňoura

ný jako děda.“

Wallander se schoulil do klubíčka na pohovce, ale za chví

li šel zase zvracet. Pak hodinu spal a po probuzení měl dojem,

že je mu líp, načež utíkal pro změnu na záchod. Začal nanovo

bezvládně přepínat kanály. Nenašel ale nic, co by dokázal sledovat. Nakonec to nechal na kanálu, kde dávali asijský box. Malý

šlachovitý Thajec složil urostlého Holanďana perfektním kopem

na hlavu. Wallander jako by cítil jeho bolest ve vlastním těle. Kolem půlnoci usnul a vzbudil ho sen o Hermanu Eberovi a Loui se.

Bylo pět hodin ráno a žaludek se mu usadil, i když byl pořád ješ

tě malátný a bolela ho hlava. Uvařil si čaj a tentokrát ho v sobě i udržel. Z okna viděl Jussiho, jak nehybně stojí se zvednutou

tlapkou a od boudy něco pozoruje venku na poli. Nedalo se po

znat, co ho tak zaujalo. Snad nějaká srnka, která za svítání vyběhla z lesíka. Pohled na Jussiho by jeho otec býval mohl pro

měnit ve věčně se opakující motiv. Pes větřící za svítání. Místo toho si zvolil krajinu, kam tu a tam, s monotónní precizností,

umisťoval tetřeva.

Wallander přemýšlel nad svým snem. Byl v Eberově zaneřá

děném domě. Louisa balancovala na schůdkách a věšela žluté

závěsy. Zeptal se jí, kde se to celé týdny schovávala. Vtom ze

schůdků spadla a byla na místě mrtvá. Mezi odpadky si klestil

cestu Eber, na sobě měl zelenou vojenskou uniformu, byl velmi

271

3. díl /// spánek šípkové růženky

mladý a místo úst měl velkou bezzubou díru. Pokoušel se něco

říct, ale Wallander mu nerozuměl. Právě v tom okamžiku se pro

budil, plný neklidu a bezmoci. Žaludek už ho netrápil, to Loui

sa a její smrt mu nedala spát. Něco se mění, pomyslel si. Dřív

vycházel z toho, že hlavní postavou je Hakan. Ale co když je to Louisa? Tady musím začít, pomyslel si. Znovu to všechno projdu, ale změním úhel pohledu, podívám se na to jinak. Nejprve se ale musí ještě pár hodin prospat, aby mu to jasně myslelo. Svlékl se a vlezl si do postele. Po stropním trámu lezl pavouk. Za chvíli Wallander spal.

V osm hodin se opatrně nasnídal a Linda akorát zabrzdila u poš

tovní schránky. Měla s sebou Kláru a okamžitě na něj volala,

ať ho ani nenapadne se k ní přibližovat, aby ji nenakazil. Musí se od nich držet na vzdálenost nejmíň dva metry. Namíchlo ho, že

přijela tak brzo. Když už měl jednou volno, chtěl si užít klidné ráno.

Posadili se venku.

„Už je ti líp?“

„Mnohem.“

„Co jsem ti říkala?“

„No? Cos říkala? Že jím málo zeleniny? Víš houby o tom, co

jím nebo nejím.“

Linda si povzdychla a nechala to bez odpovědi. Wallander si

najednou všiml, že má ve vlasech modrý melír.

„Proč máš modré vlasy?“

„Líbí se mi to.“

„Co tomu říká Hans?“

„Taky se mu to moc líbí.“

„Dovol, abych o tom pochyboval. Proč si nevzal dítě dneska na

starost on, když se tak bojíš střevní nákazy?“

„Musel do práce.“

Najednou vypadala ustaraně, přes tvář jí přelétl stín.

„Z čeho má obavy?“

272

„V globálním finančním sektoru probíhají pohyby, kterým ne

rozumí.“

„Já osobně nerozumím už tomu, co říkáš. Pohyby v globálním

finančním sektoru. Já myslel, že se zabývá akciemi?“

„To taky. Ale i jinými věcmi. Finanční deriváty, opce, hedgeo

vé fondy.“

Wallander odmítavě zvedl ruce.

„Nepotřebuju slyšet víc o tom, co beztak nechápu.“

Došel si pro sklenici vody. Klára vesele třepala ručičkama.

„Jak to vypadá s Monou?“

„Zapírá se, nebere mi telefon. A když zazvoním u dveří, neote

vře mi, přitom vím, že je doma.“

„Takže dál pije?“

„Nevím. Každopádně cítím, že teď nemám sílu starat se ještě

o jedno dítě. Támhleta mi stačí.“

Nízko nad nimi s hučením proletělo letadlo mířící na Stu

rup. Když dunění ustalo, pověděl jí o návštěvě u Hermana Ebera.

Převyprávěl jí jejich rozhovor a co ho přitom napadlo. Současně s tím, jak v něm rostla jistota, že Louisu někdo zavraždil, mu

připadalo, že druhá část záhady se prohlubuje. Proč by ji někdo chtěl připravit o život? Jak by tahle tichá žena mohla být spojená s východním Německem? Se zemí, která je mrtvá a pohřbená?

Pokud tu ovšem vůbec nějaké spojení je.

Wallander se odmlčel. Klára lezla Lindě kolem nohou. Ta po

malu kroutila hlavou.

„Nepochybuju o tom, co říkáš. Ale co to znamená?“

„Nemám ponětí. Teď mám v hlavě jedinou otázku. Kdo vlastně

byla Louisa von Enkeová? Co všechno o ní nevím?“

„Co vůbec víme jeden o druhém? Copak mi to sám pořád nepři

pomínáš? Že se nemám ničemu divit? Navíc tu spojitost s býva

lým východním Německem je,“ řekla Linda zamyšleně. „To jsem

ti neřekla?“

„Mluvilas jen o tom, že ji zajímala klasická německá kultura

a že učila němčinu.“

273

3. díl /// spánek šípkové růženky

„To, co mám na mysli, se stalo už dávno,“ řekla Linda. „Skoro

před padesáti lety. Než se narodil Hans i Signe. Vlastně by sis o tom měl promluvit s ním.“

„Začneme s tím, co víš ty,“ pobídl ji Wallander.

„Moc toho není. Ale Louisa byla ve východním Německu na

začátku šedesátých let s několika slibnými švédskými skokanka

mi do vody. Byl to nějaký výměnný pobyt. Louisa ty holky tré

novala. Když byla mladá, taky dělala skoky do vody, zřejmě na

vrcholové úrovni. Ale o tom právě moc nevím. Myslím, že během

několika málo let byla hodněkrát ve východním Berlíně a v Lip

sku. Pak s tím naráz přestala. Hans má za to, že pro to existuje dost jasné vysvětlení.“

„Jaké?“

„Hakan jí zkrátka oznámil, že cesty do NDR musejí přestat.

Pro jeho vojenskou kariéru se nehodilo, aby manželka jezdila do země považované za nepřítele. Jeden z nejodpornějších vazalů

Ruska, tak si asi švédská armáda a politici východní Německo

představovali.“

„Ale tohle všechno nevíš úplně jistě, že ne?“

„Louisa se svému muži vždycky podřizovala. Zkrátka si mys

lím, že situace na začátku šedesátých let začala být neúnosná.

Hakan mířil na vysoké pozice v armádě.“

„Víš třeba, jak na to zareagovala?“

„Ne. O tom nevím nic.“

Vtom se Klára píchla o něco na zemi a rozkřičela se. Wallander

dětský jekot těžko snášel, a tak šel radši poplácat Jussiho. Počkal u výběhu, než se Klára utišila.

„Cos dělal, když jsem brečela já?“ zeptala se Linda.

„Tenkrát jsem měl odolnější uši.“

Mlčky seděli a pozorovali dítě, které zkoumalo pampelišku

klubající se mezi kameny.

„Samozřejmě jsem přemýšlela celou dobu od té chvíle, kdy zmi

zeli,“ řekla najednou Linda. „Vzpomínala jsem, zkoušela si vybavit detaily rozhovorů a jak se ti dva chovali k sobě a k ostatním.

274

Snažila jsem se vytáhnout z Hanse všechno, co ví, i to, o čem si myslel, že už znám. Teprve před pár dny jsem začala mít pocit,

že tu něco nesedí, že mi neřekl celou pravdu.“

„Pravdu o čem?“

„O penězích.“

„O jakých penězích?“

„Zřejmě měli někde zašitých mnohem víc peněz, než co vím.

Hakan s Louisou se měli dobře. Nikdy si nedopřávali nějaký

do očí bijící luxus, žádné výstřelky. Ale kdyby chtěli, mohli si žít na vysoké noze.“

„O jakých sumách se to bavíme?“

„Nepřerušuj mě,“ odbyla ho mrzutě. „Dojdu k tomu, mám svo

je tempo. Zkrátka mi Hans neřekl všechno, co by měl. Štve mě

to a vím, že si s ním o tom musím dřív nebo později promluvit.“

„Znamená to, že máš dojem, že tím peníze nabývají na rozho

dujícím významu?“

„Ne, ale nelíbí se mi, že se Hans nevyjadřuje jasně. Nemusíme

o tom mluvit zrovna teď.“

Wallander zvedl ruce, jako že prosí za prominutí, a už se na

nic neptal. Linda zpozorovala, že Klára se chystá pampelišku

sníst, a vyndala jí kytku z pusy, načež se dcerka znovu rozeřvala.

Wallander se odhodlal to vydržet a se stoickým klidem seděl dál.

Jussi opuštěně popocházel za plotem sem a tam a celý výjev sle

doval. Moje rodina, pomyslel si Wallander. Jsou tu všichni, až na sestru Kristinu a moji bývalou ženu, která se upíjí k smrti.

Výstup brzy skončil, Klára se po čtyřech vydala na další obje

vitelskou výpravu a Linda se posadila a začala se na židli houpat.

„Neručím za to, že vydrží,“ upozornil ji.

„Dědečkův starý nábytek,“ řekla na to. „Když se ta židle rozbi

je, přežiju to. Jenom spadnu do toho zaneřáděného a zarostlého

záhonu, co tu máš.“

Wallander na to nic neřekl. Cítil, že ho rozčiluje, jak dcera

pořád sleduje všechno, co dělá, a okamžitě poukazuje na nedo

statky.

275

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Když jsem se ráno vzbudila, nemohla jsem z hlavy dostat jed

nu otázku,“ řekla pak. „Nechápu, že jsem se na to za ty roky nikdy nezeptala. Ani tebe, tati, ani mámy. Možná jsem se bála, jaká bude odpověď. Nikdo nechce, aby ho rodiče počali náhodou.“

Wallander byl okamžitě ve střehu. Linda jen zřídkakdy mlu

vila o Moně jako o „mámě“. Taky si nevzpomínal, kdy napo

sledy řekla jemu tati, kromě případů, kdy byla rozčilená nebo

ironická.

„Nemusíš se bát,“ řekla. „Vidím, že už ses vyděsil. Chtěla jsem jenom vědět, jak jste se seznámili. První rande mých rodičů.

O tom vlastně nic nevím.“

„Mám sice mizernou paměť,“ odpověděl Wallander, „ale až

tak špatnou ne. Potkali jsme se v roce 1968 na lodi mezi Kodaní a Malmö. Byl to takový pomalý trajekt, žádný hydroplán, a bylo

pozdě večer.“

„Před čtyřiceti lety?“

„Byli jsme hodně mladí. Seděla u stolu a všude bylo narváno,

tak jsem se zeptal, jestli si můžu přisednout, a ona souhlasila.

Zbytek ti povím příště. Nejsem připravený vrtat se v minulosti.

Radši se ještě na chvíli vraťme k těm penězům. O jakou část

ku jde?“

„Asi dva miliony. Ale tomu vyprávění, co se dělo potom, co

trajekt doplul do Malmö, se nevyhneš.“

„Zrovna tehdy se nestalo nic. Slibuju, že ti to povím. Pozdě

ji. Takže chceš říct, že si ulili milionovou částku? Kde ty peníze vzali?“

„Spořili.“

Zamračil se. Bylo to hodně peněz. Jemu samému se ani nesni

lo, že by našetřil takový balík.

„To že by šlo? Nedá se za tím hledat daňový únik nebo jiné

machinace?“

„Podle Hanse ne.“

„Ale vždyť jsi říkala, že k tobě ohledně těch peněz nebyl upřímný.“

276

„Což ani nemusel. Ještě před pár měsíci to byla čistě věc rodičů, co s těmi úsporami udělají.“

„A co udělali?“

„Požádali, ať jim je Hans investuje. Opatrně, žádné divočárny.“

Wallander se zamyslel. Něco mu říkalo, že to, co teď slyšel, by mohlo mít velký význam. Během svého profesního života se neustále přesvědčoval o tom, že peníze jsou důvodem k nejtěžším a nejhorším zločinům, jaké dokáže člověk na druhém spáchat.

Žádný jiný motiv se neopakuje v různých obměnách tak často.

„Kdo z nich dvou se o ty záležitosti staral? Oba, nebo jenom

Hakan?“

„To ví Hans.“

„Tak si s ním musíme promluvit.“

„Ne my. Já. Jestli z toho něco vyleze, dám ti vědět.“

Klára seděla na trávě a zívala. Linda na Wallandera kývla.

Vzal děcko a opatrně ho uložil do hamaky. Usmála se na něj.

„Snažím se představit si sama sebe u tebe v náručí,“ řekla. „Ale je to těžké.“

„Proč?“

„To nevím. Ale nemyslím tím nic zlého.“

Přes pole letěl párek labutí. Sledovali bílá těla a poslouchali šustivý zvuk.

„Myslíš si, že je to pravda?“ zeptala se Linda. „Že Louisu ně

kdo zavraždil?“

„Vyšetřování musí pokračovat. Ale podle mě tomu mnohé na

svědčuje.“

„Ale proč? A kdo? Všechny ty řeči o tom, že měla v kabelce

ruská tajemství, to přece musí být holý nesmysl.“

„Měla v kabelce švédská tajemství. Určená Rusku. Poslouchej,

co ti říkám.“

Čekal, že se naštve, ale jen přikývla, souhlasila.

„Pořád zbývá jedna otázka,“ pokračoval Wallander. „Kde je Ha

kan?“

„Mrtvý, nebo živý?“

277

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Pro mě je Hakan mnohem víc živý od té doby, co Louisu našli

mrtvou. Já vím, postrádá to logiku, nemám pro tu reakci žádné

rozumné vysvětlení. Snad jen moje policejní zkušenosti, které se za ta léta nashromáždily. I když ani ty nejsou úplně jednoznačné.

Ale stejně si myslím, že žije.“

„Myslíš, že Louisu zabil on?“

„Nic pro to nesvědčí.“

„A proti tomu taky ne?“

Wallander mlčky přikývl. Přesně takhle uvažoval. Šla po trase,

kudy se před ní ubíraly i jeho úvahy.

O půl hodiny později nasedla do auta a odjela.

Večer šel Wallander vyvenčit Jussiho. Zastavil se u meze, aby se vymočil. Čerstvě posečené pole vydávalo silnou vůni.

Najednou jako by viděl aspoň jednu věc velmi zřetelně. Ať se stalo cokoliv, začalo to u Hakana von Enkeho. A u něj to taky

celé skončí. Louisa je mezičlánek. Byť o tom nedávno pochyboval.

Ale stejně nevěděl, co to vlastně znamená. Šel domů, bezrad

nější než předtím. Jako nezpochybnitelný se v tu chvíli jevil jen fakt, že tenkrát Hakan von Enke stál s ním v salonku v Djursholmu a skutečně se něčeho obával.

Tam to začíná, pomyslel si Wallander. Začíná to u neklidné

ho muže.

Musí to tak být. Prostě musí.

278

24

Jedné červencové noci.

Wallander seděl s perem v ruce. Přišlo mu, že začátek dopisu,

do kterého se pustil, zní jako název špatného švédského filmu

z padesátých let. Nebo taky o dost lepšího románu vydaného

o několik desítek let dřív. Takového, jaké měli v domě, kde vy

růstal. V knihovně patřící dědovi, který zemřel dávno předtím,

než se Wallander narodil.

Jinak ten popis odpovídal. Opravdu byl červenec a byla noc.

Wallander si šel lehnout a vtom si vzpomněl, že jeho sestra Kristina má za několik dní narozeniny. Měl ve zvyku napsat při té

příležitosti jediný dopis ročně a poslat ho spolu s blahopřáním.

Takže zase vstal, stejně nebyl unavený a aspoň měl dobrou vý

mluvu, proč nezůstane ležet a převalovat se. Posadil se k jídelní

mu stolu a vzal si papír a plnicí pero, dárek od Lindy k padesátinám. První slova zůstala tak, jak je napsal, jedné červencové noci, nezměnil je. Byl to krátký dopis. Když popsal, jakou má radost z Kláry, nebylo už moc co vyprávět. Dopisy byly rok od roku krat

ší. Hořce si pomyslel, kde to asi skončí. Dopis si po sobě přečetl, připadalo mu to kusé, ale opravdu neměl co dodat. S Kristinou

byl nejintenzivněji v kontaktu během posledních let otcova ži

vota. Pak už se skoro nevídali, až na několik málo příležitos

tí, kdy byl Wallander ve Stockholmu a napadlo ho, že jí zavolá.

Byli každý úplně jiný a navíc měli naprosto odlišné vzpomínky

na dětství, takže už po krátké chvíli obvykle umlkli a zůstali na sebe hledět s pokradmou myšlenkou: opravdu si nemáme víc

co říct?

Zalepil obálku a vrátil se do postele. Měl pootevřené okno.

Z dálky slyšel slabé břinkání hudby a nějakého večírku. Venku

pod oknem šuměla tráva. Dobře že se odstěhoval z Mariagatan,

pomyslel si. Tady na venkově vnímal zvuky, jakých si nikdy předtím nevšiml. A vůně, v neposlední řadě vůně.

279

3. díl /// spánek šípkové růženky

Ležel vzhůru a myslel na to, jak byl večer na stanici. Neměl

to původně v plánu. Ale protože se mu rozbil počítač, zajel v devět hodin večer do Ystadu. Aby zbytečně nenarazil na kolegy

z večerní a noční služby, šel dovnitř přes sklep, naťukal vstupní kód u dveří a došel do kanceláře, aniž by někoho potkal. V jedné z místností, které míjel, probíhal rozhovor. Jeden z účastníků dialogu byl silně opilý. Wallander byl rád, že ten výslech nemá na starosti on.

Těsně předtím, než nastoupil dovolenou, soustředil síly a čás

tečně zlikvidoval hory papírů, co se mu vršily na stole. Stůl teď působil skoro vyzývavě. Wallander hodil bundu na židli pro ná

vštěvy a zapnul počítač. Zatímco čekal, až stroj se šuměním na

běhne, vytáhl ze zamčené zásuvky v psacím stole dvě složky. Na

jedné stálo napsáno „Louisa“, na druhé „Hakan“. Napsal to pro

piskou, která přitom písmena zamazala náplní. První složku dal

stranou a soustředil se na tu druhou. Zároveň myslel na telefonát s Lindou před několika hodinami. Zavolala mu, když Klára spala

a Hans jel do večerky koupit pleny. Bez zbytečných slov shrnula, co jí Hans řekl, když se ho zeptala na peníze jeho rodičů, matčino spojení s NDR a jestli je ještě něco dalšího, co jí zatím neřekl.

Nejprve se urazil, jako by mu snad nedůvěřovala. Trvalo hodnou

chvíli, než ho přesvědčila, že jde jen a pouze o to, co se stalo jeho rodičům. Přece jen se pohybují na okraji něčeho, z čeho se může vyklubat vražda. Hans se uklidnil, pochopil její záměr a odpoví dal, jak nejlépe dovedl.

Wallander vytáhl ze zadní kapsy složený papír a rozložil ho.

Poznamenal si na něj to nejdůležitější, co mu řekla.

Teprve poté, co Hans získal svoji současnou práci, ho rodiče

požádali, aby jim dělal osobního bankéře. Jednalo se o částku

něco pod dva miliony, která k dnešnímu dni stoupla na bezmála

dva a půl milionu švédských korun. Peníze si prý našetřili a něco také zdědili po jakési Louisině příbuzné. Hans nevěděl, jaký podíl tvoří dědictví a kolik dělají vlastní příjmy rodičů. Příbuzná se jmenovala Hanna Edlingová, zemřela v roce 1976 a vlastnila 280

řadu módních salonů v západním Švédsku. Žádné daňové ne

srovnalosti v tom prý nebyly, přestože hlavně Hakan každý rok

brblal nad tím, co podle něj byla ze strany sociálních demokratů konfiskační daň z majetku. Teď ji zrušili a Hans vlastně ani nestihl Hakanovi říct, že tím ještě nějakou korunu ušetřili, jak se s bolestí v srdci vyjádřil.

„Hans říkal, že jeho rodiče měli k penězům dost zvláštní po

stoj,“ vysvětlila Linda. „ O penězích se nemluví, prostě jen jsou k dispozici.“

„Kéž by to tak bylo,“ vyjádřil se k tomu Wallander. „Zní to, jako když o penězích mluví movitá vyšší třída.“

„Oni patří do vyšší třídy,“ odtušila Linda. „To přece víš, s tím nemusíme ztrácet čas.“

Hans dělal dvakrát ročně rodičům shrnutí zisků a případných

ztrát. Občas se Hakan v novinách dočetl o lákavých investičních možnostech a synovi zavolal. Nikdy se však nepletl do toho, jestli se Hans jeho radou řídí nebo ne. Pokud šlo o Louisu a její pří stup k investování, ten byl ještě vlažnější. V uplynulém roce ale Hanse požádala, aby jí z investovaného kapitálu vyplatil dvě stě tisíc korun. Překvapilo ho to, protože takhle vysoká částka byla nezvyklá. Navíc výběry většinou dělal Hakan, třeba když měli jet výletní lodí nebo se chystali na francouzskou Riviéru. Zeptal se jí, na co ty peníze potřebuje. Neodpověděla mu, jen řekla, ať udělá, co po něm chce.

„Navíc nechtěla, aby se o tom zmiňoval před Hakanem,“ do

dala Linda. „To se mi zdá nejpodivnější. Dřív nebo později by si toho stejně musel všimnout.“

„Nemusí v tom nutně být nějaké tajnosti,“ zapochyboval

Wallander. „Třeba ho chtěla překvapit.“

„Možná. Ale Hans taky říkal, že to bylo jedinkrát v životě, kdy s ním mluvila a měla v hlase něco výhružného.“

„Tohle slovo použil? Výhružného?“

„Ano.“

„Není to docela zvláštní? Takhle silný výraz?“

281

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Já jsem přesvědčená, že to slovo použil vědomě.“

Wallander si slovo výhružný poznačil na papír. Jestli je to tak, ukazuje to novou tvář neustále usměvavé ženy.

„Co říkal Hans o východním Německu?“

Linda se podle svých slov, a to zdůrazňovala, všemožně sna

žila mu pomoct, aby si vzpomněl. Ale žádné vzpomínky zkrátka

neměl. Akorát si matně vybavoval, jak se jednou, když byl hodně malý, vrátila z východního Berlína a přivezla mu dřevěné hračky.

Ale to bylo všechno. Nedokázal si vybavit, jak dlouho tam byla ani proč tam jela. V té době měli doma paní na výpomoc, Katarinu,

se kterou byl častěji než s rodiči. Hakan míval služby na moři

a Loui sa vyučovala němčinu na francouzském lyceu a jedné stockholmské reálce, nevzpomínal si, která to byla. Možná měli při ně

jaké příležitosti na večeři hosty, kteří mluvili německy. Jak Linda řekla, Hans měl jen jakousi mlhavou vzpomínku na nějaké muže

v uniformě, jak zpívají u stolu pijácké písně v cizím jazyce.

„Jsem si jistá,“ zakončila Linda. „Opravdu si nic dalšího nepa

matuje. Což může znamenat buď to, že toho víc k zapamatování

nebylo, nebo že před ním Louisa vědomě svoje východoněmecké

avantýry skrývala. Ale proč by to dělala?“

„To ne,“ oponoval Wallander. „Pro Švédy nebylo ilegální jezdit

do NDR. Obchodovali jsme s nimi, jako všichni ostatní. Na dru

hou stranu pro východní Němce bylo mnohem těžší dostat se

do Švédska. Zeď uprostřed Berlína postavili proto, aby zabránili v útěku veškerým emigrantům.“

„To bylo ještě předtím, než jsem se narodila. Já už si jen pamatuju, jak ji zbourali, ne jak ji stavěli.“

Tam pak rozhovor ukončili. Wallander uslyšel, jak se někde v povzdálí otevřely a zavřely dveře. Metodicky začal procházet materiál, který nashromáždil k Hakanovu zmizení, a pomyslel si, že minimálně jeden závěr si může dovolit. Von Enke je nezvěstný

tak dlouho, že už je podle všeho mrtvý. Ale Wallander si řekl, že ho stejně bude považovat za živého, ještě nějakou dobu.

282

Po chvíli složku odstrčil a opřel se v židli. Třeba Hakan už tehdy, v tom salonku bez oken, věděl, že tu dlouho nebude? Doufal

snad, že si všimnu něčeho, co naznačoval mezi řádky?

Netrpělivým pohybem se v židli nadzvedl. Hrozně se to celé

zaseklo, chtěl se posunout dál. Otevřel si internet a dal se do hledání. Nevěděl přesně, co chce najít. Brouzdal bezcílně, ale zase ne tak docela. Listoval v oficiálních informacích, které uveřej ňuje námořnictvo. Krok za krokem se probíral kariérou Hakana

von Enkeho. Stoupala přímo vzhůru, ale bez nějakých nápadně

rychlých povýšení. V ročníku spolu se zmizelým kapitánem našel

Wallander hned několik osob, které udělaly závratnější kariéru

než von Enke. Po zhruba hodině surfování se Wallander zastavil

u fotografie, která se mu na obrazovce otevřela. Snímek byl po

řízený během recepce ministerstva zahraničí pro vojenské při

dělence cizích zemí. Na fotce bylo několik mladých důstojníků,

jedním z nich byl Hakan. Usmíval se do objektivu. Sebevědomý,

vstřícný úsměv. Wallander nad snímkem přemítal. Pokouším se

dojít do bodu, odkud uvidím zřetelněji. Chci najít něco, co vypovídá o tom, kdo je doopravdy ten , kterého jsem

viděl v Djursholmu.

Trhl sebou, jak někdo zaklepal na dveře. Než stihl něco říct,

dveře se otevřely. Stál v nich Nyberg, na sobě měl světlemodrou bundu a na hlavě kšiltovku. Když Wallandera zaregistroval, zarazil se.

„Myslel jsem, že tu nikdo není,“ řekl. „Chodím zhasnout, když

se někde zbytečně svítí. Světlo jde vidět zpod prahu. Asi je to celkem nesmyslná činnost. Ale nemá se zbůhdarma plýtvat energií.“

„Proč jsi klepal, když sis myslel, že tu nikdo není?“

Nyberg si sundal kšiltovku a podrbal se na hlavě. Neustále

opakovaný pohyb, pomyslel si Wallander. Tohle dělá vždycky,

když je v úzkých. Copak asi dělám v obtížné situaci já?

„Na tu otázku nemám žádnou dobrou odpověď,“ přiznal Ny

berg. „Asi ze zvyku. Člověk zaklepe, než někam vejde. Myslel

jsem, že máš dovolenou?“

283

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Taky že jo. Jenom si tu krátím čas se zmizelou tchyní a tchá

nem své dcery.“

Nyberg přikývl. Wallander s ním párkrát o tom případu mlu

vil. Vždycky jeho názory respektoval, i když se s ním nespolu

pracovalo nejlíp. Nybergova cholerická povaha byla nechvalně

proslulá, byť Wallander nepatřil k těm, kdo riskovali, že ho kvůli nim chytne amok. V ohrožení byli spíš soudní lékaři a technici.

Nyberg pořád postával s čepicí v ruce.

„Asi víš, že jdu na Vánoce do penze?“

„Ne, to teda nevím.“

„Myslím, že už toho bylo tak akorát.“

Wallander byl upřímně překvapený. Měl jakousi nejasnou

před stavu, že tu Nyberg bude věčně, pořád ve službě, den za

dnem, za slunečního svitu i ve studeném dešti bude v bahně hle

dat stopy po spáchaných zločinech. Kdysi dávno v pravěku byl

Nyberg ženatý a měl děti. Ale tady to stejně byl ten osamělý

muž se zelenou kšiltovkou, kterého popadaly divoké záchvaty

vzteku, a zároveň ten nejschopnější ze schopných, pokud šlo

o práci.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Wallander chabě. „V penzi?“

„Odstěhuju se odtud,“ odpověděl Nyberg nečekaně radostně.

„Hodně, hodně daleko.“

„Můžu vědět kam? Do Španělska?“

Nyberg na něj zíral, jako by řekl něco naprosto nemístného.

Wallanderovi blesklo hlavou, jestli teď přece jen nepřijde jeden z jeho pověstných výstupů.

„Co bych dělal ve Španělsku? Potil se? Odstěhuju se na sever.

Koupil jsem si na hranici mezi Härjedalenem a Jämtlandem starý, krásný dům, i když je pravda trochu na spadnutí. Na kilometry

daleko žádný soused, kam až oko dohlédne, jenom stromy.“

„Ale jsi přece Skaňák? Narozený v Hässleholmu, jestli se ne

pletu. Co budeš tam v těch lesích dělat?“

„Budu si užívat klid. Taky tam prý díky stromům míň fouká.“

„To nevydržíš. Jsi zvyklý na širé lány.“

284

„Je to moje dávná vášeň,“ řekl Nyberg prostě. „Lesy. Když jsem

tam přijel a uviděl ten dům, okamžitě jsem si připadal jako doma.

Tak to prostě je. Jak dlouho tu ještě budeš strašit ty?“

Wallander pokrčil rameny.

„To nevím. Nedovedu si život bez téhle kanceláře představit.“

„Tak to já jo,“ prohlásil Nyberg vesele. „Udělám si lovecký kurz a budu psát paměti.“

Wallander byl v šoku.

„Ty budeš psát knížku?“

„A proč by ne? Mám toho dost co vyprávět. Navíc je dneska

o moji profesi obrovský zájem.“

Wallander viděl, že to Nyberg myslí vážně. Pravděpodobně byl

dost paličatý na to, aby knihu nejen napsal, ale i nechal vydat.

„Budeš tam psát o mně?“

„Ty jsi v pohodě,“ řekl Nyberg rozjařeně. „Ale jiní ne. Napíšu

toho spoustu o těch lumpárnách s dosazováním ředitelů, co ne

mají nejmenší ponětí o skutečné policejní práci. Nezapomeň

zhasnout, až tu večer skončíš.“

Otočil se k odchodu. Wallander ho zadržel, nemohl si pomoct.

„Vždycky když potřebuješ přemýšlet, drbeš se na hlavě. Co

dělám já?“

Nyberg mu ukázal na nos.

„Mneš si po stranách nos,“ řekl. „Někdy to děláš tak dlouho, až ho máš úplně červený.“

Kývl hlavou a šel. Wallander si pomyslel, že mu bude chybět.

Kromě toho by měl hodně brzo a zcela vážně promyslet vlastní

situaci. Jak dlouho ještě bude schopný dělat svou práci? A co

bude dělat potom? Rozhodně se nikdy neodstěhuje do lesa, z té

myšlenky měl husí kůži. A paměti psát taky nebude. Na to nemá

ani trpělivost, ani jazykové vlohy.

Nechal ty otázky bez odpovědi, pootevřel okno a znovu se věno

val počítači a životu Hakana von Enkeho. Pokoušel se zapojit fantazii, aby našel nečekané cesty k informacím, četl si o východním 285

3. díl /// spánek šípkové růženky

Německu, o námořních manévrech v jižních vodách Baltského

moře, o kterých mluvil jak Sten Nordlander, tak Hakan. Nejvíc

času věnoval incidentům s ponorkami z počátku osmdesátých

let. Tu a tam si zapsal nějaké jméno, událost, dojem. Ale v obrázku Hakana von Enkeho nenašel jedinou trhlinu. Ani průzkum

francouzského lycea nepřinesl nic zvláštního o Louise. Zkrát

ka nebylo kde brát. Pomyslel si, že si Linda za tchána a tchyni vybrala opravdu učebnicové příklady stavovsky počestných lidí.

Aspoň tedy na povrchu.

Už se přiblížila půl dvanáctá a Wallander začal zívat. Surfová

ní ho dovedlo až na okraj toho, co mu ještě mohlo být k užitku.

Ale najednou se zarazil a naklonil se blíž k obrazovce. Měl před sebou článek z večerníku, z počátku roku 1987. Nějaký novinář

vyhrabal informace o privátním klubu ve Stockholmu, kde se

často scházeli vysocí námořní důstojníci. Večírky byly obestřené pečlivě střeženým tajemstvím, jen málokdo byl natolik důvěryhodný, že se jich směl zúčastnit, a nikdo z těch, které novinář kontaktoval, se k záležitosti nechtěl vyjádřit. To za ně ovšem udělala servírka, jakási Fanny Klarströmová. Mluvila o ohavné

konverzaci na téma nenávisti vůči Olofu Palmemu, o arogant

ních oficírech, a že tam dala výpověď, protože už to nemohla dál snášet. Mezi těmi, kdo se setkání účastnil, byl i Hakan von Enke.

Wallander si obě stránky článku vytiskl. Byla tam i fotografie

Fanny Klarströmové. Wallander odhadoval, že jí tehdy mohlo být

kolem padesáti. Takže by ještě mohla být naživu. Zaznamenal

si taky jméno novináře a pomyslel si, že to je už druhý klub, na který v souvislosti s von Enkem narazil. Článek přeložil a strčil si ho do kapsy.

Nebylo neobvyklé, že se občas rozšířila zpráva o tajných se

tkáních také v určitých policejních kruzích. Wallander nicméně

na žádnou takovou sešlost nikdy pozvání nedostal. Nejblíž se

zřejmě dostal, když mu kdysi Rydberg navrhl, aby chodili jednou měsíčně pojíst a popít do svaneholmské zámecké restaurace. Ale

nikdy z toho nic nebylo.

286

Vypnul počítač a vyšel z kanceláře. Když byl na půli cesty

chodbou, vrátil se a zhasl. Ven šel stejnou cestou, přes sklep. Ze své skříňky vzal pár špinavých ručníků a košil domů na vyprání.

Na parkovišti se zastavil a nasál do plic letní noc. Ještě bude dlouho žít. Ještě má do života velkou chuť.

Dojel domů, šel spát, měl znepokojivý sen o Moně, ale vzbudil

se odpočatý. Pospíšil si se vstáváním, chtěl využít tu nečekanou energii, která ho naplnila. Nebylo ještě ani osm hodin, když sedl k telefonu, aby zkusil sehnat novináře, který před více než dvaceti lety napsal článek o tajných sešlostech námořních důstojníků.

Po několika neúspěšných pokusech s telefonní informační služ

bou věnoval netrpělivý pohled rozbitému počítači a zamyslel se, koho má otravovat, jestli Lindu, nebo Martinssona. Volba padla

na toho druhého. Zvedlo to jedno z vnoučat. Nestihl s malým

človíčkem zapříst žádný rozumný rozhovor, Martinsson si slu

chátko hned převzal.

„Teď jsi mluvil s Astrid,“ oznámil mu. „Jsou jí tři, má zrzavé

vlasy a hrozně ráda mě tahá za zbytky těch mých.“

„Mám rozbitý počítač. Můžu tě obtěžovat s trochou práce?“

„Zavolám ti za pár minut, jo?“

Za pět minut volal. Wallander mu dal novinářovo jméno, Tor

björn Setterwall. Martinssonovi netrvalo dlouho, než muže vy

hledal.

„Zpozdil ses o tři roky,“ řekl.

„Co tím myslíš?“

„Že novinář Torbjörn Setterwall je po smrti. Vypadá to, že šlo

o nějakou divnou nehodu s výtahem. Bylo mu padesát čtyři let,

nechal po sobě manželku a tři děti. Jak může člověk umřít ve

výtahu?“

„Asi se zřítíš. Nebo tě to skřípne vejpůl?“

„To jsem ti asi moc nepomohl.“

„Mám ještě jedno jméno,“ řekl Wallander. „To bude možná těž

ší. Navíc tu bohužel hrozí vyšší riziko, že už je taky mrtvá.“

287

3. díl /// spánek šípkové růženky

„A ta se jmenuje jak?“

„Fanny Klarströmová.“

„Novinářka?“

„Servírka.“

„Uvidíme. Jak říkáš, může to být obtížnější. Ale jméno není

z nejobvyklejších, ani Fanny, ani Klarströmová.“

Wallander čekal. Slyšel, jak si kolega při hledání něco pobru

kuje a klape u toho do klávesnice. Jindy zachmuřený Martinsson

je zjevně v dobré náladě, pomyslel si. Snad mu to vydrží.

„Ozvu se za chvíli,“ řekl pak Martinsson. „Asi to zabere trochu víc času.“

Trvalo mu to necelých dvacet minut. Ohlásil se s tím, že čtyřiaosmdesátiletá Fanny Klarströmová bydlí v Markarydu ve Sma

landu. Má malý byt v domově s pečovatelskou službou, který se

jmenuje Lillgarden.

„Jak ses k tomu propracoval?“ zeptal se Wallander. „Jsi si jistý, že je to ona?“

„Naprosto.“

„A jak to?“

„Mluvil jsem s ní,“ prohlásil Martinsson k Wallanderovu znač

nému údivu. „Zavolal jsem jí a ona mi potvrdila, že pracovala jako servírka skoro padesát let.“

„Neuvěřitelné. Někdy mi budeš muset vysvětlit, jak to děláš.

Mně tohle vůbec nejde.“

„Zkus stránku hitta.se,“ doporučil mu kolega.

Wallander si zapsal adresu a telefon Fanny Klarströmové. Po

dle Martinssona měla starý a chraptivý hlas, ale jasnou hlavu.

Po telefonátu vyšel ven. Na vymetené modré obloze zářilo slun

ce. Luňáci nehybně stáli ve vzduchu a pátrali po kořisti v pol

ních brázdách. Vzpomněl si na Nyberga a jeho touhu po hustých

a hlubokých lesích. Co by si přál on sám, kromě toho, co už má?

Nic, pomyslel si. Možná mít na to, aby během nejchladnějších

zimních dní mohl odjet na jih. Menší byt ve Španělsku. Ale hned 288

se zarazil. Necítil by se tam dobře, kolem cizí lidé a řeč, ze které by se dokázal naučit jen to nejnutnější. Skane je zkrátka a dob

ře jeho konečná. Bude bydlet v domě, dokud to bude možné.

Až už to nebude zvládat, snad to pak půjde rychle. Víc než čeho jiného se hrozil stáří, které je jenom čekání na konec, a nic nejde dělat jako dřív.

Učinil rozhodnutí. Pojede za servírkou do Markarydu. Neby

lo mu jasné, co vlastně od rozhovoru s ní očekává. Ale nedoká

zal se zbavit zvědavosti, kterou v něm článek vyvolal. Otevřel si starý školní atlas. Markaryd byl odtud jen nějakých pár hodin

jízdy.

Než ten den vyrazil, mluvil po telefonu s Lindou. Pozorně

ho vyslechla. Když domluvil, řekla, že chce jet s ním. Rozladi

lo ho to a zeptal se, jak si představuje, že jízdu zvládne Klára, když to vypadá na jeden z nejteplejších letních dní.

„Hans je dneska doma,“ prohlásila. „Tak ať se o svoje dítě po

stará.“

„To je pak samozřejmě něco jiného.“

„Ty nechceš, abych s tebou jela, že jo? Slyším ti to na hlase.“

„Proč to říkáš?“

„Protože je to pravda.“

Byla to pravda. Wallander se těšil, jak si jízdu na sever do

smalandských hvozdů užije sám. Jízda autem bez lidské společ

nosti patřila k prostým radostem jeho života. Bavilo ho dopřát

si v autě samotu, být tam jen s vlastními myšlenkami, vypnutým

rádiem a mít možnost zastavit, kdekoliv se mu zachce.

Došlo mu, že ho Linda prokoukla.

„Budeš se na mě zlobit?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Ale někdy jsi na můj vkus hrozný podivín.“

„Rodiče si člověk nevybere. Jestli jsem podivín, tak jsem to

zdědil po tvém dědečkovi, což byl opravdu dost zvláštní člověk.“

„Hodně štěstí. Dej mi vědět, jak to setkání dopadlo. A to ti chci taky říct, ty si teda nedáš pokoj, jen co je pravda.“

„A ty snad jo?“

289

3. díl /// spánek šípkové růženky

Tlumeně se zasmála.

„Nikdy. Ani nevím, jak se ta slova píšou.“

Vyjel v jedenáct hodin. Kolem jedné hodiny dorazil do Älmhultu

a naobědval se v přecpané restauraci IKEA. Dlouhá fronta u pul

tu ho znervózňovala a rozčilovala. Jídlo do sebe jen tak nahá

zel. Pak se vydal špatným směrem a do Markarydu dojel o hodi

nu později, než si myslel. Na benzinové pumpě mu poradili, jak

se dostane k pečovatelskému domu Lillgarden. Když vystoupil

z auta, zmocnil se ho silný dojem, že se to tu podobá Niklas gardenu. Hlavou mu problesklo, jestlipak ten člověk, který se vydával za strýce Signe von Enkeové, nepodnikl nějaký další pokus. Musí to zjistit, jakmile bude mít čas.

Nad převrácenou sekačkou na trávu tam stál skloněný starší

muž v modrých montérkách. Klacíkem vydloubával z nožů velké

slepence trávy. Wallander se ho zeptal, kde bydlí Fanny Klarströ

mová. Muž zvedl hlavu a narovnal se. Mluvil typickou smaland

štinou, Wallander mu rozuměl jen s obtížemi.

„Ten byt nejdál v přízemí.“

„Jak je na tom zdravotně?“

Muž si Wallandera změřil podezřívavým pohledem.

„Fanny je stará a udřená. Co jste zač, že se tak vyptáváte?“

Wallander vytáhl policejní průkaz a hned toho zalitoval. Proč

má stařenku vystavovat drbům, že za ní přišel policajt? Ale bylo pozdě brát to zpátky. Muž v montérkách si průkaz pečlivě prostudoval.

„Jste Skaňák, to jde slyšet. Z Ystadu?“

„Jak vidíte.“

„A to jste jel až sem do Markarydu?“

„Vlastně nejde o nic služebního,“ řekl Wallander tak přátelsky, jak jen svedl. „Je to spíš návštěva osobního rázu.“

„To Fanny potřebuje. Za ní skoro nikdy žádnej nepřijde.“

Wallander kývl směrem k sekačce.

„Měl byste mít sluchátka na uši.“

290

„Já ten kravál neslyším. Uši jsem si pokazil zamlada v dolech.“

Wallander vešel do budovy a dal se chodbou doleva. U okna

stál jakýsi stařec a upřeně hleděl přímo před sebe, na zadní stranu zchátralého zahradního domku. Wallander se otřásl. Zastavil

se přede dveřmi se jmenovkou, krásně vymalovanou kytičkami

ve světlých pastelových barvách.

Na okamžik uvažoval, že se sebere a půjde pryč. Pak zazvonil.

291

3. díl /// spánek šípkové růženky

25

Fanny Klarströmová otevřela dveře okamžitě, jako by tam na

něj čekala tisíc let, a uvítala ho se širokým úsměvem. Přišel její vytoužený návštěvník, napadlo ho ještě, než ho zatáhla do pokoje a zavřela dveře.

Měl pocit, jako by vstoupil do ztraceného světa.

Fanny Klarströmová voněla po čerstvě zapáleném ohni z olšo

vého dříví. Tu vůni si Wallander matně vybavoval z doby, kdy

krátce chodil do skauta. Jednou jeho oddíl vyrazil na takzvaný

puťák. U břehu jezera si rozbili tábor, pravděpodobně to bylo

Krageholmské jezero, na které měl z pozdějšího života dost drs

né vzpomínky, a udělali si oheň z čerstvě poražené olše. Ale že by kolem skanských jezer opravdu rostly olše? Wallander si pomyslel, že na to bude hledat odpověď později.

Fanny Klarströmová měla pečlivě naondulovaný modrý přeliv

a byla vkusně nalíčená, jako by neustále žila v očekávání neohlá

šené návštěvy. Když se usmála, odhalila řadu krásných zubů, až

Wallandera píchlo závistí. Sám dostal první plombu ve dvanácti

letech a od té doby neustále bojoval s hygienickými návyky a zubaři, kteří ho více či méně otevřeně hubovali. Pořád ještě měl vět

šinu zubů vlastních, ale jeho zubní lékař ho varoval, že mu brzo vypadají, jestli si je nezačne pořádně čistit. Fanny Klarströmová měla ve svých čtyřiaosmdesáti vlastní chrup, který zářil, jako by jí bylo dvacet. Nezeptala se, co je zač ani proč přišel, prostě ho pozvala dál do malého obývacího pokoje, který měl stěny pokryté zarámovanými fotografiemi. V oknech a na všemožných poličkách se vyjímaly pěstěné rostliny v květináčích. Není tady zrnko prachu, pomyslel si. Bydlí tu osoba nanejvýš plná života.

Sedl si do rohu pohovky, na kterou ukázala, a souhlasil, když mu nabídla kávu.

Zatímco ji v kuchyňce připravovala, obcházel pokoj a prohlí

žel si fotografie. Byla tam svatební fotografie z roku 1942, Fanny Klarströmová s urostlým mužem v obleku a s vlasy sčesanými na

292

mokro dozadu. Wallander měl dojem, že stejného muže poznal

i na další fotce. Tentokrát v kombinéze na palubě nějaké velké

lodi, focený dole z přístavu. Prohlížel si další snímky a všiml si, že Fanny Klarströmová měla jen jedno dítě. Když slyšel, jak řinčí podnos, zase se posadil.

Fanny Klarströmová mu kávu naservírovala jistou rukou,

zachovala si dovednosti získané během dlouhého profesního

živo ta, a když nápoj nalévala, neukápla jí ani kapka. Posadila se naproti němu do často používaného křesla. Na klín jí hbitě vyskočila doposud neviditelná šedá mourovatá kočka. Fanny zved la svůj šálek. Káva byla silná, Wallanderovi vklouzla do špatné trubice a on se rozkašlal, až mu to vehnalo do očí slzy. Když zá

chvat přešel, podala mu ubrousek. Otřel si oči a všiml si, že na ubrousku je napsáno Hotel Billingen.

„Snad bych měl začít tím, proč tu jsem,“ řekl.

„Milí lidé jsou u mě vždy vítáni,“ řekla na to Fanny.

Mluvila nezaměnitelným stockholmským dialektem. Wallan

dera napadlo, co ji asi přimělo vybrat si na stará kolena tak vzdá

lené místo jako Markaryd.

Položil na vyšívaný ubrus na stolku kopii novinového článku.

Neobtěžovala se čtením, jen přelétla pohledem obě fotografie.

Vypadala, že si vzpomíná. Wallander nechtěl jít bez okolků k věci, a tak se zdvořilým zájmem ukázal na zarámované snímky všude

kolem. A Fanny Klarströmová se nezdráhala vyprávět. V několi

ka větách mu shrnula svůj životní osud.

V roce 1941 potkala mladého námořníka Arna Klarströma.

Tehdy se ještě jmenovala Anderssonová.

„Byla to láska jako trám,“ řekla. „Seznámili jsme se na jednom

trajektu plujícím ze zábavního parku. Když jsem u Slussenu vy

stupovala, zakopla jsem. Pomohl mi vstát. Co by se stalo, kdy

bych neupadla? Opravdu se dá říct, že jsem do té velké lásky

spadla rovnou po hlavě. Vydrželo nám to rovné dva roky. Vzali

jsme se, já otěhotněla a Arne hrozně zvažoval, jestli má zůstat 293

3. díl /// spánek šípkové růženky

u konvojové přepravy. Člověk snadno zapomene, kolik švédských

námořníků v těch letech zemřelo při bombových útocích, přes

tože jsme nebyli do války přímo zapojení. Jenže Arne si připadal nezranitelný a mě by ani ve snu nenapadlo, že by se mu něco

mohlo stát. Náš syn Gunnar se narodil v lednu 1943, dvanáctého, v půl sedmé ráno. Arne byl tenkrát doma a svého syna viděl jen

jedinkrát. O devět dní později najela jeho loď v Severním moři na minu. Nikdy se nic nenašlo, ani zbytky lodi, ani nikdo z posádky.“

Umlkla a úkosem pohlédla na fotografie po stěnách.

„Tady mě vidíte,“ pokračovala po chvíli. „Sama se ztracenou

láskou a dítětem. Pokoušela jsem se najít jiného muže. Byla jsem ještě mladá. Ale nikdo se Arnovi nevyrovnal. On byl jedinečný,

byl to můj muž, ať už živý nebo mrtvý. Nemohla jsem ho nikým

nahradit.“

Najednou se rozplakala, bez nějakých gest, skoro nehlučně.

Wallander cítil v krku knedlík. Opatrně k ní posunul ubrousek,

který mu před chvílí podala.

„Občas toužím po tom, abych měla s kým truchlit,“ řekla ještě

se slzami v očích. „Možná proto je samota tak tíživá. Vemte si, že si musíte pozvat do bytu naprosto cizího člověka, jen abyste si měl s kým poplakat.“

„Co váš syn?“ zeptal se jemně.

„Bydlí v Abisku. Je to daleko. Jezdí sem jednou za rok, někdy

sám, někdy s manželkou a některými dětmi. Říká, ať se k nim

přestěhuju. Ale je to daleko na severu, je tam chladno. Staré servírky mají oteklé nohy a nesnášejí zimu.“

„Co v Abisku dělá?“

„Něco s lesy. Myslím, že sčítá stromy.“

Wallander rychle zapřemýšlel, jestli Abisko leží daleko od

lesa, kde se chce usadit Nyberg. Měl dojem, že ano. Není to v Laponsku?

„Ale vás vítr zavál do Markarydu?“

„Několik let jsme tu bydleli, když jsem byla malá, než jsme se

přestěhovali do Stockholmu. Vlastně jsem odtud nikdy nechtěla

294

pryč. Vrátila jsem se, abych ukázala, že jsem pořád stejně paličatá. Navíc je tu levno. Servírky nemají naspořené bůhvíjaké jmění.“

„A vy jste pracovala jako servírka celý život?“

„Všechny ty roky, ano. Šálky, skleničky, talíře, ven a dovnitř, jako na běžícím pásu, který se nikdy nezastaví. Restaurace, hotely, jednou dokonce večeře při předávání Nobelových cen. Pa matuju se, že jsem měla tu čest servírovat jídlo Ernestu Hemingwayovi. Jednou jedinkrát se na mě podíval. Měla jsem na jazyku, že by měl napsat knihu o hrozném osudu spousty válečných námořníků. Ale samozřejmě jsem si to nechala pro sebe. Myslím,

že to bylo v roce 1954. Arne už byl každopádně dlouho po smrti, Gunnar šel akorát do puberty.“

„Někdy jste taky pracovala na soukromých akcích, že?“

„Měla jsem ráda změnu. Navíc jsem byla taková, že když se

majitel restaurace nechoval, jak měl, nenechala jsem si to líbit.

Taky jsem se hádala i za svoje kolegy, nejenom za sebe, takže

jsem samozřejmě čas od času dostala padáka. Dělala jsem hod

ně i pro odbory.“

„Pojďte mi povědět víc právě o tomhle večírku,“ řekl Wallan

der, protože cítil, že nastal vhodný okamžik.

Ukázal na článek. Fanny si nasadila brýle, které jí visely na

šňůrce kolem krku, přelétla text a pak ho odložila.

„Musím se hájit,“ řekla se smíchem. „Obsluhovat ty protivné

oficíry byla hodně dobře placená práce. Pro chudou servírku,

jako jsem byla já, mohl takový večer představovat i celou mě

síční výplatu, když to šlo dobře. Odcházeli opilí, někteří kolem sebe klidně rozhazovali stokoruny jako hnůj. Dalo se tam dobře

vydělat.“

„Kde se scházeli?“

„Na Östermalmu, to se tam nepíše? Ten klub patřil jednomu

muži, který byl dřív zapojený do nacistického hnutí Pera Eng

dahla. Když si odmyslím jeho odporné politické názory, byl to

šikovný kuchař. Nahrabal si peníze jako osobní šéfkuchař ně

kolika vysoce postavených německých důstojníků, kteří uprchli

295

3. díl /// spánek šípkové růženky

do Argentiny. Dobře tam vydělával, vařil, co si poručili, hajloval a na konci padesátých let se vrátil domů a koupil si tenhle klub.

Všechno, co vám tu říkám, jsem slyšela, jak se říká, z důvěry

hodného zdroje.“

„Od koho?“

S odpovědí okamžik váhala.

„Od několika lidí, co odešli z Engdahlova hnutí,“ řekla pak.

Wallander vytušil, že minulost Fanny Klarströmové tak do

cela nepochopil.

„Rozumím tomu dobře, že jste nebyla jen aktivní odborářka,

ale zajímala jste se i o politiku?“

„Byla jsem aktivní komunistka. Svým způsobem jsem doteď.

Myšlenka solidárního světa je pořád jediná, které věřím. Jediná politická pravda, kterou nejde zpochybnit, aspoň podle mého

názoru.“

„Mělo to co dělat s volbou pracovního místa?“

„Strana mě požádala. Nebylo marné vědět, o čem si povídají

konzervativní námořní důstojníci v uzavřené společnosti. Nikdo

nepočítal s tím, že si nějaká servírka s oteklýma nohama zapa

matuje, co si řeknou.“

Wallander se snažil pochopit, co právě slyšel.

„Mohlo se to, co jste vyslechla, použít k nějakým nepravostem?“

„ Nepravostem? Fanny Klarströmová nikdy nedělala špionku, jestli myslíte tohle. Nechápu, proč se policisté vždycky musejí vyjadřovat tak krkolomně. Pověděla jsem to několika soudruhům ve straně, to je všechno. Stejně jako jiní mluvili třeba o tom, jak se chovají řidiči tramvaje nebo prodavačky. V padesátých letech se nejen pravicové strany dívaly na komunisty jako na

potenciální vlastizrádce. V tomhle s nimi byli zajedno i sociální demokraté. Ale to my jsme samozřejmě nikdy nebyli.“

„Pak na tu otázku zapomeňte. Ale jsem policista, otázky mám

v popisu práce.“

„Je to přes padesát let. Ať už se tam tehdy řeklo nebo událo

cokoliv, musí to být dávno promlčené a naprosto bez významu.“

296

„Ne nutně,“ oponoval Wallander. „Historie není jen něco, co

máme za sebou, taky nás pronásleduje.“

Jeho poslední větu nechala bez komentáře. Nebyl si jistý, jest

li pochopila, co tím myslel. Znovu zavedl řeč na článek. Zazna

menal, že Fanny Klarströmová má silnou potřebu si povídat, což

s sebou neslo značné riziko, že se rozhovor protáhne.

Viděl v tom i svoji budoucnost? Zestárlý, osamělý člověk, kte

rý lapí náhodného kolemjdoucího a drží ho tak dlouho, dokud

mu síly stačí?

Servírka Fanny měla dobrou paměť. Vybavila si většinu mužů

v uniformách s různými výložkami, kteří byli vidět na zašmou

rané fotokopii. Její komentáře byly ostré jako břitva, mnohdy až zlé, a Wallander viděl, že podle jejího názoru je každé slovo opodstatněné. Tak třeba námořní kapitán Sunesson, co měl vždycky plno košilatých historek, které popsala jako „absolutně bez vtipu, leda nejapné“. Navíc patřil k nejtvrdším odpůrcům Palmeho

a zcela otevřeně navrhoval různé způsoby, jak toho „ruského

špiona“ zlikvidovat.

„Na kapitána Sunessona mám jednu otřesnou vzpomínku,“

řekla. „Dva dny potom, co Palmeho na ulici zastřelili, měli ti dů

stojníci zamluvenou večeři. Tam se Sunesson zvedl a pronesl pří

pitek na to, že Olof Palme konečně dostal rozum a opustil řady

živých, aby už neotravoval život všem počestným občanům. Pa

matuju si to slovo od slova a měla jsem co dělat, abych na něj

něco nevylila. Byl to nechutný večer.“

Wallander ukázal na Hakana von Enkeho.

„Co si pamatujete o tomhle?“

„Jeden z těch lepších. Moc nepil, skoro nic neříkal, spíš jen poslouchal. Taky byl ke mně na rozdíl od ostatních velmi zdvořilý.

Vnímal mě, když to tak řeknu.“

„Ale nenávist k Palmemu? A hrůza z Ruska?“

„V tom byli všichni zajedno. Sdíleli názor, že Švédsko má samo

zřejmě vstoupit do NATO. Byla to ostuda, že jsme mimo. Spousta

297

3. díl /// spánek šípkové růženky

jich navíc měla za to, že by se Švédsko okamžitě mělo vyzbrojit jadernými zbraněmi. Kdyby se pár ponorek vybavilo takovou

municí, daly by se ochránit švédské hranice. Všechny jejich ho

vory se točily kolem souboje boha s ďáblem.“

„Přičemž ďábel přicházel z východu?“

„A bůh otec se jmenoval USA. Už v padesátých letech se často

mluvilo o tom, jak americká letadla přelétala přes švédské území, aniž by naše radarové stanice spustily poplach. Zjevně existovaly tajné dohody mezi vládou a nejvyšším velením, že americké letouny mají volný přelet. Naši dispečeři měli určité kódy, které Američani používali. Pak už jen stačilo vzlétnout ze základen

v Norsku a zamířit na Sovětský svaz. Vzpomínám si, jak jsme to

se soudruhy horečně rozebírali.“

„A co ponorky?“

„To bylo samozřejmě věčné téma.“

„Ta, co ztroskotala u Karlskrony? A ty v Harsfjärdenu?“

Jeho odpověď ji překvapila.

„To byly přece dvě naprosto odlišné věci.“

„Jak to myslíte?“

„U Karlskrony se potopila ruská ponorka. Ale co se skrývalo

pod hladinou v Harsfjärdenu, pro to se nikdy nenašly důkazy.

A taky o to nešlo.“

„Jakže?“

„Jednou si tam připíjeli na toho chudáka kapitána, jak on se

jenom jmenoval?“

„Guščin.“

„To je ono. Chudák Gusťa, říkali. Tak strašně se opil, až na

jel s ponorkou na švédskou skálu. Teď měli tu ruskou ponorku,

o kterou tak stáli. Je to tak? Nebylo už pochyb, že to byli Rusové, kdo si hrál na schovávanou ve švédských vodách. Ale pokud jde

o Harsfjärden, nikdy si na žádného ruského kapitána nepřipili.

Chápete, jak to myslím?“

„Vy myslíte, že to nebyli Rusové, kdo se tajně plavil pod hla

dinou?“

298

„Nejsou pro to žádné důkazy. Ani pro jedno, ani pro druhé.“

Fanny Klarströmová dál s vervou vyprávěla o věcech, o kte

rých toho Wallander moc nevěděl. Výrazy jako „studená válka“

nebo „neúčast ve vojenských aliancích“ pro něj byla slovní spo

jení, která v podstatě postrádala význam. Byl si vědom toho, že jeho znalosti z historie jsou extrémně omezené, taky to nikdy

nepopíral. Dřív se o tyhle věci ani nijak zvlášť nezajímal. Ale teď pozorně naslouchal servírčinu vyprávění.

„Takže Rusko bylo nepřítel,“ nadhodil.

„Všichni v armádě to tak viděli. Když se oficíři sešli, mluvili tak, jako bysme už byli s Ruskem ve válce. Nikdo ani nepomyslel na

to, že Spojené státy by pro naši suverenitu klidně mohly před

stavovat stejně velkou hrozbu.“

„Jaké měly ty jejich večeře vlastně smysl?“

„Dobře se najíst a napít a pomluvit politiky, kteří představují hrozbu vůči národní suverenitě Švédska. Přesně tahle slova používali. Nepřítel číslo jedna byli sociální demokraté. Přestože všichni věděli, že Olof Palme je přesvědčený sociální demokrat, v těch hle kruzích se o něm mluvilo jako o komunistovi.“

Fanny Klarströmová vstala a přes Wallanderovy protesty šla

uvařit další kávu. Už tak ho pálila žáha. Když se vrátila, vysvětlil jí, proč za ní do Markarydu vlastně přijel.

„Nepsalo se o tom zmizení v novinách?“ zeptala se, když byl

s vyprávěním hotov.

„Ta žena, Louisa, byla nedávno nalezená mrtvá kousek za

Stock holmem.“

„Chudák ženská. Co se stalo?“

„Pravděpodobně ji někdo zavraždil.“

„Proč?“

„Na to ještě odpověď neznáme.“

„A ten muž na fotce je její manžel?“

„Hakan von Enke. Jestli si k němu ještě na něco vzpomenete,

byl bych vám vděčný.“

Zamyslela se, pozorně si obrázek prohlížela.

299

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Moc si ho nevybavuju,“ prohlásila nakonec. „Myslím, že už

jsem řekla všechno, co si pamatuju. Ale to o něm taky něco vy

povídá, ne? Nijak se neprojevoval, většinou seděl a mlčel, nepatřil k těm typům, co se nejvíc nalívají a jsou nejvíc slyšet. Ještě si vzpomínám, že se pořád usmíval.“

Wallander svraštil obočí. Že by si to popletla?

„Jste si jistá, že se usmíval? Na mě spíš dělal dojem hrozně

vážného člověka.“

„Můžu se mýlit. Ale rozhodně nebyl zapálený do válčení. Na

opak si vzpomínám, že patřil k té malé skupince, která se občas snažila hájit mír. Pamatuju si to samozřejmě proto, že mě to

zajímalo.“

„Co?“

„Mír. Patřila jsem k těm, kdo požadovali, aby Švédsko už v pa

desátých letech ustoupilo od jaderných zbraní.“

„Takže Hakan von Enke mluvil o míru?“

„Tak si to pamatuju. Ale už je to dávno.“

„Vybavíte si ještě něco?“

Viděl, že se opravdu snaží. Usrkával kávu, snažil se jí moc ne

vypít a místo toho chroupal suchar. Najednou mu vypadla plom

ba. Zub ho začal okamžitě bolet. Schoval plombu do ubrousku

a ten strčil do kapsy. Teď uprostřed léta bude mít jeho zubař

určitě dovolenou a Wallandera pošlou někam na pohotovost.

Vztekle si pomyslel, že se mu tělo postupně rozkládá, odpadá

z něj kousek po kousku. Až přestanou fungovat ty nejdůležitější součástky, bude po všem.

„Amerika,“ vyhrkla najednou Fanny Klarströmová. „Já věděla,

že je tu ještě něco.“

Ta událost jí uvízla v hlavě, udělala na ni hluboký dojem, pro

to si ji teď vybavila tak jasně. „Byla to jedna z posledních sešlostí, kde jsem obsluhovala. Pánové se podle všeho vyjádřili, že by kolem sebe chtěli mladší dámy s kratšími sukněmi a nohama bez otoků. Mně to bylo jedno, stejně už jsem toho měla po krk, pořád je obsluhovat. Pořádali ty večeře vždycky první úterý v měsíci.

300

Muselo to být v roce 1987, brzo zjara. Pamatuju se na to, proto

že jsem si zlomila malíček na pravé ruce a dlouho jsem nemohla

pracovat. Zrovna to úterý jsem se vrátila z nemocenské. Bylo to v březnu. Kávu s koňakem si vždycky dávali v tmavém pokoji

s koženými sedačkami a knihovnou z černého dřeva. Ten pokoj

si pamatuju, protože jsem vždycky moc ráda četla. Jednou jsem

přišla dřív, a ještě než jsem začala prostírat, šla jsem tam a prohlížela si knihy. Ke svému úžasu jsem zjistila, že to jsou jenom atrapy, knižní hřbety bez obsahu. Majitel, nebo možná jeho bytový architekt, zřejmě nakoupil falešné knihy z nějaké rekvizitárny.

Můj respekt k těm lidem dostal další zásah.“

Narovnala se v židli, jako by potřebovala sama sebe ukáznit,

aby neztratila nit.

„Najednou někdo z těch pánů začal mluvit o špionech,“ pokra

čovala. „Zrovna jsem je obcházela a nalévala jim z láhve drahého koňaku. Řeči o špionech nebyly nic neobvyklého. Wennerström

byl oblíbené téma hovoru. Když se zábava rozproudila, bylo jich víc, co se nabízeli, že ho odstraní. Pamatuju se, že nějaký admirál, snad se jmenoval Hartman, měl za to, že by ho měli pomalu uškrtit strunou z balalajky. Najednou se ozval Hakan von Enke. Ze ptal se, jak je možné, že nikomu nedělají starosti případní špio ni z Ameriky. Zvedl se bouřlivý odpor. Zvrhlo se to v ošklivou hádku a několik důstojníků dokonce zpochybnilo jeho loajalitu. Samozřejmě byli všichni víceméně opilí, právě až na von Enkeho. Jisté je, že se natolik rozčílil, až se sebral a odešel. To se nikdy předtím nestalo, pokud vím. Netuším, jestli se ještě někdy vrátil, protože na další sešlosti si už objednali ty mladé a krásné servírky. Pamatuju si to tak dobře hlavně proto, že já a mí přátelé jsme uvažovali úplně stejně. Jestliže měli ve Švédsku špiony Rusové, což určitě měli, tak Američani rozhodně neseděli s rukama v klíně. Ale ti dů stojníci si to nechtěli přiznat. Nebo nechtěli dát najevo, že to vědí.“

Vstala, aby jim ještě dolila. Wallander položil jemně ruku přes šálek. Když se posadila, všiml si jejích oteklých nohou a křečových žil. Jako by ji tam viděl, mezi oficíry v klubu.

301

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Tak tohle si pamatuju,“ řekla. „Bude vám to k něčemu?“

„Naprosto určitě,“ řekl. „Každá informace zvyšuje naše šance

zjistit, co se stalo.“

Sundala si brýle a pozorně se na něj zadívala.

„Je taky mrtvý?“

„To nevíme.“

„Mohl ji zavraždit on?“

„Ani to nevíme. Ale možné je všechno.“

„Většinou to tak bývá,“ povzdychla si. „Muži vraždí svoje man

želky. Občas tvrdí, že se chtěli potom zabít taky. Ale spousta jich k tomu nenajde odvahu.“

„Ano,“ přitakal Wallander. To se děje často. „Muži se často projeví jako zbabělci, když dojde na lámání chleba.“

Zničehonic se znovu rozplakala, sotva znatelný potůček slz

po tvářích. Wallander zase ucítil v krku knedlík. Samota není

pěkná, pomyslel si. Stařenka tu sedí, kolem jenom němé foto

grafie, a jedinou společnost jí dělá samota.

„Dřív se mi tohle nestávalo,“ vysvětlila a otírala si tváře. „Ale vrací se ke mně můj muž, čím jsem starší, tím častěji se to děje.

Mys lím, že na mě tam dole čeká, stahuje mě k sobě. Brzo půjdu

za ním. Cítím, že mám život za sebou. A přitom ještě pokračuje, unavené staré srdce tluče a tluče. Pak přijde podzim, a jiné zas čeká jaro.“

„To zní poeticky,“ řekl Wallander.

„Já vím,“ řekla a zasmála se. „Stará bába o samotě vymýšlí

básně.“

Wallander vstal a poděkoval. Trvala na tom, že ho doprovo

dí k autu, přestože ji bolely nohy, to viděl. Muž se sekačkou už venku nebyl.

„Léto s sebou přináší touhu,“ řekla a vzala ho za ruku. „Můj

muž je mrtvý víc než šedesát let. Přesto po něm strašně toužím, úplně stejně, jako když jsme se poznali, a ty dva roky, co jsme mohli být spolu. Může policista taky cítit něco takového?“

„Může,“ odpověděl jí. „Docela určitě může.“

302

Mávala mu na rozloučenou. Člověk, kterého už nikdy neuvidím,

pomyslel si. Nechal to místo i smutek z návštěvy u Fanny Klar

strömové za sebou, ale nedokázal přestat myslet na její slova

o tom, jak muži vraždí svoje ženy a pak nemají odvahu, aby si

sami vzali život. Že mohl Hakan von Enke svoji ženu zabít, to

bylo první, co ho napadlo po rozhovoru s Hermanem Eberem.

Neexistoval motiv, důkazy, stopy. Byla to jen jedna možnost

z mnoha. Ale jako by ho fakt, že slyšel Fanny Klarströmo vou

vyslovit ta slova nahlas, přiměl vrátit se k chatrné hypotéze

znova. Jak projížděl smalandskými lesy, pokoušel se pospojovat

řetězec událostí, který by vedl k tomu, že Louisu zavraždil její muž.

Dojel domů, ale vlastně z toho zase nebyl moudřejší.

Než usnul, dlouho na Fanny Klarströmovou myslel.

303

3. díl /// spánek šípkové růženky

26

Spal, když vtom se rozdrnčel telefon. Byl to starý přístroj po

otci, ze sentimentálních důvodů si ho vzal, když se dům v Löde

rupu vyklízel kvůli prodeji. Chtěl ho nechat zvonit, ale stejně vstal a zvedl ho. Byla to jedna z nových dívek v recepci na stanici. Ebba, která tam seděla celé roky, odešla do důchodu a přestěhovala se s manželem do bytu v Malmö, kde bydlely jejich děti. Wallander si nemohl vzpomenout, jak se tahle nová jmenuje, snad Anna, ale jistý si nebyl.

„Nějaká žena chce vaši adresu,“ oznámila mu. „Sdělím ji jenom

s vaším souhlasem. Je to cizinka.“

„Samozřejmě,“ řekl Wallander. „Všechny moje známé jsou z ci

ziny.“

Zůstal u telefonu a na třetí pokus sehnal nějakého zubaře,

který ho mohl ošetřit ještě to dopoledne.

Bylo skoro dvanáct, když se vrátil ze zubní ordinace domů.

Uvažoval akorát nad obědem, a najednou někdo zaklepal na dve

ře. Otevřel a hned věděl, kdo to před ním stojí, přestože se hodně změnila. Uplynulo spoustu let, co ji viděl naposled, Baibu Liepovou z lotyšské Rigy. Ale byla to ona, starší a pobledlejší.

„Panebože,“ ulevil si. „Tak tos byla ty, kdo chtěl moji adresu?“

„Nerada ruším.“

„Jak bys mohla rušit?“

Přitáhl ji k sobě, objal ji a cítil, že opravdu hodně zhubla. Od jejich krátkého a intenzivního milostného románku uplynulo

víc jak patnáct let. Teď už minimálně deset let nebyli vůbec

v kontaktu. Naposledy byl opilý a zavolal jí uprostřed noci. Pak toho samozřejmě litoval a rozhodl se, že už ji nikdy nebude nahánět. Ale jak teď stála před ním, zvedla se v něm bouře citů.

Byla to největší romance, jakou kdy zažil. To setkání mu uká

zalo jeho dlouhý vztah s Monou v novém světle. S Baibou zažil

smyslnost, o které si dřív myslel, že není možná. Tenkrát byl

připravený začít nový život. Chtěl se s ní oženit, jenže ona ho 304

odmítla. Nehodlala si znovu začít s policistou a třeba podruhé

ovdovět.

Teď stáli proti sobě v obývacím pokoji. Pořád nedokázal po

chopit, že se opravdu vrátila, odněkud zdaleka, z dávného času

a prostoru.

„Nevěřil jsem, že se to stane,“ řekl. „Že se znovu uvidíme.“

„Nikdy už ses neozval.“

„Ne. Neozval jsem se. Chtěl jsem, aby to, co skončilo, dooprav

dy skončilo.“

Dovedl ji k pohovce a posadil se vedle ní. Najednou měl do

jem, že něco není v pořádku. Byla až příliš bledá, vychrtlá, a taky unavená a úsporná v pohybech.

Jako by mu četla myšlenky, jak to uměla odjakživa, a vzala

ho za ruku.

„Chtěla jsem tě vidět,“ řekla. „Člověk má pocit, že lidi odchá

zejí nadobro. A pak se jednou vzbudíš a dojde ti, že nic není

pryč. Od lidí, kteří pro tebe něco znamenali, se nikdy tak úplně neoddělíš.“

„Máš pro tu návštěvu nějaký důvod,“ konstatoval. „To, žes vů

bec přijela a žes přijela zrovna teď.“

„Dala bych si čaj,“ opáčila. „Určitě nejdu nevhod?“

„Je tu se mnou pes,“ řekl. „To je všechno.“

„Jak se má dcera?“

„Pamatuješ si, jak se jmenuje?“

Baiba se zatvářila ukřivděně. Wallander si vzpomínal, jak

snad no se urazila.

„To sis vážně myslel, že jsem na Lindu zapomněla?“

„Spíš jsem si říkal, žes vymýtila všechno, co mělo se mnou

něco společného.“

„Jedna věc se mi na tobě nelíbila. Dokážeš být hrozně drama

tický, když jde o něco vážného. Jak by mohl člověk vymýtit ně

koho, koho kdysi miloval?“

Wallander vstal, že uvaří ten čaj.

„Půjdu do kuchyně s tebou,“ řekla a zvedla se.

305

3. díl /// spánek šípkové růženky

Když viděl, jakou námahu jí vstávání způsobuje, došlo mu, že

je nemocná.

Vzala hrnec a dala vařit vodu, jako by se u něj v kuchyni oka

mžitě cítila jako doma. Vyndal šálky po matce, to jediné, co mu po ní vlastně zbylo. Posadili se k jídelnímu stolu.

„Máš to tu krásné,“ řekla. „Vzpomínám si, žes mluvil o tom, jak se odstěhuješ na venkov. Ale nikdy jsem ti to nevěřila.“

„Taky jsem nevěřil, že to udělám. Ani že si pořídím psa.“

„Jak se jmenuje?“

„Je to kluk, jmenuje se Jussi.“

Rozhovor odumřel. Pokradmu si ji prohlížel. Ostré sluneční

světlo, které svítilo do okna kuchyně, ještě zvýraznilo její strhané rysy.

„Já jsem z Rigy nikdy neodešla,“ řekla zničehonic. „Dvakrát se

mi povedlo vyměnit byt za lepší. Představa života na venkově

je pro mě prakticky nesnesitelná. Když jsem byla malá, na pár

let mě naši dali k prarodičům. Žili jsme tam v chudobě, a to už vždycky budu mít spojené s lotyšským venkovem. Dneska to tak

možná není, ale já mám tu vzpomínku zažitou napořád.“

„Tehdy jsi pracovala na univerzitě. Co děláš teď?“

Neodpověděla hned, pomalu a opatrně upíjela čaj a pak šálek

odsunula.

„Ve skutečnosti jsem vystudovaná inženýrka. To jsi zapomněl?

Když jsme se seznámili, překládala jsem texty pro technickou

vysokou školu. Ale už to nedělám, když jsem teď nemocná.“

„A co ti je?“

Odpověděla klidně, jako by to, co říkala, nebylo nijak vážné.

„Umírám. Mám rakovinu. Ale nechci o tom teď mluvit. Můžu

si někde chvíli odpočinout? Beru léky proti bolesti, jsou tak silné, že po nich skoro usínám.“

Šla k pohovce, ale Wallander ji dovedl do ložnice, kde před

pár dny převlékal peřiny. Uhladil povlečení, než si lehla. Hlava se jí v polštářích skoro ztrácela. Lehce se usmála, jako by si na něco vzpomněla.

306

„Neležela jsem v téhle posteli už párkrát předtím?“

„Máš pravdu. Je to ta stará postel.“

„V tom případě to beru jako fakt a chvíli se prospím. Jen ho

dinku. Na stanici říkali, že máš dovolenou.“

„Spi, jak dlouho potřebuješ.“

Nebyl si jistý, jestli ho slyšela, nebo už usnula. Proč za mnou asi přišla, pomyslel si. Už nemám sílu na další umírání a podobné hrůzy, na ženy, které se upíjejí k smrti, a na zavražděné tchyně.

Okamžitě té myšlenky zalitoval. Opatrně se posadil na pelest

postele u jejích nohou a díval se na ni. Vzpomínka na velkou

lásku se vrátila a tolik ho rozrušila, že se skoro třásl. Nechci, aby umřela, pomyslel si. Chci, aby žila. Možná je tu, aby dnes ještě jednou spojila svůj život s policistou?

Šel ven a posadil se na zahradní židli. Za chvíli pustil z výběhu Jussiho. Baiba měla starého citroëna s lotyšskou poznávací znač

kou. Zapnul si telefon a viděl, že má zmeškaný hovor od Lindy.

Měla radost, že ho slyší.

„Chtěla jsem ti jenom říct, že Hans dostal prémie. Dvě stě tisíc korun. To znamená, že můžeme přestavět dům.“

„Vážně si ty peníze zaslouží?“ zeptal se Wallander kysele.

„Proč by si je nezasloužil?“

Pověděl jí, že za ním přijela na návštěvu Baiba. Linda poslou

chala vyprávění o ženě, která teď spala v jeho posteli.

„Viděla jsem ji na fotce,“ řekla pak. „Mluvil jsi o ní, už je to hodně dávno. Ale podle mámy to byla jenom lotyšská prostitutka.“

Wallander se rozběsnil.

„Tvoje matka je někdy vážně příšerná! Tvrdit něco takového

je donebevolající. Baiba má spoustu vlastností, které Mona po

strádá. Kdy ti tohle řekla?“

„Jak si to mám pamatovat?“

„Mám chuť jí zavolat a říct jí, ať už mi nikdy nechodí na oči.“

„A k čemu to bude? Prostě žárlila. To pak člověk říká takové

hle věci.“

307

3. díl /// spánek šípkové růženky

Wallander musel chtě nechtě uznat, že má pravdu, a uklidnil

se. Řekl jí taky, že je Baiba nemocná.

„Přijela ti dát sbohem? To je smutné.“

„To mě taky hned napadlo. Byl jsem překvapený a měl jsem

radost, že ji vidím. A pak netrvalo ani pár minut a dostanu ta

kovou ránu. Mám pocit, že poslední dobou mě obklopuje akorát

smrt a utrpení.“

„Tak to bylo vždycky,“ upozornila ho Linda. „Byla to jedna

z prvních věcí, o které jsme na škole mluvili. Jaký nás vlastně do budoucna čeká profesní život? Ale nezapomínej, že máš Kláru.“

„O tom ale teď nemluvím,“ namítl Wallander. „Myslím ten po

cit stáří, který se připlížil a zatnul mi drápy do krku. Skromná řádka mých přátel řídne. Když umřel táta, přišel jsem jako další na řadu, jestli mi rozumíš. Klára je na konci té řady a já na za čátku.“

„Jestli za tebou přijela, něco pro ni znamenáš. To jediné je

důležité.“

„Přijeď sem,“ vyzval ji. „Chci, aby ses aspoň jednou setkala se ženou, která pro mě v životě opravdu něco znamenala.“

„Kromě Mony?“

„To se rozumí samo sebou.“

Linda se nejdřív zamyslela.

„Je u mě na návštěvě kamarádka,“ řekla pak. „Rakel, pamatuješ

si na ni? Pracuje u policie v Malmö. Dobře si s Klárou rozumějí.“

„Nevezmeš Klárku s sebou?“

„Přijedu sama, za chvíli.“

Byly teprve tři hodiny, když Linda smykem zatočila na dvůr

a musela prudce zabrzdit, aby nenajela do Baibina vozu. Wallan

derovi dělalo odjakživa starosti, jak rychle řídí. Zároveň byl vděč

ný pokaždé, když nejela na motorce. Taky jí to vždycky řekl. Jediná její odpověď býval úšklebek.

Baiba už byla vzhůru a vypila trochu vody a další hrnek čaje.

Wallander zahlédl, že si píchla do stehna injekci. Na kratičký

okamžik zahlédl její nahou kůži a cítil, jak se v něm vzmáhá

308

zoufalství nade vším, co už je pryč, co už se nedá vrátit a prožít znovu.

Dlouho byla v koupelně. Když vyšla, vypadala míň unave

ná než předtím. Okamžik, kdy se pozdravila s Lindou, vnímal

Wallander jako velký a zvláštní moment. Měl pocit, že teď vidí

stejnou Baibu, kterou před mnoha lety potkal v Lotyšsku.

Linda ji objala, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, a řekla, že ráda konečně poznává otcovu velkou lásku. Wallander z toho byl rozpačitý, ale současně šťastný, že je vidí spolu. Kdyby tu byla i Mona, navzdory tomu, jaký na ni teď měl vztek, a kdyby měla Linda v náručí Kláru, shromáždily by se tu čtyři nejdů ležitější a svým způsobem jediné ženy jeho života. Velký den,

pomys lel si, uprostřed léta, uprostřed času, kdy se zákeřně blíží stáří.

Když se Linda dozvěděla, že Baiba ještě nic nejedla, posla

la Wallandera do kuchyně udělat omeletu. Otevřeným oknem

slyšel, jak se Baiba směje. To probudilo ještě silnější vzpomínky a vehnalo mu to slzy do očí. Pomyslel si, že začíná být sentimentální. Takový nikdy nebýval, jedině když se opil.

Posouvali si židle podle toho, kam dopadal stín, a jedli venku

v zahradě. Wallander ponejvíc poslouchal, jak se Linda ptá na Lotyšsko, kde nikdy nebyla. Na chvilku tu vznikla rodina, pomys lel si. Brzo to skončí. Ta nejtěžší otázka zní: Co zbude pak?

Linda zůstala necelou hodinu, pak musela domů. Měla s sebou

Klářinu fotografii, kterou Baibě ukázala.

„Mohla by být podobná dědečkovi,“ řekla Baiba.

„Chraň bůh,“ zhrozil se Wallander.

„Nevěřte mu,“ řekla Linda. „Nic by si nepřál víc, než aby byla

Klára po něm. Ještě se uvidíme,“ dodala, když vstala, že vyrazí na cestu.

Baiba na to neodpověděla. O smrti nemluvili.

Zůstali sedět před domem a začali si povídat o svých životech.

Baiba měla spoustu otázek a on odpovídal, jak nejlépe dovedl.

309

3. díl /// spánek šípkové růženky

Oba žili sami. Baiba se před nějakými deseti lety pokusila navá

zat vztah s jedním doktorem, ale po půl roce to vzdala. Děti neměla. Wallander nepochopil, jestli jí to je líto, nebo ne.

„Měla jsem pěkný život,“ řekla s přesvědčením. „Když se ko

nečně otevřely hranice, začala jsem cestovat. Žila jsem střídmě, psala články do novin a dělala jsem konzultantku firmám, které

se chtěly v Lotyšsku etablovat. Nejlíp mi platila jedna švédská banka, která je teď největší v zemi. Dvakrát ročně jsem jezdila na dovolenou a vím teď o světě, ve kterém žiju, nesrovnatelně víc, než když jsme se seznámili. Měla jsem dobrý život, osamělý, ale dobrý.“

„Pro mě bylo utrpení budit se sám,“ řekl Wallander a napadlo

ho, jestli je to vlastně pravda.

Baiba se zasmála.

„Žila jsem sice sama, když si odmyslím tu krátkou epizodu

s doktorem. Ale to přece neznamená, že jsem se pokaždé sama

budila. Člověk nemusí žít v celibátu jen proto, že nemá stálý

vztah.“

Wallander pocítil osten žárlivosti, když si vedle Baiby v posteli představil cizí mužské. Ale pochopitelně nic neřekl.

Zničehonic se rozhovořila o své nemoci. Jako vždycky, když

šlo o něco vážného, byla věcná.

„Začalo to jako náhlá únava. Ale celkem rychle jsem poznala,

že za tím bude něco horšího. Zpočátku doktoři nemohli nic na

jít. Pracovní vyčerpání, věk, nikdo mi nedal odpověď, která by se mi zdála správná. Nakonec jsem zajela za odborníkem do Bonnu,

slyšela jsem o něm, že se specializuje na případy, které jiní doktoři nedokážou diagnostikovat. Po několika dnech různých testů

a zkoušek mi oznámil, že mám vzácnou formu nádoru v játrech.

Jela jsem zpátky do Rigy s rozsudkem smrti, jako bych měla

v pasu neviditelné razítko. Přiznávám, že jsem využila všech

ny svoje kontakty a během krátké doby mi dali termín operace.

Ale bylo pozdě, tumor už se stihl rozšířit. Před několika týdny jsem se dozvěděla, že mám metastázy v mozku. Není to ani rok.

310

Nezažiju už další Vánoce, umřu někdy na podzim. Zbývající čas

se snažím využít podle toho, co si přeju nejvíc. Je několik míst na světě, která jsem chtěla navštívit, pár lidí, které jsem chtěla znovu vidět. Ty jsi jeden z nich. S tebou jsem se toužila setkat možná ze všech nejvíc.“

Wallander se najednou neovladatelně rozplakal. Vzala ho za

ruku, což mu situaci ještě ztížilo. Vstal a šel pryč, dozadu za dům.

Když se trochu sebral, vrátil se.

„Nechci sem přinést smutek,“ řekla mu. „Doufám, že chápeš,

proč jsem musela přijet.“

„Nikdy jsem na tu dobu nezapomněl,“ řekl. „Mockrát jsem si

přál, aby ses vrátila. Když jsi teď tady, musím se tě na něco zeptat. Litovala jsi toho někdy?“

„Že jsem tě odmítla, když sis mě chtěl vzít?“

„Pořád mě ta otázka pronásleduje.“

„Nikdy. Bylo to tenkrát správné a musí to tak být i teď, po

všech těch letech.“

Wallander seděl mlčky. Rozuměl jí. Jaký by pro ni mělo vý

znam přemýšlet o sňatku s policajtem z jiné země, když jejího

manžela policistu nedávno předtím zabili? Vzpomínal si, jak se

ji pokoušel přemluvit. Ale kdyby si vyměnili role, jak by reagoval on? Jak by se rozhodl?

Dlouho seděli beze slova. Nakonec se Baiba zvedla, pohladila

ho po hlavě a šla dovnitř. Viděl, že má zase bolesti, takže předpokládal, že si šla píchnout další injekci. Když se nevracela, šel dovnitř za ní. Usnula v jeho posteli. Vzbudila se až pozdě odpoledne, a když se vzpamatovala ze zmatenosti, kde že se to pro budila, zeptala se, jestli smí zůstat přes noc, než vyrazí na trajekt do Polska a pak autem zpátky do Rigy.

„To je na tebe moc daleko,“ rozohnil se. „Pojedu s tebou a od

vezu tě. Pak můžu letět zpátky letadlem.“

Zavrtěla hlavou a prohlásila, že chce jet domů sama, tak jako

přijela. Když trval na svém, rozčílila se a začala na něj křičet. Hned ale ztichla a omluvila se. Sedl si na pelest a vzal ji za ruku.

311

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Vím, na co myslíš,“ řekla. „Jak dlouho ještě? Kdy Baiba umře?

Kdybych měla sebemenší tušení, že už je čas, nezůstávala bych

tady. Vůbec bych sem nepřijela. Ale ještě pár měsíců mám. Až

ucítím, že se blíží absolutní a nezvratný konec, nebudu to utrpení prodlužovat. Mám přístup k práškům i injekcím. A chci umřít

s lahví šampaňského u postele. Připiju si na to, že jsem přece jen směla prožít to zvláštní dobrodružství, narodit se, žít a nakonec zase zmizet ve tmě.“

„Ty se nebojíš?“

Wallander by si nejradši ukousl jazyk. Jak mohl umírajícímu

člověku položit takovou otázku? Ale vzala to dobře. Se směsicí

zoufalství a trapnosti si pomyslel, že už tenkrát si zvykla na to, jak je neohrabaný, i když to ve své nešikovnosti skoro vždycky

myslí dobře.

„Ne,“ řekla. „Nebojím se. Mám příliš málo času. Nemůžu ho vy

plýtvat na něco, po čem mi bude ještě hůř.“

Vstala z postele a šla si prohlédnout dům. Zastavila se u knihovny. Objevila tam knihu o Lotyšsku, kterou mu kdysi věnovala.

„Otevřels ji někdy?“ zeptala se s úsměvem.

„Mockrát,“ odpověděl.

Byla to pravda.

Na den strávený s Baibou později vzpomínal, jako by byl v po

koji, kde se zastavily všechny hodiny a veškerý pohyb. Jedla

strašně málo, většinou ležela v posteli přikrytá prostěradlem, ob

čas si píchla injekci. Chtěla ho mít nablízku. Leželi v posteli spolu, byli vzhůru, chvílemi si povídali, pak zase mlčeli, když byla na povídání moc unavená nebo jednoduše usnula. Sem tam zaklimbal i Wallander, ale po několika minutách se s trhnutím probudil, nebyl zvyklý, že má někoho tak blízko vedle sebe.

Vyprávěla mu o uplynulých letech, o ohromujícím vývoji, kte

rým prošla její země.

„Tenkrát jsme nic nevěděli,“ řekla. „Vzpomínáš si na sovětské

černé barety, jak několikrát v Rize stříleli na všechno, co se hnulo? Přiznávám, že jsem tehdy byla přesvědčená, že nás Sověti

312

nepustí. Čekala jsem, že ten útlak bude ještě zesilovat. Nejhorší bylo, že nikdo nevěděl, na koho se dá spolehnout. Měl by soused nějaký prospěch ze svobody, nebo se jí obával? Kdo všechno donášel všudypřítomné KGB? Byla jako obrovské ucho, které

mu nešlo uniknout. Dneska vím, že jsem se mýlila, a jsem za to

vděčná. Na druhou stranu nikdo netuší, kam teď Lotyšsko spěje.

Kapitalismus neřeší problémy socialismu nebo plánované eko

nomiky, stejně jako demokracie nevyřeší všechny ekonomické

krize. Mys lím si, že zrovna teď si žijeme nad poměry.“

„Copak se nemluví o pobaltských tygrech?“ vzpomněl si Wal

lander. „O státech, které jsou stejně úspěšné jako asijské země?“

S hořkým výrazem zavrtěla hlavou.

„Žijeme z vypůjčených peněz. Švédských peněz, mimo jiné.

Netvrdím, že jsem nějak zvlášť vzdělaná v ekonomice. Ale

jsem si jistá, že u nás švédské banky půjčují obrovské částky

proti strašně slabým jistotám. A to může skončit jen jedním

způsobem.“

„Špatně?“

„Hodně špatně. A nejen pro švédské banky.“

Wallander si vybavil počátek devadesátých let, kdy spolu měli

poměr. Pamatoval si ten strach, který v sobě všichni měli. Do

sud vlastně spoustu tehdejších událostí pořádně nechápal. Při

šel velký politický převrat, který na povrchu dramaticky změnil Evropu, a tím také poměr sil mezi Spojenými státy a Sovětským

svazem. Než jel do Rigy pomoct vyřešit případ s mrtvolami v na

fukovacím člunu, nikdy předtím ho nenapadlo, že tři z nejbliž

ších švédských sousedů okupuje cizí mocnost. Jak se to stalo, že tolik lidí z jeho generace, narozených na konci čtyřicátých let po skončení druhé světové války, nikdy pořádně nepochopilo, že studená válka je skutečná válka, která s sebou nese okupa

ci a potlačování národů? V šedesátých letech se mohlo zdát, že

Viet nam leží hranicím Švédska blíž než pobaltské státy.

„I pro nás bylo těžké to pochopit,“ řekla Baiba pozdě v noci,

když už oblohu začínalo barvit svítání. „Za každým Lotyšem stojí 313

3. díl /// spánek šípkové růženky

Rus, tak jsme to říkali. Ale za každým Rusem stál ještě někdo

další.“

„Kdo?“

„I v Pobaltí platilo, že způsob myšlení Rusů se řídí podle toho, co ve světě dělají Spojené státy.“

„Takže za každým Rusem stál Američan?“

„Dá se to tak vyjádřit. Ale nikdy to nebudeme vědět jistě, do

kud ruští historikové nevypoví skutečný příběh toho, co se teh

dy stalo.“

Někde tam, během toho tápavého rozhovoru o časech dávno

minulých, jejich náhlé setkání skončilo. Wallander usnul, napo

sledy se díval na ciferník v pět hodin ráno. Když se za hodinu

a něco probudil, Baiba byla pryč. Vyběhl na dvůr, ale její auto už tam nebylo. Pod kamínek na zahradním stolku položila fotografii.

Snímek byl pořízený v květnu roku 1991, u Památníku svobody

v Rize. Wallander se na to pamatoval. Vyfotil je náhodný kolem

jdoucí. Usmívali se, tiskli se k sobě, Baiba měla hlavu na jeho rameni. Vedle fotografie nechala lístek vytržený z diáře. Nebyl na něm žádný vzkaz, jen nakreslené srdce.

Napadlo ho, že okamžitě vyrazí do Ystadu a pak na trajekt do

Polska. Už seděl za volantem a měl nastartovaný motor, když po

chopil, že tohle by si přála ze všeho nejmíň. Vrátil se domů a lehl si do postele, kde ještě cítil vůni jejího těla.

Z vyčerpání usnul. Když se po několika hodinách probudil,

zničehonic si vzpomněl na to, co mu řekla. Za každým Rusem stál někdo další. Jako by mu poskytla vodítko, které se týkalo Hakana a Louisy von Enkeových. Za každým Rusem stál někdo další.

Kdo, pomyslel si, stál za nimi? A kdo stál za kým? Neznal od

pověď, ale cítil, že ta otázka by mohla být důležitá. Té se bude držet.

Šel před dům, vytáhl žebřík, který obvykle používal komi

ník, a s dalekohledem v ruce vylezl na střechu. Viděl odtamtud

bílý trajekt mířící do Polska. Na jeho palubě odplouvá velký kus 314

nejšťastnějšího a nejintenzivnějšího období jeho života a už se nikdy nevrátí. Naplnil ho nesnesitelný smutek a bolest.

Když přijeli popeláři, ještě seděl nahoře. Ale člověk, který bral pytel s odpadky, si vůbec nevšiml, jak tam sedí jako vrána na

vlastní střeše.

315

3. díl /// spánek šípkové růženky

27

Díval se, jak popelářské auto odjíždí. Trajekt do Polska zmizel v oparu táhnoucím se podél skanského pobřeží. Děsily ho vlastní myšlenky. Po dlouhé noci, zatímco spal, se Baiba vydala na cestu k trajektu a věčnosti. Pokud vůbec nějaká věčnost existuje, to nikdo z nich nevěděl. Ale Baiba byla blíž srázu, který vede hluboko do neznáma. Řekla, že je to otázka několika měsíců, ne déle.

Najednou viděl sám sebe naprosto jasně. Muž plný sebelítos

ti, veskrze trapná postava. Sedí na střeše a jediné, co má pro něj význam, je to, že Baiba umře, a on zůstane naživu.

Nakonec slezl dolů a šel vyvenčit Jussiho, i když ta procházka

byla vlastně útěkem. Dospěl k závěru, že je takový, jaký je. Je dobrý ve svém povolání, navíc má bystrou hlavu. Celý život se

snažil přidat na stranu dobra, a jestli neuspěl, rozhodně v tom není sám. Co může člověk dělat víc než se snažit?

Zatáhlo se. Čekal, kdy se rozprší, šel přes pole, některá byla

nedávno sklizená, některá ležela ladem, jiná čekala na kombajn.

Každý patnáctý krok se snažil přijít na nějakou novou myšlenku, ale nedařilo se mu to. Byla to hra, kterou hráli s Lindou, když byla malá. Ale před několika lety hra nabyla na vážnosti, když se pokoušel vypátrat vraha, který během slunovratu vyvraždil skupinku mladých lidí v maškarním. Vyšetřování v něm vzbuzovalo úzkost a měl rostoucí pocit, že naprosto ztratil schopnost pře

číst místo činu a těch několik málo stop, které měli k dispozici.

Tehdy mu stará hra přišla znovu k užitku, během vyšetřování

se doslova prochodil k prozření. Teď se pokoušel přemýšlet sám o sobě, o životě a Baibině odvaze tváří v tvář nevyhnutelnosti, která ji postihla. Tuhle odvahu on sám naprosto jistě postrádá.

Kráčel po bahnitých cestách a podél mezí, nasadil mírné tempo,

Jussiho nechal volně pobíhat.

Při chůzi se zpotil a posadil se k malému jezírku, kde se válely pohozené zbytky zrezivělého zemědělského náčiní. Jussi přičichl 316

k vodě, napil se a pak si lehl vedle pána. Mraky se protrhaly, déšť už nehrozil. V dálce zaslechl sirénu zásahového vozu. Byli to hasiči, žádná sanitka nebo jeho kolegové. Zavřel oči a představil si Baibu. Houkačky se blížily, teď byly slyšet přímo za ním, na silnici vedoucí do Simrishamnu. Otočil se. Kolem krku mu pořád ještě visel dalekohled, který měl s sebou na střeše. Houkačky se ozývaly zřetelně. Vstal. Že by hořelo někde u sousedů? Jen aby

to nebylo u starých Hanssonových. Manželka Elin byla těžce po

stižená a její muž Rune se při pohybu neobešel bez hole. Houká

ní ještě zesílilo. Wallander se podíval dalekohledem a s hrůzou uviděl, že dvě hasičská auta právě vjíždějí k němu na dvůr. Okamžitě se dal do běhu, Jussi před ním. Čas od času se zastavil a podíval se dalekohledem. Pokaždé čekal, že ze střechy, na které před chvílí seděl, vyšlehnou plameny a z rozbitých oken se vyvalí hustý dým. Ale nic se nedělo. Viděl jen auta, sirény zmlkly a kolem chodili hasiči.

Když doběhl, srdce mu tlouklo jako splašené. Velitel hasičů

Peter Edler stál a poplácával Jussiho, který byl v cíli hodnou

chvíli před ním. Když Wallander doklopýtal až k Edlerovi, velitel se nevesele usmál. Hasiči se zrovna chystali k odjezdu. Peter Edler byl pihovatý muž s lehkým smalandským přízvukem, zhruba stejně starý jako Wallander. Občas se setkali v rámci nějakého

vyšetřování. Wallander si ho hluboce vážil a měl rád jeho suchý humor.

„Jeden z mých lidí věděl, že tu bydlíš ty,“ řekl Edler a dál hladil Jussiho.

„Co se stalo?“

„To bych se měl ptát spíš já tebe, ne?“

„Hořelo tu?“

„Zdá se, že ne. Ale klidně mohlo.“

Wallander na Edlera nechápavě civěl.

„Šel jsem asi před půl hodinou na procházku.“

Edler kývl směrem k domu.

„Pojď se mnou.“

317

3. díl /// spánek šípkové růženky

Uvnitř Wallandera praštil do nosu silný, skoro sžíravý zápach.

Smrdělo to spálenou gumou. Edler ho vedl do kuchyně. Hasiči tu

otevřeli okno, aby se vyvětralo. Na jedné plotýnce ležela pánev a těsně vedle ní zuhelnatělá podložka. Edler přičichl k pánvi, ze které se ještě kouřilo.

„Míchaná vajíčka? Nebo kabanos a brambory?“

„Vajíčka.“

„A pak jsi šel ven a nechal sporák zapnutý? Navíc jsi na plotně nechal podložku pod hrnce. Jak může být komisař od kriminálky tak liknavý?“

Edler zakroutil hlavou. Vyšli zpátky před dům. Hasiči už na

stoupili do vozů a čekali na velitele.

„Nikdy předtím se mi to nestalo,“ řekl Wallander.

„Hlavně ať se to nestane znovu.“

Edler se rozhlédl, kochal se výhledem.

„Tak jsi nakonec přece odešel na venkov. Mámli být upřím

ný, nenapadlo by mě, že se dokážeš utrhnout. Máš to tu

krásné.“

„Ty bydlíš ještě ve městě?“

„Pořád ten samý dům v centru. Gunnel by šla na venkov ráda,

ale já vzdoruju. Aspoň dokud pracuju.“

„Jak dlouho ještě budeš sloužit?“

Edler se rozmrzele otřásl. Položil si lesklou helmu na stehno,

jako by to byla zbraň.

„Dokud budu moct, nebo smět. Tři čtyři roky. Co budu dělat

pak, to nevím. Nedokážu sedět doma a luštit křížovky.“

„Můžeš je třeba sestavovat,“ navrhl Wallander a pomyslel na

Hermana Ebera.

Edler se na něj tázavě podíval, ale nezeptal se, co tím vlast

ně myslí. Zato se zajímal, jak svoji budoucnost vidí Wallander.

Skoro to vypadalo, jako by doufal, že bude stejně pochmurná

jako ta jeho.

„Možná ještě pár let vydržím. Pak je se mnou taky ámen. Třeba

bysme to mohli dát dohromady? Vytvořit malý tým a objíždět

318

lidi a dělat besedy o tom, jak se chránit před vloupáním a požá

rem. Firma Zločin a žár.“

„Copak se dá ochránit před vloupáním?“

„Ani ne. Ale dají se vymyslet jednoduché způsoby, jak zloděje

trochu odradit od určitých domů nebo bytů.“

Edler se zatvářil pochybovačně.

„Vážně tomu věříš?“

„Snažím se. Ale zloději jsou jako děti. Rychle se učí.“

Edler nad Wallanderovým mírně řečeno pochybným přirov

náním potřásl hlavou a nastoupil do auta.

„Vypínej sporák,“ řekl místo pozdravu na rozloučenou. „Ale

byl to dobrý nápad nainstalovat si skutečný hlásič požáru, který je na nás napojený. Mohl z toho být nebezpečný požár, dům by

rychle chytl. Pak by tě čekala jenom doutnající ruina. Uprostřed léta hotová noční můra.“

Wallander ani nemukl. To Linda trvala na tom, aby měl hlá

sič. Koupila ho, dala mu ho pod stromeček a postarala se, aby

ho zapojili.

Nakrmil Jussiho a zrovna se chystal zapnout sekačku, když na

dvoře zabrzdila Linda. Kláru s sebou neměla. Okamžitě viděl, že je naštvaná. Tušil, že narazila na hasičská auta.

„Co tady dělali hasiči?“ zeptala se.

„Spletli si cestu,“ zalhal. „Ve stodole někde u sousedů byl zkrat na elektrice.“

„Ve které stodole?“

„U Hanssonových.“

„Kteří to jsou?“

„Proč ti to mám vysvětlovat? Stejně nevíš, kde mají statek.“

Držela v ruce svůj malý batůžek. Najednou ho proti němu vší

silou mrštila. Stihl uhnout hlavou a trefilo ho to jen do ramene.

Zuřivě ho sebral ze země.

„Co děláš?“

„Musela jsem se dočkat toho, že mi lžeš přímo do očí?“

319

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Já nelžu.“

„Hasiči byli tady! Po cestě jsem zastavila a mluvila se souse

dem. Viděl, že byli u tebe na dvoře, dvě auta.“

„Zapomněl jsem vypnout plotýnku.“

„Spal jsi?“

Wallander ukázal do polí, kudy před chvílí sprintoval tak, že

ještě teď cítil nohy.

„Byl jsem vyvenčit Jussiho.“

Beze slova mu vyškubla batůžek a namířila si to do domu.

Wallander zvažoval, že by vzal auto a jel pryč. Linda hned tak

nepřestane komentovat jeho lhaní a neskutečnou liknavost. Na

štvání jí vydrží dlouho a nevyhnutelně to povede k tomu, že se

rozčílí i on. Ostatně už teď k tomu neměl daleko. Nevěděl, co

v tom batůžku má. Ale byl těžký a rameno ho bolelo. S rostoucím podrážděním si pomyslel, že je to poprvé, co proti němu použila něco jako fyzické násilí.

Vyšla z domu.

„Pamatuješ si, o čem jsme mluvili před pár týdny? Jak lilo jako z konve a byla jsem tu s Klárou?“

„Jak si mám pamatovat všechno, co si řekneme?“

„Mluvili jsme o tom, že až povyroste, mohla by u tebe občas

být přes noc.“

„Pojďme to probrat v klidu,“ odtušil Wallander. „Nechalas mi

nainstalovat požární hlásič. Teď víme, že funguje. Dům neshořel.

Zapomněl jsem vypnout sporák. Tobě se to nikdy nestalo?“

Odpověděla okamžitě.

„Od té doby, co se narodila Klára, tak nikdy.“

„Myslím, že mně se to taky nestalo, když jsi byla malá.“

Hádka vyšuměla. Oba šermovali stejně dobře a žádnému se

nechtělo zasadit soupeři pořádnou ránu. Linda si sedla do za

hradního křesla, Wallander zůstal stát, stále ještě v pohotovosti pro případ, že by se přece jen znovu rozohnila. Pohlédla na něj s obavami v očích.

„Začínáš být zapomnětlivý?“

320

„To jsem byl vždycky. Do určité míry. Spíš by se možná dalo

říct, že jsem roztržitý.“

„Myslím, jestli je to víc než dřív?“

Posadil se, najednou ho zaplavila únava z toho, jak často říká

věci, které nejsou pravdivé.

„Řekl bych, že jo. Občas mi zmizí celý časový úsek. Jako když

roztaje led.“

„Jak to myslíš?“

Wallander jí vyprávěl o cestě do Hööru. Epizodu se stopařkou

nicméně vynechal.

„Najednou jsem vůbec nevěděl, proč tam jedu. Jako bych byl

v silně osvětlené místnosti a někdo zničehonic zhasl, bez varo

vání. Nevím, jak dlouho jsem v té tmě byl. Jako bych už nevěděl, kdo jsem.“

„Stalo se ti to někdy dřív?“

„Takhle silně ne. Ale byl jsem u doktorky, nějaká specialistka

v Malmö. Podle ní jsem akorát přepracovaný. Že prý mám dojem,

jako bych byl čilý třicátník, který zvládne pořád tolik co tenkrát.“

„Tohle se mi nelíbí. Jdi k jinému doktorovi.“

Přikývl, ale neodpověděl. Linda se zvedla a šla do domu, vrá

tila se s dvěma sklenicemi vody. Wallander se zeptal, čistě mimoděk, jestli už policie dopadla tu ženu z Malmö, která zavraždila svoje rodiče.

„Slyšela jsem, že ji chytili ve Växjö. Někdo ji vzal na stopa

a zdála se mu podezřelá. Pozval ji na kafe do motorestu za měs

tem a zavolal policii. Chtěla se bodnout do srdce nožem, co měla u sebe. Ale nepovedlo se jí to.“

„Mělas někdy chuť mě zabít?“ zeptal se jí. Ulevilo se mu, že

jeho podíl na ženině útěku zůstal v tajnosti. Martinsson mlčel, jak slíbil.

„Samozřejmě,“ řekla a rozesmála se. „Mockrát. Naposledy před

chvílí. Hlavně ať se dědek stará nedožije senility, říkala jsem si.

Všechny děti chtějí sem tam vidět rodiče mrtvé. A jak často jsi chtěl vidět mrtvou ty mě?“

321

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Nikdy.“

„To ti mám věřit?“

„Ano.“

„Můžu tě utěšit, že mě mnohem častěji napadá Mona. Ale

pochopitelně se děsím toho dne, kdy tu nebudete. Jinak jsme

s Hansem Monu přesvědčili, aby se šla léčit.“

Jussi zpozoroval na poli zajíce a začal štěkat. Seděli mlčky

a dívali se na jeho úporné pokusy dostat se ven z výběhu. Zajíc odhopsal a Jussi ztichl.

„Přišla jsem kvůli něčemu jinému,“ začala najednou.

„Stalo se něco s Klárou?“

„Ne, všechno je v pořádku. Dneska je s ní doma Hans. Nutím

ho k odpovědnosti. Řekla bych, že je rád. Klára je tak vzdálená vystresovanému světu bankovnictví, jak jen to jde.“

„Takže se stalo něco jiného?“

„Včera večer jsem byla v Kodani. Ještě se dvěma kamarádkami.

Šly jsme na koncert. Vystupovala Madonna, můj idol z dětství.

Byl to ohromný zážitek. Pak jsme si daly pozdní večeři a rozloučily se. Měla jsem pokoj v úžasném hotelu d’Angleterre. Společnost, pro kterou Hans pracuje, tam má slevu. Byla jsem dobře naladěná a nechtělo se mi spát, tak jsem šla na procházku po Strogetu. Bylo tam spoustu lidí. Sedla jsem si na lavičku a vtom jsem ho uviděla.“

„Koho?“

„Hakana.“

Wallander zatajil dech a podíval se na ni. Byla si jistá, viděl na ní, že o tom nepochybuje.

„Vypadáš přesvědčeně.“

„Nešlo jenom o jeho vzhled, ten obličej, co jsem na vteřinu

zahlédla. Taky jeho styl chůze, zvednutá ramena, krátké, rychlé kroky.“

„Cos vlastně viděla?“

„Seděla jsem na lavičce na takovém náměstíčku u pěší zóny,

nevím přesně, jak se to tam jmenuje. Přišel od Nyhavnu a mířil

322

do kopce. Zaznamenala jsem ho teprve, když prošel kolem. Nejpr

ve vlasy na zátylku, pak jeho způsob chůze a nakonec jeho plášť.“

„Plášť?“

„Poznala jsem ho.“

„Na světě je plno plášťů, co si jsou podobné.“

„Ten Hakanův ne. Je to tenký svrchník, tmavě modrý kabát

podobný námořnické pláštěnce. Neumím to líp popsat. Ale vi

děla jsem ho.“

„Cos udělala?“

„Co bys v mé situaci dělal ty? Jsi na koncertě Madonny, ka

marádky, večeře, letní noc, žádné ubrečené dítě ani muž. A na

jednou kolem projde Hakan. Zůstala jsem sedět asi tak patnáct

vteřin. Pak jsem vyběhla za ním. Ale pozdě, už byl pryč. Venku

bylo spousta lidí, ulice cik cak, taxíky, hospody. Došla jsem po Strogetu nahoru k Radničnímu náměstí a zase zpátky. Ale už

jsem ho nenašla.“

Wallander vypil svoji vodu. I když se mu to zdálo nemožné,

věděl, že Linda má výborný zrak a zřídkakdy se v identifikaci

mýlí.

„Vraťme se o krok zpátky,“ řekl. „Jestli jsem tě správně pocho

pil, všimla sis ho, až když kolem lavičky prošel. Ale přitom jsi řekla, žes zahlédla jeho obličej. Takže se ohlídnul?“

„Ano. Podíval se přes rameno.“

„Proč to udělal?“

Zamračila se.

„Jak to mám vědět?“

„Je to jednoduchá a logická otázka. Čekal snad, že za ním ně

kdo půjde? Byl nervózní? Udělal to čistě náhodou, nebo za sebou něco slyšel? Je spousta různých možností.“

„Hádám, že se chtěl přesvědčit, jestli ho někdo nesleduje.“

„Hádáš?“

„Vědět to nemůžu. Ale jo, myslím si, že se díval, jestli za ním nejde někdo, koho tam nechtěl.“

„Vypadal vystrašeně? Neklidně?“

323

3. díl /// spánek šípkové růženky

„To nedokážu říct.“

Wallander si v duchu probral, co mu řekla. Dvě nebo tři otáz

ky zůstávaly bez odpovědi.

„Mohl si tě všimnout?“

„Ne.“

„Jak si můžeš být jistá?“

„V tom případě by se musel kouknout na lavičku. A to neudě

lal.“

„Řekla jsi o tom Hansovi?“

„Pověděla jsem mu to. Naštval se a prohlásil, že jsem musela

mít vidiny.“

„Chtěla ses ujistit, že se tajně s otcem nesetkal?“

Mlčky přikývla.

Slunce zašlo za mraky a v dálce se ozvala bouřka. Šli dovnitř.

Wallander chtěl, aby se s ním najedla, ale musela jet domů. Zrovna když se chtěla vydat na cestu, strhla se obrovská průtrž mra

čen. Dvůr před domem se proměnil v bezútěšnou čvachtanici.

Wallander si v duchu slíbil, že ještě ten týden objedná pár hromad štěrku, aby se nemusel brodit bahenní lázní pokaždé, když

se zkazí počasí.

„Jsem si jistá,“ zopakovala. „Viděla jsem ho. Je naživu v Kodani.“

„Tak to aspoň víme,“ řekl Wallander. „Nepostihl ho stejný osud

jako jeho ženu. Žije. Tím se všechno mění.“

Linda přikývla. Oba věděli, že se tudíž nedá vyloučit, že Ha

kan svou ženu zabil. Ale nesmí se to uspěchat. Mohl by existo

vat jiný důvod, proč se vědomě schovává? Ze strachu nebo ně

jakého jiného, zatím neznámého důvodu? Je na útěku? Proč se

ukrývá?

Stáli mlčky, pohrouženi do vlastních myšlenek. Déšť ustal

stejně rychle jako přišel.

„Co dělal v Kodani?“ nadhodil Wallander. „Já na to mám jen

jedinou rozumnou odpověď.“

„Aby se sešel s Hansem, to myslíš. Možná aby vyřešil případ

né potíže s penězi? Ale já jsem přesvědčená, že mi Hans nelže.“

324

„To taky netvrdím. Ale kde je psáno, že už jsou v kontaktu?

Třeba se ozve zítra.“

„Pak mi to Hans řekne.“

„Snad,“ pronesl Wallander zamyšleně.

„Proč by neměl?“

„S loajalitou je hrozná potíž. Co když mu otec řekne, aby o tom setkání s nikým nemluvil, ani s tebou ne? A předloží mu důvod,

který se Hans neodváží zpochybnit?“

„Všimnu si, jestli mi něco tají.“

„Jednu věc jsem se naučil,“ řekl Wallander a obezřetně položil

nohu do promáčené, rozbředlé země. „Člověk si nikdy nemá mys

let, že přesně ví, jak uvažují jiní.“

„Tak co mám dělat?“

„Nic mu neříkej. Neptej se ho. Musím si promyslet, co to

hle znamená. A ty taky. Ale samozřejmě o tom povím Ytterber

govi.“

Doprovodil ji k autu. Držela se ho za paži, aby neuklouzla.

„Měl bys s tím dvorem něco udělat,“ řekla. „Uvažoval jsi, že bys to vysypal štěrkem?“

„Už mě to napadlo,“ odpověděl.

Když už seděla v autě, zeptala se ještě na Baibu.

„Je to vážně tak špatné? Umírá?“

„Ano.“

„Kdy odjela?“

„Brzo ráno.“

„Jaké to bylo, znovu ji vidět?“

„Přijela sem, aby se rozloučila. Má rakovinu a brzo umře. Mys

lím, že i bez mé odpovědi musíš vědět, jaké to je.“

„Muselo to být příšerné.“

Wallander se obrátil a šel za roh domu. Bránil se pláči, ne že

by nechtěl ukázat slabost, ale kvůli sobě. Nechtěl zkrátka myslet na svoji vlastní smrt, což bylo ve výsledku to jediné, co ho děsilo.

Zůstal tam, dokud neslyšel, jak nastartovala a odjíždí. Pochopila, že chce být sám.

325

3. díl /// spánek šípkové růženky

Když se vrátil do kuchyně, posadil se ke stolu naproti místu,

kde normálně jedl.

Přemýšlel nad tím, co mu Linda pověděla o von Enkem. Jsou

zase na začátku.

Opsal kruh. A vrátil se teď svým způsobem tam, kde to všech

no začalo.

326

28

Vylezl po rozvrzaném žebříku na půdu. Do nosu ho praštil zatuchlý pach vlhké plísně. Bylo mu jasné, že musí nechat celou střechu strhnout. Ale ještě ne, možná za rok, v lepším případě za dva.

Měl přibližné tušení, kam dal krabici, kterou teď hledal. Jeho

pozornost ale nejdřív upoutala jiná krabice. V bedně od stěho

váků z Helsingborgu měl uloženou sbírku gramofonových desek.

Dokud bydlel v Mariagatan, míval gramofon. Ale přístroj se na

konec rozbil a Wallander se ho marně pokoušel nechat opravit.

Nakonec gramofon při vyklízení bytu odvezl na skládku, ale des

ky si vzal s sebou a uložil je na půdu. Sedl si ke krabici a prochá

zel svoje stará alba. Každý obal desky v něm vyvolal vzpomínku, některé byly jasné a zřetelné, často záblesk obličeje, vůně, pocitu. Za rané puberty byl skoro fanatickým příznivcem skupiny The Spotnicks. Měl jejich první čtyři desky, a když si četl zadní stranu obalů, poznával každou jednotlivou píseň. Slyšel v hlavě hudbu a elektrické kytary. Našel v krabici taky desku Mahalie Jacksonové, kterou kdysi nečekaně dostal od jednoho z rytířů v hed vábí, kteří kupovali otcovy obrazy. Ten člověk pravdě

podob ně dělil svůj život mezi NASA, obrazy a gramofonové des

ky. Wallan der mu tehdy donesl obrazy do auta a jako poděková

ní dostal tu desku. Gospelové písně na něj udělaly velký dojem.

Go down, Moses, napadlo ho a viděl před sebou svůj první gramofon, který měl reproduktor schovaný ve víku a vydával skřípavý

zvuk.

Najednou držel v rukou desku od Edith Piaf. Na černobílém

obalu byl detailní záběr její tváře. Tu desku dostal od Mony.

The Spotnicks nesnášela, měla radši Streaplers a SvenIngvars,

ale ze všeho nejvíc milovala tuhle francouzskou zpěvačku. Stejně jako Wallander nerozuměla ani slovu, ale ten hlas je oba dojímal.

Pod Edith Piaf ležela v krabici deska jazzového muzikanta

Johna Coltrana. Kde k ní jen přišel? Nemohl si vzpomenout. Když desku vytáhl z obalu, viděl, že vůbec není ohraná. Usilovně se

327

3. díl /// spánek šípkové růženky

snažil, ale tahle deska nepromluvila. Neslyšel v sobě ani tón Coltranova saxofonu.

Na dně krabice ležely dvě gramodesky s operní hudbou, La

Traviata a Rigoletto. Na rozdíl od Johna Coltrana byly hraním úplně ošoupané.

Wallander seděl na půdě a zvažoval, že by vzal krabici dolů

a koupil si gramofon, aby si desky zase přehrál. Ale nakonec

bednu zastrčil zpátky. Hudbu, kterou poslouchal teď, měl na ka

zetách nebo cédéčkách. Už tyhle podrápané vinyly nepotřebuje.

Patří do minulosti a zůstanou ve tmě na půdě.

Našel krabici, kvůli které sem vylezl, a snesl ji dolů do kuchyně.

Vyndal z ní spoustu dílků lega a rozložil je po stole. Lego dal kdysi Lindě jako dárek, když byla malá. Vyhrál ho v loterii.

Ten nápad měl od Rydberga. Seděli zrovna u něj v kuchyni,

byl pozdní večer na jaře, několik let před Rydbergovou smrtí.

Ystad a přilehlé okolí čelilo sérii krádeží maskovaného muže

s upilovanou brokovnicí. Aby jednotlivá přepadení odlišil a našel nějakou případnou strukturu, vzal Rydberg hrací karty a použil

je k vyznačení toho, jak zloděj postupoval. Neznámého pachate

le představoval pikový spodek. Wallander se tehdy naučil, jak si udělat přehled pachatelova způsobu práce, dokonce třeba i jeho

stylu myšlení. Když rydbergovskou metodu zkoušel, vyměnil kar

ty za dílky lega. Ale tohle Rydbergovi nikdy neprozradil.

Označil si Hakana a Louisu, různá data, místa, události. Ha

kana představoval hasič s červenou helmou, malá holčička, které Linda říkala Popelka, byla Louisa. Skupinku pochodujících vojáčků dal na stranu. Ti znamenali nezodpovězené otázky, které teď považoval za nedůležitější. Kdo se vydával za strýce Signe

von Enkeové? Proč její otec vystoupil ze stínu? Kde předtím byl a proč se ukrývá?

Vzpomněl si, že musí zavolat do Niklasgardenu. Do telefonu

mu sdělili, že za Signe nikdo na návštěvě nebyl. Ani její otec, ani neznámý strýc.

328

Zůstal sedět s dílkem lega v ruce. Někdo tu nemluví pravdu,

pomyslel si. Někdo z těch, s kým jsem o Hakanovi a Louise mlu

vil, neříká pravdu. Buď přímo lže, nebo překroutil skutečnost

tím, že neřekl všechno, případně tvrdí něco, co tak docela nesedí.

Kdo? A ještě znovu, proč?

Zazvonil telefon. Vstal a vzal si ho ven na zahradu. Byla to Linda.

Šla rovnou k věci.

„Mluvila jsem s Hansem. Mám pocit, že jsem ho zatlačila do

kouta. Rozčílil se a odešel z domu. Až se vrátí, omluvím se mu.“

„To Mona nikdy neudělala.“

„Co? Neodešla z domova, nebo se neomluvila?“

„Z domova odcházela často. To býval její poslední argument,

který používala v každé situaci. Prásknout dveřmi. Ale když se

vrátila, nikdy se neomluvila.“

Linda se zasmála. Nervózně, pomyslel si. Nejspíš se pohádali

mnohem víc, než mi prozradila.

„Podle Mony to bylo obráceně,“ řekla. „To tys práskal dveřmi,

ty ses nikdy neomluvil.“

„Myslel jsem, že se shodneme na tom, že Mona často nemluví

pravdu,“ řekl Wallander.

„To ty taky. Ani jeden z mých rodičů není tak úplně čestný

a upřímný člověk.“

Wallander se naštval.

„A ty snad jo? Jsi skrz naskrz upřímná?“

„Ne. Taky jsem to nikdy netvrdila.“

„Tak mluv k věci!“

„Zdržuju tě nějak?“

Wallander se okamžitě a s určitou dávkou uspokojení roz

hodl, že jí zalže.

„Vařím.“

Okamžitě ho prokoukla.

„Venku? Slyším ptáky.“

„Griluju.“

329

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Grilování nesnášíš.“

„Co ty víš o tom, co snáším nebo nesnáším. O čem jsi se mnou

chtěla mluvit?“

„Promluvila jsem si s Hansem. Nebyl s otcem v kontaktu. Taky

neproběhly žádné transakce na rodinných účtech, kromě toho,

jak si Louisa vybrala peníze před svým zmizením. Hans má teď

na starosti veškerou poštu. Nikdo nevybral peníze ani v bance,

ani jiným způsobem.“

Wallanderovi najednou došlo, že tohle je důležitější, než si

zpočátku uvědomoval.

„Z čeho žil Hakan v době, kdy byl nezvěstný? Objeví se v Ko

dani. Naprosto zjevně nepotřebuje peníze, protože nevyhledá ani svého syna, ani nevybere třeba z bankomatu. To může svědčit

o tom, že mu pomáhá někdo jiný. Nebo že by existovalo konto,

o kterém Hans neví?“

„To je samozřejmě možné. Ale Hans to prověřil, má v bankách

spoustu kontaktů. Nic neobjevil. I když způsobů, jak se dají ukrýt peníze, je spousta.“

Wallander mlčel. Žádné další otázky ho nenapadaly. Ale vážně

začínal uvažovat, jestli fakt, že Hakan nepotřebuje peníze, není jakési vodítko. Klára začala vřískat.

„Musím končit,“ oznámila Linda.

„Slyším. A můžeme teda opustit veškeré myšlenky na tajné

styky mezi Hansem a jeho otcem?“

„Ano.“

Rozloučili se. Wallander odložil telefon a přesunul se do hama

ky. Pomalu se pohupoval s jednou nohou zapřenou do země. V du

chu viděl, jak jde Hakan von Enke po Strogetu. Kráčí chvatně, tu a tam se zastaví a otočí se, pak zase pokračuje. Pak najednou zmizí, buď zabočí do vedlejší ulice, nebo se ztratí mezi lidmi na ulici.

Wallander se zčistajasna probudil. Rozpršelo se, kapky mu dopa

daly na bosé nohy opřené o zem. Vstal a šel dovnitř. Když za sebou zavřel dveře, zastavil se. Jako by najednou spatřil souvislost, 330

stále ještě nejasnou, ale přesto by mohla vrhnout světlo na zá

hadu, kde se Hakan von Enke ukrýval od svého zmizení. Úkryt,

pomyslel si Wallander. Už ve chvíli, kdy zmizel, věděl přesně, co udělá. Z procházky po Valhallavägen si to namířil na místo, kde ho nikdo nemohl najít. Wallander si teď byl navíc jistý, že Louisa nebyla na manželovo zmizení připravená, její strach byl skuteč ný. Nepřibyly žádné důkazy ani fakta, prostě o tom byl najednou přesvědčený.

Pomalu šel do kuchyně. Kamenná podlaha ho studila do no

hou. Pohyboval se zvolna, jako by se bál, že se mu myšlenky vysypou z hlavy. Dílky lega byly rozložené na stole. Posadil se. Úkryt, pomyslel si znovu. Všechno podle plánu, pečlivě zorganizované, kapitán ponorky ví, jak si nalinkovat program do nejmenšího

detailu. Wallander se pokoušel představit si, jak úkryt vypadá.

Měl dojem, že vlastně ví, kde Hakan von Enke celou tu dobu byl.

Tomu místu se přiblížil, aniž by si toho byl vědom.

Naklonil se nad stůl a vyskládal na něj řádku figurek. Všechny

do jednoho, kdo měli s Hakanem a Louisou něco společného. Sten

Nordlander, dcera Signe, Steven Atkins v domě kousek od San Diega. Ale i ti, kdo byli spíš na okraji. Stavěl figurky jednu za druhou a přemýšlel, kdo by tak mohl von Enkemu pomoct, někdo, kdo se postaral, aby měl všechno, co potřebuje, včetně peněz.

Po tomhle pátrám, pomyslel si, po skrýši. Jestlipak Ytterberg

přemýšlí stejně jako já, nebo má na hraní jiné dílky stavebnice?

Vzal telefon a vytočil číslo. Venku se rozpršelo, déšť tvrdě bušil do parapetu. Ytterberg to zvedl. Měl špatný signál, zrovna byl

někde venku na ulici.

„Sedím ve venkovní restauraci,“ oznámil. „Akorát budu platit.

Můžu zavolat pak?“

Ohlásil se za dvacet minut, když se vrátil do kanceláře na

Bergs gatan.

„Patřím k těm, kterým není zatěžko vrátit se po dovolené do

práce,“ odpověděl na Wallanderovu otázku, jak se cítí první dny po návratu.

331

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Tak tuhle zkušenost s vámi nesdílím,“ řekl Wallander. „Vrá

tit se pro mě znamená přijít ke stolu, kde se kupí papíry, co mi tam nechali ostatní s přilepenou veselou cedulkou, že teď mají

dovolenou zase oni.“

Pustil se do vyprávění o návštěvě u Hermana Ebera. Ytterberg

pozorně poslouchal a měl spoustu otázek. Pak Wallander přidal

informaci o tom, že se objevil Hakan von Enke. Shrnul, co mu

řekla Linda, a zároveň s tím nabyl ještě silnějšího dojmu, že se nespletla. Když se ho Ytterberg zeptal, neváhal s odpovědí.

„Mohla se dcera třeba zmýlit?“

„Ne. Ale chápu, proč se ptáte. Je to prapodivná náhoda.“

„Nepochybujete ani v nejmenším, že to byl on?“

„Ne. Znám svou dceru. Když říká, že to byl on, tak to byl on.

Žádný dvojník, nikdo jemu podobný, prostě to byl Hakan von

Enke.“

„Co na to říká váš švagr?“

„Otec nepřijel do Kodaně za ním. Není důvod mu nevěřit.“

„A vážně vám přijde logické, že by syna nekontaktoval?“

„Neumím říct, co je logické a co ne. Ale nemyslím si, že by byl Hans tak hloupý, aby se pokoušel vodit Lindu za nos.“

„Vodit za nos svou partnerku, nebo vaši dceru?“

„Především ženu, se kterou má dítě. Pokud se v tom vůbec dá

dělat nějaký rozdíl.“

Chvíli probírali ze všech stran, co by ten návrat mohl přinést.

Pro Ytterberga to především znamenalo přehodnotit, co mohl

mít Hakan von Enke společného se smrtí své ženy.

„Nevím, co jste si myslel vy,“ řekl Ytterberg. „Ale já jsem si v duchu říkal, že je mrtvý. Minimálně od té doby, co se na Värmdö

našla jeho manželka.“

„Já jsem o tom pochyboval,“ řekl Wallander. „Ale kdybych zod

povídal za vyšetřování, přemýšlel bych pravděpodobně stejně.“

Krátce, nicméně do podrobností Ytterbergovi nastínil své

úvahy ohledně von Enkeho úkrytu.

332

„Ty tajné dokumenty,“ navázal Ytterberg, „které jsme našli

v Louisině kabelce, mě přivádějí na takovou myšlenku. Jelikož

se von Enke někde ukrývá, dá se předpokládat, že je taky do ně

čeho zapletený, že pracovali spolu.“

„Jako špioni?“

„Nebylo by to v téhle zemi poprvé, co by tohle dělal manželský

pár. I když je do toho možná přímo zapojený jen jeden.“

„Myslíte Stiga Berglinga a jeho ženu?“

„Máme snad ještě nějaké jiné?“

Wallander si pomyslel, že Ytterberg občas sklouzává do aro

gantního tónu, který by za normálních okolností nikomu neto

leroval. Kdyby ho někdo na stanici v Ystadu častoval ironickými otázkami, vytočilo by ho to. Teď to nechal plavat, Ytterberg si pravděpodobně neuvědomoval, jak se občas vyjadřuje.

„Ví se, co ty mikrofilmy obsahovaly? Armáda, válečný průmysl,

zahraniční politika?“

„Já nevím nic. Ale můj dojem je, že naši tajní kolegové mají

starosti. Vyžádali si z tohohle chabého vyšetřování veškerou dokumentaci. Sám jdu zítra na pohovor k námořnímu kapitánovi

Holmovi, který zjevně hraje významnou úlohu ve vojenské zpra

vodajské službě.“

„Docela by mě pak zajímalo, na co se ptal.“

„To je vždycky dobrý způsob, jak zjistit, co lidi vědí. Jinými

slovy vás zajímá, na co se nezeptá?“

„Přesně tak.“

„Slibuju, že se ozvu.“

Ještě si vyměnili pár slov o počasí a rozloučili se. Wallander se zaváháním sklidil figurky lega a rozhodl se, že si dá od přemýšlení nad Hakanem a jeho mrtvou manželkou na zbytek dne volno.

Přece jenom má jakous takous dovolenou. Sepsal si nákupní se

znam, nasedl do auta a jel do Ystadu. Když měl u pokladny platit, zjistil, že doma zapomněl peněženku. Nechal nákup ležet a šel

333

3. díl /// spánek šípkové růženky

na stanici. Půjčil si pětistovku od Nyberga, který šel zrovna po chodbě. Kolem hlavy měl tlustý obvaz.

„Co se ti stalo?“

„Spadl jsem na kole.“

„Ty nenosíš helmu?“

„Bohužel ne.“

Wallander viděl, že Nyberg nemá chuť v rozhovoru pokračo

vat. Slíbil, že do zítřka peníze vrátí, šel zpátky do obchodu a pak vyrazil domů. Večer se díval na dokument o hromadě odpadků,

která zaplavuje svět, a šel si nezvykle brzy lehnout, už krátce po jedenácté. Listoval časopisem a kolem půl dvanácté usnul. Jednou ho probudil křik nočního ptáka, asi to byla sova, ale zase rychle usnul.

Když se v šest ráno probudil, ještě si nočního ptáka vybavoval.

Cítil se odpočatý a vstal. Po polích se válela mlha. Z okna ložnice viděl, jak Jussi nehybně sedí ve výběhu s pohledem upřeným

do dáli.

Dokud byl mladý, nikdy by ho nenapadlo, že až mu bude šede

sát, bude jeho život vypadat takhle. Pozorovat mlhu ve skanské

krajině, ve svém domě, se psem a dcerou, která nedávno porodi

la jeho první vnouče. Bylo mu z toho smutno. Aby ze sebe lítost setřásl, šel se osprchovat.

Po snídani pečlivě zkontroloval, jestli jsou všechny plotýn

ky vypnuté, a teprve pak šel ven s Jussim, který do cárů mlhy

vystartoval jako šipka. Cítil, že má v hlavě jasno jako už dlouho ne, nic se mu nezdálo obtížné, měl chuť do života. Rozběhl se po bahnité pěšině, dal zabrat té lenosti, která ho poslední měsíce sužovala. Běžel, dokud se úplně nevyčerpal. Slunce začínalo hřát, svlékl si zpocenou košili, s nechutí si prohlédl svoje přerostlé břicho a jako už mockrát předtím si slíbil, že zhubne.

Po cestě domů mu začal vyzvánět mobil. Někdo ho oslovil

v cizím jazyce, ženský hlas, ale byl slyšet hodně vzdáleně, skoro se ztrácel v intenzivním šumu éteru. Po několika vteřinách se

334

rozhovor přerušil. Napadlo ho, že to mohla být Baiba. Měl pocit, jako by poznával její hlas, i když šumění bylo hodně hlasité. Pak už žena znovu nezavolala, a tak došel domů a posadil se na zahradě s hrnkem kávy.

Vypadalo to na krásný letní den. Rozhodl se, že si pěkně o samotě vyjede na výlet. Tohle patřilo k opravdu příjemným chvílím

jeho života, schoulit se mezi písečnými dunami a zdřímnout si

po dobrém obědě ve středomořském stylu. Začal si připravovat

jídelní koš, který měl jako památku na léta dětství. Tehdy matka v košíku skladovala klubíčka vlny, pletací jehlice a načaté svetry.

Teď si do něj naskládal obložené chleby, termosku, dvě jablka

a několik čísel časopisu Švédská policie, která ještě nečetl. Nebylo ani jedenáct, když znovu zkontroloval sporák a zamkl dům. Jel

do Sandhammarenu, kde si našel závětrné místo mezi dunami

a nízkými stromy. Když se najedl a prolistoval časopisy, zabalil se do deky a brzo usnul.

Probudil ho chlad. Slunce zašlo za mraky, vzduch byl studený

a deku ze sebe ve spánku setřásl. Znovu se zabalil a jako polštář si dal pod hlavu složenou bundu. Za chvíli slunce zase vyšlo. Zni

čehonic si vzpomněl na sen, který měl před několika lety, tenkrát se mu pořád vracel a pak zmizel stejně náhle, jako se objevil. Ně

jak se v něm zapletl do erotických hrátek s černoškou bez tváře.

Když nepočítal příšerný zážitek z cesty do Západní Indie, kde

se jeden večer tak opil, že si vzal na pokoj prostitutku, žádnou zkušenost s ženami tmavé pleti neměl. Ani po tom nijak zvlášť

netoužil. Ta černoška se mu tenkrát zničehonic zjevila v hlavě

a po pár měsících zase zmizela.

Na obzoru se blížila bouřka. Sbalil si věci a vrátil se k autu.

U Kasebergy zajel do přístavu a koupil si uzenou rybu. Ve chvíli, kdy vkročil do domu, se mu rozezvonil mobil. Byla to ta samá

žena co předtím, ale spojení bylo tentokrát lepší, takže hned sly

šel, že Baiba to není. Mluvila špatnou angličtinou.

„Kurt Wallander?“

335

3. díl /// spánek šípkové růženky

„To jsem já.“

„Jmenuju se Lilja. Víte, kdo jsem?“

„Ne.“

Žena se zničehonic rozplakala. Naříkala mu přímo do ucha.

Vyděsilo ho to.

„Baiba,“ křičela. „Baiba.“

„Co je s ní? Ano, znám ji.“

„Je mrtvá.“

Wallander do té doby stál s pytlíkem z Kasebergy v ruce. V tu

chvíli sáček upustil na zem.

„Baiba je mrtvá? Vždyť u mě před pár dny byla.“

„Já vím. Byla to moje kamarádka. Ale teď je mrtvá.“

Wallander cítil, jak mu prudce buší srdce. Sedl si na stoličku

za vchodovými dveřmi. Ze zmateného a rozrušeného vyprávění

postupně pochopil, co se stalo. Baiba byla jen pár desítek kilometrů od Rigy, když ve vysoké rychlosti sjela ze silnice a narazila s autem do zdi. Byla na místě mrtvá, to Lilja opakovala pořád dokola, jako by to byla informace, která mu zabrání upadnout do bezbřehého smutku. Ale bylo to samozřejmě zbytečné, vzedmulo

se v něm takové zoufalství, jaké ještě nikdy nezažil.

Najednou se telefonát přerušil, zničehonic, a Wallander si ani

nestačil napsat ženino telefonní číslo. Čekal, jestli zavolá znovu, seděl dál na stoličce v předsíni. Teprve když pochopil, že se mu asi nedovolá, vstal a šel do kuchyně. Sáček s uzenou rybou zůstal ležet na zemi. Nevěděl, co má dělat. Zapálil svíčku a postavil ji na stůl. Musela jet bez přestávky, pomyslel si. Z trajektu, který dorazil do přístavu, přes celé Polsko, Litvu a pak až skoro do Rigy.

Usnula za volantem? Nebo auto strhla vědomě, vstříc smrti? Vě

děl, že automobilové nehody s jediným člověkem v autě bývají

často skryté sebevraždy. Jedna bývalá sekretářka z ystadské stanice, která byla rozvedená a měla problémy s alkoholem, takhle

před několika lety skoncovala se životem. Ale stejně si nemyslel, že by zrovna Baiba udělala něco takového. Člověk, který se rozhodne vyrazit na cestu a rozloučit se s přáteli a milenci, určitě 336

neukončí svůj život inscenovanou havárií. Byla unavená a řízení se jí vymklo z rukou, jiné vysvětlení ho nenapadalo.

Vzal telefon, že zavolá Lindě, neměl sílu být s tím vědomím

sám. V určitých chvílích prostě někoho potřeboval. Vytočil její číslo, ale když to začalo vyzvánět, zavěsil. Ještě bylo brzy, neměl jí co říct. Hodil telefon na pohovku a šel ven za Jussim, pustil ho z výběhu, sedl si na zem a hladil ho. Uslyšel zvonění. Utíkal do domu. Byla to Lilja. Už se trochu uklidnila, mohl se jí na pár věcí zeptat a udělat si jasnější představu o tom, co se stalo. Taky chtěl vědět ještě něco jiného.

„Proč jste mi zavolala? Jak víte, kdo jsem?“

„Baiba mě poprosila.“

„Poprosila o co?“

„Že vám mám zavolat, až umře. Ale nemyslela jsem si, že to

půjde takhle rychle. Počítala, že bude žít ještě do Vánoc.“

„Mně říkala do podzimu.“

„Ona neříkala všem to samé. Myslím, že chtěla, abysme cítili

stejnou nejistotu jako ona.“

Lilja mu pověděla taky něco o sobě, byla to Baibina dávná

přítelkyně a kolegyně. Znaly se od raného mládí.

„Věděla jsem o vás,“ řekla. „Jednou mi Baiba zavolala a řekla:

Teď přijel do Rigy ten můj přítel ze Švédska. Odpoledne ho vez

mu do kavárny v hotelu Latvia. Běž tam, ať ho uvidíš. Šla jsem

a viděla vás.“

„Baiba se o vás asi zmínila. Mám takový pocit. Ale osobně jsme

se nesetkali, je to tak?“

„Ne. Ale viděla jsem vás. Baiba vás vždycky měla moc ráda,

tenkrát vás milovala.“

Znovu se rozplakala. Wallander čekal. V dálce duněla bouřka.

Slyšel, jak zakašlala a vysmrkala se.

„Co bude teď?“ zeptal se jí, když se vrátila ke sluchátku.

„Nevím.“

„Kdo jsou její nejbližší příbuzní?“

„Matka a sourozenci.“

337

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Jestli je její matka naživu, tak musí být hodně stará, ne? Ne

vzpomínám si, že by o ní kdy mluvila.“

„Je jí devadesát pět let. Ale myslí jí to pořád dobře. Chápe, že dcera je mrtvá. Baiba s ní měla složitý vztah už od dětství.“

„Chci vědět, kdy se bude konat pohřeb,“ řekl Wallander.

„Slibuju, že zavolám.“

„Co vám o mně řekla?“ zeptal se ještě nakonec.

„Skoro nic.“

„Něco přece říct musela?“

„Ano. Ale nebylo toho moc. Přestože jsme byly přítelkyně. Bai

ba si k sobě nikoho nepustila moc blízko.“

„To je pravda,“ řekl. „Taky vím, jaká byla, i když jsem ji samozřejmě znal jinak než vy.“

Když rozhovor skončil, lehl si na postel a díval se do stropu, kde se před pár měsíci objevil vlhký flek. Ležel takhle hodně dlouho, než se vrátil do kuchyně.

Krátce po osmé zavolal Lindě a řekl jí, co se stalo. Šlo mu to

s velkými obtížemi a cítil takové zoufalství, že se to skoro nedalo snést.

338

29

Čtrnáctého července v jedenáct hodin dopoledne měla Baiba

Liepová pohřeb v kapli v centru Rigy. Wallander přiletěl den

předtím z Kodaně. Když vystoupil na letišti, okamžitě to tam

poznal, přestože letištní budova byla přestavěná. Sovětský bo

jový letoun, který tam stál na začátku devadesátých let, byl pryč.

Z okna taxíku viděl město plné změn. Za hranicemi centra ještě

pořád sem tam zahlédl prasata, jak se válejí v hnoji před polo

rozpadlými farmami. Uvnitř ve městě se zachovala stará zástav

ba. Ale domy už měly jiné štíty, fasády byly nově natřené, chodníky vyspravené. Největší rozdíl byl ovšem patrný na lidech, na jejich oblečení, a taky na autech, která se tlačila na semaforech a u vjezdů do parkovišť v centru.

Ten den, kdy se Wallander vrátil, skrápěl Rigu vlahý déšť. Lil

ja, která se příjmením jmenovala Bloomová, mu předtím tele

fonicky sdělila podrobnosti ohledně pohřbu. Zeptal se jí jen, jestli jeho přítomnost může být nějakým způsobem považovaná za

nevhodnou.

„Proč by měla?“

„Třeba jsou v rodině nějaké vztahy, o kterých nevím?“

„Všichni vědí, kdo jste,“ ujistila ho Lilja Bloomová. „Baiba jim o vás řekla. Nebylo to nic tajného.“

„Jde o to, co jim řekla.“

„Čeho se bojíte? Myslela jsem, že jste se milovali. A že se vezmete. Všichni jsme si to mysleli.“

„Ona nechtěla.“

Na hlase jí poznal, jak ji to překvapilo.

„Měli jsme za to, že jste vycouval vy. Nic nám o tom neřek

la. Dlouho trvalo, než jsme pochopili, že to skončilo. Ale nikdy o tom nechtěla mluvit.“

Nakonec se rozhodl jet na pohřeb díky Lindě. Jakmile jí zavo

lal, hned sedla do auta. Tolik ji to vzalo, že měla slzy v očích, 339

3. díl /// spánek šípkové růženky

když vešla k němu domů. Mohl tak pro Baibu bez zábran truch

lit. Dlou ho seděli a on jí vyprávěl vzpomínky z doby, kdy byli spolu.

„Jejího manžela, Karlise Liepu, zavraždili,“ pověděl jí. „Byla to politická vražda, napětí mezi Rusy a Lotyši bylo tenkrát obrovské. Proto jsem do Rigy jel, pomoct s vyšetřováním. Ale netušil jsem pochopitelně nic o tom politickém pekle, které v zemi panovalo. Dneska bych řekl, že teprve tehdy jsem si začal uvědo movat, jak vlastně vypadal svět během studené války. Bylo to

před sedmnácti lety.“

„Pamatuju si, jak jsi tam jel,“ přitakala Linda. „Chodila jsem

tehdy do školy a vůbec jsem nevěděla, co bych chtěla dělat.

I když mi mělo být jasné, že ze mě bude policajtka.“

„Vybavuju si, žes mluvila o všem možném, jenom o tomhle

ne…“

„To ti mělo být podezřelé. Vem si, žes vůbec netušil, o čem

uvažuju!“

„Stejně jako jsem netušil nic o Baibě, když k nám na stanici

vešel Karlis Liepa.“

Wallander si tehdejší události vybavoval naprosto zřetelně.

Až na kuřáckou vášeň, která mezi kolegy nekuřáky vzbuzovala

divoké protesty, byl Karlis Liepa klidný, skoro nenápadný člověk, se kterým se dobře shodl. Jednou večer, když venku řádila sně

hová bouře, ho pozval k sobě do Mariagatan. Nabídl mu whisky

a ke své radosti zjistil, že policejní major Liepa jeví skoro stejný zájem o operu jako on. Poslouchali ten večer nahrávku z opery

Turandot s Marií Callasovou a venku vířil sníh hnaný ostrým vě

trem, který fičel vylidněnými ulicemi.

Ale kde je ta deska teď? Mezi gramodeskami na půdě nebyla.

Odpověď dostal, když mu Linda řekla, že ji má ona.

„Dal jsi mi ji v době, kdy jsem snila o tom, že budu herečka,“

řekla. „Chtěla jsem udělat představení pro jednoho herce o tra

gickém osudu Marie Callasové. Umíš si to představit? Jestli se

někomu nepodobám, tak malé a oplácané řecké pěvkyni.“

340

„Se slabými nervy,“ dodal.

„Co vlastně Baiba dělala? Byla učitelka?“

„Když jsem ji poznal, překládala z angličtiny odbornou litera

turu. Ale asi měla víc želízek v ohni.“

„Měl bys na ten pohřeb jet. Už kvůli sobě.“

Nebylo to zrovna jednoduché, ale nakonec ho přesvědčila.

Taky dohlédla na to, aby si koupil nový černý oblek, jela s ním do Malmö do obchodu, a když zůstal paf nad cenovkou, vysvětlila mu, že je to kvalita a bude ho mít do konce života.

„Svateb bude ubývat,“ prohlásila. „Ve tvém věku už narůstá

počet pohřbů.“

Zamumlal něco nesrozumitelného a zaplatil. Nezeptala se, co

vlastně odpověděl.

Vystoupil z taxíku a odnesl si malé zavazadlo do recepce hotelu Latvia. Kavárna, ve které ho viděla Lilja Bloomová, už neexistovala, to zaznamenal okamžitě. Zapsal se a dostal pokoj s číslem 1516. Když vystoupil z výtahu a stanul přede dveřmi, měl najednou pocit, že právě v tomhle pokoji bydlel, když do Rigy přijel poprvé. Rozhodně si pamatoval, že v čísle pokoje figurovala pětka i šestka. Otevřel a vešel dovnitř. Místnost se jeho vzpomínce vůbec nepodobala. Ale výhled z okna souhlasil, krásný kostel, jehož jméno si nevybavoval. Vybalil si věci a nový oblek pově

sil na ramínko. Představa, že to byl tenhle hotel a dost možná

přímo tenhle pokoj, kde se s Baibou poprvé setkal, se změnila

v neskutečnou bolest.

Šel do koupelny a opláchl si obličej. Bylo teprve půl jedné.

Neměl nic v plánu, snad jen jít na procházku. Chtěl uctít Baibinu památku tím, že si ji připomene takovou, jaká byla, když ji

spatřil poprvé.

Najednou ho napadlo něco, čemu se dřív neodvážil postavit

čelem. Byla jeho láska k Baibě silnější než to, co cítil k Moně?

Přestože byla Lindinou matkou? Nevěděl, a odpovědí si nebude

jistý nikdy.

341

3. díl /// spánek šípkové růženky

Šel ven a bloumal městem, najedl se v nějaké restauraci, aniž

by byl nějak zvlášť hladový. Večer se usadil v hotelovém baru.

Přišla k němu zhruba dvacetiletá dívka a zeptala se, jestli stojí o společnost. Ani jí neodpověděl, jen zavrtěl hlavou. Těsně před zavírací dobou si objednal další jídlo, něco se špagetami, ale skoro se toho nedotkl. Pil červené víno a od stolu odcházel opilý.

Během večeře venku pršelo, ale teď se vyčasilo. Vzal si bun

du a vyšel ven do vlahého letního večera. Našel cestu k Památ

níku svobody, kde je kdysi s Baibou vyfotografovali. Na kamen

né dlažbě před památníkem jezdilo pár mladíků na skateboardu.

Wallander šel dál a do hotelu se vrátil pozdě v noci. Usnul na

posteli, aniž se svlékl, jen boty si zul.

Ráno ho probudilo klepání na dveře. Zvuk mu přetrhl spaní, zma

teně ho napadlo, že venku na chodbě stojí Baiba. Ale když otev

řel, stála před ním mladá žena.

Rozčílilo ho to a pomyslel si, jak je to odporné, že se tu mladé prostitutky můžou vynořit v kteroukoliv denní dobu. Už se chystal zabouchnout, ale něco v dívčině obličeji ho zarazilo.

„Kurt Wallander?“ zeptala se. „Vy mě neznáte. Ale znal jste

moji matku.“

Wallander nakrabatil čelo, pořád ještě váhal, ale pak ji pus

til dál. Že by Baiba přece jen měla dítě, o kterém nevěděl? Na

krátký a děsivý okamžik se zhrozil, že by to dítě dokonce mohlo být jeho. Ale tu myšlenku zahnal. To by mu Baiba řekla. Na bídl dívce židli a sám se posadil na roh postele. Měla světlé vlasy, mohlo jí být osmnáct, devatenáct let, měla prosté šaty a nebyla nalíčená.

„Jmenuju se Vera,“ řekla. „Moje matka se jmenovala Ines.“

V tom momentě byl doma. Ines, Baibina přítelkyně, kterou

poznal během své první návštěvy v Rize. Vyzvedávala ho z ně

kterých nočních výjezdů tajného politického seskupení, které ho požádalo o pomoc. A pak ji viděl umřít, v divoké přestřelce, která se rozpoutala při útoku na místnost, kde se opoziční skupina 342

scházela. Ještě teď ji měl před sebou, zkrvavenou, zhroucenou

přes převrácenou židli.

„Ano,“ řekl. „S vaší matkou jsem se setkal. Neznal jsem ji. Ale vím, že byly s Baibou přítelkyně.“

„Lilja říkala, že přijedete na pohřeb. Nebyly mi ani dva roky,

když máma umřela. Nechci rušit. Jen jsem vás chtěla vidět, pro

tože jste se s matkou setkal, a já na ni nemám žádné vzpomínky.“

„Pamatuju si, že byla moc krásná,“ řekl Wallander. „A k tomu

statečná a silná.“

„Je to pravda, že jste byl u toho, když umřela?“

Otázka přišla rychle a bez zaváhání. Wallander přikývl.

„Ptám se všech možných lidí, kteří by na ni mohli mít nějakou

vzpomínku. Vždycky se objeví nějaké jiné detaily, které ten ob

rázek prohlubují nebo jsou pro mě třeba úplně nové.“

„Je to strašně dávno. Už nevím, co si doopravdy pamatuju a co

si jenom myslím.“

Přesto se pokusil něco vydolovat, předat jí svoje vzpomínky

tak zřetelné, jak jen si ty události a jednotlivé okamžiky doká

zal vybavit. Taky se snažil být co nejupřímnější. Ale když došel k momentu, kdy Ines ležela mrtvá na převržené židli, řekl jen, že určitě zemřela okamžitě po průniku kulky.

Ptala se dál. Ale on jí už pověděl všechno, co věděl, nic dalšího jí říct nedokázal. Vera vstala a urovnala si bílou sukni. Na okamžik mu přišlo, že se podobá své matce. Ale nebyl si jistý, paměť ho mohla klamat.

„Kdo je váš otec?“ zeptal se.

„Nevím. Máma řekla Baibě, že mi to poví, až budu větší. Ale ani Baiba to nevěděla, Ines to žádné kamarádce neprozradila. Někdy

si myslím, že byl možná ze Sovětského svazu.“

„Proč zrovna odtamtud?“

„Protože matka nikdy nikomu neřekla, kdo to je. Možná se za

něj styděla. Děkuju, že jste mě pozval dál,“ dodala pak. „Viděla jsem, že jste mi chtěl zabouchnout před nosem. Myslel jste, že

jsem na prodej? Vážně máte vůči nám takové předsudky?“

343

3. díl /// spánek šípkové růženky

„Já nevím, co jsem si myslel.“

„V deset hodin sem přijde Lilja. Poprosila mě, ať vám to vyří

dím. Doprovodí vás do smuteční kaple.“

Došel s ní ke dveřím a zůstal stát, než odešla chodbou k výta

hům. Pak si oblékl černý oblek a šel se dolů do jídelny nasnídat, přestože neměl ani trochu hlad.

Na letišti v Kastrupu si předtím koupil dvě půllitrové láhve

vodky. Jednu měl s sebou ve vnitřní kapse bundy. Ve výtahu ces

tou do jídelny odšrouboval zátku a napil se.

Čekal v recepci, až se Lilja Bloomová objeví v prosklených dve

řích. Okamžitě ho zaznamenala a šla k němu. Baiba jí musela

ukázat nějakou fotografii, pomyslel si.

Lilja byla malá, plnoštíhlá a vlasy měla ostříhané skoro na jež

ka. Vypadala úplně jinak, než jak si ji představoval. V jeho představách se spíš podobala Baibě. Když se pozdravili, Wallander se najednou cítil v rozpacích, ani nevěděl proč.

„Kaple je blízko,“ řekla mu. „Je to jen deset minut pěšky. Stihnu si vykouřit cigaretu. Počkejte klidně tady.“

„Půjdu s vámi,“ odtušil.

Stáli na sluníčku před hotelem, Lilja měla sluneční brýle

a v ruce zapálenou cigaretu.

„Byla opilá,“ řekla najednou.

Chvíli trvalo, než Wallander pochopil, koho tím myslí.

„Baiba?“

„V době smrti byla opilá. Prokázala to pitva. Když sjela z cesty, měla v krvi spoustu alkoholu.“

„To se mi nechce věřit.“

„Mně taky ne. Všem jejím přátelům je to divné. Ale na druhé

straně, co víme o tom, jak uvažuje smrtelně nemocný člověk?“

„Myslíte, že spáchala sebevraždu? Že do té zdi najela vědo

mě?“

„Není k ničemu takhle nad tím dumat, protože to nikdy ne

budeme vědět s jistotou. Ale na místě nebyly žádné stopy po

344

brzdách. A člověk, který jel za ní, vypověděl, že sice nejela moc rychle, ale auto se kymácelo.“

Wallander si pokoušel představit poslední okamžiky Baibina

života. Pochopil, že se nikdy nedozví, jak to bylo, jestli šlo o nehodu, nebo o sebevraždu. Najednou mu hlavou probleskla jiná

myšlenka. Mohla by smrt Louisy von Enkeové být taky nešťast

ná náhoda, a nikoliv vražda nebo sebevražda?

Už ten nápad nestihl domyslet, protože Lilja típla cigaretu

a navrhla, že půjdou. Wallander se omluvil, došel si v recepci na toaletu a dal si další hlt vodky. Podíval se na sebe do zrcadla. Viděl stárnoucího muže plného obav z toho, co na něj čeká v tom zbývajícím kousku života.

Došli do kaple a vkročili do tmy, kterou ještě zesiloval inten

zivní svit slunce venku. Chvíli trvalo, než oči přivykly.

V tom okamžiku si představil, že pohřeb Baiby Liepové je ja

kási příprava na jeho vlastní. Ta myšlenka ho vyděsila, málem

se sebral a odešel. Neměl do Rigy vůbec jezdit, nemá tady co

pohledávat.

Zůstal však sedět a podařilo se mu, především díky vypitému

alkoholu, zadržet pláč, i když si všiml, jak smutná je Lilja Bloomová vedle něj. Ta rakev je jako opuštěný ostrov vypuzený do

moře, skrýš a poslední místo odpočinku člověka, kterého jsem

miloval, pomyslel si.

Z nějakého nepochopitelného důvodu před sebou najednou

uviděl Hakana von Enkeho. Podrážděně tu představu zaplašil.

Začínal být opilý. Jako by se ho smuteční obřad vlastně ani ne

týkal. Když to skončilo a Lilja Bloomová šla kondolovat Baibině matce, diskrétně se z kaple vytratil. Ani se neohlédl, šel rovnou do hotelu a v recepci požádal, aby mu pomohli vyřídit změnu rezervace letenky. Původně měl v plánu zůstat ještě do dalšího dne, ale teď chtěl pryč co nejrychleji. V odpoledním letu do Kodaně bylo místo. Sbalil si věci, nechal si na sobě černý oblek a z hotelu odjel v taxíku, vyděšený při představě, že by ho Lilja Bloomová 345

3. díl /// spánek šípkové růženky

mohla hledat. Skoro tři hodiny seděl na lavičce před odletovou

halou, než byl čas projít bezpečnostní kontrolou.

Na palubě letadla pokračoval v pití. V Ystadu si vzal taxi,

a když před domem vystoupil z auta, skoro se svalil na zem. Jussi byl jako obvykle u sousedů a Wallander si řekl, že ho vyzvedne

až druhý den. Padl do postele a spal jako dřevo. Druhý den ráno se probudil krátce před devátou a připadal si vyspalý. Přepadly ho kruté výčitky svědomí, že z kaple tak utekl, ani se s Liljou nerozloučil. Za pár dní jí bude muset zavolat a vymyslet si nějakou rozumnou omluvu. Jenže co má říct?

Když se probudil, bylo mu špatně. Nemohl najít prášky proti

bolesti hlavy, přestože prohledal celou koupelnu a všechny zá

suvky v kuchyni. Neměl ani pomyšlení na to, že by jel až do Ystadu, a tak se zastavil u nejbližší sousedky, jestli by něco neměla.

Zamíchal si léky u ní v kuchyni ve sklenici vody a ještě dostal s sebou domů další.

Když se vrátil, zavřel Jussiho do výběhu. Doma blikal záznam

ník. Volal Sten Nordlander. Wallander si našel jeho telefonní číslo a zavolal mu zpátky. Když to Nordlander zvedl, fičelo kolem něj do sluchátka.

„Zavolám ti zpátky,“ volal Nordlander. „Musím jenom najít tro

chu závětří.“

„Budu doma.“

„Tak za deset minut. Máš se dobře?“

„Jasně.“

„Zavolám.“

Wallander seděl u jídelního stolu a čekal. Jussi obcházel po

výběhu a větřil, jestli tam na návštěvě nebyly myši nebo ptáci.

Sem tam zavadil pohledem o kuchyňské okno. Wallander zvedl

ruku a zamával mu. Jussi nereagoval, pána neviděl, jen věděl, že tam uvnitř je. Wallander otevřel okno. Jussi začal okamžitě vrtět ocasem a zvedl se na zadní, opřený o pletivo.

346

Zazvonil telefon. Sten Nordlander našel závětří, vichr byl pryč.

„Jsem na moři,“ vysvětlil. „Na jednom ostrůvku, je to spíš ta

kové holé skalisko kousek od Möji. Víš, kde to je?“

„Ne.“

„Na samém kraji stockholmských šér. Je tu moc krásně.“

„Dobře, že voláš,“ řekl Wallander. „Něco se stalo. Býval bych se ti ozval sám. Hakan se objevil.“

Stručně shrnul, co se stalo.

„To jsou věci!“ vyhrkl Sten Nordlander. „Zrovna když jsem vy

stoupil na souš, tak jsem na něj myslel.“

„Máš pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Měl rád ostrovy. Jednou mi vyprávěl, že když byl mladý, snil

o tom, jak navštíví ostrovy ve všech světových mořích.“

„Pokusil se ten sen někdy uskutečnit?“

„Řekl bych, že ne. Louisa neměla ráda ani létání, ani plavby

lodí.“

„Nepůsobilo to někdy problémy?“

„Nic, o čem bych věděl. On na ní byl hodně závislý a ona na

něm taky. Sny můžou mít hodnotu, i když je člověk ne vždycky

uskuteční.“

Spojení bylo špatné, ostrůvek, na kterém se Nordlander vy

lodil, ležel na okraji telefonního pokrytí. Domluvili se, že zavolá, až bude zpátky na pevnině.

Wallander pomalu odložil telefonní přístroj. Seděl naprosto

nehnutě. Najednou měl intenzivní pocit, že ví, kde Hakan von

Enke je. Sten Nordlander mu ukázal, jakým směrem se má vydat.

Nemohl si být jistý a neměl žádné důkazy. A přesto to věděl.

Vzpomněl si na jednu knihu, která stála vedle knížek o Baba

rovi v knihovničce Signe von Enkeové. Pohádka o Šípkové Rů

žence. Spal jsem dlouhým spánkem, pomyslel si. Mělo mi to dojít mnohem dřív. Teprve teď jsem se probudil.

Vážně začíná stárnout, když nevidí, co má přímo před nosem.

Jussi zaštěkal. Wallander šel ven a dal mu krmení.

347

3. díl /// spánek šípkové růženky

Druhý den brzy ráno sedl do auta. Když ho viděla sousedka,

jak zase vede psa, hleděla na něho překvapeně.

Zeptala se, jak dlouho bude pryč. Popravdě jí řekl, že neví.

Nemá nejmenší tušení.

348

30

Loď, kterou si pronajal, byl otevřený plastový člun, ani ne šest metrů dlouhý, s venkovním motorem značky Envirude o výkonu

sedmi koňských sil. Od provozovatele půjčovny si vypůjčil taky

námořní mapu. Tu loď si vybral proto, že nebyla tak velká, aby

ji nedokázal uveslovat. Předpokládal, že to bude nutné. Když

podepisoval smlouvu o pronájmu, ukázal policejní průkaz. Pro

vozovatel sebou trhl.

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho Wallander. „Budu potřebo

vat kanystr benzinu navíc. Možná člun vrátím už zítra, možná si ho nechám pár dní navíc. Ale máte moje číslo kreditky. Víte, že dostanete zaplaceno.“

„Návštěva od policie,“ konstatoval muž. „Stalo se něco?“

„Nic víc než že chci překvapit dobrého přítele, který slaví pa

desátiny.“

Wallander neměl ten výmysl připravený dopředu. Byl zvyklý

rychle hledat výmluvy. Napadaly ho samy od sebe.

Člun byl zaklíněný mezi dvěma většími motorovými čluny,

jeden vyrobila firma Storö. Motor neměl elektrické zapalování,

ale nastartoval hned, jak Wallander zatáhl za šňůru. Provozova

tel, který mluvil s finským přízvukem, se dušoval, že je to spolehlivý motor.

„Sám si tenhle člun beru, když jedu na ryby,“ řekl. „Problém je ten, že tu skoro žádný ryby nejsou. Ale stejně rybařím.“

Byly čtyři hodiny odpoledne. Do Valdemarského zálivu dora

zil Wallander už před hodinou. Najedl se ve zřejmě jediné míst

ní restauraci a pak našel půjčovnu, stála blízko restaurace po

dél dlouhého zálivu. Měl sbalený batoh, ve kterém se mimo jiné

ukrývaly kapesní svítilny a balíček s jídlem. Přibalil si taky teplé oblečení, přestože teď odpoledne bylo teplo.

Cestou k zálivu ho zastihlo několik dešťových přeháněk. Když

byl u Ronneby, déšť tak zhoustl, že musel zajet na parkoviště

349

3. díl /// spánek šípkové růženky

a počkat, až liják přejde. Zatímco poslouchal bubnování do kapoty a díval se na vodu crčící po předním skle, říkal si, jestli uvažuje správně. Co když ho čich klame? A nebo se ukáže, jako už tolikrát předtím, že situaci odhadl správně?

Čekal na parkovišti pohroužený do myšlenek skoro půl ho

diny, načež déšť ustal jako když utne. Pokračoval dál a dora

zil k Valdemarskému zálivu. Venku se vyjasnilo a panovalo

prakticky bezvětří. Vodu v zálivu jen občas čeřily slabé závany větru.

Vzduch byl cítit bahnem a hlínou. Wallander si ten pach pa

matoval už z minulé návštěvy.

Nastartoval motor a vyplul. Muž, který mu člun pronajal, dlouho stál a díval se za ním, než se vrátil zpátky do kanceláře. Wallander se rozhodl, že vypluje z protáhlého zálivu, dokud je ještě světlo. Pak někde zakotví a bude čekat, až se snese večer a letní šero.

Pokoušel se vypočítat, v jaké fázi je měsíc, leč marně. Mohl by zavolat Lindě. Ale protože nechtěl prozradit, kam má namířeno

ani proč tam jede, nechal to plavat. Až se dostane ven ze zálivu, zavolá Martinssonovi. Pokud vůbec bude někomu volat. Úkol,

který ho čekal, nebyl závislý na tom, jestli bude svítit měsíc nebo bude tma. Jen chtěl zkrátka vědět, co ho čeká.

Když mezi ostrůvky před sebou zahlédl otevřené moře, ne

chal motor běžet naprázdno a luštil zapaspartovanou námořní

mapu. Poté co se zorientoval a ujistil se, kde přesně je, vybral si místo poblíž svého cíle, kde počká, než přijde večer. Ale už tam bylo obsazeno. U útesů se kolébalo několik uvázaných člunů. Plul dál a nakonec našel ostrůvek, o nic moc větší než skalisko s pár stromky, kde mohl s vypnutým motorem přiveslovat ke břehu.

Oblékl si bundu, opřel se o strom a pil z termosky kávu. Pak zavolal Martinssonovi. Zase to zvedlo dítě, možná totéž jako minule.

Martinsson mu vzal sluchátko.

„Máš štěstí,“ řekl. „Moje malá vnučka ti za chvíli bude dělat

sekretářku.“

350

„Měsíc,“ řekl na to Wallander.

„Cože?“

„Ptáš se moc zhurta. Ještě jsem nedomluvil.“

„Promiň. Ale vnučka vyžaduje neustálou pozornost.“

„To chápu a nerušil bych, kdyby to nehořelo. Máš po ruce ka

lendář? V jaké fázi je teď měsíc?“

„Jo měsíc? Tak o tohle ti jde? Podnikáš nějakou astronomic

kou výpravu?“

„Něco na ten způsob. Můžeš mi to teda říct?“

„Vydrž chvilku.“

Martinsson odložil sluchátko. Z Wallanderova tónu poznal, že

se mu vysvětlení nedostane.

„Je těsně po novoluní,“ řekl, když se vrátil k telefonu. „Je vidět tenký srpek. Pokud teda nejsi někde jinde než ve Švédsku.“

„Nejsem. Díky za pomoc,“ řekl Wallander. „Jednou ti to vy

světlím.“

„Já jsem zvyklý čekat.“

„Na co?“

„Na vysvětlení. Včetně těch od mých dětí, když nedělají, co jim řeknu. Ale to platilo spíš, když byly menší.“

„Linda byla taky taková,“ přitakal Wallander ve snaze proje

vit zájem.

Ještě jednou poděkoval za pomoc a rozloučil se. Snědl dva

obložené chleby a pak si lehl s kamenem pod hlavou místo polš

táře.

Bolesti přišly zničehonic. Ležel a díval se na oblohu, v dálce kři

čeli racci, a najednou ho píchlo v levé paži, bodavá bolest, která se šířila do hrudi a břicha. Nejdřív ho napadlo, že ho tlačí nějaká ostrá hrana. Pak si uvědomil, že bolest přichází zevnitř, a pomyslel si, že nastalo to, čeho se vždycky tak bál. Dostal infarkt.

Ležel naprosto nehnutě, ztuhlý a vyděšený, zadržoval dech

ze strachu, aby další nádech nezadusil poslední zbytky sil, které poháněly srdeční sval.

351

3. díl /// spánek šípkové růženky

Zřetelně se mu vybavily vzpomínky na matčinu smrt. Jako by

se mu její poslední hodinka odehrávala přímo před očima. Neby

lo jí ani padesát let. Nikdy nepracovala mimo domov, snažila se udržet pohromadě manželství s náladovým mužem při věčně nejistém příjmu a se dvěma dětmi na krku, Kurtem a Kristinou. By dleli tenkrát v Limhamnu, sdíleli dům ještě s další rodinou, kterou otec nesnášel. Šlo o strojvedoucího, který mu nikdy neudělal nic zlého, jen se jednou z čiré náklonnosti zeptal, jestli by nebylo fajn si od těch neustále se opakujících krajinek odpočinout u ně jakého jiného motivu. Wallander ten rozhovor poslouchal, stroj

vůdce, který se jmenoval Nils Persson, použil jako příklad svůj vlastní profesní život. Po dlouhém období, kdy v jednom kuse

pendloval mezi Malmö a Avestou, ho potěšilo, když ho přeloži

li na rychlík do Göteborgu, který někdy pokračoval až do Osla.

Wallanderův otec se pochopitelně rozzuřil a okamžitě se svým

známým přerušil veškeré styky. Od té doby bylo na matce, aby

to urovnávala a sousedské vztahy byly aspoň trochu snesitelné.

Její smrt přišla náhle, jednou odpoledne zkraje podzimu 1962.

Byla venku na zahrádce a věšela prádlo. Wallander se právě vrátil ze školy a jedl v kuchyni u stolu svačinu. Otočil se a viděl ji s kolíčky a povlakem na polštář v ruce. Dal se do jídla. Když se otočil znovu, klečela na kolenou a ruce si tiskla k hrudi. Nej prve si myslel, že jí něco upadlo, pak viděl, jak se svezla na stranu, zvolna, jako by do poslední chvíle bojovala. Vyběhl ven a volal na ni, ale nebylo jí pomoci. Lékař, který později provedl pitvu, konstatoval, že měla rozsáhlý infarkt. I kdyby v té chvíli ležela v nemocnici, nedokázali by ji zachránit.

Teď to měl před očima, v rozkmitaných, trhavých obrázcích,

a zároveň se pokoušel zadržel bolest, která ho svírala. Nechtěl umřít předčasně jako jeho matka, a už vůbec ne zrovna v tuhle

chvíli, sám na skalisku v Baltském moři.

Tiše a roztřeseně se modlil. Ani ne tak k nějakému bohu jako

spíš sám k sobě, aby tomu dokázal čelit, nenechal se stáhnout

do ticha. A nakonec si uvědomil, že bolesti nezesilují a srdce dál 352

tluče. Pokoušel se uklidnit, uvažovat racionálně, nesklouznout

k zoufalé a bezhlavé panice. Opatrně se posadil a tápal rukou, až našel mobil, který si položil vedle batohu. Začal vytáčet Lindino číslo, ale rozmyslel si to. Co by mohla dělat? Jestli je to opravdu infarkt, měl by si zavolat záchranku.

Ale něco ho zadrželo. Měl takový pocit, jako by bolest ustáva

la. Sáhl si na zápěstí a cítil pravidelný tep. Opatrně otáčel levou paží a našel polohu, kde se bolesti zmírňovaly, a jiné polohy, ve kterých zase zesilovaly. Tohle neodpovídalo příznakům akutního infarktu. Změřil si pulz. Sedmdesát čtyři úderů za minutu. Nor

málně míval pulz mezi šedesáti šesti a sedmdesáti osmi. Všech

no bylo jako obvykle. Je to stres, pomyslel si. Moje tělo simuluje něco, co se mi stane, pokud nezvolním, pokud si dál budu namlouvat, že jsem nenahraditelný policista, a nevezmu si pořád nou dovolenou.

Zase si lehl. Bolesti ještě zeslábly, i když neopadly úplně, cítil pobolívání jako určitou hrozbu.

O hodinu později se odvážil konstatovat, že to infarkt není.

Bylo to varování. Možná by měl jet domů, zavolat Ytterbergovi

a říct mu, k čemu dospěl. Rozhodl se však zůstat. Když už jel takovou dálku až sem, chtěl zjistit, jestli uvažoval správně, nebo ne.

Ať už bude výsledek jakýkoliv, může pak záležitost Ytterbergovi předat. Potom už se tím nemusí dál zabývat.

Zaplavila ho obrovská úleva. Takové opojení životem nezažil už

spoustu let. Měl chuť se postavit a zakřičet na širé moře. Ale zů

stal sedět, opřený o kmen stromu, díval se na čluny plující kolem a vdechoval vůni mořské vody. Ještě pořád bylo teplo. Lehl si,

přikryl se bundou a usnul. Vzbudil se po deseti minutách, mož

ná po čtvrt hodině. Bolest prakticky zmizela. Vstal a šel na obhlídku ostrůvku. Na jižní straně se skalnatý břeh zvedal z moře skoro kolmo. Dalo mu práci, než místo těsně u hladiny překonal.

Najednou se zarazil a přikrčil se. Zhruba dvacet metrů od

něj byla ve skalisku prohlubeň. Ve vodě před ní kotvil člun, na 353

3. díl /// spánek šípkové růženky

útesech ležela vytažená loďka. V prohlubni se miloval mladý

pár. Wallander se přimkl k útesu, ale nedokázal odolat pokušení a chvíli je pozoroval. Byli hodně mladí, mohlo jim být nejvýš dvacet let. Wallander se jako uhranutý díval na jejich nahá těla. Pak se odtrhl a neslyšně se vrátil stejnou cestou, kudy přišel. O ně kolik hodin později, když se konečně začalo smrákat, viděl motorový člun s loďkou v závěsu odplouvat. Vstal a zamával. Chlapec s dívkou mu zamávali zpátky.

Svým způsobem jim záviděl. Ale neměl černé myšlenky. Nikdy

netoužil vrátit se zpátky do mladých let. Jeho nejranější erotické zážitky byly podobně jako u většiny lidí nejisté, chabé, často na hranici trapnosti. Pokaždé nevěřícně poslouchal, jaké eskapády a dobyvatelské výpravy popisovali jeho kamarádi. Teprve s Mo

nou se ze sexu stalo potěšení. První společné roky měli takový

sexuální život, jaký by mu dřív přišel nemyslitelný. S několika jinými ženami zažil příjemné chvilky, ale rozhodně ne tak intenzivní jako s Monou na začátku jejich vztahu. Velkou výjimku představovala samozřejmě Baiba.

Ale nikdy se s žádnou nevyspal na skále v moři. Nejblíž k divo

kému zážitku se dostal tenkrát, když lehce přiopilý vylákal Monu na záchod ve vlaku, ale vyrušilo je vzteklé bušení na dveře. Moně to přišlo příšerně trapné a zuřivě ho donutila přísahat, že už ji na podobné erotické výlety nikdy tahat nebude.

Taky už to neudělal. Ke konci dlouhého vztahu jejich žádos

tivost ochabla, i když Wallanderovi se s divokou intenzitou vrá

tila, když mu Mona sdělila, že se chce nechat rozvést. Ale už ho nepřijala. Dveře byly nenávratně zavřené.

Najednou měl pocit, jako by měl svůj život jasně před očima.

Napočítal v něm čtyři rozhodující okamžiky. První byl ten, když jsem se proti vůli dominantního otce dal k policii, pomyslel si.

Druhý přišel, když jsem při výkonu služby zabil člověka a měl

pocit, že nemůžu dál, a přesto jsem u policie zůstal. Třetí přišel, když jsem se odstěhoval z Mariagatan, zabydlel se na venkově

a pořídil si Jussiho. A čtvrtý je možná ten, kdy jsem konečně

354

akceptoval, že Mona a já už nikdy nebudeme žít spolu. To bylo

asi to nejtěžší, čím jsem si prošel. Ale rozhodl jsem se, žádné vá

hání, aby pak člověk najednou zjistil, že už je pozdě. Vděčím za to jedině sám sobě. Když vidím, jak jsou někteří lidé kolem mě

zahořklí, jsem rád, že nejsem na jejich místě. Ať je to jak chce, pokusil jsem se převzít nad svým životem zodpovědnost, nenechat ho jen tak plout s náhodným proudem.

Se soumrakem se vyrojili komáři a dávali mu co proto. Ale pa

matoval na to, měl s sebou mast proti bodavému hmyzu a přes

hlavu si přetáhl kapuci větrovky. Z okolních průlivů a zátočin

se ozývalo čím dál míň člunů. Směrem na otevřené moře plula

osamělá plachetnice.

Krátce po půlnoci skalisko opustil. Komáři mu bzikali kolem

uší. Následoval tmavnoucí siluety ostrovů podél trasy, kterou

si s pomocí mapy vytyčil. Jel pomalu a hlídal, aby se neodchýlil od správného kurzu. Když se přiblížil k cíli, ještě snížil rychlost a nakonec úplně zastavil. Rozfoukala se jemná noční bríza. Vytáhl motor z vody, vyndal vesla a dal se do veslování. Tu a tam si odpočinul a snažil se zrakem proniknout tmu. Ale neviděl žádné světlo, což ho znepokojovalo. Mělo by se tam svítit, pomyslel si.

Nemělo by tam být tma.

Dovesloval ke břehu a opatrně z člunu vystoupil. Když vytáhl

příď, na kamenech to zaskřípalo. Kolem olší u břehu obtočil ocelové lanko. Ještě ve člunu vyndal obě baterky a jednu si strčil do kapsy. Druhou držel v ruce.

V batohu měl však ještě jeden předmět, který teď hledal mezi

krabičkou od svačiny a vším možným oblečením. Dal si tam slu

žební pistoli. Do poslední chvíle váhal. Nakonec si ji ale vzal a str

čil ji do batohu i s nabitým zásobníkem. Nevěděl tak úplně, proč si ji s sebou bere. Nic nenasvědčovalo tomu, že se vystavuje ně

jakému bezprostřednímu nebezpečí.

Ale Louisa je mrtvá, řekl si. A Herman Eber mě přesvědčil

o tom, že ji zavraždili. Dokud nebudu vědět víc, musím vycházet 355

3. díl /// spánek šípkové růženky

z toho, že viníkem může být i Hakan, byť pro to nemám důkazy

a netuším motiv.

Zastrčil zásobník do pistole a ujistil se, že je zajištěná. Pak rozsvítil baterku a podíval se, jestli modrý filtr, který na svítilnu připevnil, je pořád na místě. Vydávala slabé světlo, bylo by obtížné ho odhalit, pokud dotyčný není ve střehu.

Zaposlouchal se do tmy. Případné zvuky do značné míry pře

krývalo šumění moře. Vrátil batoh do člunu, posvítil si na lan

ko, aby viděl, že je loď řádně připevněná. Pak se pomalu vydal

na pevninu. Dole u vody bujelo houští. Už po několika metrech

prošel pavučinou, a když si všiml, že mu na bundě uvízl velký

pavouk křižák, začal kolem sebe divoce máchat rukama. Hady

snesl, ale pavouky ne. Než aby se prodíral houštím, šel radši podél břehu a hledal, kde je porost řidší. Zhruba po padesáti metrech došel k místu, kde byly patrné zbytky staré lodní rampy. Jelikož na tomhle ostrově nikdy předtím nebyl, jen ho viděl z lodi, neuměl se zorientovat. Tehdy ostrov míjeli z druhé strany, od západu. Teď přirazil k východní straně a doufal, že to je zároveň zadní část ostrova.

V jedné z kapes mu začal zvonit telefon. Jak se ho pokoušel

najít, aby rychle vypnul zvuk, upadla mu baterka. Vyzvánění se

rozléhalo dál. Tiše nadával a přitom ze sebe rval oblečení, aby mobil našel. Napočítal minimálně šest zazvonění, než přístroj

konečně umlčel. Na displeji viděl, že volala Linda. Zastrčil telefon do náprsní kapsy a zatáhl zip bundy. Signály mu v hlavě zněly

jako alarm. Poslouchal. Ale ve tmě nebylo nic slyšet ani vidět.

Ozývalo se jen šumění moře.

Opatrně postupoval kupředu, až zahlédl obrysy černého sta

vení. Stoupl si za strom, ale neviděl jediné světlo. Spletl jsem se, pomyslel si. Nikdo tu není. Zkrátka jsem udělal špatný závěr.

Pak ale přece jen zahlédl slabý proužek světla pronikajícího

mezi okenním rámem a závěsem. Když přišel blíž, spatřil drobné

záblesky i z dalších oken.

356

Opatrně dům obešel. Měl zatemněná okna, jako kdyby byla

válka a světlo nesmělo ukázat polohu nepříteli. Ten nepřítel jsem já, pomyslel si Wallander.

Přitiskl ucho ke dřevěné stěně a uslyšel mumlavé hlasy tu

a tam proložené hudbou. Televize nebo rádio, nedokázal určit,

co z toho.

Stáhl se zpátky do stínu a rozmýšlel se, co dělat. Jeho plán

sahal jen sem. Jak má teď postupovat? Čekat do rána a zaklepat

na dveře, aby uviděl, kdo mu otevře?

Váhal. Vlastní nerozhodnost ho vytáčela. Čeho se vlastně

bojí?

Neměl čas si odpovědět, aspoň ne v té chvíli. Na rameni ucítil

čísi ruku. S trhnutím se otočil. I když právě proto sem přijel, stejně ho překvapilo, když v šeru spatřil Hakana von Enkeho. Měl na sobě mikinu a džíny a byl zarostlý.

Mlčky stáli a dívali se na sebe, Wallander s baterkou v ruce,

von Enke s bosýma nohama na vlhké zemi.

„Předpokládám, že jsi slyšel zvonit mobil,“ řekl Wallander.

Hakan von Enke zavrtěl hlavou. Vypadal nejen vyděšeně, ale

i nešťastně.

„Mám kolem domu poplašné zařízení. Posledních deset minut

jsem se snažil přijít na to, kdo se to na ostrov dostal.“

„To jsem jenom já,“ řekl Wallander.

„Ano,“ hlesl von Enke. „Jenom ty.“

Pak šli dovnitř. Teprve na světle si Wallander všiml, že von

Enke má taky zbraň, pistoli zastrčenou za okraj kalhot. Tenkrát v Djursholmu ji měl pod sakem.

Koho se to bojí, pomyslel si. Před kým se vlastně schovává?

Šum moře už se neozýval. Wallander se díval na muže, který

byl takovou dobu nezvěstný.

Dlouho seděli mlčky. Pak pozvolna začali mluvit. Pomalu, jako

by se jeden k druhému blížili s krajní opatrností.

357

3. díl /// spánek šípkové růženky

4. díl /// iluze

31

Byla to dlouhá noc. Během vleklého rozhovoru s polapeným

uprchlíkem si Wallander několikrát pomyslel, že to zní jako pří

mé pokračování jejich rozmluvy před téměř šesti měsíci, která se odehrála v salonku bez oken na kraji Stockholmu. Jak si teď obrázek pomalu dával dohromady, udivovalo ho to, ale víc než dobře to vysvětlovalo, proč byl tenkrát Hakan von Enke tak nervózní.

Wallander si rozhodně nepřipadal jako nějaký Stanley, který

našel svého Livingstona. Prostě se jen trefil, to bylo všechno. Intuice ho zase jednou navedla správným směrem. Pokud byl von

Enke překvapený, že jeho skrýš odhalil, nedal to na sobě znát.

Wallander si pomyslel, že starý námořní kapitán zkrátka ukázal

svoji chladnokrevnost. Nenechá se vyvést z míry, ať se děje, co se děje.

Zvenčí vypadala lovecká chata obyčejně, ale jakmile Wallan

der překročil práh, ukázala jinou tvář. Nebyly tu žádné příčky, jen jedna velká místnost s krbem. Malý přístavek s koupelnou

představoval jediný prostor, který se dal zavřít. V jednom rohu místnosti stála postel. Spartánská, pomyslel si Wallander, spíš jako pryčna nebo ten malý prostor, se kterým se musí na palubě ponorky spokojit všichni včetně kapitána. Uprostřed místnosti

stál velký stůl zaplněný knihami, deskami na dokumenty a pa

píry. Na kratší stěně visela police s rádiem, na malém stolku byla televize a gramofon a vedle stolku stálo starodávné křeslo s ví

novým potahem.

„Myslel jsem, že tu není elektřina,“ podivil se Wallander.

„Do prostoru vyhloubeného ve skále je zapuštěný generátor.

Zvuk motoru není slyšet, ani když je moře úplně klidné.“

Hakan von Enke u sporáku vařil kávu. V nastalém tichu se

Wallander snažil připravit na rozhovor, který měli před sebou.

Ale když teď konečně našel muže, kterého tak dlouho hledal, ne

věděl najednou, na co se ho má zeptat. Všechny jeho dřívější úvahy mu připadaly jako nejasná směsice nedotažených závěrů.

361

4. díl /// iluze

„Pamatuju si dobře,“ řekl zničehonic von Enke a přerušil tok

jeho myšlenek, „že nesladíš, ani si nedáváš mléko?“

„Správně.“

„Bohužel tu není nic k zakousnutí. Máš hlad?“

„Ne.“

Hakan von Enke udělal místo na kousku masivního sto

lu. Wallander si všiml, že většina knih pojednává o moderním

válečnictví a současné politice. Jeden z nejvíc ohmataných

a rozdrbaných svazků nesl název Ponorková hrozba, jen ta dvě slova.

Káva, kterou von Enke servíroval, byla silná. Sám si dal čaj.

Wallander zalitoval, že neudělal to samé.

Bylo za deset minut jedna.

„Samozřejmě chápu, že máš spoustu otázek, na které chceš

znát odpověď,“ začal von Enke. „Není jisté, že ti budu umět nebo chtít odpovědět na všechno. Ale než se dostaneme tak daleko,

musím se na něco zeptat já. Tak především: Jsi tady sám?“

„Ano.“

„Kdo ještě ví, že tu jsi?“

„Nikdo.“

Wallander na něm viděl, že váhá, jestli mu má věřit.

„Nikdo,“ zopakoval. „Tuhle cestu jsem podnikl naprosto sám.

Nikdo jiný do ní zapojený nebyl.“

„Ani Linda?“

„Ani ta ne.“

„Jak ses sem dostal?“

„Ve člunu se závěsným motorem. Jestli chceš, můžu ti dát jmé

no člověka, co mi člun pronajal. Ale vůbec nevěděl, kam mám

namířeno. Řekl jsem mu, že chci překvapit starého přítele, který má narozeniny. Jsem si jistý, že mi věřil.“

„Kde člun kotví?“

Wallander ukázal přes rameno.

„Na druhé straně ostrova. Je vytažený na břeh, uvázal jsem

ho k olším.“

362

Hakan von Enke ztichl a upřel zrak na svůj hrnek. Wallan

der čekal.

„Samozřejmě mě nepřekvapuje, že mě nakonec někdo našel,“

řekl von Enke. „Ale přiznávám, že zrovna tebe jsem netipoval.“

„A koho jsi v té tmě venku čekal?“

Hakan von Enke zavrtěl hlavou, nechtěl o tom mluvit. Wallan

der se rozhodl, že tu otázku zatím nechá být.

„Jak jsi mě našel?“

Von Enke působil při té otázce unaveně. Wallander si uvě

domil, jak těžké to musí být, když je člověk na útěku, byť třeba celou dobu neprchá fyzicky, z místa na místo.

„Když jsem byl na Bokö, prohlásil Eskil Lundberg, že tahle cha

ta je skvělé místo pro toho, kdo chce zmizet z povrchu země.

Pluli jsme tudy zpátky na souš. Samozřejmě víš o tom, že jsem

ho navštívil. To, co řekl, mi pomalu zrálo v hlavě. Když jsem se pak dozvěděl, že máš zvláštní náklonnost k ostrovům, došlo mi,

že bys mohl být tady.“

„Kdo ti řekl o mně a ostrovech?“

Wallander se rozhodl, že z toho zatím Stena Nordlandera

vynechá. Nabízela se i jiná odpověď, kterou nebylo možné si

ověřit.

„Louisa.“

Von Enke mlčky přikývl. Pak se narovnal v zádech, jako by

byl připravený.

„Můžeme to udělat dvěma způsoby,“ navrhl Wallander. „Buď

mi to povíš sám, nebo se budu ptát.“

„Jsem z něčeho obviněný?“

„Ne. Ale tvoje žena je po smrti. V tom případě jsi podezřelý. To je automatický postup.“

„Tomu naprosto rozumím.“

Sebevražda, nebo vražda, blesklo Wallanderovi hlavou. Nezdá

se, že bys váhal, co z toho je pravda. Wallander cítil, že musí postupovat opatrně. O muži, kterého měl před sebou, toho věděl

přece jen velmi málo.

363

4. díl /// iluze

„Povídej,“ vyzval ho. „Pokud bude něco nejasného nebo pokud

ti nebudu rozumět, přeruším tě. Můžeš začít v Djursholmu. Když

jsi slavil narozeniny.“

Hakan von Enke energicky zatřepal hlavou. Únava jako by

z něj v tu ránu opadla. Došel ke sporáku a přelil si vodou nový sáček čaje. Pak zůstal s hrnkem v ruce stát.

„To bych to vzal ze špatného konce. Musím začít dřív. Existu

je jediný počátek,“ začal. „Je prostý, ale naprosto pravdivý. Nade všechno na světě jsem miloval svoji ženu Louisu. Ať mi Bůh odpustí, co teď řeknu, ale miloval jsem ji víc než svého syna. Louisa byla radost mého života, vidět ji přicházet, vidět její úsměv, slyšet, jak se pohybuje vedle v pokoji.“

Odmlčel se a počastoval Wallandera upřeným a zároveň vy

zývavým pohledem. Vyžadoval nějakou odpověď nebo aspoň re

akci z jeho strany.

„Dobrá,“ řekl Wallander. „Věřím ti. Určitě je to pravda.“

Hakan von Enke poté začal svoje vyprávění.

„Musíme se vrátit daleko v čase. Není důvod, abych ty událos

ti popisoval do nejmenšího detailu. Trvalo by to dlouho a navíc to není nutné. Ale musíme se vrátit do šedesátých a sedmdesá

tých let. Tehdy jsem ještě byl v aktivní službě na palubě válečné lodi, mimo jiné během některých období jako velitel jedné z na

šich nejmodernějších minolovek. Louisa tehdy pracovala jako

učitelka. Ve volném čase se věnovala mladým skokankám do

vody a občas s nimi jezdila do východní Evropy, především do

východního Německa, které tehdy bylo hodně úspěšné v pěs

tování nových talentů. Dneska vím, že za to mohla kombinace

šíleného, skoro otrokářského tréninku a zkušeného využívání

různých dopingových látek. Na konci sedmdesátých let mě pře

veleli ke štábu a povýšil jsem do nejvyššího operačního vele

ní švédského námořnictva. To s sebou nese spoustu práce, a to

i mimo pracovní dobu. Často jsem si v týdnu domů nosil tajné

dokumenty. Měl jsem skříň se zbraněmi, protože jsem taky jez

díval lovit, většinou srny, a sem tam jsem se zúčastnil i výroč

364

ního honu na losy. Zbraně i náboje jsem měl zamčené a uklá

dal jsem tam i aktovku s těmi dokumenty, buď prostě na noc

nebo třeba když jsme s Louisou šli do divadla nebo na nějakou

recepci.“

Odmlčel se, opatrně vytáhl čajový sáček z hrnku, položil ho

na talířek a pokračoval:

„Kdy si člověk všimne, že něco není, jak má být? Změnu nazna

čují skoro nepostřehnutelné signály. Předpokládám, že ty jako

policista musíš být často v situaci, kdy si takového jemného ná

znaku všimneš. Jednou ráno jsem si při odemykání skříně uvě

domil, že je něco jinak. Pořád si ten pocit vybavuju. Zrovna jsem chtěl hnědou aktovku vyndat, ale vtom jsem se zarazil. Opravdu

jsem ji položil tak, jak teď ležela? Nezdál se mi zámek a směr, kterým bylo natočené ucho. Váhal jsem pět vteřin, víc ne. Pak

jsem tu myšlenku pustil z hlavy. Pokaždé jsem zkontroloval, jestli jsou všechny dokumenty v pořádku na svém místě. To ráno ne

byla žádná výjimka. Dál už jsem pak na to nemyslel. Považuju se za dobrého pozorovatele s dobrou pamětí. Aspoň to tak bývalo.

Když člověk zestárne, postupně se mu zhorší všechny schopnosti.

Můžeme ten úpadek jen bezmocně sledovat. Ty jsi o dost mladší

než já. Ale možná to na sobě taky pozoruješ?“

„Oči,“ přisvědčil Wallander. „Každý druhý rok si musím pořídit

nové brýle na čtení. Taky bych řekl, že už tak dobře neslyším.“

„Stáří nejlíp odolává čich. To je jediný smysl, který mi snad

ještě nezačal rezavět. Vůni květin cítím stejně ostře jako kdysi.“

Seděli tiše. Wallander zaslechl, jak to ve zdi za ním zaškrabalo.

„Myši,“ vysvětlil Hakan von Enke. „Když jsem sem přijel, ješ

tě bylo venku zima. Chvílemi to ve zdech chroustalo a škrabalo

přímo pekelně. Ale jednoho dne už ty myší pohyby v podlaze

neuslyším.“

„Nechci ti skákat do vyprávění,“ řekl Wallander. „Ale když jsi

to ráno zmizel, jel jsi hned sem?“

„Vyzvedli mě.“

„Kdo?“

365

4. díl /// iluze

Von Enke zavrtěl hlavou, nechtěl odpovědět. Wallander ne

naléhal.

„Vrátím se ke skříni se zbraněmi,“ pokračoval von Enke. „O ně

kolik měsíců později jsem zase nabyl dojmu, jako by se aktovka

posunula. Samozřejmě jsem si znovu myslel, že se mi to jen zdá.

Papíry v aktovce nebyly ani zpřeházené, ani nějak pomíchané.

Ale teď podruhé už mě to znepokojilo. Klíče ke skříni ležely pod váhou na dopisy u mě na stole. Jediný, kdo o nich věděl, byla

Louisa. Udělal jsem tudíž to, co by člověk měl udělat, když má

kvůli něčemu starost.“

„Co?“

„Zeptal jsem se jí na to. Zrovna v kuchyni snídala.“

„Co odpověděla?“

„Řekla, že to neudělala. A přirozeně mi položila otázku, proč

by se měla o moji skříň zajímat. Myslím, že jí vždycky vadilo, že mám doma zbraně, i když nic neřekla. Pamatuju si, jak jsem se

pak styděl, když jsem šel dolů k autu, které mě mělo odvézt

na štáb. To patřilo k mé pozici, že jsem měl nárok na řidiče, vojína základní služby.“

„Co se dělo dál?“

Wallander viděl, že jeho otázky von Enkeho ruší. Chtěl si tem

po určovat sám. Wallander zvedl ruce v omluvném gestu. Už ka

pitánovi do řeči skákat nebude.

„Byl jsem přesvědčený, že Louisa mluvila pravdu. Ale stejně

jsem měl dál pocit, že se aktovka a dokumenty občas posouvají

ze své polohy. Proti své vůli jsem začal nastražovat drobné ne

viditelné pasti. Vědomě jsem některé dokumenty uložil ve špat

ném pořadí, nechal jsem v zámku aktovky vlas, mastný flek na

uchu. Nejtěžší byla samozřejmě otázka motivu. Proč by Louisu

moje papíry zajímaly? Nedokázal jsem si představit, že by to dě

lala z pouhé zvědavosti nebo žárlivosti. Věděla, že k tomu nemá sebemenší důvod. Trvalo minimálně rok, než jsem si poprvé připustil, že nemyslitelné by mohlo být skutečností.“

Von Enke se krátce odmlčel a pak pokračoval.

366

„Mohla být Louisa v kontaktu s cizí mocností? Z jednoho pro

stého důvodu se to zdálo zcela nepravděpodobné. Dokumenty,

které jsem s sebou domů nosil, téměř nikdy nebyly takové po

vahy, že by mohly být pro zpravodajskou službu cizí země nějak

zajímavé. Ale nedokázal jsem se těch obav zbavit. Uvědomil jsem si, že jsem začal manželku podezřívat, aniž bych měl v ruce víc než nejasné tušení a sem tam důkaz v podobě vlasu, který ležel jinak než původně. Nakonec, přičemž mluvíme o konci sedm

desátých let, jsem se rozhodl jednou provždy zjistit, jestli je moje podezření vůči Louise oprávněné, nebo ne.“

Vstal a chvíli něco hledal v rohu místnosti zaplněném tubusy

na mapy. Vrátil se a na stole rozložil námořní mapu středního

Baltského moře. V rozích ji zatížil kameny.

„Podzim 1979,“ řekl. „Přesněji řečeno srpen a září. Čekaly nás

běžné podzimní manévry s účastí většiny plavidel naší flotily. Na tom cvičení nebylo nic zvláštního. Bylo to v době, kdy jsem byl členem štábu, měl jsem se zúčastnit jako pozorovatel. Přibliž ně měsíc před začátkem cvičení, když už byly hotové všechny

plány i časová schémata, byly určené navigační trasy a všechny

lodě rozmístěné do příslušných oblastí, jsem si vytvořil vlastní plán. Napsal jsem dokument, který jsem si sám orazítkoval jako

tajný. Dokonce ho podepsal vrchní velitel, aniž by o tom samo

zřejmě věděl. Přidal jsem do manévrů extrémně tajnou součást,

v níž jedna naše ponorka měla nacvičit velmi složitou tankovací operaci s lodí řízenou radarem. Celé to byl výmysl, ale nebyla to tak docela nemožná představa. Přesně jsem popsal pozici a hodinu, kdy cvičení začne. Věděl jsem, že v tom čase bude blízko daného místa torpédoborec Smaland, který poveze i pozorova

tele. Dokument jsem vzal domů, přes noc ho zamkl do skříně,

a když jsem ráno jel na štáb, schoval jsem ho do psacího stolu.

Stejný postup jsem opakoval několik dní. Následující týden jsem dokument zamkl do bankovní schránky, kterou jsem si za tím

účelem pronajal. Přemýšlel jsem, jestli ho mám roztrhat, ale do

šlo mi, že bych ho mohl potřebovat jako důkaz. Ten měsíc, který 367

4. díl /// iluze

předcházel manévrům, bylo nejhorší období mého života. Před

Louisou jsem se musel chovat, jako by se nic nedělo. Zároveň

jsem na ni nastražil past, která by nás oba zničila, pokud by se moje obavy naplnily.“

Von Enke zabodl ukazovák do mapy. Wallander se naklonil

a viděl, že označil bod severovýchodně od Gotského písečného

ostrova.

„Tady se mělo odehrát smyšlené setkání mezi ponorkou a ne

existujícím tankerem. To místo se nacházelo vně prostoru pro

cvičení. Na tom, že nás z dálky sledují ruské lodě, nebylo nic

zvláštního. Stejně tak jsme my sledovali cvičení flotil Varšavské smlouvy. Drželi jsme se ovšem v uctivé, neprovokativní vzdálenosti. To místo fiktivního setkání jsem vybral proto, že vrchního velitele měli ráno vysadit na Berze. Proto byl v době vymyšlené tankovací operace torpédoborec na správném místě, na cestě do pásma cvičení.“

„Nechci ti do toho skákat,“ řekl Wallander, „ale vážně se dalo

tak přesně dodržet časové schéma, když do toho bylo zapoje

ných tolik lodí?“

„To je jeden ze smyslů takových cvičení. Ve válce nejsou potře

ba jenom peníze, ale taky obrovská dávka dochvilnosti.“

Wallander sebou trhl, jak něco zadunělo na střeše. Ale na Ha

kanu von Enkem nebyla patrná žádná reakce.

„Větev,“ vysvětlil úsečně. „Občas padají a buší do střechy. Na

bídl jsem se, že ten suchý a mrtvý dub porazím. Ale tady na os

trově není motorová pila. Kmen je hodně silný. Hádám, že tu

zapustil kořeny někdy v polovině devatenáctého století.“

Pokračoval v popisu událostí z konce srpna 1979.

„Podzimní manévry se dočkaly nezamýšlené ingredience navíc.

Baltské moře jižně od Stockholmu zasáhla silná bouře od jiho

západu, před kterou meteorologové nestihli včas varovat. Naši

ponorku pod velením HanseOlova Fredhälla, jednoho z našich

nejschopnějších mladších kapitánů, postihla porucha řízení

a mu seli ji odtáhnout do Bravikenu, kde ležela v závětří, než jsme 368

ji mohli dostat zpátky do Muskö. Posádka na palubě si ovšem

během bouře moc legrace neužila. Ponorky umějí pěkně rotovat.

A ještě k tomu se v jedné korvetě u Hävringe udělala trhlina. Její posádka musela přeběhnout na palubu jiné lodi, ale korveta se

nepotopila. Velká část cvičení se tak mohla odehrát podle plánu.

V den zahájení poslední fáze se vítr trochu uklidnil. Klidně přiznávám, že jsem měl nervy nadranc a pár dní před vymyšleným

setkáním ponorky a mimořádně vybaveného tankeru jsem skoro

nespal. Ale nikomu zřejmě nepřišlo, že bych se choval divně. Vysadili jsme vrchního velitele, který byl spokojený s tím, co viděl.

Kapitán Smalandu najednou nečekaně nařídil nabrat nejvyšší

možnou rychlost, aby zkontroloval, jestli je jeho loď v uspoko

jivém stavu. Jednu chvíli jsem se bál, že to místo mineme pří

liš brzy. Ale vysoké vlny způsobily, že torpédoborec nepřekročil rychlost, se kterou jsem počítal. To dopoledne jsem strávil na

můstku. Nikomu to nepřipadalo zvláštní, přece jenom jsem byl

taky velitel. Velení na torpédoborci převzal druhý kapitán, Jörgen Mattsson. Bylo tři čtvrtě na deset. Mattsson mi najednou

předal dalekohled a ukázal prstem. Pršelo a byla hustá mlha. Ale nebylo pochyb o tom, co objevil. Před námi po našem levoboku

pluly dvě rybářské lodě vybavené veškerou sledovací aparaturou

a všemi anténami, které jsme znali od ruských námořních sil.

Tyhle lodě neměly v nákladovém prostoru zaručeně ani jednu

rybu. Zato bylo jasné, že tam sedí ruští technici a odposlouchá

vají naši radio komunikaci. Měl bych asi dodat, že jsme v té chvíli pluli v mezi národních vodách. Měli právo tam být.“

„Takže čekali na ponorku a speciální tanker?“

„To ale Mattsson samozřejmě nevěděl. Co tady chtějí? zeptal

se. Takhle daleko od našeho cvičného prostoru? Dodneška si

pamatuju, co jsem mu na to odpověděl. Třeba to jsou opravdu rybáři. Ale Mattsson se nebavil. Zavolal dolů kapitánovi a ten přišel na palubu. Torpédoborec stál na místě, zatímco jsme podávali zprávu o přítomnosti rybářských lodí. Přiletěl vrtul

ník a chvíli stál ve vzduchu, než jsme pokračovali dál v plavbě.

369

4. díl /// iluze

Ale tou dobou už jsem z můstku sešel do kajuty, kterou jsem bě

hem cvičení využíval.“

„Dozvěděl ses, cos vědět nechtěl?“

„Z toho zážitku se mi udělalo špatně. Tohle by mi nedokázala

způsobit žádná mořská nemoc na světě. Když jsem vešel do ka

juty, pozvracel jsem se. Pak jsem si lehl na pryčnu a říkal si, že už nic nebude jako dřív. Neexistovala jiná možnost, než že se ty zfalšované dokumenty dostaly prostřednictvím mé ženy Louisy do rukou zemím Varšavské smlouvy. Samozřejmě mohla mít ně

jakého komplice, v to jsem doufal. Že nebyla přímou spojnicí se zahraniční rozvědkou, ale spíš pomocnou rukou nějakého špiona, který udržoval rozhodující kontakty. Ale ani tomu už jsem nedokázal věřit. Její život jsem měl zmapovaný do nejmenšího

detailu. S nikým se nescházela pravidelně. Vůbec jsem netušil,

jak to provádí. Ani mi nebylo jasné, jak falešné dokumenty zko

pírovala. Vyfotila je, nebo opsala? Nebo se je naučila zpaměti?

A jak je předala informátorům? Ještě důležitější byla samozřej

mě otázka, odkud všechny ty tajné dokumenty má. Chabý obsah

skříně nemohl stačit. S kým spolupracovala? Nepřišel jsem na to, přestože jsem víc než rok věnoval všechen volný čas tomu, abych zjistil, co se vlastně děje. Ale musel jsem chtě nechtě uvěřit tomu, co jsem viděl. Ležel jsem v kajutě a vnímal vibrace silných strojů.

Už nebylo úniku. Musel jsem si přiznat, že mám za ženu někoho,

koho neznám. Což znamená, že neznám ani sám sebe. Jak jsem

se v ní mohl tak mýlit?“

Hakan von Enke vstal a sroloval mapu. Když ji vrátil zpátky

na své místo, otevřel dveře a vyšel ven. Vyprávění, které Wallander zatím vyslechl, se mu ještě nestihlo usadit v hlavě. Bylo to celé příliš velké a obsáhlé. Taky mu zůstávala řada nezodpově zených otázek.

Von Enke se vrátil, zavřel dveře a přesvědčil se, že má zapnu

tý poklopec.

„Líčil jsi mi události, které se staly před dvaceti lety,“ navázal Wallander. „To je dlouhá doba. Proč se teď děje to, co se děje?“

370

Hakan von Enke najednou odpověděl neochotně, nevrle.

„Co jsem říkal na začátku tohohle rozhovoru? Zapomněl jsi?

Řekl jsem, že miluju svoji ženu. To jsem nemohl změnit. Ať udě

lala cokoliv.“

„Ale musel jsi ji přece pohnat k odpovědnosti, ne?“

„Musel?“

„Jedna věc je, že se provinila vůči své vlasti. Ale taky podvedla tebe. Ukradla ti tajné dokumenty. Nemohl jsi s ní přece žít dál, aniž bys jí řekl, co víš, ne?“

„Myslíš?“

Wallander nemohl uvěřit vlastním uším. Ale muž, který v ru

kou otáčel prázdný hrnek od čaje, působil přesvědčivě.

„Chceš tím říct, žes jí nic nepověděl?“

„Nikdy.“

„Nikdy? To zní šíleně.“

„A přece je to tak. Přestal jsem tajné dokumenty nosit domů.

Neudělal jsem to ze dne na den. Až když jsem dostal nové pracovní úkoly, dalo se tím zdůvodnit, proč je aktovka večer prázdná.“

„Stejně si musela něčeho všimnout. Jinak to není možné.“

„Nic jsem na ní nepozoroval. Chovala se naprosto normálně.

Po několika letech jsem si začal myslet, že to celé byl nějaký zlý sen. Ale samozřejmě se můžu mýlit. Klidně jí mohlo dojít, že jsem ji prokoukl. A tak jsme sdíleli tajemství, a přitom jsme si nebyli jistí, co ten druhý vlastně ví. Takhle to pokračovalo, dokud se jednoho dne všechno nezměnilo.“

Wallander spíš jen tušil, kam von Enke míří.

„Myslíš ponorky?“

„Ano. Tehdy se taky rozšířily fámy o tom, že vrchní velitel má

podezření, že se ve švédské armádě pohybuje špion. První signá

ly přišly prostřednictvím zběhlého ruského agenta, který vypo

vídal v Londýně. Ve švédské armádě prý pracuje špion, kterého

Rusové stavějí hodně vysoko. Žádné tuctové zboží, nýbrž člověk

schopný dostat se ke skutečně důležitým dokumentům.“

Wallander pomalu zavrtěl hlavou.

371

4. díl /// iluze

„Tomu se nechce věřit,“ řekl. „Špion ve švédské armádě. Tvoje

žena byla učitelka a ve volném čase trénovala nadané skokanky

do vody. Jak se mohla dostat k vojenským tajemstvím, když už

jsi v aktovce nic neměl?“

„Vzpomínám si, že ten ruský odpadlík se jmenoval Ragulin.

Tehdy byl jeden z mnoha. Občas bylo obtížné udržet je oddělené.

Samozřejmě nevěděl ani jméno, ani bližší okolnosti ohledně té

osoby, kterou prý Rusové málem zbožňovali. Ale jednu informaci

měl, dalo by se říct detail, který celý obrázek dramaticky změnil.

A pro mě taky.“

„Jaký?“

Hakan von Enke odložil prázdný hrnek. Jako by se připravil

ke skoku. Wallander si zároveň vzpomněl na to, co mu povídal

Herman Eber o ruském přeběhlíkovi jménem Kirov.

„Byla to žena,“ řekl von Enke. „Ragulin slyšel, že ten špion je žena.“

Wallander mlčel.

Myši opatrně hryzaly zdi lovecké chaty.

372

32

Na parapetu stála láhev s rozestavěnou lodí uvnitř. Wallander si jí všiml, až když se von Enke podruhé zvedl od stolu a vyšel ven.

Jako by ho až příliš ničilo přiznání, že jeho žena byla špionka.

Když se najednou omluvil a odcházel z místnosti, Wallander si

všiml, jak se mu lesknou oči. Nezavřel za sebou. Venku začínalo svítat. Nebezpečí, že by někdo zahlédl z domu světlo, tím pominulo. Když se kapitán vrátil, Wallander ještě stál u okna a prohlí žel si krásnou a precizní práci na lodi zavřené v láhvi.

„Santa Maria,“ řekl von Enke. „Kolumbova loď. Pomáhá mi to

přijít na jiné myšlenky. Naučil jsem se to od jednoho starého

lodního strojníka. Měl problémy s alkoholem a nemohl pak už

pracovat na lodi. Místo toho se dostal do Karlskrony a pomlou

val tam všechno a všechny. Ale kupodivu ovládal tohle umění,

přestože by se mu teoreticky měly třást ruce. Nikdy jsem na to

neměl čas, dokud jsem nepřijel sem na ostrov.“

„Bezejmenný ostrov,“ konstatoval Wallander.

„Já jsem si ho pojmenoval Modrý ostrov. Modrý pahorek

a Modrá panna už byly obsazené.“

Posadili se znovu ke stolu. Jako by uzavřeli tichou dohodu

o tom, že spánek počká. Načali rozhovor, který bylo třeba do

končit. Wallander cítil, že teď je řada na něm. Hakan von Enke

čekal na jeho otázky.

Začal tím, že se vrátil k výchozímu bodu.

„Když jsi slavil pětasedmdesátiny,“ řekl, „chtěl jsi se mnou mluvit. Ale pořád mi není jasné, proč sis pro vyprávění o těch udá

lostech vybral právě mě? Taky jsme nedošli k žádnému závěru.

Spoustu věcí jsem nepochopil. A nechápu je doteď.“

„Měl jsem pocit, že bys to měl vědět. Můj syn a tvoje dcera,

naše jediné děti, spolu budou žít, doufejme celý život.“

„Ne,“ řekl Wallander. „Tohle mi jako odpověď nestačí. Měl jsi

jiný důvod, o tom jsem přesvědčený. Navíc jsi mi neřekl celou

pravdu, a to mě hodně naštvalo, to musím říct.“

373

4. díl /// iluze

Von Enke se na něj nechápavě podíval.

„Máte s Louisou dceru,“ konstatoval Wallander. „Signe, která

žije v Niklasgardenu. Jak vidíš, vím dokonce, kde bydlí. O ní ses nezmínil. Ani svému synovi.“

Hakan von Enke na něj upřeně zíral, naprosto strnul. A tohle

je člověk, kterého jen tak něco nezaskočí, pomyslel si Wallander.

Ale teď je v šoku.

„Byl jsem tam,“ pokračoval. „Viděl jsem ji. Vím taky, žes ji pravidelně navštěvoval. Dokonce jsi tam byl den před svým zmize

ním. Můžeme se samozřejmě rozhodnout, že nebudeme mluvit

pravdu, a tenhle rozhovor pak ještě víc zatemní všechny nejas

nosti, místo aby něco vysvětlil. Je to na nás. Respektive na tobě.

Já už jsem se rozhodl.“

Podíval se na von Enkeho a říkal si, nad čím váhá.

„Máš samozřejmě pravdu,“ řekl kapitán nakonec. „Jenom jsem

si příliš zvykl neustále popírat, že Signe existuje.“

„Proč?“

„To kvůli Louise. Vždycky se vůči Signe cítila zvláštním způ

sobem provinilá. Přestože nešlo o poškození při porodu ani to

nezpůsobilo nic v průběhu těhotenství, že by třeba snědla nebo

vypila něco škodlivého. Nikdy jsme o ní nemluvili. Pro Louisu

Signe zkrátka neexistovala. Ale pro mě ano. Vždycky mě trápilo, že nemůžu nic říct Hansovi.“

Wallander mlčel. Von Enkemu najednou došlo proč.

„Tys mu to řekl? Bylo to nutné?“

„Přišlo mi trapné neinformovat ho o tom, že má sourozence.“

„Jak to vzal?“

„Rozčílil se, což se dá samozřejmě pochopit. Připadal si pod

vedený.“

Hakan von Enke pomalu kroutil hlavou.

„Slíbil jsem to Louise a nemohl jsem slib porušit.“

„Musíš si s ním o tom promluvit sám. Nebo to nechat být.

Což mě přivádí k úplně jiné otázce. Cos dělal před pár dny v Kodani?“

374

Von Enkeho překvapení bylo nefalšované. Wallander cítil, že

se stal pánem situace. Teď jen jak toho využít, aby přiměl muže na druhé straně stolu mluvit pravdu. Zbývalo ještě mnoho otázek.

„Jak víš, že jsem byl v Kodani?“

„Zatím na tu otázku neodpovím.“

„Proč ne?“

„Protože odpověď v tuhle chvíli není důležitá. Navíc tu otáz

ky kladu já.“

„Mám to chápat tak, že jsem zatažený do obyčejného výsle

chu?“

„Ne. Ale nezapomeň, že když jsi zmizel, vystavil jsi tím svého

syna a moji dceru obrovskému vypětí. Když pomyslím na to, cos

udělal, jsem bez sebe vzteky. Jediný způsob, jak mě můžeš udržet v klidu, je odpovědět podle pravdy na moje otázky.“

„Pokusím se.“

Wallander začal znovu.

„Byl jsi v kontaktu s Hansem?“

„Ne.“

„Měl jsi to v úmyslu?“

„Ne.“

„Cos tam dělal?“

„Vybíral jsem si peníze.“

„Ale právě jsi řekl, že jsi s Hansem v kontaktu nebyl. Je to přece on, kdo se stará o vaše úspory, jestli jsem to dobře pochopil.“

„Měli jsme účet u Dánské banky, o kterém nevěděl. Poté co

jsem odešel do penze, vypomohl jsem konzultacemi jednomu

výrobci zbraní určených pro námořní plavidla. Odměny mi vy

pláceli v dolarech. Samozřejmě to byl tak trochu daňový podvod.“

„O jaké částky se jednalo?“

„Nezdá se mi, že by to bylo nějak důležité. Pokud mě ovšem

nechceš zažalovat za daňové úniky…“

„Jsi podezřelý z mnohem vážnějších věcí. Ale odpověz na

otázku!“

„Přibližně půl milionu švédských korun.“

375

4. díl /// iluze

„Proč jste si vybrali zrovna banku v Dánsku?“

„Dánská koruna se zdála stabilní.“

„A jiný důvod ta cesta do Kodaně neměla?“

„Ne.“

„Jak ses tam dostal?“

„Vlakem z Norrköpingu. Tam jsem přijel taxíkem. Eskil, se kte

rým ses už seznámil, mě dovezl do Fyruddenu. Když jsem se vrá

til, zase mě vyzvedl.“

Wallander neměl prozatím žádný důvod nevěřit tomu, co prá

vě slyšel.

„Louisa o těch špinavých penězích věděla?“

„Měla k nim přístup zrovna jako já. Neměli jsme černé svědo

mí. Oběma nám přišlo, že daňový tlak je neúnosně vysoký.“

„Proč jsi potřeboval peníze?“

„Protože ty, co jsem měl, mi došly. I když člověk žije střídmě, stejně se na to spotřebují finance.“

Wallander pro tu chvíli nechal cestu do Kodaně být a vrátil se

k Djursholmu.

„Jedna věc mi vrtá hlavou a můžeš mi ji osvětlit jen ty. Když

jsme stáli na terase, všiml sis za mnou nějakého člověka. Přizná

vám, že jsem se o té chvíli hodně napřemýšlel. Kdo to byl?“

„Nevím.“

„Ale znervóznil tě?“

„Dostal jsem strach!“

Von Enke odpověď vykřikl. Wallander zpozorněl. Možná byl

ten dlouhý útěk pro muže na druhé straně stolu přece jen příliš vyčerpávající. Říkal si, že musí postupovat opatrně.

„A kdo to podle tebe mohl být?“

„Už jsem řekl, že nevím. Taky to není podstatné. Byl tam jako

živá upomínka. Aspoň si to tak vykládám.“

„Co ti měl připomenout? Nenuť mě to z tebe tahat.“

„Louisini lidé se nějak museli dozvědět, že ji podezírám. Mož

ná jim sama řekla, že jsem zjistil, co dělá. Už dřív jsem měl pocit, 376

jako by mě někdo sledoval. Ale nikdy tak očividně jako v Djurs

holmu.“

„Chceš tím říct, že tě špehovali?“

„Ne pravidelně. Ale občas jsem si všiml, že za mnou někdo jde.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Nevím. Možná už dlouho, aniž jsem to zaznamenal. Spoustu

let.“

„Pojďme z terasy dovnitř,“ pokračoval Wallander, „do salonku

bez oken. Chtěl ses tam uklidit, promluvit si mezi čtyřma očima.

Ale pořád ještě nevím, proč sis jako zpovědníka vybral mě.“

„Nijak jsem to neplánoval, přišlo to jako chvilkové vnuknu

tí. Občas mě samotného překvapí, jaké rozhodnutí z minuty na

minutu udělám. To musíš mít taky, ne? Celý ten večer byl nepří

jemný. Bylo mi sedmdesát pět a měl jsem oslavu, o kterou jsem

vlastně nestál. Něco se mě zmocnilo, snad panika.“

„Říkal jsem si pak, že v tom vyprávění byla nějaká skrytá zprá

va. Měl jsem pravdu?“

„Ne. Jen jsem ti to chtěl povědět. Zjistit, jestli se později odvážím prozradit ti svoje tajemství, že mám s největší pravdě

podobností za ženu vlastizrádkyni.“

„Neměls komu jinému to říct? Co Sten Nordlander? Tvůj nej

lepší přítel?“

„Styděl jsem se byť jen při představě, že mu tu hrůzu povídám.“

„Steven Atkins? Jemu jsi každopádně řekl o dceři.“

„Byl jsem opilý. Vypili jsme hrozně moc whisky. Později jsem

toho litoval. Ale myslel jsem si, že na to zapomněl. Zjevně jsem se spletl, jak teď vidím.“

„Předpokládal, že o tom vím.“

„Co na moje zmizení říkají přátelé?“

„Mají starost. Jsou otřesení. Až zjistí, že ses schovával, pořádně je to naštve. Mám dojem, že o ně přijdeš. Což mě vede k otázce, proč jsi vlastně zmizel.“

„Cítil jsem se v ohrožení. Ten člověk za plotem byl jenom ja

kýsi . Najednou jsem na stíny narážel všude, kam jsem se

377

4. díl /// iluze

jen pohnul. To předtím nebylo. Měl jsem divné telefonáty. Jako

by ti lidé vždycky věděli, kde zrovna jsem. Jednou jsem takhle

byl v námořním muzeu a přišel ke mně hlídač s tím, že mám tele

fon. Nějaký muž mě mizernou švédštinou varoval. Neřekl před

čím, jen že si mám dát pozor. Začínalo to být nesnesitelné. V životě jsem se tak strašně nebál. Byl jsem jen krůček od toho jít na policii a Louisu udat. Uvažoval jsem i o tom, že bych poslal anonymní dopis. Nakonec jsem to nevydržel. Domluvil jsem si pronájem téhle chaty. Eskil přijel do Stockholmu a vyzvedl mě,

když jsem byl na ranní procházce. Od té doby jsem pořád tady,

s výjimkou té cesty do Kodaně.“

„Pořád naprosto nechápu, žes Louisu nikdy nekonfrontoval

se svým podezřením, vlastně spíš jistotou. Jak jsi mohl žít se

špionkou?“

„Tak to není. Konfrontoval jsem ji. Dvakrát. Poprvé v tom roce, kdy zemřel Olof Palme. Ty události spolu neměly samozřejmě nic

společného. Ale byla to neklidná doba. Občas jsem s kolegy pil

kafe a dohadovali jsme se, jestli mezi námi neřádí špion. Byla to příšerná situace, chroupat sušenku a diskutovat o špionovi, kterým mohla být moje vlastní žena.“

Wallander se najednou rozkašlal. Von Enke počkal, až ho zá

chvat přejde.

„Bylo to v létě 1986,“ pokračoval. Jeli jsme ještě s jedním párem na Riviéru, kapitán Friis a jeho manželka, se kterými jsme hrá

vali bridž. Ubytovali jsme se v hotelu Menton. Jeden večer jsme jedli sami, protože k Friisovým přijely na návštěvu jejich dcery.

Šli jsme se projít po městě. Najednou, uprostřed chůze, jsem se zastavil a přímo se jí zeptal. Nepřipravil jsem si to, prostě to prasklo, dá se říct. Stoupl jsem si před ni a zeptal se, jestli byla špionka, nebo ne. Urazila se, nejdřív odmítla odpovědět a zvedla ruku, jako by mě chtěla uhodit. Pak se ovládla a naprosto klidně mi řekla, že ne. Jak mě prý mohlo napadnout něco tak směšné ho? Co by těm cizím mocnostem asi tak vykládala? Pamatuju

si, že se usmála, nebrala mě vážně, a já jsem tudíž vlastně taky 378

nemohl být vážný. Nedokázal jsem zkrátka uvěřit, že by se uměla tak přetvařovat. Omluvil jsem se jí s tím, že jsem unavený. Zbytek léta jsem byl naprosto přesvědčený, že jsem se mýlil. Pak na podzim se ale podezření vrátilo.“

„Co se stalo?“

„To samé. Dokumenty ve skříni, pocit, že někdo hýbal s ak

tovkou.“

„Všiml sis, že by se po té přímé konfrontaci v Mentonu začala

chovat jinak?“

Von Enke se nejprve zamyslel.

„Samozřejmě jsem si položil stejnou otázku. Občas mi připa

dalo, jako by byla jiná, pak zase ne. Pořád si tím nejsem jistý.“

„Co se stalo podruhé, když jsi ji přitlačil ke zdi?“

„To bylo v zimě 1996, přesně o deset let později. Byli jsme

doma. Seděli jsme u snídaně, venku sněžilo. Zeptala se mě na

něco, co jsem v noci volal ze spaní. Prý jsem na ni křičel, že je špionka.“

„A byla to pravda?“

„To nevím. Občas jsem mluvíval ze spaní. Ale pak jsem si to

nepamatoval.“

„Cos jí na to řekl?“

„Obrátil jsem to. Zeptal jsem se jí, jestli je ten můj sen pravdivý.“

„Co řekla?“

„Hodila po mně ubrousek a odešla z kuchyně. Trvalo deset

minut, než se vrátila. Pamatuju si, že jsem se díval na hodinky.

Devět minut a čtyřicet pět vteřin. Omluvila se mi, byla to zase ta stará Louisa, a řekla, jednou provždy, jak výslovně prohlásila, že už o žádných takových domněnkách nechce slyšet. Jsou prý absurdní. Jestli to obvinění ještě někdy zopakuju, bude si muset myslet, že jsem pomatený nebo na mě jde senilita.“

„Co se dělo dál?“

„Nic. Ale pochyby ve mně přetrvávaly. A dál se mluvilo o špio

novi, který devastuje švédskou armádu. O dva roky později jsem

379

4. díl /// iluze

dospěl do bodu, kdy jsem si opravdu myslel, že nejspíš přichá

zím o rozum.“

„Co se stalo?“

„Předvolali si mě k výslechu na vojenskou bezpečnostní službu.

Nesdělili mi žádné přímé obvinění. Ale nějakou dobu jsem patřil k lidem podezřelým ze špionáže. Byla to groteskní situace. Ale

tehdy jsem si říkal, že jestli Louisa opravdu prodává vojenská

tajemství Rusům, získala perfektní krytí.“

„Tebe?“

„Přesně tak. Mě.“

„Co bylo dál?“

„Nic. Zvěsti o velkém špionovi přicházely a zase odcházely, ně

kdy se mluvilo víc, jindy míň. Mnozí z nás chodili k výslechu,

dokonce i pak v důchodu. A nakonec jsem začal mít dojem, že

mě sledují.“

Von Enke vstal, šel zhasnout a roztáhl několik závěsů. Mezi stromy se rýsoval šedý úsvit a stejně šedé moře. Wallander šel k oknu.

Zvedal se vítr. Měl kvůli tomu obavy o člun. Vydal se zkontro

lovat upevnění, von Enke šel s ním. Na vlnách se houpaly kajky.

Slunce pomalu rozptylovalo noční mlhu. Loď byla na svém místě.

Společnými silami vytáhli příď dál na kamenitý břeh.

„Kdo zavraždil Louisu?“ zeptal se Wallander, když byli s člu

nem hotovi.

Hakan von Enke se otočil a podíval se na něj. Wallandera na

padlo, že zhruba takhle to vypadalo kdysi v Mentonu, když Loui

se předložil své domněnky.

„Kdo ji zavraždil? To se ptáš ty mě? Já jenom vím, že já to ne

byl. Ale co říká policie? A co říkáš ty?“

„Policista ve Stockholmu, který má případ na starosti, působí

jako schopný člověk. Ale neví. Zatím, měl bych asi dodat. My se nevzdáváme.“

Mlčky se vrátili do chaty, zasedli zpátky ke stolu a pokračo

vali v rozhovoru.

380

„Musíme to vzít od začátku,“ řekl Wallander. „Proč zmizela?

Nám, kdo jsme to viděli zevnitř, připadalo logické, že jste se domluvili.“

„Tak to nebylo. O jejím zmizení jsem se dozvěděl z novin. Byl

to šok.“

„Takže nevěděla, kde jsi?“

„Ne.“

„Jak dlouho ses vlastně chtěl schovávat?“

„Potřeboval jsem klid na přemýšlení. Navíc mě ohrožovali na

životě. Musel jsem najít nějaké řešení.“

„Několikrát jsem se s Louisou setkal. Byla upřímně a hluboce

vyděšená při představě, co se ti mohlo stát.“

„Podvedla tě, zrovna jako podvedla mě.“

„To není tak jisté. Nemohla tě milovat tak, jako tys miloval ji?“

Von Enke neodpověděl, jen zavrtěl hlavou.

„Povedlo se ti to?“ zeptal se Wallander. „Našel jsi řešení?“

„Ne.“

„Musel jsi přemýšlet, probírat si to v hlavě, nedalo ti to spát.

Věřím, žes Louisu miloval. Ale stejně jsi zůstal tady v úkrytu, i když umřela. Ohrožení života mělo nejspíš s její smrtí pominout. A ty ses dál schovával. Nejde mi to dohromady.“

„Od její smrti jsem zhubl skoro deset kilo. Nemůžu jíst, skoro

nespím. Snažím se pochopit, co se stalo, ale nejde to. Jako by se z ní stal někdo úplně cizí. Nevím, koho potkala a co vedlo k její smrti. Neznám na to odpovědi.“

„Působila někdy dojmem, že má strach?“

„Nikdy.“

„Můžu ti říct něco, co nepsali v novinách a co zatím policie

nesdělila veřejnosti.“

Wallander mu vylíčil domněnku, že Louisa byla zavražděna

s pomocí jedu, který se dřív používal ve východním Německu.

„Vypadá to, žes měl celou dobu pravdu,“ uzavřel pak. „Někdy

během života se z Louisy stala agentka sovětské rozvědky. Dělala to, z čeho jsi ji podezíral. Byla tím špionem, o kterém se mluvilo.“

381

4. díl /// iluze

Von Enke se prudce zvedl a vyšel ven. Wallander čekal. Po nějaké době začal mít obavy a šel se po něm podívat. Našel ho ležet ve skalní rozsedlině na té straně ostrova, která směřovala na otevřené moře. Sedl si vedle něj na kámen.

„Musíš se vrátit,“ řekl mu. „Nic se nevyjasní, pokud se budeš

dál schovávat.“

„Třeba na mě čeká ten samý jed? Co se tím spraví, když taky

umřu?“

„Nic. Ale policie má prostředky, jak tě ochránit.“

„Musím si na tu představu zvyknout. Že jsem měl nakonec

pravdu. Musím se pokusit pochopit, proč to všechno dělala. Te

prve pak se můžu vrátit.“

„Nemělo by to trvat příliš dlouho,“ řekl Wallander a vstal.

Vrátil se do chaty. Teď uvařil kávu on. Po probdělé noci měl

ztěžklou hlavu. Když se Hakan von Enke vrátil, už dopíjel dru

hý hrnek.

„Pojďme se bavit o Signe,“ začal. „Našel jsem desky, které sis

schoval mezi její knížky.“

„Svou dceru jsem miloval. Ale navštěvoval jsem ji tajně. Louisa o tom nevěděla.“

„Takže jsi za ní jezdil jenom ty?“

„Ano.“

„Mýlíš se. Po tvém zmizení tam za ní byl ještě někdo další, mi

nimálně jednou. Tvrdil, že je tvůj bratr.“

Hakan von Enke zavrtěl odmítavě hlavou.

„Já žádného bratra nemám. Jen jednoho příbuzného v Anglii,

to je všechno.“

„Věřím ti,“ řekl Wallander. „Nevíme, kdo tvou dceru navštívil.

Což možná znamená, že všechno je složitější, než jsme si ty nebo já dokázali představit.“

Wallander viděl, jak se von Enke najednou změnil. Nic z toho,

co si doteď řekli, ho nerozrušilo tolik jako zpráva o tom, že někdo byl v Niklasgardenu za Signe.

382

Blížila se šestá hodina. Dlouhý noční rozhovor byl u konce. Ani jeden už neměl sílu mluvit dál.

„Já teď pojedu,“ řekl Wallander. „Zatím jsem jediný, kdo ví, kde jsi. Ale nemůžeš s návratem otálet kdovíjak dlouho. Navíc tě dál budu otravovat otázkami. Přemýšlej, kdo mohl jet do Niklasgardenu. Někdo tě musel sledovat. Kdo to byl? A proč? Tenhle rozhovor musí pokračovat.“

„Vyřiď Hansovi a Lindě, že jsem v pořádku. Nechci, aby měli

dál strach. Řekni, že jsem ti poslal dopis.“

„Řeknu, žes mi zavolal. Dopis by Linda okamžitě chtěla vidět.“

Došli ke člunu, společnými silami ho vytlačili na vodu. Než

vyšli z domu, von Enke dal Wallanderovi svoje telefonní číslo.

Taky ho ale upozornil, že pokrytí na Modrém ostrově není nej

lepší. Vítr zesílil. Wallander začínal mít ze zpáteční cesty obavy.

Vlezl do člunu a nastartoval motor.

„Musím se dozvědět, co se stalo Louise,“ řekl ještě von Enke.

„Musím vědět, kdo ji zabil. Musím vědět, proč si zvolila život velezrádkyně.“

Motor naskočil na první trhnutí. Wallander zvedl ruku na

pozdrav a obrátil člun směrem k pevnině. Těsně než měl objet

mys, ohlédl se. Von Enke stál na břehu. V tom okamžiku měl sil

ný dojem, že něco není, jak má být. Nevěděl proč. Ale ten pocit byl jako předtucha, zahlodal v něm.

Plul zpátky podlouhlým zálivem, v přístavu vrátil člun a vy

dal se na cestu do Skane. Na parkovišti u Gamleby zastavil a pár hodin se prospal.

Když se celý ztuhlý probudil, pořád v něm ten pocit byl. Po

dlouhé noci strávené s Hakanem von Enkem se mu vlastně v hla

vě přemílalo jen to jedno.

Bylo to jako varování. Něco tu vyloženě nesouhlasilo, něco

přehlédl.

Ani když mnohem později zabočil na dvůr před svým domem,

pořád ještě nevěděl, co to uniklo jeho pozornosti.

Pomyslel si: Nic není, jak se zdá.

383

4. díl /// iluze

33

Druhý den si dlouhý rozhovor s Hakanem shrnul písemně. Znovu

si prošel všechen shromážděný materiál. Louisa stále působila

jako velká neznámá. Jestli je pravda, že prodávala informace Rusům, šikovně se ukrývala za jakousi nicneříkající, neuchopitel

nou maskou. Kdo vlastně byla? dumal Wallander. Možná patřila

k těm lidem, které lze pochopit až po smrti. Jestli vůbec.

Toho červencového dne ve Skane pršelo a foukalo. Wallan

der sledoval z okna bezútěšné počasí a pomyslel si, že tohle léto aspiruje na jedno z nejhorších, jaká pamatuje. Přesto se donutil jít s Jussim na dlouhou vycházku. Potřeboval si okysličit krev a pročistit hlavu. Prudce zatoužil po prosluněných a klidných

dnech, kdy by se natáhl na zahradě a nemusel si namáhat mozek

problémy, které ho teď zaměstnávaly.

Když se vrátil z procházky a vysvlékl se z mokrého oblečení,

posadil se v odrbaném županu k telefonu a zalistoval v telefon

ním seznamu. Měl tam plno přeškrtaných čísel, přepisů a doplň

ků. Cestou domů si v autě vzpomněl na starého spolužáka Sölve

ho Hagberga, který by mu možná mohl pomoct. Teď hledal jeho

číslo. Napsal si ho, když na sebe před několika lety čirou náhodou narazili v Malmö na ulici.

Sölve Hagberg byl už od dětství divný patron. Wallander si

zahanbeně vzpomněl, že sám patřil k těm, kdo ho šikanovali,

kvůli jeho krátkozrakosti a upřímné snaze opravdu se ve škole

něco naučit. Ale všechny pokusy otřást šprtovou sebedůvěrou

pohořely. Veškeré jízlivé nadávky, šťouchance a kopance ho ne

chávaly chladným.

Od školy pak nebyli v kontaktu, dokud Wallander jednoho

dne ke svému úžasu nezjistil, že Hagberg má soutěžit v televiz

ním pořadu Risk nebo zisk, a ještě větší šok byl, že měl soutě

žit v tématu švédské námořní historie. Už jako dítě měl nadvá

hu, což trapičům samozřejmě usnadnilo volbu oběti. A jestli měl tehdy nadváhu, teď byl vyloženě obézní. Vypadalo to, jako by

384

se do studia dovalil na neviditelných kolečkách. Byl holohlavý, měl brýle bez obrouček a mluvil stejným těžko srozumitelným

nářečím, které si Wallander pamatoval ze školních let. Mona

jeho vzezření zhnuseně okomentovala a šla do kuchyně uvařit

kafe. Wallander zatím sledoval, jak Hagberg naprosto neomylně

odpovídá na všechny otázky. Samozřejmě vyhrál, poté co bez

mrknutí oka odříkal naprosto přesné a vyčerpávající odpově

di. Wallander si nepamatoval, že by jedinkrát zaváhal. O dlou

hých a složitých dějinách švédského námořnictva věděl oprav

du všechno. Malý Sölve snil o tom, že se dá k námořní armádě

a po základní vojenské službě se stane námořním důstojníkem

z povolání. Ale vzhledem k jeho neohrabanosti ho jako brance

nevzali, vyřadili ho a poslali zpátky domů ke knížkám a mode

lům lodí. Teď přišla jeho odplata, nebo si ji lépe řečeno sám

nachystal.

Nějakou chvíli se noviny o toho zvláštního muže zajímaly.

Ještě pořád bydlel v Limhamnu a živil se přednášením a psaním

článků do časopisů a ročenek vydávaných různými vojenskými

institucemi. V novinách byly rovněž zmínky o Hagbergově ne

skutečném archivu. Měl doma detailní informace o švédských

důstojnících od sedmnáctého století až po současnost a neustále je doplňoval. Možná že by se v tom archivu našlo něco víc o tom, kdo je vlastně Hakan von Enke.

Konečně telefonní číslo objevil, bylo zapsané pod ohmatanou

záložkou písmene H. Přitáhl si telefon a číslo vytočil. Zvedla to nějaká žena. Wallander se představil a zeptal se, jestli může mluvit se Sölvem.

„Je mrtvý.“

Wallander oněměl. Po chvilce ticha se žena zeptala, jestli je

ještě u telefonu.

„Jsem tu. Nevěděl jsem, že je mrtvý.“

„Umřel před dvěma lety. Dostal infarkt. Byl v Ronneby, měl tam

přednášku pro skupinu starých strojníků zaměstnaných u ná

mořnictva. Najednou se svalil. Stalo se to při večeři po přednášce.

385

4. díl /// iluze

Poslali mi divnou zprávu, že zemřel mezi hlavním chodem a dezertem.“

„Předpokládám, že jste jeho manželka.“

„Asta Hagbergová. Byli jsme svoji šestadvacet let. Říkala jsem

mu, že musí zhubnout. Udělal akorát to, že si místo čtyř kostek cukru začal do kafe dávat tři. Kdo vlastně jste?“

Wallander jí řekl, co dělá, a zároveň se zklamaně rozhodl roz

hovor co nejdřív ukončit.

„Vy jste jeden z těch, co mu nedali pokoj,“ řekla nečekaně, když domluvil. „Teď si to jméno vybavuju. Jeden z těch kluků, kteří

ho ve škole šikanovali. Měl vaše jména napsaná a pečlivě sledo

val, jak žijete. S radostí si zapisoval, když někomu něco nevyšlo, a nestyděl se za to. Proč voláte? Co chcete?“

„Doufal jsem, že se dostanu do jeho rozsáhlého archivu.“

„Sölve je mrtvý, ale možná vám můžu pomoct já. I když vlastně

nevím, jestli tak docela chci. Proč jste ho nenechali na pokoji?“

„Myslím, že nikdo z nás nechápal, co vlastně děláme. Děti umě

jí být zlé. Já jsem nebyl výjimka.“

„Litujete toho?“

„Pochopitelně.“

„Tak přijeďte. Manžel asi tušil, že nebude žít dlouho, a tak mi ukázal, jak je celý archiv uspořádaný. Co se stane v den, kdy

umřu i já, to netuším. Jsem pořád doma. Sölve po sobě nechal

peníze. Nemusím pracovat.“

Zasmála se.

„Víte, jak si vydělával?“

„Předpokládám, že byl hodně vyhledávaný kvůli přednáškám.“

„Za to nikdy peníze nevzal. Hádejte znovu!“

„Tak nevím.“

„Hrál poker. Chodil do nelegálních heren. S něčím takovým

asi pracujete, ne?“

„Myslel jsem, že dneska už se karty hrají po internetu…“

„To ho nezajímalo. Chodil do těch svých heren, občas byl pryč

třeba i pár týdnů. Stávalo se, že hodně prohrál, ale většinou přijel 386

domů s taškou plnou peněz. Řekl mi, ať to spočítám a uložím do

banky. A šel do postele, někdy spal i víc dní v kuse. Párkrát tu byli policajti. Při několika raziích ho zadrželi, ale nikdy ho neobvinili a neodsoudili. Asi měl s policií nějakou dohodu.“

„Jak to myslíte?“

„Co asi, zřejmě jim dával tipy. Třeba že se nějaké hledané oso

by v herně objevily s kradenými penězi, co vy na to? Nikoho by

přece nenapadlo, že ten hodný tlusťoch Sölve je slepičí prdelka.

Tak přijedete, nebo ne?“

Wallander si zapsal adresu a přitom si uvědomil, že Sölve celý

život bydlel v Limhamnu ve stejné ulici. Domluvili se, že přijede ještě ten den v pět hodin. Potom zavolal Lindě. Měla zapnutý

záznamník. Namluvil do něj, že už je doma, načež šel vyházet

z ledničky nepoživatelné jídlo a sepsal si nákupní seznam. Led

nička byla skoro prázdná. Zrovna se chystal odejít, když Linda

zavolala.

„Byla jsem v lékárně. Klára je nemocná.“

„Je to něco vážného?“

„Nemusíš pokaždé dělat, jako by umírala. Má teplotu a bolí ji

v krku. Nic víc.“

„Viděl ji doktor?“

„Zavolala jsem na středisko. Myslím, že to mám pod kontro

lou. Hlavně se nevzrušuj, ať z toho taky nejsem nervózní. Kdes

vlastně byl?“

„To ti teď nepovím.“

„Takže je v tom ženská. To je dobře.“

„Houby ženská. Zato mám důležitou novinu. Před chvílí jsem

měl telefonát. Zavolal mi Hakan.“

Nejprve jako by mu nerozuměla. Pak do sluchátka zakřičela.

„Volal ti Hakan? Co to sakra povídáš? Kde je? Jak mu je? Co

se stalo?“

„Neřvi mi do ucha! Nevím, kde je. Nechtěl mi to prozradit. Je

nom řekl, že mu je dobře. Nezdálo se, že by na tom byl nějak

bídně.“

387

4. díl /// iluze

Wallander slyšel, jak Linda ztěžka dýchá. Bylo mu z duše pro

tivné takhle jí lhát. Zalitoval, že dal Hakanovi před odjezdem slib.

Povím jí, jak to je, pomyslel si. Přece nemůžu podvádět vlastní dceru.

„To zní naprosto šíleně. Neřekl, proč zmizel?“

„Ne. Ale tvrdil, že s Louisinou smrtí nemá nic společného. Byl

stejně šokovaný jako my. Od chvíle, kdy zmizel, s ní vůbec nebyl ve spojení.“

„To se můj tchán a tchyně úplně zbláznili?“

„Já nevím. Ale měli bysme být každopádně rádi, že je naživu.

To bylo jediné, co jsem vám od něj měl vyřídit. Má se dobře. Ale nebyl schopný říct, kdy se vrátí ani proč se schovává.“

„Tohle řekl? Že se schovává?“

Wallanderovi došlo, že prozradil příliš. Teď už ale bylo pozdě

to vracet.

„Nepamatuju si přesně, jaká slova použil. Nezapomínej, že

jsem z toho byl taky u vytržení.“

„Musím mluvit s Hansem. Je v Kodani.“

„Odpoledne budu pryč. Zavolej mi večer. Promluvíme si o tom.

Taky mě zajímá, jak na to Hans zareaguje.“

„Asi bude šťastný, co jiného.“

Wallander s nechutí zavěsil. Až jednoho dne vyjde pravda na

jevo, musí být připravený na její vztek.

Podrážděný vyjel z domu a zamířil do Ystadu na nákup. Koupil

si nový hrnec, i když ho nepotřeboval, a pomyslel si, že ceny potravin jsou neskutečně vysoké. Prošel se po centru města, zavítal do obchodu s pánskými oděvy a odešel s párem ponožek, které taky nepotřeboval. Přestalo pršet, vyjasnilo se a taky se oteplilo.

Osušil hamaku a lehl si. Když se probudil, bylo půl čtvrté. Nasedl do auta a jel do Limhamnu.

Nevěděl přesně, co od té návštěvy očekává. Když dojel na mís

to, zmocnily se ho smíšené pocity nechuti a stesku, jako ostatně pokaždé, když se vrátil tam, kde vyrůstal. Zaparkoval kousek od 388

vily Asty Hagbergové a šel pěšky k domu, kde mívali byt. Fasá

da byla sice přemalovaná a dům obehnaný novým plotem, ale

i tak si z dětství všechno pamatoval. Pískoviště, kde si hrával, bylo teď větší. Jen dvě břízy, po kterých kdysi lezl, byly pryč. Zů

stal stát na chodníku a pozoroval děti, jak si hrají. Byly tmavé pleti, určitě pocházely ze Středního východu nebo severní Afriky. U vchodových dveří seděla žena s šátkem na hlavě, pletla a přitom dávala na děti pozor. Otevřeným oknem slyšel arab

skou hudbu. Tady jsem bydlel, pomyslel si. V jiném světě, v jiné době.

Z domu vyšel nějaký muž. Zamířil k brance. Taky byl snědý.

S úsměvem se na Wallandera podíval.

„Hledáte někoho?“ zeptal se nejistou švédštinou.

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Kdysi dávno jsem v tomhle domě

bydlel. Jeden náš soused byl strojvedoucí.“

Ukázal na okno ve druhém poschodí, které kdysi patřilo k je

jich obývacímu pokoji.

„Je to dobrý dům,“ řekl muž. „Je nám dobře, dětem je dobře.

Nemusíme se bát.“

„Tak to má být. Lidi nemají žít ve strachu.“

Wallander pokýval hlavou a šel. Tížil ho pocit, že pomalu stár

ne. Přidal do kroku, aby unikl sám sobě.

Zahrada kolem vily Asty Hagbergové byla zarostlá. Žena, která

mu otevřela, byla stejně korpulentní, jako se mu ve vzpomínkách na televizní soutěž vybavoval Sölve Hagberg. Byla zpocená, neučesaná a na sobě měla příliš krátkou sukni. Nejprve měl za to, že je cítit silným parfémem. Ale uvnitř seznal, že celý její dům se utápí v neznámých odérech. To chodí a cáká voňavky po nábytku? pomyslel si. Nebo stříká pižmo do květináčů?

Zeptala se, jestli si dá kávu. S díky odmítl, už tak mu z toho

odporného puchu, který se mu cpal do nosu ze všech koutů, bylo

nanic. Když vkročil do obývacího pokoje, měl dojem, jako by se

ocitl na kapitánském můstku velké námořní lodi. Kolem něj se

389

4. díl /// iluze

vyjímala kormidla, naleštěné kompasy s krásným mosazným

kováním, ze stropu visela votivní loď a na jedné zdi bylo na

aranžované staré závěsné lůžko. Asta Hagbergová se nacpala do

vysoké otáčecí židle, která zřejmě taky pocházela z nějaké lodi.

Wallander se posadil na to, co považoval za obyčejnou pohovku.

Ale mosazný štítek mu ozřejmil, že kdysi patřila švédské lodní

společnosti Kungsholm.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptala se a zapálila si cigaretu, kte

rou nejprve nasunula do cigaretové špičky.

„Hakan von Enke,“ začal Wallander. „Bývalý kapitán ponorky,

toho času v důchodu.“

Asta Hagbergová dostala najednou prudký záchvat rachotivé

ho kašle. Wallander doufal, že mu ta obézní žena s cigaretou neumře přímo před očima. Její věk odhadoval na šedesát let, mohla

být stejně stará jako on.

Chrchlala, až jí do očí vhrkly slzy. Když záchvat konečně pře

šel, klidně znovu potáhla z cigarety.

„Ten Hakan von Enke, co zmizel?“ ujasňovala si. „A jeho mrtvá

žena Louisa? Tyhle myslíte?“

„Vím, že Sölve měl jedinečný archiv. Mohlo by tam být něco, co

by mi pomohlo pochopit, proč Hakan von Enke zmizel.“

„Je samozřejmě mrtvý.“

„V tom případě pátrám po příčinách jeho smrti,“ řekl Wallan

der vyhýbavě.

„Manželka spáchala sebevraždu. Svědčí to o tom, že ta rodina

měla velké problémy. Že je to tak?“

Došla ke stolu a zvedla dečku, pod kterou se skrýval počítač.

Wallandera udivilo, s jakou lehkostí její tlusté prsty kmitají po klávesnici. Po několika minutách klapání se opřela a zamžourala na monitor.

„Kariéra Hakana von Enkeho byla skrz naskrz normální. Do

stal se tam, kam by člověk zhruba předpokládal. Kdyby bylo

Švédsko ve válce, možná by po hodnostním žebříčku postoupil

ještě výš. Ale není to jisté.“

390

Wallander se zvedl a šel k ní. Puch voňavky byl k zalknutí,

snažil se radši dýchat pusou. Četl text na obrazovce a viděl fotografii, která musela být pořízena, když bylo von Enkemu kolem

čtyřicítky.

„Nevidíte tam nic, co by vás zarazilo?“

„Ne. Jako mladý kadet vyhrál několik cen v severských spor

tovních soutěžích. Dobrá muška, dobrá kondice, vyhrál řadu te

rénních závodů. Pokud to můžeme považovat za nějak význačné.“

„Co tam máte o jeho ženě?“

Tlusté prsty se zase roztančily, přišel další záchvat kašle, ale Asta ťukala dál, dokud na obrazovce nenaskočila fotografie Louisy von Enkeové. Wallander odhadoval, že jí bylo takových pěta třicet čtyřicet let. Usmívala se. Měla naondulované vlasy, na krku perlový náhrdelník. Wallander pročítal text. Ani tady nebylo na první pohled nic zarážejícího nebo odchylného. Asta Hagbergová klikla na další stránku. Wallander si přečetl, že Louisina matka pocházela z Kyjeva. „V roce 1905 se Angela Stefanovičová provdala za švédského vývozce uhlí Hjalmara Sundblada. Odstěhovala se do Švédska a přijala švédské občanství. Ze čtyř dětí, které

s Hjalmarem měla, byla Louisa nejmladší.“

„Jak vidíte, všechno je v normě,“ řekla Asta Hagbergová.

„Až na to, že je původem z Ruska.“

„Dneska by se mělo říct z Ukrajiny. Naprostá většina Švédů má

kořeny někde za hranicemi. Jsme národ Finů, Holanďanů, Něm

ců, Francouzů. Sölveho pradědeček pocházel ze Skotska, moje

babička byla pokrevně spřízněná s Turky. Jak to máte vy?“

„Moji předkové byli chalupníci ze Smalandu.“

„Zkoumal jste svůj rodokmen? Myslím doopravdy?“

„Ne.“

„Až to uděláte, možná tam najdete něco, co jste nečekal. Je

to vždycky napínavé, ale ne vždycky příjemné. Jeden můj dob

rý přítel býval farářem Švédské církve. Když odešel do důcho

du, roz hodl se vypátrat svoje kořeny. Poměrně brzo objevil dva lidi v přímé rodové linii, kteří byli ani ne padesát let po sobě 391

4. díl /// iluze

popravení. Ten jeden na začátku sedmnáctého století. Spáchal

loupežnou vraždu a usekli mu hlavu. Jeho vnuk se nechal na

verbovat k jednomu z mnoha německých vojsk, co v polovině

sedmnáctého století pochodovala Evropou. Pak dezertoval a po

věsili ho. Po tomhle zjištění ten dobrý farář pátrání po předcích zanechal. Asi se to dá pochopit.“

Se značnou námahou se zvedla ze židle a kývla na něj, aby

s ní šel vedle do pokoje. Podél zdí tam stály plechové skříně

s šuplíky. Jednu zásuvku odemkla a vytáhla přihrádku plnou

všemožných desek.

„Člověk nikdy neví, co může objevit,“ prohlásila, zatímco pro

cházela obsah přihrádky.

Jedny desky vytáhla a položila je na stůl. Byly plné fotek.

Wallander si nebyl jistý, jestli hledá něco konkrétního nebo listuje jen tak nazdařbůh. Zastavila se u černobílé fotografie a podržela ji na světle.

„Měla jsem takový dojem, že jsem tady tu fotku viděla. Není

tak docela nezajímavá.“

Podala ji Wallanderovi a ten nad ní zůstal jako opařený. Ve

sele se z ní usmíval vysoký a hubený muž v dokonalém obleku

s motýlkem. Jmenoval se Stig Wennerström. V ruce držel kok

tejlovou skleničku a jeho pozornost nebyla upřená k nikomu ji

nému než k Hakanu von Enkemu.

„Kdy to je vyfocené?“

„Je to napsané zezadu. Sölve si data a místa pečlivě zazname

nával.“

Wallander si přečetl přilepený lísteček s textem napsaným

na stroji. Říjen 1959, delegace švédských námořních sil na návštěvě ve Washingtonu, recepce u vojenského atašé Wennerströma.

Wallander v tom zkoušel najít nějakou spojitost. Kdyby na tom

snímku byla Louisa, souvislost by mu přišla jasnější. Ale Louisa tam nebyla. V pozadí fotografie viděl jen další muže a servírku v bílém. Ale byla to nějaká černoška.

„Účastnily se toho i manželky?“ zeptal se.

392

„Jenom když vycestovali ti nejvyšší velitelé. Stig Wennerström

s sebou na cestách a recepcích míval manželku často. Ale ten

krát byl Hakan von Enke od absolutního vrcholu hodně daleko.

Pravděpodobně jel sám. Pokud tam s ním Louisa byla, zaplatil jí cestu sám. A rozhodně by se nezúčastnila recepce u švédského

vojenského atašé.“

„Rád bych to věděl přesně.“

Asta Hagbergová dostala další záchvat kašle. Wallander šel

k oknu a na škvíru ho otevřel. Puch voňavky ho těžce sužoval.

„Chvíli to zabere,“ řekla, když dochrchlala. „Musím hledat. Ale Sölve si samozřejmě údaje o téhle delegaci i o všech dalších, na které švédští důstojníci jezdili, ukládal.“

Znovu se usadil na pohovku z Kungsholmu. Slyšel, jak si Asta

něco brblá a přitom ve třetí místnosti pátrá po seznamu lidí,

kteří jeli na konci padesátých let do Ameriky. Trvalo jí to skoro čtyři cet minut, Wallander byl čím dál netrpělivější, než se koneč

ně vrátila s triumfálním výrazem a s papírem v ruce.

„Paní von Enkeová tam byla taky,“ řekla. „Je tady zaznamena

ná jako doprovod, a ještě je tu pár zkratek, které pravděpodobně znamenají, že jí cestu nehradila armáda. Jestli je to důležité, ur

čitě bych mohla zjistit, co ty zkratky přesně znamenají.“

Wallander si lejstro vzal. Delegace se skládala z osmi osob pod vedením námořního kapitána Karléna. Mezi ostatními doprovázejícími byly manželky Louisa von Enkeová a Märta Aurenová, choť podplukovníka KarlaAxela Aurena.

„Může se to kopírovat?“ zeptal se Wallander.

„To nevím, co se může. Ale mám tady ve sklepě starou kopírku.

Kolik kopií potřebujete?“

„Jednu.“

„Beru si dvě koruny za stránku.“

Odešla. Wallander přemýšlel nad tím, že byli ve Washingtonu

osm dní. To znamená, že Louisu mohl někdo kontaktovat. Ale je

to pravděpodobné? uvažoval. Už tenkrát? Na konci padesátých

let směřovala studená válka k vyostření. V té době Američané

393

4. díl /// iluze

viděli ruské špiony za každým rohem. Že by k něčemu došlo prá

vě během téhle cesty?

Asta Hagbergová se vrátila s kopií. Wallander položil na stůl

dvě korunové mince.

„Možná jsem vám nebyla tak nápomocná, jak jste doufal.“

„Pátrání po zmizelých osobách je většinou pomalá a hodně

zdlouhavá práce. Musí se prostě postupovat krůček po krůčku.“

Vyprovodila ho ven. S úlevou natáhl do plic neparfémovaný

vzduch.

„Klidně zase zavolejte,“ řekla. „Jsem tu, kdybych vám mohla

být k užitku.“

Wallander přikývl, poděkoval a vyšel zahradou ven. Nasedl do

auta a už byl na cestě z Limhamnu, když se rozhodl, že zajede

ještě někam jinam. Často myslíval na to, že by chtěl zjistit, jestli stále ještě existuje jedna vzpomínka, kterou tady po sobě před

bezmála padesáti lety zanechal. Zaparkoval u hřbitova. Došel

k rohu západní zdi a sklonil se. Bylo mu tehdy deset nebo jede

náct? To už si nepamatoval. Ale byl dost starý na to, aby objevil jedno z velkých tajemství života. Že je tím, kým je, nezaměnitelný, člověk s vlastní identitou. To zjištění ho uvedlo do značného pokušení. Chtěl někam umístit své znamení tak, aby nikdy nezmizelo. Za posvátné místo si zvolil nízkou hřbitovní zeď, která nahoře přecházela v železný plot. Jeden podzimní večer se vykradl ven, v šatech měl schovaný tlustý hřebík a kladivo. Lim hamn byl vylidněný. Plochu už měl vybranou, zeď v západním

rohu byla krásně hladká. A zatímco na něj dopadal studený déšť, vyryl do ní iniciály KW.

Písmena našel okamžitě. Nápis byl omšelý, za všechna ta léta

ztratil na zřetelnosti. Ale vysekal a vyryl písmena hluboko, jeho znamení tam pořád bylo. Jednou sem vezmu Kláru, pomyslel si.

Budu jí vyprávět o dni, kdy jsem se rozhodl změnit svět. I když jen tím, že vyryju do kamenné zdi svoje iniciály.

394

Vešel na hřbitov a sedl si na lavičku do stínu stromu. Zavřel

oči a zdálo se mu, že v hlavě slyší svůj vlastní dětský hlas, jaký měl, než přišlo mutování a všechno ostatní, co patří ke světu dospělých. Možná bych se tu měl nechat pohřbít, pomyslel si. Vrá tit se na začátek, ulehnout do hlíny právě tady. Náhrobní nápis jsem si do zdi už vytesal.

Vyšel ze hřbitova a nasedl do auta. Než nastartoval, prošel si

v duchu setkání s Astou Hagbergovou. Co mu to přineslo?

Odpověď byla jednoduchá. Nedostal se ani o krok dál. Louisa

pro něj byla pořád velká neznámá. Manželka důstojníka, která

nebyla na žádné fotce.

Ale neklid, jaký pociťoval už od setkání s Hakanem von En

kem na ostrově, ho neopouštěl.

Nevidím to, pomyslel si. Už jsem to měl objevit. Uniká mi

souvislost, která by znamenala, že konečně rozumím tomu, co

se stalo.

395

4. díl /// iluze

34

Jel domů. Dovedl skousnout, že návštěva u Asty Hagbergové k ni

čemu nevedla. Ale tížil ho zármutek nad Baibinou smrtí. Přichá

zelo to ve vlnách, vzpomínky na její nenadálou návštěvu a pak

stejně nečekané úmrtí. Nedalo se na tom nic změnit: v její smrti viděl tu svoji.

Zaparkoval auto, pustil Jussiho a nechal ho volně pobíhat.

Pak si nalil velkou skleničku vodky a naráz ji ve stoje u dřezu vypil. Znovu si nalil a skleničku si vzal do ložnice. Zatáhl na obou oknech závěsy, svlékl se a nahý si lehl na postel. Skleničku si položil na rosolovité břicho. Udělám ještě jeden krok, pomyslel si.

Pokud mě to nikam neposune, nechám to být, celý ten případ.

Řeknu Hakanovi, že Lindě a Hansovi prozradím, kde se ukrývá.

Pokud to bude znamenat, že se dá znovu na útěk a najde si nové

doupě, je to jeho věc. Promluvím s Ytterbergem, Nordlanderem

a taky s Atkinsem. Pak už to nebude moje záležitost, a vlastně

ani nikdy nebyla. Léto brzo skončí, dovolená vyloženě zpackaná, a já zas budu dumat nad tím, kam se ten čas poděl.

Vyprázdnil skleničku a cítil, jak se ho zmocňuje teplo a pří

jemné opojení. Ještě jeden krok, pomyslel si znovu. Jaký to bude?

Postavil prázdnou skleničku na noční stolek a za chvilku usnul.

Když se za hodinu probudil, už věděl, co udělá. Ve spánku mu

mozek zformuloval odpověď. Viděl to naprosto jasně, to jediné,

co bylo momentálně důležité. Kdo jiný než Hans by mu mohl dát

vysvětlení? Je to inteligentní mladý muž, možná nemá až tak

jemný cit, ale lidé vědí vždycky mnohem víc, než si myslí. O udá

lostech i věcech, které podvědomě zaznamenali.

Posbíral špinavé prádlo a zapnul pračku. Pak šel ven a přivo

lal Jussiho. Zdálky ze sousedova čerstvě sklizeného pole se ozval štěkot. Jussi se přiřítil, stihl se tam vyválet v něčem, co odporně páchlo. Wallander ho zavřel do výběhu, vytáhl zahradní hadici a postříkal ho vodou. Jussi stál se schlíplým ocasem a pozoroval pána prosebnýma očima.

396

„Smrdíš hnojem,“ řekl mu Wallander. „Nemůžu si do domu

pustit smraďocha.“

Šel do kuchyně a usedl ke stolu. Napsal si nejdůležitější

otázky, které ho napadaly, a pak si našel přímé číslo k Hansovi do práce. Když si vyslechl, že Hans je celý den mimo kancelář

kvůli důležitým jednáním, začal být netrpělivý. Řekl spojova

telce, ať Hansovi vyřídí, že se má do hodiny ozvat kriminální

mu komisaři Kurtu Wallanderovi z Ystadu. Hans to udělal. Když

telefon zazvonil, Wallander zrovna otevřel pračku a zjistil, že zapomněl dovnitř nasypat prací prášek. Neskrýval svoje podráždění.

„Co děláš zítra?“

„Pracuju. Proč jsi tak vzteklý?“

„To nic není. Kdy na mě budeš mít čas?“

„Jedině večer. Mám na celý den domluvená jednání.“

„Přehoď si je. Přijedu do Kodaně ve dvě odpoledne. Potřebuju

hodinu. Ani víc, ani míň.“

„Stalo se něco?“

„Pořád se něco děje. Kdyby to bylo důležité, už bych ti to samozřejmě řekl. Jenom potřebuju, abys mi odpověděl na pár otázek.

Něco je nové, na něco už jsem se ptal.“

„Byl bych rád, kdyby to mohlo počkat do večera. Finanční trhy

jsou neklidné, neustále tam dochází k nečekaným pohybům.“

„Přijedu ve dvě,“ prohlásil Wallander. „Dám si kafe.“

Zavěsil a znovu zapnul pračku, tentokrát s přehnanou dáv

kou pracího prášku. Pomyslel si, že je to dětinské, takhle trestat pračku za vlastní sklerózu.

Pak šel posekat trávník, uhrabal cestičky, načež si lehl do ha

maky s knihou o skladateli Verdim, kterou si nadělil pod stro

meček. Když vyprázdnil pračku, zjistil, že mezi bílým prádlem

zůstal červený kapesník a všechno obarvil. Dal vyprat stejnou

várku potřetí. Pak si sedl na postel, píchl se do prstu a změřil si cukr v krvi. Tohle taky zanedbával. Hodnota byla nicméně jakž

takž přijatelná, 8,1.

397

4. díl /// iluze

Zatímco pračka běžela, lehl si na pohovku a poslouchal na

hrávku Rigoletta, kterou si nedávno koupil. Myslel na Baibu a do očí se mu draly slzy. Snil o tom, že žije. Ale byla pryč a už se nikdy nevrátí. Když hudba dohrála, ohřál si zapékanou rybu, kterou vytáhl z mrazáku, a připíjel k ní vodu. Pošilhával po láhvi vína na lince, ale neotevřel ji. Vodka, kterou vypil předtím, musí stačit.

Večer se díval na televizi, dávali Někdo to rád horké, což býval s Monou jejich oblíbený film. Pořád ještě se smál, i když už ten film viděl mockrát.

Tu noc spal dobře, až ho to samotného překvapilo.

Ráno při snídani mu zavolala Linda. Měl otevřené okno, venku

bylo krásně a teplo. Seděl v kuchyni nahý.

„Co říkal Ytterberg na to, že se ozval Hakan?“

„Ještě jsem s ním nemluvil.“

Překvapilo ji to a zároveň popudilo.

„Proč ne? Hakan je naživu, a jestli o tom někdo má vědět, tak

on!“

„Hakan mě požádal, ať nikomu nic neříkám.“

„Tos včera neřekl.“

„Asi jsem na to zapomněl.“

Okamžitě zaznamenala, že jeho odpověď je vágní a vyhý

bavá.

„Ještě něco dalšího jsi mi neřekl?“

„Ne.“

„Pak bys měl Ytterbergovi zavolat hned po tom, co spolu do

mluvíme.“

Wallander slyšel, jak je vytočená.

„Když se tě teď na něco upřímně zeptám, dostanu upřímnou

odpověď?“ zeptala se.

„Ano.“

„Co za tím vším vlastně je? Jak tě tak znám, máš na to nějaký

názor.“

„V tomhle případě ho nemám. Jsem stejně zmatený jako ty.“

398

„Rozhodně se mi nezdá rozumné vysvětlovat to tím, že Louisa

byla špionka.“

„Jestli je to rozumné nebo ne, to neumím posoudit. Policie

každo pádně našla v její kabelce to, co našla.“

„Někdo to tam musel dát. To je jediné myslitelné vysvětlení.

Určitě nebyla špionka,“ opakovala Linda. „Tím si můžeme být

naprosto jistí.“

Odmlčela se, asi čekala, že s ní bude souhlasit. Najednou slyšel, jak se v pozadí rozkřičela Klára.

„Co dělá?“

„Leží v postýlce. A nelíbí se jí to. Nad tím jsem mimochodem

přemýšlela. Jaká jsem byla já? Řvala jsem hodně? Už jsem se na

to někdy ptala?“

„Všechny děti řvou. Tys jako malá měla kojeneckou koliku.

O tom už jsme mluvili. Že jsem tě po nocích nosil v náručí já

a ne Mona.“

„Jen mě to zajímalo. Myslím, že člověk ve svých dětech vidí

sám sebe. Takže dneska zavoláš Ytterbergovi?“

„Zítra. Ale tys byla hodné dítě.“

„V pubertě se to pak zhoršilo.“

„To jo,“ přitakal Wallander. „O dost.“

Když domluvili, zůstal sedět. Tohle byla jedna z jeho nejhorších vzpomínek, jen málokdy si ji vyvolal. Když bylo Lindě patnáct

let, pokusila se o sebevraždu. Nejspíš to nebyl nijak vážně mí

něný pokus, spíš klasické volání po pozornosti, prosba o pomoc.

Ale stejně to mohlo špatně dopadnout, kdyby si Wallander neza

pomněl ten den doma peněženku a nevrátil se. Našel dceru, jak

blábolí, a u ní prázdnou krabičku prášků. Takovou hrůzu nikdy

předtím ani potom nezažil. Zároveň to patřilo k největším pro

hrám jeho života. Nepoznal, jak špatně na tom je, zrovna v nej

těžších letech puberty.

Setřásl ze sebe pachuť té vzpomínky. Byl přesvědčený, že kdy

by tenkrát umřela, byl by se taky zabil.

399

4. díl /// iluze

Přemýšlel nad jejich rozhovorem. Její bezvýhradné přesvědčení

o tom, že Louisa nemohla být špionka, mu vrtalo hlavou. Nešlo

o důkazy, ale o přesvědčení; prostě to není možné. Ale jestli to tak je, pomyslel si Wallander, jak jinak si to celé vysvětlit? Že by přece jenom Louisa a Hakan nějakým způsobem spolupracovali?

Nebo je Hakan von Enke tak chladnokrevný a falešný, že vyklá

dá o tom, jak Louisu strašně miloval, aby nikoho ani nenapadlo

o tom pochybovat? Co když za její smrt může on a jen se snaží

odvést pátrání špatným směrem?

Wallander si napsal pár slov do zápisníku. Linda je přesvědčená, že je Louisa nevinná. V hloubi duše s tím nesouhlasil. Louisa je za vlastní smrt zodpovědná. Musí to tak být.

Pár minut před druhou hodinou zazvonil Wallander na proskle

né dveře luxusní kanceláře u Kulaté věže v Kodani. Pustila ho dovnitř mladá dáma s bujným dekoltem. Zavolala Hanse a ten oka

mžitě přišel. Byl bledý a působil nevyspale. Prošli chodbou kolem zasedací místnosti, kde probíhala hlasitá výměna slov mezi anglicky hovořícím mužem ve středním věku a dvěma světlovlasými mladíky, kteří mluvili islandsky. Rozhovor překládala žena oble

čená od hlavy k patě v černém.

„Drsný rozhovor,“ poznamenal Wallander, když procházeli ko

lem. „Myslel jsem, že finančníci spolu mluví potichu.“

„Občas říkáme, že pracujeme na jatkách,“ reagoval Hans. „Zní

to hůř, než jaké to ve skutečnosti je. Ale když se člověk zabývá penězi, aspoň symbolicky má na rukou krev.“

„O čem tak vášnivě diskutovali?“

Hans potřásl hlavou.

„Obchody. Nemůžu o tom mluvit, ani s vámi ne.“

Wallander se dál neptal. Hans ho vzal do menší místnosti, kte

rá byla celá prosklená a vypadala, jako by byla zavěšená z vněj

ší strany budovy. Dokonce i podlaha byla ze skla. Wallander si

připadal jako v akváriu. Dovnitř vešla mladá žena ve věku re

cepční s dekoltem a přinesla na podnose kávu a sladké pečivo.

400

Wallander si položil vedle šálku zápisník a pero a Hans mu mezitím nalil. Wallander si všiml, že se mu třese ruka.

„Myslel jsem, že doba zápisníků už minula,“ řekl Hans, když

oběma nalil kávu. „Čekal bych, že dnešní policie je vybavená jenom diktafony nebo třeba videokamerou.“

„Televizní seriály neukazují pokaždé přesný obrázek naší prá

ce. Samozřejmě občas použiju diktafon. Ale tohle není výslech,

tohle je rozhovor.“

„Kde začneme? Nejprve chci říct, že mám opravdu jenom tu

hle jednu hodinu. Dalo mi dost práce přeorganizovat si program.“

„Jde o tvoji matku,“ řekl Wallander rozhodným tónem. „Žád

ná práce není důležitější než vypátrat, co se jí stalo. Doufám, že s tím souhlasíš?“

„Takhle jsem to nemyslel.“

„Tak pojďme k věci. Nebudeme se bavit o tom, cos myslel nebo

nemyslel.“

Hans na Wallandera upřel oči.

„Ze všeho nejdřív chci říct, že moje matka nemohla být špion

ka. I když se třeba chovala tajuplně.“

Wallander zvedl obočí.

„Tos mi neřekl, když jsme o ní mluvili dřív, že byla tajuplná. To je pro mě novinka.“

„Od té doby, co jsme se bavili naposledy, jsem o ní přemýšlel.

Zdá se mi čím dál záhadnější. Hlavně kvůli Signe. Může člověk

někoho víc zradit? Že zatají dítěti sourozence? Občas jsem si

stěžoval, že jsem jedináček. Zvlášť když jsem byl hodně malý,

než jsem začal chodit do školy. Ale nikdy mi její reakce nepřišla vyhýbavá. Teď si říkám, že to moje dětské žadonění odbývala

strašně chladně.“

„A tvůj otec?“

„Ten v těch letech nebýval vůbec doma. Aspoň si to tak pama

tuju, že byl pořád pryč. Pokaždé, když se objevil ve dveřích, mi bylo jasné, že zase brzo odejde. Vždycky mi přivezl nějaký dárek.

Ale já jsem se neodvažoval radovat. Když jsem viděl vytažené

401

4. díl /// iluze

jeho uniformy, aby se vyvětraly a vykartáčovaly, věděl jsem, co bude následovat. Další ráno byl pryč.“

„Můžeš blíž popsat, co ti na matce přišlo tajuplného?“

„To je těžké. Občas vypadala duchem nepřítomná, tak zabraná

do svých myšlenek, že se naštvala, když jsem ji třeba vyrušil. Vypadalo to skoro, jako bych jí způsobil bolest, nějak ji bodl. Nevím, jestli je to srozumitelné, ale tak si to pamatuju. Občas když jsem vešel do pokoje, zaklapla sešit nebo rychle schovala vrchní papír, se kterým pracovala. Je to takhle zřetelnější?“

„Bylo něco, co matka dělala jenom tehdy, když otec nebyl

doma? Nějaké činnosti, které najednou vypadaly jinak?“

„Ne, řekl bych, že ne.“

„Odpovídáš moc rychle. Zamysli se!“

Hans vstal a stoupl si k oknu. Wallander viděl podlahou ně

jakého pouličního muzikanta, který hrál na kytaru a před sebou

měl na dlažbě klobouk. Skrz sklo neprošel ani tón. Hans se vrá

til ke své židli.

„Možná,“ řekl váhavě. „Na to, co teď řeknu, nemůžu přísahat.

Třeba je to jenom blud, falešná vzpomínka. Ale vlastně bych řekl, že máte pravdu. Když byl Hakan pryč, často seděla u telefonu,

vždycky za zavřenými dveřmi. Když byl doma, tak to nedělala.“

„Netelefonovala, nebo se nezavírala?“

„Ani jedno.“

„Pokračuj!“

„Většinou měla před sebou nějaké papíry. Když se Hakan vrátil,

mám dojem, že papíry zmizely, místo nich byly na stole kytky.“

„Co to bylo za papíry?“

„To nevím. Ale někdy na nich byly i obrázky.“

Wallander sebou trhl.

„Obrázky čeho?“

„Skokana do vody. Matka dobře kreslila.“

„Skokana do vody?“

„Různé skoky, jednotlivé fáze skoku. Německý skok s vrutem

a jak se to všechno jmenuje.“

402

„Vzpomínáš si na další obrázky?“

„Několikrát nakreslila mě. Kde ty kresby jsou, to nevím. Ale

byly dobře udělané.“

Wallander si ulomil kus sladké buchty a namočil si sousto do

kávy. Hans se podíval na hodinky. Muzikant pod Wallanderový

ma nohama dál vyluzoval neslyšnou hudbu.

„Ještě jsem úplně neskončil,“ řekl. „Chci se zeptat na matčiny

názory. Politické, společenské, ekonomické. Co si myslela o Švédsku?“

„U nás doma se o politice nikdy nemluvilo.“

„Nikdy?“

„Jeden z rodičů třeba řekl: Švédská armáda už není schopná

nás ubránit. A ten druhý třeba odpověděl: Za to můžou komunis

ti. Pak už o tom nemluvili. Ty repliky mohl říct jeden jako druhý.

Byli samozřejmě konzervativní, o tom už jsme mluvili. Nebylo

ani pomyšlení, že by volili jinou stranu než konzervativce ze strany umírněných. Daně jsou vysoké, Švédsko přijímá moc přistě

hovalců a ti potom akorát dělají na ulici nepokoje. Myslím, že se dá říct, že přemýšleli přesně tak, jak by člověk čekal.“

„Nic nevybočovalo?“

„Nic, co bych si pamatoval.“

Wallander přikývl a snědl druhou půlku buchty.

„Teď něco o vzájemném vztahu tvých rodičů,“ řekl, když do

žvýkal sousto. „Jaký byl?“

„Dobrý.“

„Nikdy se nehádali, nenadávali si?“

„Ne. Dalo by se říct, že opravdu jeden druhého milovali. Zpětně jsem přemýšlel nad tím, že jsem jako dítě nikdy neměl strach, že se třeba rozvedou. Prostě to vůbec nepřipadalo v úvahu.“

„Ale nikdo přece nežije bez sebemenšího konfliktu?“

„Oni dva ano. Pokud se tedy nehádali, když jsem spal a nemohl

je slyšet. Ale to se mi nechce věřit.“

Wallander neměl připravené další otázky. Ale pořád se neměl

k odchodu.

403

4. díl /// iluze

„Je ještě něco, co bys mi o matce řekl? Byla přátelská a taky

tajuplná, snad až záhadná, tohle o ní teď víme. Ale abych byl

upřímný, tak toho o ní víš překvapivě málo.“

„Taky jsem si to uvědomil,“ řekl Hans s výrazem, který Wallan

der pochopil jako bolestně upřímný. „Vlastně mezi námi nikdy

nedošlo k nějakému sdělování velkých důvěrností. Nikdy nesle

vila z určitého odstupu, který mezi námi byl. Když jsem si ublí

žil, samo zřejmě mě utěšila. Ale teď zpětně si uvědomuju, že jí to bylo skoro zatěžko.“

„Byl v jejím životě nějaký jiný muž?“

Wallander si tu otázku předem nepřipravil. Ale když teď za

zněla, připadala mu naprosto přirozená.

„Nikdy. Nemyslím, že by v tom manželství byla nevěra. Ani

z jedné strany.“

„A než se vzali? Co víš o tomhle období?“

„Mám takový dojem, že nikdy nikoho jiného neměli, protože

se seznámili hrozně brzo. To myslím vážně. Ale samozřejmě to

nemůžu vědět jistě.“

Wallander strčil zápisník zpátky do kapsy bundy. Nezapsal

si ani slovo. Nebylo co zapisovat. Věděl stejně málo, jako když sem přišel.

Vstal. Ale Hans zůstal sedět.

„Můj otec,“ řekl „On vám tedy volal? Žije, ale nechce se niko

mu ukázat?“

Wallander se zase posadil. Kytarista pod jeho nohama už tam

nebyl.

„Není pochyb, že volal on. Nebyl to nikdo, kdo by napodobil

jeho hlas. Řekl, že je v pořádku. Svoje jednání nijak nevysvětlil.

Jen chtěl, abyste věděli, že žije.“

„Vážně ani nenaznačil, kde je?“

„Ne.“

„Jaký jste z toho měl dojem? Je daleko? Volal z pevné linky,

nebo z mobilu?“

„To nemůžu říct.“

404

„Protože nechcete, nebo neumíte?“

„Neumím.“

Wallander se znovu zvedl. Vyšli z prosklené místnosti. Když

procházeli kolem zasedačky, dveře byly zavřené, ale hlasitý rozhovor uvnitř pokračoval. V recepci se rozloučili.

„Byl jsem vám k užitku?“ zeptal se ještě Hans.

„Byl jsi upřímný,“ odpověděl Wallander. „To je jediné, co můžu

žádat.“

„Diplomatická odpověď. Takže jsem vám nedal to, v co jste

doufal.“

Wallander rezignovaně rozhodil rukama. Prosklené dveře se

rozjely do stran. Na odchodu zamával. Výtah ho nehlučně do vezl k východu. Auto měl zaparkované na ulici vedoucí k Novému

královskému náměstí. Bylo vedro, a tak si sundal bundu a roze

pnul si košili.

Znenadání, aniž na to byl připravený, získal dojem, že ho někdo sleduje. Otočil se. Na ulici bylo plno lidí. Žádný obličej mu nebyl povědomý. Po sto metrech se zastavil před výlohou a prohlížel si luxusní dámskou obuv. Přitom pošilhával zpátky směrem, od

kud přišel. Nějaký člověk tam stál a díval se na hodinky. Pak si přehodil svrchník z pravé ruky na levou. Wallander měl pocit, že si ho pamatuje od chvíle, kdy se otočil poprvé. Vrátil se k prohlížení výlohy. Muž prošel za jeho zády. O tomhle s ním mluvil Rydberg. Člověk nemusí být pokaždé jenom za tím, koho sleduje. Klidně může být i před ním. Wallander odpočítal dalších sto kroků. Pak se znovu zastavil a otočil se. Tentokrát nikdo neupoutal jeho pozornost. Muž se svrchníkem byl pryč. Když došel Wallander až k autu, otočil se potřetí. Lidi, které viděl chodit sem a tam, mu byli naprosto neznámí. Potřásl hlavou. Muselo se mu

to zdát.

Přejel dlouhý most, v motorestu Fars Hatt si udělal přestávku

a pak jel přímou cestou domů.

405

4. díl /// iluze

Když vystoupil z auta, najednou se mu zatemnila paměť. Stál tam s hlavou prázdnou a klíčky v ruce. Kapota byla teplá. Zmocnila se ho panika. Kde teď byl? Jussi štěkal a skákal za plotem. Wallander na psa zíral a zároveň se snažil vzpomínat. Podíval se na klíč ky od auta, na auto, jako by mu ty věci mohly napovědět. Trvalo mu skoro deset příšerných minut, než křeč povolila a vzpomněl

si. Byl zbrocený potem. A bude to jenom horší, pomyslel si. Mu

sím zjistit, co se to se mnou děje.

Vybral ze schránky poštu a sedl si k zahradnímu stolu. Ještě

pořád byl otřesený z toho, jak ho přepadl záchvat zapomnění.

Teprve když nakrmil Jussiho, všiml si, že mezi novinami ze

schránky leží dopis. Nebylo tam jméno ani adresa odesílatele.

Písmo nepoznával.

Když dopis otevřel, uviděl, že je psaný rukou a jeho pisatelem

je Hakan von Enke.

406

35

Dopis byl odeslaný z Norrköpingu a jeho obsah zněl takto:

V Berlíně žije člověk jménem George Talboth. Je to Američan a kdysi pracoval na velvyslanectví ve Stockholmu. Mluví plynně švédsky a je považovaný za odborníka přes vztahy Skandinávie se Sovětským svazem a dnešním Ruskem. Seznámil jsem se s ním už na konci šedesátých let, když přijel poprvé do Stockholmu a několikrát doprovázel tehdejšího vojenského atašé Hotchinsona na různých recepcích a návštěvách, mimo jiné na Berze. Dobře jsme spolu vycházeli, on i jeho žena hráli bridž, a začali jsme se blíž stýkat. Posléze jsem pochopil, že je spojený s CIA. Nikdy se ovšem nepokusil vylákat ze mě důvěrné informace, o kterých jsem nesměl mluvit. Kolem roku 1974, možná o nějaký rok později, dostala jeho žena Marilyn rakovinu a krátce nato zemřela. Pro George to byla tragédie. Měl se svou ženou snad ještě bližší vztah než já s Louisou.

Chodil k nám na návštěvu stále častěji, skoro každou neděli a obvykle i v týdnu. V roce 1979 se přesunul k diplomatické misi v Bonnu a po odchodu do penze v Německu zůstal, jen se přestěhoval do Berlína. Je samozřejmě možné, že pořád, tak trochu „bokem“, prokazuje své zemi různé služby. Nic o tom ale nevím.

Naposledy jsem s ním po telefonu mluvil v prosinci. I když už je mu sedmdesát dva let, pořád je bystrý, co se intelektu týče. Podle něho je studená válka realitou i dnes. Když se rozpadlo sovětské impérium, strhla se revoluce, která v mnoha směrech zemí otřásla stejně jako události z roku 1917. Ale podle George to byl jen dočasný ústup, dočasné oslabení. Dnes má dojem, že se jeho názor potvrzuje, Rusko sílí a bude na své okolí klást stále větší požadavky. Dovolil jsem si mu napsat několik řádků a požádal ho, aby tě kontaktoval. Jestli může někdo pomoct při hledání odpovědi na to, co se stalo Louise, pak je to on. Doufám, že se nebudeš zlobit, že se tímhle způsobem snažím přispět k tvému nepochybně upřímnému úsilí.

S uctivým pozdravem, Hakan von Enke.

407

4. díl /// iluze

Wallander položil psaní na stůl. Oceňoval, že mu Hakan von Enke chce zprostředkovat další kontakty. Ale ten dopis se mu stejně nelíbil. Zase měl pocit, že něco nedokáže prohlédnout. Přečetl si ho znovu, pomalu, jako by opatrně kráčel přes minové pole. Dopisy je třeba luštit, řekl mu jednou Rydberg. Člověk musí vědět, co dělá, zvlášť když daný dopis může mít význam při vyšetřování zločinu.

Ale co se dá luštit tady? Všechno tu stojí černé na bílém. Wallander se přesunul od jídelního stolu k počítači a zadal do googlu jméno George Talboth. Vyjela mu řada odkazů, ale žádný ho nikam nedovedl. Spíš jen aby zatlačil hlavou proti zdi, napsal pak do vyhledávače heslo CIA a k jeho úžasu mu to nabídlo stránky nějakého kulinářského institutu. Samozřejmě vedle skutečné CIA.

Nechal počítač být a šel si změřit cukr. Tentokrát nebyl s výsledkem tak spokojený, naměřil si 10,2. To byla příliš vysoká hodnota. Zanedbával jak užívání metforminu, tak dávky inzulinu. Ná sledná prohlídka ledničky ukázala, že musí v nejbližších dnech

doplnit zásoby léků.

Každý den polykal nejmíň sedm různých pilulek, na cukrov

ku, krevní tlak i cholesterol. Nelíbilo se mu to, považoval to za porážku. Spousta jeho kolegů nebrala ani tabletku, aspoň podle

toho, co říkali. Rydberg svého času odmítal jakékoliv chemické

prostředky. Dokonce si nevzal nic ani proti bolestem hlavy, kterými často trpěl. Každý den si plním tělo spoustou chemikálií,

o kterých vlastně vůbec nic nevím, pomyslel si. Důvěřuju svým

doktorům a farmaceutickým firmám, aniž bych se pozastavil nad

tím, co mi předepisují.

Dokonce ani Lindě o všech těch tubách nic neřekl. Stejně

tak netušila, že si píchá injekce s inzulinem. Sice mu ledničku kon trolovala, ale léky schoval za několik skleniček s mangovým čatní, o kterých věděl, že se jich nedotkne.

Ještě si dopis několikrát přečetl, aniž objevil něco jiného, než co se v něm psalo. Hakan von Enke mu neposlal žádný tajný vzkaz.

408

V sedm hodin přišel na nečekanou návštěvu jeho nejbližší

soused Olofsson. Bylo z něj cítit krmení pro dobytek. Byl to kus chlapa a chybělo mu pár zubů, jako by to nebyl zemědělec ze Ska

ne, ale spíš hokejista. Teď se přišel zeptat na ten kus pole, který Wallanderovi patří a leží ladem. Nemohl by si ho pronajmout?

Jeho vnučka má k narozeninám dostat poníka a on by na příští

rok potřeboval malou pastvinu. Wallander samozřejmě souhla

sil a odmítl si za to cokoliv vzít. Stačí, že mu tak často hlídají Jussiho. Olofsson byl výřečný člověk a Wallander pochopil, že

neodejde, dokud si předtím nesednou a nevypijí kávu. Mluvili

o počasí a větru a zaběhlých mladých býčcích. Olofsson byl zvě

davý a začal se vyptávat na různé zločiny, o kterých četl v Ystadském zpravodaji. Bylo už skoro deset hodin, když konečně zvedl své hřmotné tělo ze židle a odkráčel k traktoru. Dohodu o pastvině stvrdili stiskem ruky. Když se Wallander vrátil do domu, byl na smrt unavený. Dopis od von Enkeho ležel na stole. Zno

vu se do něj začetl, ale v polovině ho odložil. Marně hledal něco, co neexistovalo.

V noci se mu zdálo o otci. Stál na tom malém kousku polnosti,

kterou Wallander slíbil Olofssonovi, a poplácával svůj malířský stojan, jako by to byl kůň.

Krátce po sedmé ráno vstal a vzápětí se rozezněl telefon. Pomyslel si, že takhle brzo to nemůže být nikdo jiný než Linda, obzvlášť teď, když má dovolenou. Zvedl sluchátko.

„To je Knut Wallander?“

Byl to mužský hlas. Mluvil výtečnou švédštinou, ale Wallan

der přesto zaznamenal lehký nádech cizího přízvuku.

„Předpokládám, že mluvím s Georgem Talbothem,“ řekl. „Čekal

jsem, že se ozvete.“

„Tykej mi. Já jsem George a ty Knut.“

„Ne Knut. Kurt.“

„Kurt. Kurt Wallander. Hrozně si pletu jména. Kdy sem při

jedeš?“

409

4. díl /// iluze

Wallandera ten dotaz překvapil. Co tomu člověku vlastně Ha

kan napsal?

„Neměl jsem v úmyslu jet do Berlína. Teprve včera mi přišel

dopis, kde se o tobě píše.“

„Hakan mi napsal, že sem určitě přijedeš.“

„Proč nemůžeš přijet ty do Skane?“

„Nemám řidičák. A letadla a vlaky mě nudí.“

Američan bez řidičáku, pomyslel si Wallander. To musí být

hodně zvláštní člověk.

„Možná ti můžu pomoct,“ pokračoval George Talboth. „Znal

jsem Louisu. Stejně dobře, jako jsem znal Hakana. Navíc si byla blízká s mou ženou Marilyn. Často spolu chodily na čaj. Marilyn mi pak vždycky vyprávěla, o čem si povídaly.“

„A o čem?“

„Louisa mluvila skoro pokaždé o politice. Marilyn to až tak

nezajímalo. Ale zdvořile poslouchala.“

Wallander se zamračil. Neříkal Hans pravý opak? Jeho matka

údajně nikdy o politice nemluvila, jedině prostřednictvím úseč

ných komentářů, které si vyměňovala se svým manželem.

Nápad zajet za Talbothem do Berlína se mu najednou zalíbil.

Nebyl tam od pádu východního Německa. V polovině osmde

sátých let byl dvakrát ve východním Berlíně, jel tam s Lindou,

když měla svoje divadelní období a umanutě trvala na výletu

za Berliner Ensemble. Ještě teď si s nechutí vybavoval, jak vý

chodoněmecká pohraniční stráž rozrazila dveře do spacího va

gonu a požadovala po něm pas. Při obou příležitostech bydleli

v hotelu na Alexandrově náměstí. Wallander se tam pokaždé

cítil sklesle.

„Vlastně bych mohl přijet,“ prohlásil. „Vezmu si auto.“

„Bydlet budeš u mě,“ řekl Georg Talboth. „Mám byt v Schöne

bergu. Kdy přijedeš?“

„Kdy se to hodí?“

„Jsem vdovec. Hodí se mi to, kdy se to hodí tobě.“

„Pozítří?“

410

„Dám ti na sebe telefon. Zavolej, až se budeš blížit k Berlínu, budu tě po městě navigovat. Jíš ryby, nebo maso?“

„Oboje.“

„Víno?“

„Červené.“

„Tím pádem vím všechno, co potřebuju. Máš tužku?“

Wallander si telefonní číslo napsal na okraj von Enkeho do

pisu.

„Budu se těšit,“ řekl Talboth. „Pochopil jsem správně, že tvoje dcera je provdaná za mladého Hanse von Enkeho?“

„Ne tak docela. Mají spolu dceru, Kláru. Ale ještě nejsou

svoji.“

„Vem s sebou fotku vnučky.“

Wallander se rozloučil. Klářiny fotografie měl všude možně

po domě. Vzal dvě, které visely přišpendlené v kuchyni, a položil je na stůl vedle pasu. Nasnídal se a přitom studoval atlas, aby si udělal představu, jak daleko je to do Berlína od trajektu v Sassnitzu. Pak zavolal do přístavu v Trelleborgu, aby zjistil platný jízdní řád. Časy si zapsal a těšil se na lákavý výlet. Tohle léto si budu pamatovat díky všem cestám, co jsem jich s autem podnikl, pomyslel si. Jako když byla Linda malá a o dovolené jsme jezdili autem do Dánska, ale i na Gotland a jednou až do Hammerfestu

na sever Norska.

Třiadvacátého července nasedl do auta a vyrazil podél pobřeží do Trelleborgu, na trajekt a na kontinent. Lindě řekl jen to, že si dopřeje pár dní volna v Berlíně. Nepoložila mu žádnou podezíravou otázku, jen podotkla, že mu závidí. V televizi viděl, že v Berlíně a v celé střední Evropě panují rekordní horka.

Rozhodl se nejet rovnou do Berlína. Sjede z dálnice a ubytuje

se v nějakém menším hotelu. Nikam nepospíchal.

Na trajektu se najedl. U stolku seděl s upovídaným řidičem

kamionu, který mu vykládal, že veze do Drážďan několik tun

psího krmiva.

411

4. díl /// iluze

„Proč mají němečtí psi žrát granule ze Švédska?“ zeptal se

Wallander.

„To je otázka. Ale není to ten volný trh?“

Wallander vyšel nahoru na palubu. Úplně chápal, proč chce

tolik lidí pracovat na lodi. Zrovna jako Hakan von Enke, i když ten trávil dlouhá období pod mořskou hladinou. Proč zrovna

kapitán ponorky? pomyslel si. Na druhou stranu určitě existuje

spousta lidí, kterým vrtá hlavou, proč se někdo dává k policii.

Rozhodně to platilo pro mého otce.

Před Sassnitzem zajel na parkoviště, převlékl si košili a vzal

si kraťasy a sandály. Na okamžik ho zaplavilo štěstí při pomyš

lení, že může zastavit, kde chce, ubytovat se, kde chce, najíst se, kde chce. Takhle vypadá svoboda, pomyslel si a usmál se vlastní patetické myšlence. Postarší policajt na útěku, puštěný z vlastního řetězu.

Dojel až do Oranienburgu, těsně před Berlínem, a teprve tam

se rozhodl přenocovat. Chvíli hledal vhodný hotel, až si vybral Kronhof, který ležel na okraji města. Recepční byl starší pán

s hustým knírem. Když se dozvěděl, že Wallander je ze Švédska,

prozradil mu, že často uvažuje o tom, že by si někde ve švéd

ských lesích koupil chalupu. Neměl by pan Wallander třeba ná

pad na vhodné místo?

„Smaland,“ odpověděl Wallander. „Tam je po lesích spousta

prázdných domů, které čekají na nového majitele.“

Dostal rohový pokoj ve třetím patře. Místnost byla velká, se

spoustou bytelného a pochmurného nábytku. Ale Wallander byl

spokojený. Bydlel až nahoře, nikdo mu v noci nebude dupat nad

hlavou. Natáhl si dlouhé kalhoty a pak se několik hodin toulal

městem, vypil si kávu, nahlédl do obchodu se starožitnostmi

a nakonec se vrátil do hotelu. Bylo pět hodin. Měl hlad, ale rozhodl se s jídlem počkat. Lehl si na postel a vzal si křížovkářský časopis. Vyluštil pár slov a usnul. Vzbudil se v půl osmé. Sešel dolů do restaurace a posadil se k rohovému stolu. V jídelně bylo málo hostů, večer teprve začínal. Servírka mu přinesla jídelní 412

lístek. Něčím mu připomínala Fanny Klarströmovou. Dal si ví

deňský řízek a k pití víno. Hostů přibývalo, většinou vypadali, že se znají. Jako dezert si objednal čokoládový krém, i když věděl, že takhle sladká jídla by neměl. Vypil ještě jednu skleničku vína a zaznamenal, že začíná mít špičku. Ještě že u sebe nemám pistoli, kterou bych tu mohl zapomenout, pomyslel si. Tady mě zítra dopoledne žádný rozčilený Martinsson nevyhmátne.

Když minula devátá, zaplatil a šel na pokoj, svlékl se a ulehl do postele. Ale usnout nemohl. Zničehonic byl neklidný, připadal

si jako lovná zvěř. Dobrý pocit z večeře bez cizí společnosti byl tentam. Nakonec to vzdal, znovu se oblékl a vrátil se do restaurace. Měli tam oddělený bar. Zamířil tam a objednal si skleničku vína. U pultu stálo několik starších mužů a popíjeli pivo. Stoly byly prázdné, až na ten nejblíž k němu. U něj seděla žena ve věku něco po čtyřicítce. Pila víno a ťukala do mobilu esemesku.

Usmála se na něj. On úsměv opětoval. Připili si na zdraví. Žena se dál věnovala telefonu. Wallander si objednal další skleničku vína. Objednal i pro ni. Poděkovala, telefon schovala a přesunula se k jeho stolu. Bídnou angličtinou jí řekl, jak se věci mají, že je ze Švédska a cestuje do Berlína. Jelikož si nebyl jistý, jak se Kurt vyslovuje anglicky, řekl, že se jmenuje James.

„To je švédské jméno?“ zeptala se.

„Moje matka byla z Irska,“ prohlásil.

Usmál se vlastní lži a zeptal se, jak se jmenuje ona. Isabel,

dozvěděl se. Pověděla mu, že Berlín za několik málo let Oranienburg pohltí. Wallander si prohlížel její obličej. Působila dojmem utahané ženské a byla přehnaně nalíčená. Najednou ho napadlo, jestli to třeba není profesionálka a tenhle bar je její rajon. Ale rozhodně není vyzývavě oblečená, pomyslel si. Navíc nejdu po

prostitutkách.

Co je vlastně zač, tahle Isabel, kterou pozval na skleničku?

Řekla, že je floristka, je sama, má dvě dospělé děti a bydlí v bytě, který popsala jako sehr schön, v nájemním domě blízko parku, 413

4. díl /// iluze

a prozradila i to, kudy se k němu jde. Jenže Wallandera nezají

maly ani parky, ani popisy cesty. Přitahovala ho, už si ji představoval nahou u sebe v pokoji a taky měl v úmyslu ji tam dostat.

Všiml si, že je opilá, a cítil, že už by taky neměl pít. Přiblížila se půlnoc, bar se vylidnil, muž za pultem vyzval hosty k posledním objednávkám. Wallander si řekl o účet a zároveň ženu pozval na další skleničku k sobě na pokoj. Bylo to poprvé během večera,

kdy se zmínil, že bydlí přímo v hotelu. Nevypadala překvape

ně, možná už to věděla. Že by mezi barem a recepcí existovaly

neviditelné komunikační kanály? Ale Wallanderovi to bylo fuk,

zaplatil účet, dal číšníkovi vysoké spropitné a přes prázdnou recepci si ženu odvedl k sobě. Teprve když zavřel dveře, svěřil se jí s hořkou skutečností, že ji nemá na co pozvat. V žádné skříni se neskrýval minibar, hotel takový luxus neposkytoval, a zrovna tak tu nefungovala pokojová služba. Ale žena pochopila, oč jde, znenadání ho objala a Wallander pocítil divokou touhu, kterou naprosto nedokázal ovládnout. Skončili v posteli. Nepamatoval

si, kdy naposledy s někým spal, a v těle téhle Isabel se pokusil znovuobjevit Baibu i Monu a všechny další ženy, na které už

dávno zapomněl. Šlo to závratně rychle, a když pak pocítil nový nával žádosti, žena už spala. Nedala se vzbudit. Pokoušet se milovat se spící a chrápající ženou bylo přece jen za hranicí toho, co si dokázal představit. Neměl jinou volbu než taky usnout, což udělal, s rukou zasunutou mezi její zpocená stehna.

Když se za svítání probudil, ruku tam pořád ještě měl. Bo

lela ho hlava, jazyk se mu lepil na patro a Wallander se bez vá

hání rozhodl, že musí z pokoje i od Isabel spící po jeho boku

okamžitě uniknout. Tiše se oblékl, došlo mu, že by si rozhod

ně neměl sedat za volant, ale prostě si neuměl představit, že

by tu zůstal. Vzal zavazadlo a sešel do recepce, kde na lehát

ku pod staromódní skříní na klíče spal mladý recepční. Wallan

der zavolal a mladík se vzbudil. Vyřídili placení a Wallander dostal drobné nazpátek. Položil na pult klíč spolu s desetieurovou bankovkou.

414

„Na pokoji spí ještě jedna žena. Doufám, že to bude stačit

i za ni?“

„ Alles klar,“ zívl mladík.

Wallander chvatně došel k autu a vyrazil směrem na Berlín.

Jel jen kousek, než narazil na parkoviště. Tam zastavil a schoulil se na zadním sedadle, aby se vyspal. Kvůli nočním událostem měl těžké výčitky svědomí. Přesvědčoval sám sebe, že se nic tak hrozného nestalo. Přece jenom po něm nechtěla peníze. A snad jí nepřipadal až tak odporný.

Vzbudil se v devět hodin a pokračoval po dálnici k Berlínu. Za

stavil u jednoho motelu a zavolal Georgi Talbothovi. Talboth měl před sebou mapu a brzo si na ní našel, kde přesně Wallander je.

„Jsem tam za hodinu,“ řekl. „Sedni si venku, je krásně.“

„Jak se sem dostaneš? Myslel jsem, že nemáš řidičák?“

„To se zařídí.“

Wallander si koupil kávu v papírovém kelímku a sedl si do stí

nu před restaurací. Přemýšlel, jestli se Isabel už vzbudila a jestli dumá nad tím, kam se poděl. Z jejich neohrabaného a pragmatického milostného setkání si nepamatoval skoro nic. Došlo k němu vůbec? Vybavoval si jenom matné útržky a to, co před sebou vi

děl, ho leda uvádělo do rozpaků.

Šel si dolít kávu a přikoupil si obloženou housku zatavenou

do igelitu. Jako bych kousal do hadru na nádobí, pomyslel si.

Vnutil do sebe půlku housky a zbytek hodil holubům, kteří zo

bali kolem.

Hodina uplynula, a pořád nebyl v dohledu někdo, kdo by se

sháněl po švédském kriminálním komisaři. Uběhla další čtvrt

hodina. Konečně u recepce motelu zastavil černý mercedes. Auto

mělo diplomatickou poznávací značku. Wallander pochopil, že

dorazil George Talboth. Z auta vystoupil muž v bílém obleku

a slunečních brýlích. Rozhlédl se a hned Wallandera zaznamenal.

Došel k němu a brýle si sundal.

„Kurt Wallander?“

415

4. díl /// iluze

„To jsem já.“

George Talboth měl skoro dva metry, byl podsaditý a stiskem

ruky by Wallandera uškrtil, kdyby mu ji místo pravice obemkl

kolem krku.

„Silnice byly ucpanější, než jsem myslel. Omlouvám se za zpož

dění.“

„Udělal jsem, cos mi řekl. Užíval jsem si krásné počasí. Na ho

diny jsem nemyslel.“

George Talboth zvedl ruku a zamával na mercedes s nevidi

telným řidičem. Auto odjelo.

„Když potřebuju pomoc, tak ji dostanu,“ ozřejmil. „Pojedeme?“

Nasedli do Wallanderova peugeota. Talboth se ukázal jako

živá navigace a bez zaváhání vedl Wallandera přímo do houst

noucího provozu. Za hodinu a něco zastavili před krásným byto

vým domem v městské části Schöneberg. Wallander si pomyslel,

že to je jeden z mála domů, který přežil konec druhé světové

války, kdy se Hitler zastřelil ve svém bunkru a Rudá armáda

se probíjela městem čtvrť za čtvrtí. Talboth bydlel v nejvyšším patře a jeho byt měl šest pokojů. Velká ložnice, kterou dostal

Wallander, měla výhled do parčíku.

„Pár hodin tě tu nechám,“ oznámil Talboth. „Mám nějaké vy

řizování.“

„Já se zabavím.“

„Až se vrátím, budeme mít spoustu času. Tady blízko je italská

restaurace, kde výtečně vaří. Budeme mít čas si promluvit. Jak

dlouho tu zůstaneš?“

„Moc dlouho ne. Vlastně jsem myslel, že bych jel zítra.“

George Talboth energicky zavrtěl hlavou.

„Nepřichází v úvahu. Do Berlína se prostě na takovou chvilku

nejezdí. To by byla urážka města, které vidělo velký kus tragických světových dějin.“

„Promluvíme si o tom později,“ vykroutil se Wallander. „Ale

jak jsi před chvílí řekl, i staří muži mají nějaké záležitosti k vy

řizování.“

416

George Talboth se s tou odpovědí spokojil, ukázal hostu kou

pelnu, kuchyň a rozlehlý balkon, načež odešel. Wallander šel

k oknu a pozoroval ho, jak nasedá do téhož černého mercedesu.

Vyndal z ledničky láhev piva a na balkoně ji do sebe nalil. Byl to jeho způsob rozloučení se ženou, kterou poznal večer předtím.

Teď už nebude existovat, snad jen jako dotěrná vzpomínka ve

snech. Takhle to bývalo. O ženách, které opravdu miloval, se mu nezdávalo. Ve snech se mu zjevovaly jen ty, se kterými měl nějaký více či méně traumatický zážitek.

Pomyslel si, že si vlastně pamatuje to, co chce zapomenout,

a zapomíná to, co by si měl pamatovat. Na jeho způsobu života je něco vyloženě špatně. Zajímalo by ho, jestli to takhle mají všichni. O čem se zdá Lindě? A o čem Martinssonovi? Anebo jaké sny má Lennart Mattson, jeho snaživý šéf?

Vypil ještě jedno pivo, začal být trochu vláčný a šel si napustit vodu do vany. Když z ní vylezl a vzal si čisté oblečení, měl hned lepší náladu.

George Talboth se vrátil za dvě hodiny. Posadili se na balkoně, který se už ponořil do stínu, a zabrali se do rozhovoru.

A právě v tu chvíli si Wallander na venkovním stole všiml ob

lázku. Ten kamínek naprosto jednoznačně poznal.

417

4. díl /// iluze

36

Jedna otázka pronásledovala Wallandera celou dobu, co u George

Talbotha byl. Všiml si, že Wallander kámen zaznamenal? Nebo

ne? Když druhý den odjížděl domů, nebyl si jistý. Ale měl za to, že George Talboth je člověk s bystrýma očima. A vzadu za očima

mu to taky pracuje rychle, pomyslel si. Jeho mozek rozhodně ne

ochabuje ani netrpí sešlostí věkem. Občas sice vypadá, jako by

ho věci nezajímaly, a působí až netečně, ale to si člověk nesmí plést s nedostatkem pozornosti.

Jistý si byl jedině tím, že kámen, který původně ležel na stole v pracovně Hakana von Enkeho, teď leží u Talbotha na balkoně.

Nebo je to jeho dokonalá kopie.

Teorie s kopií se dala použít i na samotného Talbotha. Už u mo

telu měl Wallander pocit, že George Talboth se někomu podobá,

že má dvojníka. Ne že by toho druhého znal přímo osobně. Spíš

to byl někdo, koho jednou viděl, a nemohl si teď vzpomenout,

kdo to byl, ani kdy.

Teprve večer, těsně předtím, než se šli najíst, na to Wallander přišel. Talboth se podobal herci Humphreymu Bogartovi. Jen byl

vyšší a v koutku úst mu nevisela věčná cigareta. Ale ta podoba

nebyla jen vnější, i v jeho hlase Wallander zaznamenal něco, co mu připomnělo Poklad na Sierra Madre a Africkou královnu.

Říkal si, jestli si je toho Talboth vědom, a tipoval, že ano. Pů

sobil dojmem člověka, který má o všem přehled.

Než se usadili na balkoně, Talboth ukázal, že má taky v klo

bouku nečekaná překvapení. Otevřel jedny dveře, které byly do

sud zavřené. Za nimi stálo obrovské akvárium s třpytivými ryb

kami, celé hejno červených a modrých barev, které se neslyšně

prohánělo za tlustým sklem. Místnost byla plná kanystrů a gu

mových hadic. Ale co Wallandera dostalo, bylo dno akvária, kde

se křižovaly geniálně zkonstruované tunely a v nich po uzavře

ných okruzích fofrovaly elektrické vláčky. Tunely byly průhledné, 418

jako sklo za sklem. Dovnitř nepronikla ani kapka vody. Vláčky

uháněly kolem dokola, aniž by si rybky nad nimi byly vědomy,

že po dně jejich umělého moře vede železnice.

„Ten tunel je téměř identickou kopií tunelu mezi Doverem

a Calais,“ ozřejmil Talboth. „Když jsem ten model stavěl, využil jsem originální nákresy a určité konstrukční detaily.“

Wallander si přitom vzpomněl na Hakana von Enkeho, který

v odlehlé chatě sedí nad lodí v láhvi. Kromě přátelství je mezi nimi i jistá spřízněnost, pomyslel si. Ale nedovedu říct, co to znamená.

„Baví mě pracovat rukama,“ pokračoval Talboth. „Není dobré

používat jenom mozek. Máš to taky tak?“

„To asi nemůžu tvrdit. Můj otec byl zručný. Ale já jsem to po

něm nepodědil.“

„Co dělal otec?“

„Vyráběl obrazy.“

„Takže to byl umělec? Proč říkáš vyráběl?“

„Můj otec byl trochu zvláštní,“ řekl Wallander. „Vlastně malo

val celý život jen jeden motiv. Není toho moc k vyprávění.“

Talboth zaznamenal Wallanderovu nechuť o tom mluvit a už

se dál nevyptával. Sledovali klidné pohyby ryb a vlaky řítící se tunelem. Wallander si všiml, že se nepotkávají pořád na stejném místě. Docházelo tam k posunu, zpočátku skoro neznatelnému.

Taky viděl, že na určitém úseku jezdí vláčky po stejné koleji. Zaváhal, ale pak se na svůj postřeh zeptal. Talboth přikývl.

„Vidíš dobře,“ řekl. „Je to tak. Vytvořil jsem v systému drobné zdržení.“

Z jedné police vzal přesýpací hodiny, kterých si Wallander

předtím nevšiml.

„Tady mám písek ze západní Afriky,“ řekl Talboth. „Abych byl

zeměpisně přesný, je z pláží na ostrovech v malém souostroví

jménem Buback. Leží u GuinejeBissau, země, kterou skoro ni

kdo nezná, dokonce ani podle jména. Jeden starý anglický ad

mirál se kdysi rozhodl, že to bude nejlepší písek pro anglickou 419

4. díl /// iluze

flotilu, tehdy se ještě pro měření času používaly přesýpací ho

diny. Kdybych je otočil v okamžiku, kdy zapnu proud a vlaky se

rozjedou, zjistil bys, že jeden vlak dohoní druhý přesně za padesát devět minut. Občas to dělám, abych zkontroloval, že písek

v hodinách neteče pomaleji nebo že v transformátoru neklesá

napětí.“

Jako malý kluk Wallander toužil po vlastním vláčku Märklin.

Ale otec neměl peníze na to, aby mu ho koupil. Vláčky jako ty, co měl právě před sebou, pro něho ještě dnes představovaly jakýsi

nesplnitelný sen.

Sedli si na balkon. Bylo teplé letní odpoledne. Talboth přinesl ledově vychlazenou vodu a skleničky. Wallander si řekl, že nemá

jediný důvod nejít rovnou k věci. První otázka se nabízela sama.

„Co tě napadlo, když ses dozvěděl, že Louisa zmizela?“

Talbothovy jasné oči celou dobu mířily na Wallandera.

„Možná mě to zas tak nepřekvapilo,“ připustil.

„Proč ne?“

Talboth pokrčil rameny.

„Nemusím opakovat, co už víš. Hakanovo čím dál nesnesitel

nější podezření, teď už by se snad dalo říct jistota, že je ženatý s vlastizrádkyní. Říká se to tak? Moje švédština není úplně

správná.“

„Je to správně,“ přisvědčil Wallander. „Jestliže člověk dělá

špio na, většinou je zároveň vlastizrádce. Pokud se nevěnuje ně

jakým specifičtějším záležitostem, jako je průmyslová špionáž.“

„Hakan utekl, protože už to nemohl vydržet,“ pokračoval Tal

both. „Ukryl se, protože potřeboval čas na rozmyšlenou. Když

Louisa zmizela, už byl víceméně rozhodnutý. Chtěl odevzdat dů

kazy, které měl, vojenské zpravodajské službě. Všechno mělo jít podle pravidel. Nehodlal nějak chránit sebe a svou pověst. Samozřejmě věděl, že to postihne i Hanse. Ale nedalo se s tím nic dě lat. Nakonec to byla otázka cti. Když Louisa zmizela, ochromilo ho to. Začal se bát ještě víc. Těch několik telefonátů, které jsme 420

spolu měli, mě zneklidnilo. Skoro jako by trpěl stihomamem. Je

diné vysvětlení Louisina zmizení podle něj bylo, že mu manželka nějakým způsobem čte myšlenky. Měl strach, že přijde na to, kde se ukryl. A když ne ona, tak její zaměstnavatel z ruské rozvědky. Byl přesvědčený, že Louisa je pro ně pořád natolik důležitá, že ho bez váhání zabijí, aby ji ochránili. I když už byla na aktivní špionáž stará, bylo důležité, aby nevyšla najevo její identita.

Rusové samozřejmě nechtějí, aby se odhalilo, co všechno vědí.

Nebo nevědí.“

„Co sis pomyslel, když ses dozvěděl, že spáchala sebevraždu?“

„Ani na chvíli jsem tomu nevěřil. Považoval jsem za samozřej

mé, že ji někdo zavraždil.“

„Proč?“

„Odpovím otázkou. Proč by páchala sebevraždu?“

„Možná měla výčitky? Třeba jí došlo, jakému utrpení svého

muže vystavuje? Dá se vymyslet spousta důvodů. Při práci jsem

se setkal s mnoha případy, kdy si lidé vzali život z mnohem ba

nálnějších pohnutek.“

Talboth na okamžik zvažoval, co Wallander řekl.

„To máš možná pravdu. Vidím, že jsem ti nepopsal, jak ji vidím.

Já jsem Louisu znal. I když svoji osobnost z velké části skrývala, stejně jsem postupně poznal, jaká je. Nebyla ten typ člověka, který by spáchal sebevraždu.“

„Proč si to myslíš?“

„Někteří lidé toho prostě nejsou schopní. Je to jednoduché.“

Wallander zavrtěl hlavou.

„Moje zkušenost hovoří jinak,“ řekl. „Podle toho, co jsem viděl, může každý člověk za určitých nešťastných okolností svůj život

dobrovolně ukončit.“

„Nechci to zpochybňovat. Vylož si můj názor, jak chceš. Jsem

přesvědčený, že tvoje policejní zkušenosti jsou důležité. Ale mož

ná by člověk neměl tak úplně odepisovat zkušenosti získané bě

hem dlouhého života stráveného prací pro americkou zpravo

dajskou službu.“

421

4. díl /// iluze

„Teď víme, že byla zavražděna. Taky víme, že se v její kabelce

našel materiál špionážního charakteru.“

Talboth zvedl sklenici s vodou. Svraštil obočí a zase sklenici

položil, aniž se napil. Wallander měl najednou pocit, jako by na něm zpozoroval nějaký jiný druh bdělosti.

„To jsem nevěděl, že u ní objevili takové materiály.“

„Taky to nemáš vědět. Neměl jsem ti to říkat. Ale dělám to kvů

li Hakanovi. Předpokládám, že to zůstane mezi námi.“

„Nikomu nic neříkám. To se člověk ve zpravodajských služ

bách naučí. V den, kdy skončíš, nesmíš mít v hlavě vůbec nic.

Vyprázdníš si paměť, jako jiní lidé vyklidí skříň nebo psací

stůl.“

„Co mi řekneš, když ti povím, že Louisa byla pravděpodobně

otrávena způsobem, jaký se praktikoval ve východním Němec

ku? Aby se zamaskovala poprava a budilo to dojem sebevraždy.“

Talboth pomalu přikývl. Znovu si k ústům zvedl sklenici se

studenou vodou. Tentokrát se napil.

„To se dělá i v CIA,“ řekl. „Taky jsme celkem často museli likvidovat lidi. Takovým způsobem, aby si všichni mysleli, že to byla sebevražda.“

Wallandera nepřekvapilo, že se Talbothovi nechce do vyprá

vění o věcech, které nemají přímou souvislost s Hakanem a Loui

sou. Ale rozhodl se, že to dotáhne, kam až to půjde.

„Takže můžeme vyjít z toho, že Louisa byla zavražděna,“ řekl

nahlas.

„Mohla by to mít na svědomí švédská bezpečnostní služba?“

„Takhle to ve Švédsku nechodí. Navíc není důvod si myslet,

že ji odhalili. Jinými slovy nám chybí pachatel s věrohodným

motivem.“

Talboth si posunul proutěné křeslo do stínu. Chvíli seděl mlč

ky a jemně si hryzl spodní ret.

„Člověk by skoro řekl, že jde o drama ze žárlivosti,“ řekl na

jednou.

Prudce se v křesle narovnal.

422

„Pracovat ve Švédsku samozřejmě nebylo totéž jako sloužit

za železnou oponou, dokud ještě existovala,“ pokračoval. „Koho

tady na Východě odhalili, ten měl popravu prakticky jistou. As

poň pokud jsi nebyl tak důležitý, aby tě mohli použít pro výměnu.

Zrádce za zrádce. Když jsou špioni v terénu příliš dlouho, začnou někdy trpět duševní slabostí, jsou neustále připravení na to, že se prozradí jejich identita. Tlak je příliš silný. Proto se stává, že se pustí jeden do druhého. Násilí se obrátí dovnitř. Něčí úspěch může být příliš velký. To vzbudí závist. Spolupráci a loajalitu nahradí soupeřivost. V Louisině případě by se o tom dalo uvažovat.

Z jednoho velmi zvláštního důvodu.“

Teď byla řada na Wallanderovi, aby si posunul židli do stínu.

Naklonil se a vzal sklenici s vodou. Led v ní už roztál.

„Jak už ti vyprávěl Hakan, zvěsti o švédském špionovi kolo

valy dlouho,“ pokračoval Talboth. „CIA o tom věděla. Když jsem

pracoval při naší diplomatické misi ve Stockholmu, vynakládali

jsme na to spoustu peněz. Že někdo prodává švédská vojenská

tajemství Rusům, to byl pro nás a pro NATO problém. Pokud šlo

o technické inovace, švédský zbrojní průmysl byl na špici. Svolá

vali jsme kvůli té zneklidňující situaci pravidelná jednání se švédskými kolegy. Ale taky s lidmi z Anglie, Francie a Norska. Měli jsme co dělat s velmi schopným agentem. Taky jsme pochopili, že na švédské straně musí existovat nějaký mezičlánek, dodavatel. Někdo, kdo agentovi předává informace, a ten je posílá dál Rusům. Překvapovalo nás, že jsme nenašli žádnou stopu, nebo spíš švédští kolegové. Švédové měli shortlist s dvaceti jmény, všechno důstojníci z různých složek armády. Ale vyšetřovatelé nikam nedošli. A my jsme jim taky nedokázali pomoct. Jako bychom honili fantoma. Nějaká hlava otevřená vymyslela, že té

osobě budeme říkat Diana. Jako Fantomova snoubenka. Mně to přišlo jako nesmysl. Tehdy totiž nic nenasvědčovalo tomu, že

je v tom zapletená žena. Ale později se ukázalo, že ten pitomec nevědomky vymyslel trefné přirovnání. Tak každopádně situace

vypadala až do března 1987. Do osmnáctého března, abych byl

423

4. díl /// iluze

naprosto přesný. Ten den se stalo něco, co celou situaci šmahem převrátilo, pár důstojníků švédské rozvědky ty události poslaly k ledu a všechny nás to přivedlo na úplně jiné myšlenky. O tom ti asi Hakan nevyprávěl, co?“

„Ne.“

„Začalo to u Amsterdamu na tom velkém letišti Schiphol, jed

no časné ráno. U dveří letištní policie se objevil nějaký muž. Na sobě měl vytahaný oblek, bílou košili a kravatu. V ruce držel

malé cestovní zavazadlo, přes ně měl kabát, v druhé ruce klo

bouk. Musel působit dojmem, jako by přišel z jiné doby, jako

by vystoupil z černo bílého filmu doprovázeného pochmurnou

hudbou. Přijal ho policista, který byl na takový úkol vlastně pří

liš mladý. Ale bylo zrovna období chřipek, tak musel vypomoct

a teď před ním stál muž, který lámanou angličtinou žádal o azyl v Nizozemí. Ukázal ruský pas, kde stálo, že se jmenuje Oleg Linde. Nezvyklé ruské jméno, řeklo by se, ale bylo to tak. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl řídké vlasy a jizvu, která se mu táhla přes kořen nosu. Mladý policista, který ještě nikdy žádného žadatele o azyl z Východu neviděl, zavolal staršího kolegu, který věc přebral. Ještě než tenhle policista, křestním jménem se tuším jme noval Geert, stihl položit první otázku, začal Oleg Linde mluvit sám. Četl jsem ty výslechy tolikrát, že to nejdůležitější znám

snad nazpaměť. Linde byl důstojníkem KGB, patřil ke speciální

jednotce pro západní špionáž a žádal o politický azyl, jelikož se už dál nechtěl podílet na činnostech spojených s udržováním

rozpadajícího se sovětského impéria. Tohle byla jeho první slo

va. Pak přišla návnada, kterou měl připravenou. Věděl o spoustě sovětských špionů činných na Západě. Obzvlášť o několika velmi

schopných agentech se základnou v Nizozemí. Následně se o něj

postarali lidi od bezpečnosti. Odvezli ho do bytu v Haagu, ironií osudu to bylo kousek od budovy Mezinárodního soudu. Tam ho

rozebrali, jak to formulovali nizozemští kolegové. Netrvalo ani pár dní a měli jasno, že Oleg Linde je nefalšovaný. Jeho identitu tajili, ale okamžitě rozeslali zprávu kolegům po celém světě 424

a informovali je, že mají náramný kousek, vyloženou starožitnost. Nechce se někdo přijet podívat? Prozkoumat tu nádheru?

Z Moskvy přicházely zprávy, že v KGB je všechno vzhůru nohama,

všichni tam pobíhají jako vyděšení mravenci, když někdo rýpne

klackem do mraveniště. Oleg Linde byl jedním z lidí, kteří zkrátka zmizet nesměli. Ale teď byl pryč, slehla se po něm zem a KGB

se obávala nejhoršího. Když se jejich síť agentů v Nizozemí začala trhat, Moskva pochopila, že je právě tam. Začal s velkým výprodejem, jak jsme tomu říkali. A prodával levně. Chtěl jen nové jméno a novou totožnost. Co vím, odstěhoval se pak na Mauricius, usadil se ve městě s úžasným jménem Pamplemousse a živil se tam jako truhlář. Ten dobrý muž zřejmě před kariérou v KGB

dělal jemnou truhlařinu. Ale zrovna v tomhle si nejsem jistý.“

„Co dělá teď?“

„Odpočívá věčným spánkem. Umřel v roce 2006, rakovina. Na

Mauriciu se seznámil s mladou dámou, kterou si vzal za ženu

a měl s ní několik dětí. Ale o jejich životě nevím nic. Jeho pří

běh připomíná mimochodem jiného zběhlého agenta, kterému

říkali Boris.“

„O něm jsem slyšel,“ reagoval Wallander. „V těch letech to mu

selo působit skoro jako příval Rusů.“

Talboth vstal a zašel do bytu. Dole po ulici projelo několik hasičských aut se zapnutými sirénami. Talboth se vrátil s karafou po okraj plnou vody.

„To Linde nám sdělil, že špion, po kterém ve Švédsku tak dlou

ho pátráme, je ve skutečnosti žena,“ řekl, když se zase posadil.

„Neměl přístup k jejímu jménu, v KGB ji měli na starost lidé, kteří pracovali nezávisle na ostatních sekcích. V případě zvlášť cenných agentů se to tak dělalo. Ale byl si jistý, že to je žena. Nebyla prý zaměstnaná ani v armádě, ani ve zbrojním průmyslu. To tudíž znamenalo, že měla jednoho nebo možná víc dodavatelů

a ti ji zásobovali špeky, které pak prodávala dál. Z těch informací nevyplývalo, jestli byla špionkou z ideologických důvodů,

nebo jestli to byla čistě obchodní záležitost. Rozvědka vždycky 425

4. díl /// iluze

upřednostňuje agenty, kteří obchodují. Pokud je v tom příliš

ideo logického přesvědčení, může se to snadno vymknout z ru

kou. Na toho, kdo je o něčem skálopevně přesvědčený, není spo

leh, jak říkáme. Naše branže je cynická, musí taková být, aby

byla akceschopná. Jako mantru si pořád opakujeme, že sice mož

ná neděláme svět lepším, ale v každém případě ho nezhoršuje

me. Ospravedlňujeme svoji existenci tím, že udržujeme určitou

rovno váhu vůči terorismu, což zřejmě bude i pravda.“

Talboth zamíchal lžící led v karafě.

„Války budoucnosti,“ pokračoval zamyšleně, „budou založené

na základních surovinách, jako je voda. Naši vojáci budou umírat kvůli vodním nádržím.“

Skoro lítostivě si nalil plnou sklenici a dával pozor, aby nevy

šplíchl vedle. Wallander čekal.

„Nikdy jsme ji nenašli,“ navázal pak. „Pomáhali jsme Švédům,

jak jsme mohli, ale nikdy ji neidentifikovali, nikdy ji neodhalili a nezatkli. Začalo se mluvit o tom, že je možná jen vymyšlená.

Ale Rusové se neustále dozvídali věci, které neměli vědět. Když Bofors vytvořil nějaký důmyslný technický detail, Rusové o tom

záhy věděli. Nakladli jsme nespočet pastí, ale nikdy jsme ji nechytili.“

„A Louisa?“

„Ta byla samozřejmě mimo všechny spekulace. Kdo by ji taky

podezíral? Učitelku, která milovala skoky do vody?“

Talboth se omluvil s tím, že musí jít zkontrolovat akvárium.

Wallander zůstal sedět na balkoně. Začal si zapisovat některé

věci, které mu Talboth řekl. Ale nepotřeboval si to psát, věděl, že si to stejně bude pamatovat. Šel do svého pokoje pro hosty a natáhl se na postel s rukama založenýma pod hlavou. Když se vzbu dil, zjistil, že spal dvě hodiny. Vyskočil z postele, jako by zaspal.

Talboth seděl na balkoně a kouřil. Wallander si sedl na svou židli.

„Myslím, že se ti něco zdálo,“ řekl Talboth. „Každopádně jsi ze spaní párkrát nahlas křičel.“

426

„Občas mívám divoké sny,“ připustil Wallander. „Přichází to

zničehonic.“

„Já jsem toho ušetřený. Nikdy si svoje sny nepamatuju. Vlast

ně jsem za to rád.“

Pěšky se vydali k italské restauraci, o které předtím Talboth

mluvil. K jídlu pili červené víno a mluvili o všem možném, jen

ne o Louise von Enkeové. Po jídle Talboth trval na tom, že mu

sejí vyzkoušet různé druhy grappy, a pak stejně rozhodně pro

hlásil, že zaplatí celou útratu. Když z Il Travatore odcházeli, cítil se Wallander lehce ovíněný. Talboth si zapálil. Odvrátil se, když vyfukoval kouř.

„Takže je to už pěkná řádka let, co Oleg Linde mluvil o švédské špionce,“ navázal Wallander. „Připadá mi nemožné, že by pořád

ještě byla aktivní.“

„Pokud vůbec činná byla,“ dodal Talboth. „Nezapomeň, o čem

jsme se bavili na balkoně.“

„Případné pokračování špionážní činnosti by Louisu zprostilo

viny,“ řekl Wallander.

„Ne nutně. Někdo od ní mohl ten štafetový kolík převzít.

V tom hle světě neexistují jednoduchá vysvětlení. Pravda může

být často úplně opačná, než si člověk představuje.“

Pomalu šli ulicí. Talboth si zapálil další cigaretu.

„Mezičlánek,“ nadhodil Wallander. „Ten, kterého jsi označil

jako dodavatele. Tam taky nebylo čeho se chytit?“

„Nikdy ho neodhalili.“

„Což samozřejmě může znamenat, že to je taky žena.“

Talboth zavrtěl hlavou.

„Ženy mají zřídkakdy v armádě nebo zbrojním průmyslu tako

vý vliv. Vsadím svůj ubohý důchod, že to je muž.“

Večer byl horký k zalknutí. Wallander cítil, že ho začíná bo

let hlava.

„Připadá ti něco z toho, co ti tu povídám, vyloženě překvapi

vé?“ zeptal se Talboth nepřítomně, spíš aby řeč nestála.

„Ne.“

427

4. díl /// iluze

„Udělal sis nějaký závěr, který nesouhlasí s tím, co jsem zatím řekl?“

„Ne. Nic mě nenapadá.“

„Co říkají policisté, kteří vyšetřují Louisinu smrt?“

„Chybí jim stopy. Nemají pachatele ani motiv. Leda ten mikro

film, co se našel v tajné kapse její kabelky.“

„To je snad dostatečný důkaz pro to, že byla špionka, ne? Tře

ba se něco zvrtlo, když měla materiál předávat?“

„Zní to logicky. Předpokládám, že na základě téhle teorie po

licie pracuje. Ale co se mohlo zvrtnout? Kdo se to s ní setkal?

A proč se to stalo zrovna teď?“

Talboth se zastavil a zašlápl nedopalek.

„I tak je to velký skok kupředu,“ řekl. „Teď je kolem ní důka

zů víc než dost. Celé vyšetřování se může soustředit na Louisu.

A ten mezičlánek se pravděpodobně časem najde.“

Šli dál a zastavili se před brankou. Talboth naťukal kód.

„Potřebuju ještě zůstat na vzduchu,“ řekl Wallander najednou.

„Jsem zapřisáhlý starý noční tulák. Chvíli se projdu.“

Talboth přikývl, řekl mu kód a šel domů. Wallander se díval, jak se branka nehlučně zavřela. Pak se vydal po liduprázdné ulici. Znovu se přihlásil ten neodbytný pocit, že je něco naprosto špatně. Stejný pocit, jako když opouštěl ostrov po noci strávené s Hakanem von Enkem. Myslel na to, co mu Talboth řekl o pravdě, která bývá často opakem toho, co člověk očekává. Někdy se skutečnost musí postavit na hlavu, aby se mohla vrátit zpátky

na nohy.

Zastavil a otočil se. Ulice byla pořád opuštěná. Z otevřené

ho okna slyšel hudbu. Německý šlágr. Zachytil slova leben, eben a neben. Pokračoval, až došel na náměstíčko. Nějaký mladý pár se objímal na lavičce. Mohl bych se tady postavit a začít řvát, pomyslel si. Nechápu, co se děje! Tohle bych mohl křičet. Jsem si jistý jedině tím, že na tomhle případu je něco, co mi naprosto uniká, co se nedá zachytit. Nebo to aspoň neumím zachytit 428

já. Blížím se k řešení, nebo se od něj vzdaluju? To nedokážu

poznat.

Chvíli se procházel po náměstíčku, čím dál unavenější. Když

se vrátil, vypadalo to, že Talboth už šel spát. Dveře na balkon byly zavřené. Wallander se svlékl a brzy usnul.

Ve snech se mu zase proháněli koně. Ale ráno po probuzení

si to nepamatoval.

429

4. díl /// iluze

37

Když otevřel oči, nejdřív nevěděl, kde je. Koukl se na hodinky.

Bylo šest hodin. Zůstal ležet v posteli. Měl dojem, že přes zeď sly

ší šumění přístrojů okysličujících vodu ve velkém akváriu. Jestli jezdí i vláčky, to neslyšel. Ty si žily bezhlesým životem v dokonale izolovaných tunelech. Jako krtci, pomyslel si. Nebo jako lidé, kteří se vetřou do chodeb, kde se formulují tajná rozhodnutí, a ta rozhodnutí kradou a předávají straně, která by měla zůstat v nevědomosti.

Vstal z postele, najednou měl naspěch. Sprchu vynechal, jen

se oblékl a vyšel do velkého světlého bytu. Dveře na balkon byly otevřené, tenké závěsy ve vánku lehce povlávaly. Talboth seděl

venku na svém místě s cigaretou v ruce. Před sebou měl hrnek

kávy. Pomalu se k Wallanderovi otočil. Jako by ho slyšel přichá

zet ještě dřív, než k balkonovým dveřím došel. Usmál se. Wallander si zničehonic pomyslel, že tomu úsměvu nevěří.

„Doufám, že ses dobře vyspal?“

„Postel je příjemná,“ odvětil Wallander. „Pokoj tichý a tmavý.

Ale teď bych rád poděkoval a rozloučil se.“

„Takže nedáš Berlínu ani den navíc? Mohl bych ti toho spous

tu ukázat.“

„Rád bych se zdržel. Ale bude lepší, když teď pojedu domů.“

„Předpokládám, že tvůj pes se neobejde bez dohledu?“

Jak ví, že mám psa? blesklo Wallanderovi hlavou. Přece jsem

se o tom nezmínil.

Měl nejasný dojem, že Talboth si své přeřeknutí hned uvědomil.

„Ano,“ odpověděl. „Máš pravdu. Nesmím tolik zneužívat ocho

ty sousedů, co mi Jussiho hlídají. Celé léto pořád někam jezdím.

Navíc mám vnučku, kterou chci vídat co nejčastěji.“

„Jsem rád, že ji Louisa ještě zažila,“ navázal Talboth. „Děti jsou jedna věc. Ale s vnoučaty má člověk pocit ještě větší smysluplnosti, naplnění. Jestliže děti přinášejí náznak smyslu naší existence, vnoučata ho potvrzují. Máš nějakou tu fotku?“

430

Wallander mu ukázal dvě fotografie, které s sebou vzal.

„Krásná holčička,“ řekl Talboth a vstal. „Ale než vyrazíš, stejně se musíš nasnídat.“

„Dám si jen kafe,“ prohlásil Wallander. „Ráno nikdy nejím.“

Talboth starostlivě zakroutil hlavou. Ale donesl na balkon

kávu, černou, jak ji měl Wallander rád.

„Včera jsi řekl něco, co mi leží v hlavě,“ začal Wallander.

„Určitě jsem toho řekl víc, co by ti mělo vrtat hlavou.“

„Řekl jsi, že někdy je potřeba jít za vysvětlením naprosto opač

ným směrem, než kudy se člověk původně vydal. Myslel jsi to

jako obecný princip, nebo to byla narážka na něco konkrétního?“

Talboth chvilku přemýšlel.

„Skoro si nevzpomínám, že bych něco takového říkal,“ odpově

děl pak. „Ale jestli ano, pak jsem to myslel povšechně.“

Wallander přikývl. Nevěřil Talbothovi ani slovo. Ta poznámka

měla zvláštní smysl. Jen nebyl s to ho uchopit.

Talboth působil neklidně, vůbec ne tak uvolněně a klidně jako

včera.

„Rád bych udělal společnou fotku,“ řekl. „Dojdu pro foťák. Kni

hu hostů nemám, ale když mám návštěvu, dělávám si snímek.“

Vrátil se s fotoaparátem, postavil ho na opěradlo křesla, zmáčkl samospoušť a sedl si vedle Wallandera. Pak si ještě Wallan dera vyfotil samotného. Krátce poté se rozloučili. Wallander měl v jedné ruce bundu, v druhé klíčky od auta.

„Vymotáš se z tohohle velkoměsta sám?“ zeptal se Talboth.

„Nemám zrovna nejlepší orientační smysl. Ale dřív nebo poz

ději cestu najdu. Navíc silniční síť německých měst převyšuje

svou logikou všechny ostatní.“

Potřásli si rukou. Wallander vyšel dolů na ulici a zamával Tal

bothovi, který se na balkoně opíral o zábradlí. Venku si všiml, že Talbothovo jméno mezi nájemníky chybí. Na štítku bylo napsáno

„USG Enterprises“. Wallander si název uložil do paměti a vyrazil.

Přesně jak se obával, cesta z města mu zabrala několik ho

din. Když pak konečně najel na dálnici, příliš pozdě zaznamenal 431

4. díl /// iluze

správný výjezd a plnou rychlostí si to namířil k polským hrani

cím. Po velkých nesnázích se mu povedlo auto otočit a vydat

se směrem na sever. Jak míjel Oranienburg, zamrazilo ho při po

myšlení, k čemu tam došlo.

Cesta domů proběhla hladce. Večer přijela na návštěvu Linda.

Klára byla nastydlá a Hans s ní byl doma. Druhý den měl letět

do New Yorku.

Seděli venku, byl teplý večer. Linda upíjela čaj.

„Jak mu jdou obchody?“ zeptal se Wallander, když seděli vedle

sebe v hamace a zvolna se pohupovali.

„Nevím,“ odtušila Linda. „Ale občas si říkám, co se to děje. Dřív chodil domů a vyprávěl o všemožných skvělých kontraktech, co

ten den uzavřeli. Teď neříká vůbec nic.“

Nad hlavami jim přeletělo husí hejno. Mlčky sledovali šipku

mizející směrem na jih.

„Stěhovaví ptáci už teď?“ podivila se Linda. „Není trochu brzo?“

„Možná trénují cvičný start a letové formace,“ prohlásil Wallander.

Linda vyprskla smíchy.

„Přesně takový komentář bych čekala od dědy. Víš, že se mu

čím dál víc podobáš?“

Wallander reagoval odmítavě.

„Smysl pro humor měl, to víme oba. Ale uměl být mnohem víc

zlý, než jak bych si dovolil já.“

„Nemyslím si, že byl tak zlý,“ namítla Linda přesvědčeně. „Spíš měl strach.“

„Z čeho?“

„Třeba ze stáří. Ze smrti. Řekla bych, že to schovával za tu zlost, která byla asi často jenom hraná.“

Wallander na to nic neřekl. V duchu se ptal sám sebe, jestli

má jeho dcera na mysli právě tohle, když říká, jak si jsou podobní.

Už se ho taky zmocňuje očividný strach ze smrti?

„Zítra spolu pojedeme za Monou,“ prohlásila najednou.

432

„Proč?“

„Protože je to moje matka a my dva jsme její nejbližší příbuzní.“

„Copak nemá svého psychopata ze sámošky, který se o ni po

stará?“

„Nechápeš, že už to skončilo?“

„Ne. A stejně tam odmítám jet.“

„Proč?“

„Nechci s ní už mít nic společného. Když je teď Baiba mrtvá,

tím spíš jí nemůžu odpustit, co o ní řekla.“

„Žárliví lidé říkají nesmysly ze žárlivosti. Mona mi vykládala, cos jí ze žárlivosti napovídal ty.“

„Lže.“

„Ne vždycky.“

„Já s tebou nejedu. Nechci.“

„Ale já chci. A hlavně si myslím, že o to stojí máma. Nemůžeš

ji prostě jen tak škrtnout.“

Wallander už nic neříkal. Další protesty neměly smysl. Pokud

neudělá, co po něm chce, popudí ji tím a jejich vztah to na dlouho prakticky ochromí. A to nechtěl.

„Ani nevím, kde ta léčebna vůbec je,“ řekl nakonec.

„To uvidíš zítra. Bude to překvapení.“

V noci přes Skane přecházela tlaková níže. Když krátce po osmé

ráno zamířili autem na východ, pršelo a foukal vítr. Wallander

byl bez nálady. Špatně spal, a když pro něj Linda přijela, byl unavený a protivný. Okamžitě ho poslala zpátky, ať si jde převlék

nout ty staré a ošoupané kalhoty.

„Nemusíš být na tu návštěvu ve svátečním. Ale taky tam ne

můžeš přijet jako vandrák.“

Odbočili na vedlejší silnici ke starému hradu Glimmingehus.

Linda po něm hodila pohledem.

„Pamatuješ?“

„Jasně že jo.“

„Máme času dost. Stihneme si udělat přestávku.“

433

4. díl /// iluze

Zatočila na parkoviště před vysokými hradbami. Vystoupili

a přešli po padacím mostu na nádvoří.

„Tohle je jedna z mých prvních vzpomínek,“ řekla. „Jak jsme

tady spolu byli. A já se mohla strachy počurat, když jsi vyprávěl ty svoje duchařské historky. Kolik mi to bylo?“

„Poprvé jsme sem jeli, to ti byly čtyři. Ale tenkrát jsem nic stra

šidelného nevyprávěl. Až když ti bylo sedm let, mám ten dojem.

Snad to bylo to léto, než jsi začala chodit do školy.“

„Pamatuju si, jak jsem na tebe byla pyšná,“ řekla. „Můj velký,

urostlý táta. Vzpomínám na to, tenkrát jsem byla naprosto uvol

něná a šťastná, že žiju.“

„Cítil jsem úplně to samé,“ řekl Wallander upřímně. „To byly

moje nejlepší roky, když jsi byla malá.“

„Kam ten život spěje?“ nadhodila Linda. „Přemýšlíš tak? Když

je ti těch šedesát?“

„Ano,“ odpověděl. „Před několika lety jsem se přistihl, jak pro

čítám smuteční oznámení v Ystadském zpravodaji. Když se mi do ruky dostaly nějaké jiné noviny, dělal jsem totéž. Čím dál častěji jsem si říkal, co se asi stalo se spolužáky z Limhamnu. Jak žijí?

Jaký měli život ve srovnání s tím mým? Začal jsem tak trochu

pátrat, co s nimi je.“

Posadili se na kamenné schodiště k zámku.

„My, co jsme začali školu na podzim v roce padesát pět, jsme

rozhodně žili dost odlišně. Dneska zhruba vím, jak kdo do padl.

Spousta z nich celkem špatně. Pár lidí je po smrti, jeden se zastřelil poté, co emigroval do Kanady. Pár si jich splnilo, co si předsevzali, jako třeba Sölve Hagberg, který vyhrál Risk nebo zisk. Většinou celý život pracovali a moc na sebe neupozornili. Ale tak to zkrátka je. A můj život je taky takový. Když je ti šedesát, už máš většinu věcí za sebou, musíš to přijmout, i když to není snadné. Už před sebou nemáš moc důležitých

rozhodnutí.“

„Máš pocit, že život končí?“

„Občas.“

434

„Na co v tu chvíli myslíš?“

S odpovědí váhal. Pak upřímně odpověděl.

„Truchlím, že odešla Baiba. Že to mezi námi nepokračovalo.“

„Jsou další,“ namítla Linda. „Nemusíš být sám.“

Wallander vstal.

„Ne,“ řekl. „Nejsou žádné další. Baiba je nenahraditelná.“

Vrátili se k autu a vydali se k léčebně ležící o pár kilometrů

dál. Byl to starý hrázděný statek o čtvercovém půdorysu, s do

chovaným vnitřním dvorem. Přešli po dláždění a uviděli Monu,

jak sedí na lavičce a kouří.

„Začala kouřit?“ podivil se Wallander. „Dřív přece nekouřila.“

„Říká, že to má jako útěchu. A že s tím přestane, až to tady

skončí.“

„A kdy že to skončí?“

„Má tu být ještě měsíc.“

„A platí to Hans?“

Neodpověděla, jelikož se to rozumělo samo sebou. Když k ní

došli, Mona vstala. Wallander si s nechutí prohlížel její popelavý obličej a těžké váčky pod očima. Přišla mu ošklivá, to ho nikdy předtím nenapadlo.

„Jsi hodný, žes přijel,“ řekla a vzala ho za ruku.

„Chtěl jsem vidět, jak se tu máš,“ zamumlal v odpověď.

Posadili se na lavičku, Mona uprostřed. Wallander měl sto

chutí zmizet. Že má Mona abstinenční příznaky a trpí úzkostí, to není důvod, aby tu s ní musel být. Proč Linda chtěla, aby Monu

v tomhle stavu viděl? Má snad přiznat nějakou svou vinu? Vinu

za co? Cítil, jak se rozpaluje, zatímco si matka s dcerou povídaly.

Pak se Mona zeptala, jestli chtějí vidět její pokoj. Wallander odmítl, Linda s ní šla dovnitř.

Krátil si chvíli procházkou po dvoře. V kapse mu zazvonil

mobil. Volal Ytterberg.

„Jste ve službě?“ zeptal se. „Nebo máte pořád dovolenou?“

„Mám volno,“ odpověděl Wallander. „Nebo si to aspoň namlou

vám.“

435

4. díl /// iluze

„Já jsem v kanceláři. Mám před sebou zprávu od našich taj

ných kolegů z armády. Chcete slyšet, co mají na srdci?“

„Nevím, jak dlouho budu moct mluvit.“

„Snad to stihneme, stačí mi pár minut. Poslali mi extrémně

tenký spis. Což znamená, že většina zprávy podle nich není vhodná pro oko obyčejného policisty. Cituju: Části zprávy jsou klasifikovány jako tajné. Tím se ovšem míní, že je to tajné skoro celé, od začátku až do konce. Sem tam nám udrobí nějaké zrníčko písku. Ale perly, pokud nějaké jsou, si nechávají pro sebe.“

Ytterberga postihl záchvat kýchání.

„Alergie,“ vysvětlil s omluvou. „Na stanici používají nějaký čisticí přípravek, který nesnáším. Asi si budu muset kancelář drh

nout sám.“

„To zní jako dobrý nápad,“ řekl Wallander netrpělivě.

„Ve zprávě stojí tohle, budu citovat: Materiál, mimo jiné mikrofilm, fotografické negativy a zašifrovaný text, který se nalezl v kabelce Louisy von Enkeové, obsahuje tajné informace vojenského charakteru. Většina obsahu je citlivé povahy a byla klasifikována jako tajná proto, aby se nedostala do nepovolaných rukou. Konec citace. Jinými slovy není pochyb.“

„Že ten materiál je pravý?“

„Přesně tak. A ve zprávě se dál píše, že podobné informace už

dřív zjevně skončily v rukou Rusů, jelikož bylo prostřednictvím vylučovacích metod prokázáno, že disponovali znalostmi, který

mi by disponovat neměli. Chápete, co tím myslím? Ta zpráva je

sepsaná mírně řečeno silně šroubovanou vojenskou hatmatilkou.“

„Takhle to vypadá, když mluví tajní policajti. Proč by to mělo

být jiné, pokud jde o tajné od armády? Ale řekl bych, že tomu

rozumím.“

„O moc víc ta zpráva neříká. Ale nedá se z toho vyvodit jiný zá

věr, než že Louisa von Enkeová skutečně strkala prsty do vojen

ské zavařeniny. Prodávala špionážní materiál. Bůhví kde k tomu

přišla.“

436

„Zbývá spousta otázek,“ řekl Wallander. „Co se na Värmdö sta

lo? Proč ji zavraždili? S kým se měla sejít? A proč si ten člověk nebo lidé, kteří se s ní měli sejít, ty materiály neodnesli?“

„Třeba nevěděli, že je má v kabelce?“

„Nebo je u sebe neměla,“ řekl Wallander.

„Tu možnost taky bereme v úvahu. Že jde o nastrčené doku

menty.“

„Podle mě to není úplně vyloučené.“

„Ale proč?“

„Aby na ni padlo podezření ze špionáže.“

„Ale je přece špionka, nebo snad ne?“

„Jako by se člověk motal v bludišti,“ postěžoval si Wallander.

„Ne a ne najít cestu ven. Ale nechte mě to promyslet. Jak velkou prioritu ta vražda teď má?“

„Hodně velkou. Povídá se, že se o tom bude mluvit v nějakém

pořadu o probíhajících vyšetřováních. Vedení je vždycky nervóz

ní, když se blíží novináři s mikrofonem.“

„Pošlete je za mnou,“ řekl Wallander. „Já strach nemám.“

„Kdo se bojí? Mám jenom obavy, že budu nepříjemný, jestli se

mě budou ptát na kraviny.“

Wallander si sedl na lavičku a v duchu si procházel fakta, kte

rá mu Ytterberg právě sdělil. Pátral po skulinách, ale žádné nenacházel. Nedokázal se soustředit.

Když se Linda s Monou vrátily, leskly se Moně oči. Wallanderovi došlo, že plakala. Nechtěl vědět, o čem mluvily. Ale najednou s ní soucítil. I jí by se mohl zeptat: Jaký jsi měla život? Teď tu stála, šedivá a zničená, roztřesená, vydaná napospas silám, které jsou mocnější než ona.

„Musím na proceduru,“ řekla. „Jsem ráda, že jste přijeli. Pro

cházím teď těžkým obdobím.“

„O co v té proceduře jde?“ zeptal se Wallander ve statečném

pokusu projevit zájem.

437

4. díl /// iluze

„Čeká mě pohovor s doktorem. Jmenuje se Torsten Rosén. Taky

měl problémy s pitím. Musím si pospíšit.“

Na dvoře se s ní rozloučili. Domů jeli mlčky. Wallander pře

mýšlel, že to Lindu muselo sebrat víc než jeho. Poté co uplynula neklidná léta dospívání, měla k matce čím dál bližší vztah.

„Jsem ráda, žes se mnou jel,“ řekla, když ho vysadila.

„Nedalas mi na vybranou,“ opáčil. „Ale bylo samozřejmě důle

žité, abych viděl, jak se tam má, čím si prochází. Otázka je, jestli to zvládne.“

„To nevím. Můžu jenom doufat.“

„Ano,“ přitakal Wallander. „To jediné zbývá. Naděje.“

Prostrčil ruku staženým okénkem a letmo ji pohladil po vla

sech. Otočila auto a odjela. Wallander se za ní díval, dokud auto nezmizelo.

Měl stísněný pocit. Pustil Jussiho a chvíli s ním seděl a drbal ho za ušima. Pak šel odemknout dveře do domu.

Okamžitě poznal, že tam někdo byl. Opatrnost přinesla ký

žený výsledek. Jedna z malých výstražných značek se pohnula

z místa. V okně nejblíž ke vchodovým dveřím někdo posunul sví

cen, který Wallander nastrčil přesně před kličku dělené okenice.

Teď stál svícen hlouběji v okenním výklenku, nalevo od kličky.

Wallander stál bez hnutí a zadržoval dech. Může se mýlit? Ne, byl si jistý. Když si okno prohlédl zblízka, viděl, že ho otevřeli zvenčí, nějakým tenkým, ostrým předmětem, pravděpodobně nástrojem podobným tomu, jaký používají zloději aut, aby překonali zámek.

Opatrně svícen nadzvedl a prohlížel si jeho spodní dřevěnou

část s měděným kroužkem. Jemně ho postavil zpátky a pomalu

prošel celý dům. Žádné další stopy po neznámém návštěvníkovi

nebo návštěvnících nenašel. Jsou obezřetní, pomyslel si, obezřetní a šikovní. Svícen byla náhodná chyba z nepozornosti.

Usadil se ke stolu v kuchyni a pozoroval svícen. Došlo mu, že

existuje nejspíš jen jedno vysvětlení, proč se mu neznámí pachatelé vloupali do domu.

438

Někdo je přesvědčený, že Wallander ví něco, čeho si sám není

vědom. A to něco souvisí s jeho zápisky nebo snad i s nějakým

předmětem v jeho vlastnictví.

Bez hnutí seděl na židli. Blížím se, pomyslel si. Nebo se někdo blíží ke mně.

439

4. díl /// iluze

38

Druhý den ho ze spánku vytrhly sny, které si ale nedokázal vy

bavit. Snad znovu viděl pádící koně, možná to bylo něco jiné

ho. Nemohl si vzpomenout. Svícen na okně mu připomínal, že

u něj doma někdo byl. Vyšel nahý na dvůr, nejdřív se vymočil,

pak pustil Jussiho. Na polích se povaloval první náznak pod

zimní mlhy. Otřásl se a pospíšil si domů. Oblékl se, uvařil si

kávu a posadil se za stůl, rozhodnutý, že se ještě jednou poku

sí vnést světlo do událostí kolem smrti Louisy von Enkeové.

Samo zřejmě mu bylo jasné, že dospěje nanejvýš k provizornímu

vysvětlení. Ale potřeboval si všechno důkladně shrnout, hlavně

proto, aby objevil důvod toho hryzavého dojmu, že celou dobu

něco přehlíží. Ten pocit ještě zesílil, když mu teď do domu po

druhé zavítala nezvaná návštěva. Krátce řečeno: nehodlal to

vzdát.

To ráno se však nemohl soustředit. Po několika hodinách

toho nechal, poskládal si papíry a vydal se na stanici. Znovu to vzal přes garáž a nepozorovaně došel až do kanceláře. Po půlhodině se od papírů zvedl, rozhlédl se po prázdné chodbě a za mířil ke kávovaru. Už měl hrnek plný, když se za ním vynořil

Lennart Mattson. Wallander svého nadřízeného dlouho neviděl,

a nijak mu to nechybělo. Mattson byl dohněda opálený a zhubl,

což ve Wallanderovi okamžitě vyvolalo závist a vztek.

„Už jste zpátky?“ hlaholil Lennart Mattson. „Nemůžete to

vydržet? Práce volá? Tak to má být, bez vášně člověk nemůže

být dobrým policistou. Jinak nastupujete do služby až v pon

dělí, ne?“

„Zrovna jdu domů,“ řekl Wallander. „Potřeboval jsem si u sebe

vzít nějaké papíry.“

„Máte chvilku? Dozvěděl jsem se radostné zprávy a rád se o ně

s někým podělím.“

„Mám času habaděj,“ odtušil Wallander s neskrývanou ironií.

Byl si jistý, že ji Mattson beztak nezaznamená.

440

Šli k řediteli do kanceláře. Wallander se usadil do jedné z židlí pro návštěvy. Lennart Mattson vzal z pečlivě uklizeného stolu

šanon.

„Radostné zprávy, jak jsem říkal. Tady ve Skane máme pro

centuálně skoro nejvyšší úspěšnost vyřešených případů v zemi.

Vyřešíme víc trestných činů než kdo jiný. A nemáme jenom nej

lepší výsledky, ale navíc i nejvyšší nárůst v porovnání s předchozím rokem. Přesně tohle potřebujeme, abychom ještě víc přidali.“

Wallander nadřízeného poslouchal. Nebyl důvod si myslet, že

mu vykládá něco jiného, než co se ve zprávě opravdu píše. Ale

Wallander věděl, že vykládat statistiku je totéž co vařit z vody.

Vždycky se dá dojít k číslům, která jsou stejně pravdivá jako lživá.

Wallander i jeho kolegové si byli bolestně vědomi toho, že švédská policie má jedno z nejnižších procent objasněnosti případů

v celém západním světě. Nikdo z nich taky nepochyboval o tom,

že ještě nedosáhli dna. Negativní vývoj bude pokračovat. Neu

stálé byrokratické zvraty znamenaly nárůst neobjasněných pří

padů. Schopné policejní jednotky se rušily nebo transformovaly

tak dlouho, až přestaly fungovat. Splnit statistické cíle bylo dů

ležitější než skutečně vyšetřovat trestné činy a posílat pachatele před soud. Wallander byl navíc stejně jako většina jeho kolegů

toho názoru, že se tu nastavují pomýlené priority. Toho dne, kdy policejní vedení Švédska rozhodlo, že se „drobná trestná činnost“

bude tolerovat, jako by tím podtrhlo koberec pod zbytky důvěry

mezi policií a veřejností. Obyčejný občan sotva skousne, že mu

někdo vykradl auto, garáž nebo chatu. Lidé chtějí, aby se i tyhle zločiny objasnily nebo aspoň prošetřily.

Teď ale Wallander pochopitelně neměl chuť to s Mattsonem

probírat. Bude dost času popovídat si někdy během podzimu.

Lennart Mattson zprávu odložil a najednou upřel na svého

hosta ustaraný pohled. Wallander si všiml, že se u kořínků vla

sů potí.

„Jak vám vlastně je? Vypadáte bledý. Proč nejste někde na

sluníčku?“

441

4. díl /// iluze

„Které myslíte?“

„Léto snad není tak špatné, ne? Já osobně jsem jel na Krétu,

abych si pěkné počasí pojistil. Byl jste někdy v paláci Knóssos?

Mají tam na stěnách úžasné delfíny.“

Wallander se zvedl.

„Je mi dobře,“ prohlásil. „Ale když už je dneska trochu sluneč

no, vezmu vás za slovo a jdu si to počasí užít.“

„Nikde žádná další zapomenutá pistole?“

Wallander na Mattsona zůstal zírat. Musel se ovládnout, aby

mu jednu nevrazil.

Vrátil se k sobě do kanceláře, posadil se, dal si nohy na stůl a zavřel oči. Myslel na Baibu. A na Monu, která se třásla někde v lé

čebně. A jeho šéf se zatím raduje ze statistiky, která je bezpochyby mylná.

Spustil nohy dolů. Podniknu ještě jeden pokus. Ještě jeden

pokus, abych pochopil, co mě pořád nutí pochybovat o vlastních

závěrech. Kéž bych měl lepší přehled v politice, pak bych nejspíš nebyl takhle zmatený.

Zničehonic se mu vybavila událost, na kterou za dospělého

života nikdy nepomyslel. Muselo se to stát v roce 1962 nebo 1963, někdy na podzim. O sobotách si Wallander přivydělával jako poslíček pro jedno květinářství v Malmö. Dostal zprávu, že musí fofrem uhánět s kyticí do Lidového parku. Právě tam řečnil pre

miér Tage Erlander, a až domluví, měla mu jedna holčička předat květiny. Zádrhel byl v tom, že pověřený člen místní organizace

sociálních demokratů neudělal, co měl, a zapomněl květiny ob

jednat. Takže to spěchá. Pochopil to? Wallander šlapal do pe

dálů jako ještě nikdy. Květinářství na jeho příjezd upozornilo

předem, a tak ho neprodleně pustili dál, z pugétu vzápětí strhli papír a strčili holčičce květiny do ruky. Wallander dostal celých pět korun od cesty. Nabídli mu limonádu, a tak tam stál s brč kem v puse a poslouchal dlouhána za řečnickým pultíkem, který

mluvil zvláštním nosovým tónem. Používal těžká slova, aspoň

442

Wallanderovi nic neříkala. Mluvil o politice uvolnění, o právech malých národů, o samozřejmé neutralitě Švédska a osvobození

od veškerých paktů a smluv. Tolik Wallander pochopil.

Když ten večer dorazil domů, šel do místnosti, kterou jeho

otec používal jako ateliér. Pořád si kupodivu vybavoval, že jeho otec zrovna ten večer vybarvoval lesní šablonu, kterou vklá

dal do pozadí svého věčného motivu. V době rané puberty měl

Wallander s otcem dobré vztahy. Možná to byla nejlepší společ

ná léta jejich života. Pořád zbývaly ještě tři nebo čtyři roky, než Wallander přijde domů a oznámí, že se rozhodl dát k policii. Tehdy ho otec málem vyhodil z domu, minimálně s ním na nějakou dobu úplně přestal mluvit.

Wallander si sedl na stoličku jako obvykle a začal mu vyprávět

o zážitku z Lidového parku. Otec často brblal, že se o politiku nezajímá. Ale Wallanderovi později došlo, že to vůbec není pravda.

Věrně volil sociální demokraty, choval popudlivou nedůvěru vůči komunistům a pravicové strany vinil z toho, že věčně nadržují

těm, co si už takhle žijí jako v bavlnce.

Wallander si v tu chvíli vybavil skoro slovo od slova, o čem

mluvili. Otec se o Erlanderovi vždycky vyjadřoval pochvalně, považoval ho za čestného člověka, kterému se dá důvěřovat, na

rozdíl od spousty jiných politiků.

„Říkal, že Rusko je náš nepřítel,“ zmínil Wallander.

„To není tak úplně pravda. Možná by neškodilo, kdyby naši

politici trochu uvažovali taky o tom, jakou roli dneska hraje

Amerika.“

Wallandera ta reakce překvapila. Amerika přece představu

je dobro, ne? Svrhla Hitlera a zničila nacistickou tisíciletou říši.

Z Ameriky přicházely filmy, hudba i oblečení. Elvis Presley byl pro Wallandera největší osobností na světě a žádná píseň nebyla lepší než Blue Suede Shoes. Sice už nesbíral obrázky filmových hvězd, ale dokud to dělal, jeho největším oblíbencem byl Alan Ladd, nejen díky rafinovanému příjmení. A teď ho otec diskrétně varuje právě před Amerikou. Je tu snad něco, co netuší?

443

4. díl /// iluze

Wallander zopakoval premiérova slova. Osvobození od veškerých paktů a smluv, samozřejmá neutralita Švédska. Aha, reagoval otec, tohle že říkal? Ve skutečnosti přelétají americké letouny švédský vzdušný prostor. Předstíráme formální alianční svobodu, a za touhle zástěrkou mezitím podporujeme NATO a hlavně Ameriku.

Wallander se otce zeptal, co tím myslí. Ale odpovědi se nedo

čkal, místo ní se ozvalo sotva slyšitelné mumlání a pak ho otec vyzval, ať ho nechá na pokoji.

„Moc se ptáš.“

„Copak jsi vždycky neříkal, že se nemám bát zeptat, když mi

něco není jasné?“

„Někde musí existovat hranice.“

„Kudy vede?“

„Tudy, právě teď. Namaloval jsem to špatně.“

„Jak se můžeš splést? Maluješ přece denně to samé, už dávno

předtím, než jsem se narodil.“

„Jdi už! Dej mi pokoj.“

A pak, když stál ve dveřích, dodal:

„Dostal jsem pět korun jako dýško, že jsem ty kytky pro Elan

dera přivezl včas.“

„ Erlander. Nauč se jména.“

A přesně v tom momentě jako by mu paměť otevřela bránu.

Wallander začal tušit, že se vydal úplně špatnou cestou. Pod

foukli ho, a on se nechal. Šel ve stopách svých předsudků, místo aby následoval skutečnost. Seděl nehnutě za psacím stolem, ruce sepnuté, a nechal myšlenky, ať se zformují do nového a nečekaného vysvětlení všech událostí. Byla to tak závratná předsta va, že se nejprve zdráhal uvěřit, že by mohl mít pravdu. Jediné, co zase poznával, byl jeho instinkt, který ho přece jen varoval.

Opravdu něco přehlédl. Smísil pravdu a lež, myslel si, že příčina je následek a naopak.

444

Šel na toaletu a svlékl si košili, byla mokrá potem. Když se

umyl, zamířil dolů do skříňky a vzal si čistou košili. Roztržitě si vybavil, že ji před pár lety dostal od Lindy k narozeninám.

Když se vrátil do kanceláře, prohrabal papíry, až našel foto

grafii, kterou mu dala Asta Hagbergová, snímek vrchního velitele Stiga Wennerströma v rozhovoru s mladým Hakanem von Enkem ve Washingtonu. Položil si obrázek před sebe a prohlížel si obličeje obou mužů. Wennerström se střídmým úsměvem, v ruce skleničku martini, před ním von Enke s vážným výrazem, zapo

slouchaný do toho, co mu Wennerström říká.

V duchu si znovu vyskládal na stůl figurky z lega. Byli tam

všichni, Louisa a Hakan von Enkeovi, Hans, Signe ve své posteli, Sten Nordlander, Herman Eber, přítel Steven z Ameriky, George

Talboth v Berlíně. Taky k nim postavil Fanny Klarströmovou

a nakonec ještě jednu figurku, jejíž totožnost neznal. Potom postupně jednu figurku za druhou odstraňoval, až mu před očima

zbyly jen dvě, Louisa a Hakan. Pustil pero, které dosud držel

v ruce. To Louisa padla. Tak skončil její život, převržená figurka někde ve Värmdö. Ale Hakan, její muž, stojí dál.

Wallander si svoje úvahy zapsal. Pak strčil fotografii z Wa

shingtonu do kapsy bundy a vyšel ze stanice. Tentokrát to vzal

hlavním vchodem, pozdravil dívku v recepci, prohodil pár slov

s kolegy z dopravního, kteří právě vcházeli dovnitř, a vydal se do města. Kdyby ho někdo pozoroval, možná by si říkal, proč jde tak trhaně, chvíli rychle, pak zase loudavě. Občas zakroužil ve vzduchu rukou, jako by s někým mluvil a potřeboval svá slova zdůraznit rozmáchlými gesty.

Zastavil se u stánku s občerstvením naproti nemocnici a dlou

ho přemýšlel, co by si dal. Skončilo to tím, že šel dál s prázdným žaludkem.

Celou dobu se mu v hlavě mlelo to samé. Mohlo by to, co teď

viděl před sebou, skutečně být pravda? Že by ty události tolik

překroutil?

445

4. díl /// iluze

Bloumal městem, až konečně došel k molu v přístavu, kde

kotvily malé lodě, a usadil se na svou lavičku. Vytáhl z kapsy

fotografii z Washingtonu, znovu ji prostudoval a zase ji vrátil zpět.

Najednou mu bylo jasné, jak spolu všechno souvisí. Baiba měla

pravdu, milovaná Baiba, po které teď zatoužil víc než kdykoliv

předtím.

Za každým člověkem stál někdo další. Udělal chybu jen v tom, že zaměnil toho, kdo stál vepředu, s tím, kdo se skrýval v pozadí.

Konečně se všechno pospojovalo, spatřil vzorec, který mu do

téhle chvíle unikal. A viděl ho naprosto ostře.

Z přístavu vyplouval rybářský člun. Muž u kormidla zvedl ruku

a Wallanderovi zamával. Komisař pozdrav opětoval. Na jižním

obzoru se kupila bouřková mračna. V tom okamžiku se mu za

stesklo po otci. Nestávalo se mu to často. Zpočátku po jeho smrti cítil děsivou prázdnotu, ale zároveň se mu ulevilo, že je otec pryč.

Teď nepociťoval ani prázdnotu, ani úlevu. Teď mu táta prostě

a jednoduše chyběl, naplnil ho obrovský stesk po těch hezkých

chvílích, které spolu přece jen prožili.

Vzpomněl si na návštěvu u staré paní, která o otci mluvila tak

pěkně. Možná jsem nikdy neviděl doopravdy, jaký to byl člověk,

co znamenal pro mě a pro ostatní. Zrovna jako jsem doteď ne

chápal, co vlastně vězí za zmizením Hakana von Enkeho a smrtí

jeho ženy. Konečně mám pocit, že se blížím k řešení, místo abych se od něj vzdaloval.

Došlo mu, že bude muset vykonat další cestu, byť se tohle

léto už nacestoval víc než dost. Ale neměl na vybranou, věděl,

co musí udělat.

Znovu vytáhl fotografii. Držel ji před sebou a pak ji opatrně přetrhl vejpůl. Kdysi existoval svět, který spojil Stiga Wennerströma s Hakanem von Enkem. On je teď od sebe oddělil.

446

Bylo to tak už tenkrát? řekl nahlas. Nebo se to stalo daleko

později?

Nevěděl. Ale určitě hodlal zjistit, jak to vlastně bylo.

Nikdo neslyšel, jak sedí na konci přístavního mola a povídá

si sám pro sebe.

447

4. díl /// iluze

39

Později si ten den vybavoval jen matně a útržkovitě. Molo na

konec nechal za sebou a vrátil se do města, zastavil se u nově

otevřené restaurace v Hamngatan, překročil práh, otočil se na

podpatku a zase šel. Obešel další kolečko po ystadských ulicích a pak zapadl do čínské restaurace vedle náměstí, kam občas chodíval. Posadil se k volnému stolu, odpoledne tu bylo hostů pomá lu. Nepřítomně si objednal z jídelního lístku.

Kdyby se ho později někdo zeptal, co měl k jídlu, pravdě

podobně by nedokázal odpovědět. Myšlenkami byl úplně jinde.

Dával si dohromady plán, který ho posune dál. Musí zjistit, jestli má pravdu nebo ne, když se teď všechno jeví úplně jinak než

předtím. Dostal do ruky jiné karty a ty rázem vytvořily nové

předpoklady. Všechny předchozí úvahy tím pádem skončily na

jeho soukromém smetišti.

Dlouho seděl a vrtal se tyčinkami v jídle, pak ho do sebe na

házel jako o závod, zaplatil a šel. Vrátil se na stanici. Po cestě do kanceláře ho zastavila Kristina Magnussonová a zeptala se

ho, jestli nemá chuť příští víkend zajít k nim domů a povečeřet s její rodinou. Může si vybrat, jestli v sobotu nebo v neděli. Protože ho nenapadla žádná výmluva, pozvání na neděli přijal. Pak pověsil na dveře vlastnoručně vyrobenou cedulku, že nechce být

rušen, vypnul telefon a zavřel oči. Po nějaké chvíli si protáhl záda, zapsal si pár slov do poznámkového bloku a věděl, že je

rozhodnutý. Hop nebo trop, musí zjistit, jestli uvažuje správ

ně. Nejenže se předtím mýlil, ale navíc se dal napálit a spolkl to i s navijákem. V náhlém záchvatu vzteku mrštil perem proti

zdi a od plic si ulevil. Jen jednou, víckrát ne. Pak zavolal Stenu Nord landerovi. Spojení bylo bídné. Wallander ale trval na tom, že s ním musí okamžitě mluvit, a tak Nordlander slíbil, že za chvíli zavolá zpátky. Wallander zavěsil a dumal, proč se do některých oblastí šér dá tak obtížně dovolat. Nebo že by Sten Nordlander

byl někde úplně jinde?

448

Čekal. Celou dobu omílal pořád stejné myšlenky. Jeho mozek

byl jako nádrž naplněná po okraj. Měl obavy, že každou chvíli

přeteče.

Sten Nordlander se ozval za čtyřicet minut. Wallander měl

před sebou na stole položené náramkové hodinky a viděl, že

ručičky ukazují deset minut po šesté. Signál byl tentokrát bez

chybičky.

„Mrzí mě, žes musel čekat. Teď kotvím u Utö.“

„Kousek od ostrova Muskö,“ doplnil Wallander. „Nebo se pletu?“

„Vůbec ne. Dá se říct, že se pohybuju v klasických vodách. V ponorkových vodách.“

„Musíme se sejít,“ řekl Wallander. „Potřeboval bych s tebou

mluvit.“

„Stalo se něco?“

„Pořád se něco děje. Ale chci s tebou mluvit o jednom nápadu,

který jsem dostal.“

„Takže se nic nestalo?“

„Nic. Ale nechci to probírat po telefonu. Jaký máš program na

příštích pár dní?“

„Jestli máš v úmyslu sem jet, tak to musí být opravdu důležité.“

„Mám ve Stockholmu ještě nějaké vyřizování,“ řekl Wallander

tím nejlhostejnějším tónem, jakého byl schopen.

„Kdy chceš přijet?“

„Už zítra. Rozhodl jsem se na poslední chvíli. Vím, že volám

dost pozdě.“

Sten Nordlander se zamyslel. Wallander slyšel, jak do sluchát

ka ztěžka oddychuje.

„Vyrazím domů,“ řekl konečně. „Můžeme se sejít ve městě.“

„Když mi řekneš, kam mám jet, můžu se klidně dopravit tam,

kde teď jsi.“

„Uděláme to radši tak, jak říkám. Sejdeme se v recepci hotelu

Sjöfart? V kolik hodin?“

„Ve čtyři,“ řekl Wallander. „Díky, že si na mě uděláš čas.“

Sten Nordlander se zasmál.

449

4. díl /// iluze

„Dáváš mi snad na vybranou?“

„To se ti zdám tak přísný?“

„Mluvíš jako starý profesor. A opravdu se nic neděje?“

„Nic, o čem bych věděl,“ odtušil Wallander vyhýbavě. „Uvidí

me se zítra.“

Usadil se k počítači, po určité námaze se mu podařilo koupit

jízdenku na vlak a k tomu si rezervoval pokoj v hotelu Sjöfart.

Vlak mu jel brzo ráno, a tak vyrazil domů a odvedl Jussiho k sousedům. Hospodář na dvoře opravoval traktor. Koutkem oka po

Wallanderovi se psem na vodítku mrkl.

„Určitě ho nechcete prodat?“

„Určitě ne. Ale musím zas odjet. Do Stockholmu.“

„Neseděl jste nedávno u nás v kuchyni a nevykládal, jak vám

velkoměsta lezou krkem?“

„Taky je to pravda. Ale musím tam pracovně.“

„Copak nemáte dost lumpů k chytání tady?“

„To jo. Ale teď je holt na řadě Stockholm.“

Wallander poplácal Jussiho a předal sousedovi vodítko. Jus si

byl zvyklý, a když se Wallander sám vracel přes pole, pes nijak nereagoval.

Před odchodem ještě sousedovi položil jednu otázku, to pat

řilo v období blížícího se podzimu k věci.

„Jaká bude letos úroda?“

„Celkem slušná.“

Jinými slovy výtečná, pomyslel si Wallander, když klopýtal

po mezi domů. Soused se obvykle omezoval jen na pochmurné

vyhlídky.

Když přišel domů, zavolal Lindě. Ani jí neprozradil bezodklad

ný důvod své cesty. Řekl, že ho povolali do hlavního města na

jednání. Na nic se neptala, jen chtěla vědět, jak dlouho tam bude.

„Dva dny, možná tři.“

„Kde budeš bydlet?“

„V hotelu Sjöfart. Aspoň první noc. Pak možná přespím u Ste

na Nordlandera.“

450

V půl osmé měl sbaleno pár kousků oblečení, zamkl dům a na

sedl do auta směrem na Malmö. Po dlouhém váhání do zavaza

dla přidal svou — nebo spíš otcovu — starou brokovnici, náboje

a taky služební pistoli. Pojede vlakem, nečekají ho žádné kontroly. Z těch zbraní mu bylo těžko. Ale neodvažoval se jet bez nich.

Zapsal se v levném hotelu na kraji Malmö, navečeřel se v re

stauraci kousek od dostihového závodiště Jägersro a pak se vy

dal na dlouhou procházku, aby se unavil. Druhý den byl nachys

taný a oblečený už před pátou ráno. Zaplatil za pokoj a domluvil se, že nechá na hotelovém parkovišti auto. Zavolal si taxi a dal se odvézt na vlakové nádraží. Cítil, že bude teplý den. Že by do Skane konečně zavítalo léto?

Ráno mu to obvykle myslelo nejlíp. Takhle to bylo odjakživa,

co pamatoval. Jak teď stál na chodníku a čekal na taxi, neměl

pochyby. Dělá dobře. Konečně měl pocit, že se blíží k nějakému

vysvětlení.

Ve vlaku do Stockholmu si zdříml, prolistoval několikery no

viny, částečně vyluštil pár křížovek a pak jen tak seděl a přemítal.

Neustále se vracel k večeru v Djursholmu. Vzpomínal na pře hršel fotografií, které se povalovaly u něj doma. Na obavy Hakana von Enkeho. A na jediný snímek, kde se Louisa neusmívá. Jediný sní mek, kde je vážná.

V jídelním voze snědl obložený chléb a dal si kávu, pak zažil

šok při pohledu na účet a nakonec se usadil s bradou v dlaních

a nepřítomně z okna sledoval ubíhající krajinu.

Za Nässjö nastalo to, čeho se teď neustále děsil. Najednou nevě

děl, kam jede. Musel se podívat na jízdenku, aby se rozpomněl.

Po návalu zapomnění měl košili mokrou potem. Zase to s ním

otřáslo.

Kolem dvanácté se ubytoval v hotelu Sjöfart a zašel si do jídelního sálu na oběd. Seděli tam hosté hovořící anglicky, někoho

z nich zaslechl říkat, že jsou z Birminghamu. Dal si karbanátek, 451

4. díl /// iluze

vypil pivo a přesunul se k baru, zabořil se do modrého křesla

a upíjel kávu. Bylo tři čtvrtě na dvě. Ještě bude několik hodin čekat.

Sten Nordlander vkročil do hotelu pár minut po čtvrté. Byl do

hněda opálený a vlasy měl ostříhané nakrátko. Wallander nabyl

dojmu, že i on shodil nějaké to kilo. Když Nordlander komisaře

spatřil, rozlil se mu po tváři široký úsměv.

„Vypadáš unaveně,“ prohlásil. „Jak jsi vlastně strávil dovole

nou?“

„Zjevně ne moc povedeně,“ odtušil Wallander.

„Venku je krásně. Půjdeme jinam, nebo zůstaneme vevnitř?“

„Taky mě napadlo, že bysme mohli jít ven. Co říkáš restauraci

Mosebacke? Je dost teplo, sedneme si na zahrádku.“

Během chůze do kopce k vyvýšenému náměstí Wallander ne

řekl, proč přijel. Nordlander se na nic neptal. Wallandera pro

cházka udýchala, zatímco Nordlander vypadal ve formě. Posadi

li se na terasu, skoro všechny stolky byly obsazené. Brzo přijde podzim a chladné večery. Lidé z města využívali veškeré příležitosti k venkovnímu posezení.

Wallander popíjel čaj, ze samého kafe už ho bolel žaludek.

Sten Nordlander se rozhodl pro pivo a obložený chléb.

Wallander vyrazil na zteč.

„Nemluvil jsem tak docela pravdu, když jsem řekl, že se nic

nestalo. Jen jsem o tom nechtěl začínat do telefonu.“

Bedlivě při svých slovech Nordlandera pozoroval. Překvape

ní, které se mu zračilo ve tváři, vypadalo naprosto nefalšovaně.

„Hakan?“ zeptal se Nordlander.

„Správně. Jde o Hakana. Vím, kde je.“

Sten Nordlander z něj ani na vteřinu nespustil oči. Neví to,

pomyslel si Wallander a ulevilo se mu. Nemá nejmenší tušení.

A já teď potřebuju někoho, na koho se můžu spolehnout.

Sten Nordlander seděl mlčky, vyčkával. Obklopoval je přátel

ský povyk od okolních stolů.

452

„Tak mi už řekni, co se děje!“

„Řeknu. Ale nejdřív se tě musím na pár věcí zeptat. Abych se

ujistil, jestli jsem si udělal správnou představu o tom, jak to spolu všechno souvisí. Pojďme trochu probrat politiku. Jaké názory vlastně Hakan zastával, dokud byl v aktivní službě? Jak to viděl politicky? Vezměme si příklad: Olof Palme. Ví se, že spousta lidí z armády ho nenáviděla a neváhali šířit praštěné fámy, že je pomatený a museli ho hospitalizovat nebo že dělá špiona pro So větský svaz. Jak do toho zapadá Hakan?“

„Nezapadá do toho ani trochu. To už jsem ti povídal. Hakan

nikdy nepatřil k těm, co se vůči Palmemu a sociálnědemokratic

ké vládě tak rozvášňovali. Asi si vzpomínáš, jak jsem ti prozradil, že se Hakan jednou s Palmem setkal. Podle něj byla kritika vůči premiérovi neoprávněná, zrovna jako tu panovaly přehnané představy o válečném potenciálu Sovětského svazu a jeho úmy

slu napadnout Švédsko.“

„Měl jsi někdy důvod pochybovat v tomhle směru o jeho

upřímnosti?“

„Proč bych měl pochybovat? Hakan je vlastenec. Ale je bystrý

a analyticky zaměřený. Myslím, že ho ta všudypřítomná extrém

ní nesnášenlivost vůči Rusku trápila.“

„Jak se díval na Spojené státy?“

„V mnoha směrech kriticky. Vzpomínám si, jak jednou prohlá

sil, že Amerika je vlastně jediná země na světě, která kdy proti jiné zemi použila jadernou zbraň. Dá se samozřejmě tvrdit, že

na konci druhé světové války panovaly zvláštní okolnosti. Ale

faktem zůstává, že Američané použili jadernou zbraň proti lidem.

To nikdo jiný neudělal. Zatím.“

Wallander neměl pro tu chvíli žádné další otázky. Nic z toho,

co Sten Nordlander řekl, ho nepřekvapilo, neslyšel nic nečekané

ho. Dostal odpovědi, které předpokládal. Dolil si z konvičky čaj a pomyslel si, že nastal čas.

„Jednou jsme mluvili o tom, že byl ve švédské armádě špion.

Někdo, koho nikdy neodhalili.“

453

4. díl /// iluze

„Takové řeči kolují neustále. Když není o čem mluvit, vždycky

se dá spekulovat o krtcích, co si hrabou svoje cestičky.“

„Jestli jsem ty řeči pochopil správně, mělo se jednat o špiona

v mnoha směrech nebezpečnějšího, než byl Wennerström.“

„O tom nic nevím. Ale možná by se dalo říct, že špion, kterého

nechytíme, nás ohrožuje nejvíc.“

Wallander přikývl.

„Ještě něco se tehdy povídalo,“ pokračoval. „Vlastně je to fáma, která žije dodnes. Že prý ten neznámý špion byla žena.“

„Tomu ale nikdo nevěřil. Aspoň ne v mých kruzích. Je to na

prosto nepravděpodobné, když vezmu, jak málo žen bylo v armá

dě a na postech, kde se dalo dostat k tajným dokumentům.“

„Mluvil jsi o tom někdy s Hakanem?“

„O špionce? Ne, nikdy.“

„Ta špionka byla Louisa,“ pronesl Wallander zvolna. „Pracovala

pro Sovětský svaz.“

Sten Nordlander nejdřív jako by nechápal, co to Wallander říká.

Pak mu význam těch slov došel.

„To není možné.“

„Naopak, to rozhodně možné je.“

„Já tomu v žádném případě nevěřím. Jaké máš pro to dů

kazy?“

„Měl bys mi věřit. V Louisině kabelce policie našla tajné ma

teriály na mikrofilmu a k tomu několik negativů. Neví se, co na nich je. Ale nabyl jsem přesvědčení, že ji usvědčují z profesionální špionáže. Proti Švédsku, na zakázku Ruska a ještě předtím Sovětského svazu. Jinými slovy byla aktivní dost dlouho.“

Sten Nordlander ho sledoval s pochybovačným výrazem.

„Tomu mám vážně věřit?“

„Ano.“

„Probouzí to ve mně hromadu otázek, argumentů proti tomu,

co říkáš. To prostě není možné.“

„Víš ale s naprostou jistotou, že se mýlím?“

454

Sten Nordlander ztuhl se sklenicí piva v ruce.

„Je do toho zapletený i Hakan? Pracovali jako pár?“

„To je krajně nepravděpodobné.“

Nordlander sklenici s žuchnutím postavil.

„Tak víš to, nebo ne? Proč mi neřekneš, jak to vlastně je?“

„Nic nesvědčí o tom, že by Hakan s Louisou spolupracoval.“

„Proč se ale ukrývá?“

„Protože ji podezříval. Spoustu let jí byl na stopě. Nakonec se začal bát o život. Myslel si, že Louisa vytušila, že ji podezírá. V tu chvíli nastalo značné riziko, že ho někdo zavraždí.“

„Ale mrtvá je přece Louisa?“

„Nezapomeň, že v době, kdy ji našli, byl Hakan už dlouho ne

zvěstný.“

Wallander viděl, jak se mu Sten Nordlander před očima mění.

Obvykle to byl energický, otevřený člověk. Teď se úplně scvrkl.

Zmatení z toho, co slyšel, ho úplně proměnilo.

U vedlejšího stolu se najednou strhlo menší pozdvižení, jak se

nějaký opilý muž poroučel k zemi a strhl s sebou i láhve a skleničky. Vzápětí u něj byl člověk od pořádkové služby a brzo zjednal klid. Wallander popíjel čaj. Sten Nordlander vstal a šel k zá bradlí. Shlížel na město rozprostírající se dole pod ním. Když se vrátil, Wallander řekl:

„Potřebuju, abys mi pomohl přimět Hakana k návratu.“

„Co mám udělat?“

„Jste nejlepší přátelé. Chci, abys jel se mnou na výlet. Zítra

ti řeknu kam. Můžeme vzít tvoje auto? Můžeš tady na den dva

nechat loď?“

„To není problém.“

Wallander se zvedl.

„Vyzvedni mě zítra ve tři před hotelem. Obleč se do deště. Teď

se rozloučíme.“

Nenechal ho položit žádnou další otázku. Cestou zpátky do

hotelu se ani neohlédl. Pořád si nebyl úplně jistý, jestli se na 455

4. díl /// iluze

Nordlandera může bezvýhradně spolehnout. Ale už se rozhodl,

teď není cesty zpět.

Dlouho do noci nemohl usnout, převaloval se v navlhlém po

vlečení. Ve snu viděl Baibu, jak se vznáší nad zemí a má úplně

průsvitný obličej.

Z hotelu se odhlásil brzy ráno a vzal si taxi do parku Djurgarden, kde se chvilku prospal pod stromem. Tašku s brokovnicí si dal

pod hlavu jako polštář. Pak se vzbudil a pomalu se městem vracel zpátky. Když Sten Nordlander přijel s autem ke vchodu do hotelu, už tam na něj čekal. Tašku si dal na zadní sedadlo.

„Kam pojedeme?“

„Na jih.“

„Daleko?“

„Dvě stě kilometrů, odhadem. Ale nemáme naspěch.“

Vyjeli z města po dálnici.

„Co nás teď čeká?“ zeptal se Sten Nordlander.

„Nic víc, než že si poslechneš jeden rozhovor.“

Nordlander už se na nic dalšího neptal. Jestlipak ví, kam jede

me? pomyslel si Wallander. Hraje překvapeného? Nebyl si jistý.

V hloubi duše samozřejmě tušil, že si ty zbraně nebere pro nic za nic. Vzal jsem si je, protože nemám jistotu, jestli se nebudu muset bránit, pomyslel si. A můžu jenom doufat, že to nebude nutné.

Do přístavu dojeli kolem desáté večer. Wallander si předtím vy

nutil dlouhou přestávku na večeři v Söderköpingu. Mlčky po

zorovali říčku, která tudy protékala a za městem se rozšiřovala.

Wallanderův předem zamluvený člun na ně čekal ve vnitřní pří

stavní nádrži.

Kolem jedenácté byli skoro u cíle. Wallander vypnul motor

a nechal loďku doplout ke břehu. Zaposlouchal se. Bylo hrobové

ticho. Nordlanderův obličej byl ve tmě sotva rozeznat.

Pak vystoupili na pevninu.

456

40

Pomalu se plížili šerem pozdně letní noci. Wallander Nordlande

rovi pošeptal, ať se drží těsně u něj, aniž by mu vysvětlil důvod.

Jakmile k ostrovu dorazili, komisař nabyl jistoty, že Nordlander místo Hakanova úkrytu nezná. Nikdo by se nedokázal tak přetvařovat a přitom vědět, kde pohřešovaného najdou.

Když Wallander spatřil světlo z okna chaty, zastavil se. Přes

slabé šumění moře zaslechl hudbu. Pár vteřin trvalo, než pocho

pil, že okno je otevřené. Otočil se k Nordlanderovi a zašeptal:

„Nechtělo se ti věřit, že Louisa byla špionka?“

„Připadá ti to zvláštní?“

„Vůbec ne.“

„Slyším, co říkáš, ale odmítám uvěřit, že je to pravda.“

„To děláš dobře,“ pronesl Wallander. „Řekl jsem ti to, co se po nás chce, abysme si mysleli.“

Sten Nordlander potřásl hlavou.

„Teď už tomu nerozumím vůbec.“

„Je to jednoduché. Ty dokumenty v kabelce dokazují, že Loui

sa dělala špionku. Ale ten obsah se do kabelky mohl dostat až

po její smrti. Navíc se někdo snažil zamaskovat vraždu a udělat z ní sebevraždu, aby to vypadalo, že se zabila vlastní rukou. Když jsem se tady na ostrově s Hakanem setkal, podrobně mi líčil, jak Louisu spoustu let podezíral ze špionáže. Bylo to naprosto věrohodné. Pak jsem si ale začal uvědomovat, co jsem předtím ne chápal. Jako bych vzal do ruky zrcátko a podíval se na všechny

události z obrácené perspektivy.“

„Cos v něm viděl?“

„Něco, co všechny teorie převrátilo vzhůru nohama. Jak se to

říká? Postavit něco vzhůru nohama, abys pochopil, kde to má

hlavu a patu. Takhle přesně to bylo.“

„Takže co si z toho mám vybrat? Že Louisa nebyla špionka? Co

mi to tu vlastně říkáš?“

457

4. díl /// iluze

Wallander na otázku neodpověděl.

„Teď chci, abys šel k domu,“ řekl. „Zůstaň tam a poslouchej!“

„Co mám poslouchat?“

„Můj rozhovor s Hakanem von Enkem.“

„Ale proč se tu takhle plížíme ve tmě?“

„Kdyby věděl, že jsi tady, riskujeme, že neřekne pravdu.“

Sten Nordlander potřásl hlavou. Ale víc neřekl a bez dalších

protestů se vydal k chatě. Wallander nehnutě stál. Bylo součás

tí plánu, aby von Enke prostřednictvím nainstalovaného po

plašného zařízení zjistil, že se někdo pohybuje po ostrově. Podstatné ale bylo, aby nepřišel na to, že u chaty je víc než jeden člověk.

Sten Nordlander došel k domu. Kdyby Wallander nevěděl, že

tam je, vůbec by ho ve tmě nedokázal rozpoznat. Dál nehybně

stál. Pociťoval prapodivnou směs bohorovného klidu a nervozi

ty. Konec příběhu, pomyslel si. Mám pravdu, nebo jsem udělal

největší přehmat za celou svou kariéru?

Zalitoval, že Nordlanderovi nevysvětlil, že to může trvat dost

dlouho.

Nad hlavou se mu zatřepotal noční pták a odletěl. Wallander

ve tmě sluchem pátral po nějakém zvuku, který by mu napově

děl, že Hakan von Enke už jde. Nordlander stál u zdi jako socha.

Otevřeným oknem dál ševelila hudba.

Trhl sebou, když ucítil na rameni ruku. Otočil se a díval se do tváře Hakanu von Enkemu.

„Ty jsi tu zase?“ zeptal se von Enke tlumeně. „To jsme si pře

ce nedomluvili. Mohl jsem tě považovat za vetřelce. Co chceš?“

„Promluvit si.“

„Stalo se něco?“

„Stalo se toho hodně. Jak určitě víš, jel jsem do Berlína a setkal se s tvým starým přítelem Georgem Talbothem. Musím říct, že se

choval přesně tak, jak bych od vysoce postaveného důstojníka

CIA čekal.“

458

Wallander se na to připravil, jak nejlépe to šlo. Věděl, že nesmí přehánět. Musí mluvit dostatečně nahlas, aby to Sten Nordlander zachytil. Ale zas ne moc, aby von Enke nepojal podezření, že je někdo poslouchá.

„Zdál ses mu jako dobrý chlap.“

„V životě jsem neviděl takové akvárium jako to jeho.“

„Je to strašně zvláštní věc. Hlavně ty vláčky v tunelech.“

Zvedl se prudký poryv větru. Pak okolí zase utichlo.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se von Enke.

„Stejným člunem jako minule.“

„A jsi tu sám?“

„Proč bych neměl?“

„Když se na otázku odpovídá další otázkou, připadá mi to po

dezřelé.“

Hakan von Enke zničehonic rozsvítil baterku, kterou do té

doby držel nenápadně podél těla. Zamířil Wallanderovi do obli

čeje. Jako lampička u výslechu, pomyslel si komisař. Hlavně ať

neposvítí k domu a neobjeví Nordlandera. Jinak je všechno v háji.

Baterka zhasla.

„Nemusíme stát tady venku.“

Wallander následoval von Enkeho dovnitř. Když vešli do chaty,

vypnul Hakan rádio. V místnosti se od Wallanderovy poslední

návštěvy nic nezměnilo.

Námořní kapitán byl ve střehu, vycítil nebezpečí. Wallander

nedokázal určit, jestli je za tím nějaký jeho instinkt. Tohle nebyla jen přirozená podezřívavost v reakci na nečekaný Wallan

derův příjezd.

„Musíš mít motiv,“ řekl Hakan von Enke zvolna. „Takováhle

náhlá návštěva, jen tak uprostřed noci?“

„Prostě jsem s tebou potřeboval mluvit.“

„O cestě do Berlína?“

„Ne, o té ne.“

„To mi budeš muset vysvětlit.“

459

4. díl /// iluze

Wallander doufal, že Sten Nordlander u okna jejich rozhovor

slyší. Co by se stalo, kdyby se von Enke rozhodl okenici zavřít?

Nemám času nazbyt, pomyslel si. Musím s tím vyrukovat, nemů

žu už déle otálet.

„Budeš mi to muset vysvětlit,“ zopakoval Hakan von Enke.

„Jde o Louisu,“ řekl Wallander. „Jak to s ní bylo doopravdy.“

Hakan von Enke na něj hleděl s pořád stejně nevyzpytatel

ným výrazem.

„Najednou jsem získal dojem, že tu něco nesedí,“ pokračoval

Wallander. „Jako bych se díval do vzduchu, místo abych prozkou

mal půdu pod nohama. Stalo se to při návštěvě Berlína. Došlo mi, že George Talboth nejenom odpovídá na moje otázky. Navíc ješ

tě diskrétně a šikovně zjišťoval, co vlastně vím. Když jsem tohle pochopil, došlo mi ještě něco jiného. Něco příšerného, ostudné

ho, zrada tak plná podlosti a pohrdání vůči člověku, až se tomu nejdřív vůbec nechtělo věřit. To, co jsem si myslel předtím, co si myslel Ytterberg, cos mi vykládal ty a co mi říkal George Talboth, nebyla pravda. Někdo mě využil, použil mě. Poslušně a s očima navrch hlavy jsem nakráčel rovnou do všech pastí nastražených

po cestě. Ale taky jsem díky tomu spatřil ještě někoho dalšího.“

„Koho?“

„Osobu, kterou můžeme nazvat skutečná Louisa. Nikdy nebyla

špionka. Nebyla falešná, byla tak pravá, jak jen to jde. Když jsem se s ní setkal poprvé, uchvátil mě její krásný úsměv. Pak v Djursholmu jsem si to říkal znovu. Dlouho jsem žil v přesvědčení, že ten úsměv používala, aby zakryla svoje velké tajemství. Ale nakonec jsem pochopil, že ten úsměv byl naprosto upřímný.“

„Tos sem přišel, abys mi vykládal o tom, jak se moje mrtvá

žena usmívala?“

Wallander odevzdaně zavrtěl hlavou. Najednou mu celá ta

situace přišla tak nechutná, že nevěděl, co s tím. Měl by být bez sebe vzteky. Ale neměl na to sílu.

„Jsem tady proto, že jsem objevil pravdu, kterou jsem tak usi

lovně hledal. A pravda je, že Louisa nikdy ani náhodou nebyla

460

zapletená do špionáže vůči Švédsku. Mělo mi to dojít mnohem

dřív. Ale nechal jsem se napálit.“

„Kdo tě napálil?“

„Já sám. Stejně jako všichni ostatní jsem se nechal svést tím,

že nepřítel přichází jedině z Východu. Ale ten, kdo mě podvedl

nejvíc, tos byl ty. Skutečný špion.“

Pořád stejný pohled bez výrazu, pomyslel si Wallander. Ale

jak dlouho to vydrží?

„Já že mám být špion?“

„Ano!“

„Měl jsem pracovat pro Sovětský svaz nebo Rusko? Ty ses asi

zbláznil!“

„Neřekl jsem ani slovo o bývalém Sovětském svazu nebo no

vém Rusku. Řekl jsem, že jsi špion. Ve službách Spojených států.

Dělal jsi to spoustu let, Hakane. Jak dlouho to trvá a čím to za

čalo, to víš jenom ty sám. Stejně tak netuším, jaké pohnutky tě k tomu vedly. Tys nepodezíral Louisu. To ona podezřívala tebe,

že jsi agentem USA. A to taky vedlo k její smrti.“

„Já jsem Louisu nezabil!“

První trhlina, pomyslel si Wallander. Začíná zvyšovat hlas.

Snaží se hájit.

„Tomu taky nevěřím. Určitě to vykonal někdo jiný. Možná ti po

mohl George Talboth? Ale umřela proto, aby tě nemohla odhalit.“

„Nemůžeš tahle absurdní tvrzení dokázat.“

„To je pravda,“ přitakal Wallander. „Nemůžu. Ale jiní ano. Vím

toho dost, aby policie a armáda vzala vyšetřování z jiného konce.

Špion, o kterém se v armádě tak dlouho mluvilo, nebyla žena. Byl to muž. A neváhal se schovat za svoji manželku, aby si vytvořil dokonalé krytí. Všichni pátrali po ruské špionce. A přitom měli pátrat po muži, který slouží Americe. Tahle možnost nikoho nenapadla, všichni byli zaměstnaní hledáním nepřátel z Východu.

Celý můj život to takhle bylo, hrozba přichází z Východu. Nikdo nechtěl pochopit, že by se našel člověk, který by byť jen pomyslel na vlastizradu kvůli zemi na opačné straně barikády, kvůli 461

4. díl /// iluze

Americe. Ti, kdo na to upozorňovali, představovali osamělý hlas na poušti. Samozřejmě můžeš tvrdit, že Amerika měla tak jako

tak přístup k tomu, co o naší obraně potřebovala vědět. Jenže

to není pravda. NATO a především Spojené státy potřebovaly po

moc s ověřenými fakty o švédské obraně, což zároveň předsta

vovalo informace o tom, kolik toho víme o ruských vojenských

opatřeních.“

Wallander se odmlčel. Hakan von Enke na něj dál bez výrazu

hleděl.

„Vytvořil sis dokonalý štít, když sis v námořnictvu nadělal ne

přátele,“ pokračoval Wallander. „Protestoval jsi proti tomu, že nechali uniknout sovětské ponorky, které jste měli na mušce,

když narušily naše vody. Tolik ses vyptával, až tě všichni začali považovat za fanatického nepřítele Ruska. Zároveň jsi mohl kritizovat Ameriku, když se ti to hodilo. Ale samozřejmě jsi věděl, že to, co se tenkrát plavilo ve švédských vodách, byly ponorky NATO. Byla to hra a tys vyhrál. Porazil jsi všechny. Nejspíš až na svoji ženu, která začala mít podezření, že všechno není tak, jak má být. Nevím, proč jsi jel sem. Možná jsi dostal rozkaz od svých zaměstnavatelů. Ten člověk v Djursholmu, který za plotem kouřil cigaretu, když jsi slavil narozeniny, ten patřil k nim? Měl tě varovat podle domluvy? Tahle chata byla odedávna určená

jako místo, kam ses mohl stáhnout. Věděl jsi o ní od otce Eskila Lundberga, který ti ochotně pomohl poté, co ses postaral, aby

dostal zaplaceno za stržené molo a potrhané sítě. Taky nepro

zradil tajemství odposlouchávacího zařízení, které se Američané neúspěšně pokusili upevnit na ruský podmořský kabel. Předpokládám, že by tě vyzvedli námořní lodí, pokud by bylo třeba tě odtud evakuovat. Pravděpodobně ti neřekli, že Louisa musí ze

mřít. Ale zabili ji právě tvoji přátelé. A tys znal cenu za to, čím se zabýváš. Nemohls udělat nic, abys těm událostem zabránil. Že je to tak? Nerozumím už jen tomu, co tě přimělo obětovat i vlastní manželku.“

462

Hakan von Enke si prohlížel svou ruku. Vypadal, že ho Wallan

derův projev tak nějak nezajímá. Možná, pomyslel si Wallander,

přece jen cítí lítost nad tím, že musel zaplatit cenu v podobě

Louisiny smrti? I když už je pozdě.

„Neměla umřít,“ pronesl von Enke, aniž by spustil oči z vlast

ní ruky.

„Jak ti bylo, když ses dozvěděl, že je mrtvá?“

Von Enkeho odpověď zněla věcně, téměř suše.

„Neměl jsem daleko k tomu skoncovat se životem. Zadrželo

mě pomyšlení na vnučku. Ale teď už nevím.“

Seděli mlčky. Wallander si pomyslel, že Sten Nordlander by

už pomalu měl vejít dovnitř. Ale ještě zbývala jedna otázka, na kterou chtěl znát odpověď.

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se.

„K čemu?“

„Nemyslím, jak jsi sbíral tajné informace. Chci vědět, proč se

z tebe stal špion.“

„To je dlouhá historie.“

„Máme čas. A navíc mi nemusíš říkat všechno do posledního

detailu. Stačí mi tolik, abych to pochopil.“

Hakan von Enke se opřel do židle a zavřel oči. Wallander na

jednou viděl, že před ním sedí hodně starý muž.

„Začalo to hrozně dávno,“ promluvil von Enke, aniž oči otevřel.

„Američané mě kontaktovali už zkraje šedesátých let. Brzo jsem

nabyl přesvědčení, že je důležité, aby Spojené státy a NATO měly přístup k informacím, aby nás mohly chránit. Sami bysme to nezvládli. Bez Ameriky jsme byli předem ztracení.“

„Kdo tě kontaktoval?“

„Musíš mít na paměti, jak to tady tenkrát vypadalo. Byla tu

skupina lidí, hlavně mladých, kteří věnovali veškerý čas protestům proti válce ve Vietnamu. Naprostá většina lidí ale chápala, že potřebujeme podporu Američanů, abysme dokázali vzdorovat, až to v Evropě jednou praskne. Měl jsem těch romantických a tupých levičáků plné zuby. Cítil jsem, že musím něco udělat.

463

4. díl /// iluze

Šel jsem do toho s očima otevřenýma. Dá se říct, že to byla ideologie. Dneska je to zrovna tak. Bez Spojených států by byl svět vydaný napospas silám, kterým by nic neudělalo větší radost, než kdyby mohly oloupit Evropu o veškerou moc. Jaké ambice

má podle tebe asi Čína? A co udělají Rusové v den, kdy si vyřeší svoje vnitřní problémy?“

„Ale taky v tom musely hrát roli peníze, ne?“

Von Enke neodpověděl. Odvrátil se a ponořil se do vlastních

myšlenek. Wallander mu zkusil položit ještě několik otázek, ale ani na ty nedostal odpověď. Pro von Enkeho rozhovor zkrátka

skončil.

Najednou se zvedl a šel k otevřené kuchyňské lince. Vzal

z ledničky láhev piva a pak otevřel zásuvku. Wallander ho po

hledem sledoval.

Když se von Enke otočil, měl v ruce pistoli. Wallander prud

ce vstal. Zbraň mířila na něho. Hakan von Enke pomalu odložil

láhev na linku.

Zvedl zbraň. Wallander viděl, že mu míří přímo na hlavu. Vy

křikl. Pak sledoval, jak zbraň v pohybu pokračuje.

„Už nemůžu dál,“ řekl Hakan von Enke. „Není žádná budouc

nost.“

Přiložil si hlaveň k bradě a stiskl spoušť. Střela zaduněla místností. V okamžiku, kdy padal k zemi s obličejem zbroceným krví, vtrhl dovnitř Sten Nordlander.

„Jsi zraněný?“ křičel. „Postřelil tě?“

„Ne. Zastřelil sebe.“

Zírali na muže, který ležel na podlaze v nepřirozené poloze.

Krev mu pokrývala celý obličej i oči, takže se nedalo poznat, jestli jsou otevřené nebo zavřené.

Wallander si jako první uvědomil, že Hakan je stále naživu.

Strhl triko, které viselo přes opěradlo židle, a přitiskl mu ho k bradě. Zároveň křikl na Nordlandera, ať najde nějaké ručníky.

464

Výstřel prošel tváří. Von Enkemu se nepodařilo prohnat si smr

tící kulku mozkem.

„Střelil šikmo,“ řekl Wallander, když mu Nordlander podával

prostěradlo servané z postele.

Von Enke měl otevřené oči, ještě nebyly mrtvé.

„Tlač,“ řekl Wallander a ukázal Nordlanderovi, co má dělat.

Vzal svůj mobil a vytočil tísňovou linku. Neměl signál. Vyběhl

z chaty a vylezl na útes za domem. Ale ani tam se spojení nena

vázalo. Vrátil se do chaty.

„Vykrvácí,“ prohlásil Sten Nordlander.

„Musíš tlačit vší silou,“ řekl Wallander. „Telefon nefunguje. Musím vyrazit pro pomoc. Někdy tady selhává signál.“

„Myslím, že to nezvládne.“

„Jestli umře, nikdy se nedozvíme, co se vlastně stalo.“

Sten Nordlander klečel vedle krvácejícího muže. Obrátil vzhů

ru k Wallanderovi vyděšené oči.

„Byla to vážně pravda?“

„Copak jsi to neslyšel?“

„Každé slovo. Je to pravda?“

„Všechno je pravda. To, co jsem řekl já, i to, co řekl on. Zhruba čtyřicet let byl agentem Spojených států. Prodával naši armádu

a musel to dělat dobře, protože byl pro Američany tak důležitý, že kvůli němu neváhali zavraždit jeho ženu.“

„Nedokážu to pochopit.“

„Pak máme o důvod víc ho udržet naživu. Jenom on nám to

může vysvětlit. Dojedu pro pomoc. Chvíli to potrvá. Ale jestli se ti podaří udržet v něm trochu krve, snad ho zachráníme.“

Wallander už byl na cestě ke dveřím, když za sebou uslyšel

Nordlanderův hlas.

„Není nejmenších pochyb?“

„Ne.“

„To znamená, že mě celý život podváděl.“

„Podváděl všechny.“

465

4. díl /// iluze

Wallander vyběhl z chaty a zamířil dolů ke člunu. V běhu několikrát zakopl a svalil se. Když dospěchal k vodě, všiml si, že se zvedá vítr. Uvolnil lanko, vytlačil člun na hladinu a naskočil. Motor nastartoval na první trhnutí. Byla taková tma, že si nebyl jistý, jestli vůbec do přístavu trefí.

Právě člun obrátil a chtěl přidat plyn, když vtom uslyšel suché třesknutí výstřelu. Nezapochyboval, byla to rána z pistole. Zazně

lo to z chaty. Ztlumil plyn a poslouchal. Nebo že by se přece jen mýlil? Otočil člun a vrátil se ke břehu. Když vyskočil na pevninu, zabředl do vody a cítil, jak má promočené boty. Pořád naslouchal, jestli se neozvou další zvuky. Vítr dál zesiloval. Vzal brokovnici a nabil ji. Že by na ostrově nakonec byli další lidé, o kterých neví?

Vracel se k chatě s puškou v ruce, snažil se pohybovat, jak nejtišeji dovedl, a když uviděl ve škvírách mezi závěsy slabé světlo, zastavil se. Neslyšel ani šustnutí, když nepočítal vítr ve větvích stromů a šumění moře.

Zrovna vykročil ke dveřím, když to třesklo znovu, stejná su

chá rána. Vrhl se k zemi a nehnutě ležel s obličejem zabořeným

do vlhké hlíny. Rukama si chránil hlavu, brokovnici upustil. Čekal, že každou vteřinu nastane konec.

Ale nikdo nepřicházel. Nakonec se odvážil posadit a hrábl po

pušce. Pohmatem se přesvědčil, že se do hlavní nedostala hlína.

Pomalinku se zvedl a přikrčeně se blížil ke dveřím. Než otevřel, dvakrát tvrdě udeřil do zárubně. Žádná reakce. Zavolal, ale Sten Nordlander mu neodpovídal. Dva výstřely, pomyslel si horečnatě a pokoušel se pochopit, co to znamená.

Vědět to nemohl, ale tušil. Viděl před sebou Nordlanderův

obličej, když se ho námořník zeptal: Není nejmenších pochyb?

Wallander rozrazil dveře a vkročil dovnitř.

Hakan von Enke byl mrtvý. Sten Nordlander ho střelil přímo do

čela. Pak obrátil zbraň proti sobě a teď ležel nehybně na podlaze vedle svého bývalého přítele a kolegy. Wallander si vztekle pomyslel, že ho to mělo napadnout dřív. Sten Nordlander venku ve 466

tmě vyslechl, jak Hakan von Enke všechny zradil, nejvíc asi ty, kdo mu důvěřovali, viděli v něm víc přítele než kolegu důstojníka.

Mokrýma botama se vyhnul krvi na podlaze a svalil se na židli,

kde předtím seděl a poslouchal, co von Enke říká. Zmocnila se ho smrtelná únava. Pomyslel si, že s každým uplynulým rokem je

pro něj těžší unést pravdu. A přesto neustále hledá právě ji.

Jak daleko už byli ve chvíli, kdy jsem přijel do Djursholmu?

napadlo ho. Když vyjdu z toho, že rozhovor se mnou byl součástí plánu, jak mě přimět, abych uvěřil, že jeho žena je špionka, a tím pádem odvést pozornost od vlastní osoby, pak musela ta nejdů ležitější rozhodnutí už padnout. Možná to byl přímo Hakanův

nápad, že mě použijí? Využít toho, že syn žije se ženou, jejíž táta je přitroublý maloměstský policajt?

Jak tak seděl na židli, u nohou dva mrtvé, naplnil ho zármutek

a zároveň vztek. Ale nejvíc v tu chvíli myslel na Kláru, která už nezažije ani dědečka, ani babičku z otcovy strany. Bude se muset spokojit s druhou babičkou, která bojuje s alkoholovou závislostí, a s dědou, který leda stárne a chátrá.

Seděl tam půl hodiny, možná déle, než se přinutil zase uvažo

vat jako policista. Zformuloval si jednoduchý nápad, jak nechat všechno ve stavu, v jakém to je. Jen si vzal z Nordlanderovy kapsy klíčky od auta. Pak vyšel z chaty do noční tmy.

Než ale podruhé tu noc vytlačil člun na vodu, zastavil se na

břehu a zavřel oči. Jako by ho dostihly dějiny. Celý svět kolem něj, o kterém toho věděl tak málo. Teď se i on stal vedlejší postavou na velké scéně. Ví dnes něco, co tenkrát nevěděl? Vlastně toho není o moc víc, pomyslel si. Pořád jsem ta zmatená figurka na peri ferii veškerého politického a vojenského dění. Pořád jsem ten vystrašený a nejistý člověk na okraji, zrovna jako kdysi.

Vytlačil člun a navzdory tmě se doplavil do přístavu. Loď ne

chal tam, kde ji vzal. Přístav byl liduprázdný, byly dvě hodiny v noci. Nasedl do Nordlanderova auta a odjel. Zaparkoval kousek od vlakového nádraží, pečlivě otřel volant a řadicí páku a taky dveře z vnější strany. Klíčky zahodil do kanálu. Pak čekal na 467

4. díl /// iluze

první ranní vlak na jih. Několik hodin strávil na lavičce v parku.

Napadlo ho, jak zvláštní je to zážitek, sám v cizím městě, v braš

ně otcovu brokovnici.

Mrholilo, když za svítání objevil otevřenou kavárnu. Dal si

tam kávu a prolistoval staré noviny. Pak se vrátil na nádraží a jel.

Už se sem nikdy nevrátí.

Z vlaku viděl na parkovišti stát Nordlanderovo auto. Dřív

nebo později se o ně začnou zajímat. Jedno povede k druhému.

Jedna z otázek bude, jak se dostal do přístavu a dál na Modrý

ostrov. Ale majitel půjčovny lodí si nemusí nutně spojit Wallandera s tragédií v odlehlé lovecké chatě. Navíc budou všechny podrobnosti jistě podléhat utajení.

Do Malmö dorazil Wallander krátce po dvanácté, vyzvedl si svoje auto a vydal se k Ystadu. Na vjezdu do města ho zastavila silniční kontrola. Ukázal služební průkaz a foukl do testovacího přístroje.

„Jak to vypadá?“ nadhodil přátelsky, aby projevil zájem a ko

legu povzbudil. „Jsou řidiči střízliví?“

„Většinou jo. Ale teprve jsme začali. Někoho určitě chytnem.

Jak to jde v Ystadu?“

„Teď je klid. Ale v srpnu bývá vždycky víc práce než v červenci.“

Wallander kývl hlavou na pozdrav, vytočil okýnko a pokra

čoval dál. Před pár hodinami jsem seděl v lovecké chatě a u no

hou mi leželi dva mrtví, pomyslel si. Ale nikdo to na mně nevidí.

Vzpomínky nedokážou prosvítat skrz nás.

Cestou domů nakoupil, vyzvedl Jussiho a konečně zabrzdil

na dvoře před domem.

Když naskládal nákup do ledničky, sedl si v kuchyni ke stolu.

Kolem panovalo ticho.

Snažil se vymyslet, co řekne Lindě.

Ale ten den jí nezavolal, ani když se nachýlil večer.

Nevěděl prostě, co jí má říct.

468

epilog

Jedné květnové noci roku 2009 Wallandera vzbudil sen. Stávalo

se mu to poslední dobou stále častěji. Noční vzpomínky zůstáva

ly živé i poté, co otevřel oči. Dřív si sny pamatoval jen výjimečně.

Jussi, který byl zrovna nemocný, ležel na zemi u postele. Hodiny na nočním stolku ukazovaly čtvrt na pět. Možná ho nevzbudil

jen sen? Otevřeným oknem mohlo do ložnice proniknout zahou

kání nějakého nočního ptáka, i to už se mu stalo.

Ale teď byl pták pryč. Zdálo se mu o Lindě a telefonátu, který

měl uskutečnit ten den, kdy se vrátil z Modrého ostrova. Ve snu jí zavolal a řekl, k čemu tam došlo. Beze slova ho vyslechla. Pak byl konec. Sen se přelomil jako ztrouchnivělá větev.

Vzbudil se s nepříjemnou pachutí. Ve skutečnosti se k tomu

telefonátu nikdy neodhodlal. Zdůvodňoval si to jednoduchou

výmluvou. Neměl na té tragédii žádný podíl, a kdyby prozra

dil, co přesně se stalo, jen by se tím dostal do bezvýchodné situace a ulpělo by na něm podezření, že je do toho namočený.

Teprve až se o neštěstí dozví veřejnost, zjistí Linda a Hans, co se stalo. A Wallander zůstane v nejlepším případě úplně mimo

hru.

Pomyslel si, že to byl jeden z nejhorších zážitků jeho života.

Dalo se to srovnat jen s tím, když před mnoha lety ve službě

poprvé zabil člověka a vážně přemýšlel nad tím, jestli má vůbec u policie zůstat. Tenkrát uvažoval jako Martinsson. Skončí u policie a půjde dělat něco úplně jiného.

Opatrně se naklonil přes okraj postele a podíval se na svého

psa. Jussi spal. Taky se mu něco zdálo, pření tlapky hrabaly ve vzduchu. Wallander si zase lehl. Dovnitř proudil oknem chladivý vzduch. Wallander odkopal peřinu. V myšlenkách zabloudil ke svazku papírů, který ležel v kuchyni na stole. Už v září uplynulé

ho roku začal sepisovat veškeré události, jež předcházely konci v podobě neštěstí v lovecké chatě na Modrém ostrově.

469 epilog

Těla objevil Eskil Lundberg. Kriminální útvar policie v Norr

köpingu ihned povolal ke spolupráci Ytterberga. Jelikož se to

týkalo i bezpečnostní služby a vojenské rozvědky, okamžitě

se přiklopila poklička a celou událost obestřelo přísné utajení.

Wallander byl odkázaný na to, co mu důvěrně prozradil Ytter

berg. Celou dobu čekal, že jeho účast přece jen vyjde najevo. Nejvíc se obával toho, že Sten Nordlander pověděl o své cestě man

želce. Ale zjevně to tak nebylo. S hlubokou nechutí si v novinách četl o tom, jak je žena z Nordlanderovy smrti zdrcená a odmítá

uvěřit tomu, že by zavraždil dávného přítele a pak se zastřelil.

Ytterberg si občas Wallanderovi posteskl. Přestože vedl poli

cejní vyšetřování, ani on nevěděl, co se odehrává za kulisami. Ale nebylo pochyb o tom, že Sten Nordlander dvěma ranami zastřelil

Hakana von Enkeho, načež obrátil zbraň proti sobě. Záhada ov

šem byla, jak se Sten Nordlander na Modrý ostrov dostal, to si

nikdo nedovedl vysvětlit. Znamená to, jak Ytterberg několikrát

podotkl, že přichází v úvahu ještě další osoba. Ale nedokázal říct, kdo by to měl být a jakou roli v případu hrál. Skutečný motiv

tragédie také zůstával záhadou.

Spekulace v novinách a ostatních médiích neznaly mezí. No

vináři se v krvavém ostrovním dramatu vyžívali. Linda a Hans

s Klárou málem museli opustit domov, aby se zbavili všech

zvědavých pisálků a jejich vtíravých otázek. Podle nejdivo

čejších tvůrců konspiračních teorií si Hakan von Enke a Sten

Nordlander vzali do hrobu tajemství spojené s vraždou Olofa

Palmeho.

Tu a tam během rozhovorů s Ytterbergem se Wallander opatrně,

spíš jakoby ze zdvořilosti, kolegy zeptal na úvahy, že by Louisa von Enkeová byla ruskou špionkou. Ytterbergovy odpovědi byly

vyloženě kusé.

„Mám dojem, že pokud jde o ni, jako by se všechno zastavilo,“

řekl. „Po jaké pravdě pátrá Säpo nebo co chce ukrýt, to netuším.

470

Nejspíš si musíme počkat, až se toho zmocní nějaký investiga

tivní novinář.“

Wallander za celou tu dobu neslyšel ani slovo o tom, že by Ha

kan von Enke měl dělat agenta Spojených států. Neexistoval byť

jen stín podezření, žádné fámy, nikoho nenapadlo, že by právě

tohle mohlo být prapůvodní příčinou. Jednou se Ytterberga pří

mo zeptal, jestli nějaká taková teorie existuje. Ytterberg z toho byl dočista paf.

„Proč by proboha měl dělat špiona Američanům?“

„Snažím se to převracet ze všech stran,“ opáčil Wallander.

„Zrovna jako můžeme podezírat Louisu ze špionáže pro Rusko,

dá se vymyslet i úplně jiná možnost.“

„Myslím, že kdyby tajná policie nebo armáda takové podezření

měla, určitě by to proniklo až ke mně.“

„Jenom přemýšlím nahlas,“ řekl Wallander vyhýbavě.

„Víte snad něco, co já ne?“ zeptal se najednou Ytterberg ne

zvykle ostrým tónem.

„Ne,“ odtušil Wallander. „Nic, co byste nevěděl.“

Právě po tomhle telefonátu se pustil do psaní. Sesbíral veškeré svoje úvahy, poznámky, vytvořil si systém za pomoci lepicích lístečků, které připevňoval po zdech v obývacím pokoji. Ale když měla přijít na návštěvu Linda, ať už s Hansem a Klárou nebo bez nich, lístečky odtrhal. Chtěl svoje vyprávění sepsat, aniž by se mu do toho někdo pletl, aniž by kdo vůbec tušil, co dělá.

Začal tím, že se pokusil postupně odstranit volně trčící nit

ky, které mu v příběhu překážely. Některých se šlo zbavit snad

no. Název „USG Enterprises“, který si přečetl u branky k domu

George Talbotha, patřil jedné konzultantské firmě, to si lehce

ověřil. Nic nenasvědčovalo tomu, že to není počestný podnik.

Ale kdo se to nenápadně vloupal do jeho domu, na to nepři

šel, stejně jako na to, kdo navštívil Signe v Niklasgardenu. Bylo jasné, že to provedli lidé, kteří byli nějakým způsobem k ruce

471 epilog

Hakanu von Enkemu. Ani důvod Wallander nevykoumal. Byť se

jako nejpravdě podobnější jevilo, že hledali to, co Wallander nazýval Signina kniha. Během psaní teď ležela na stole. Ale jinak ji Wallander dál ukrýval u Jussiho v boudě.

Netrvalo dlouho, než mu došlo, co to vlastně dělá. Psal o sobě

a svém životě, přestože zároveň psal o Hakanu von Enkem. Když

se v myšlenkách vrátil k tomu, co slyšel o studené válce, o roz

štěpeném názoru švédské armády na neutralitu a alianční svo

bodu nebo nutnost integrace do NATO, docházelo mu, jak málo

toho ví o světě, ve kterém žije. Bylo samozřejmě nemožné osvojit si teď znalosti, o které nikdy dřív neměl zájem. Mohl si udělat obrázek nanejvýš ze zpětné perspektivy. Zasmušile si v duchu položil otázku, jestli je to něco, co charakterizuje celou jeho generaci. Nezájem o svět, ve kterém lidé žijí, o neustále proměnlivé politické okolnosti. Nebo je jeho generace rozdělená? Na ty, kdo se zajímají, a na ty lhostejné?

Jeho otec mnohdy o dění věděl víc než Wallander, jak si teď

uvědomoval. Nešlo jen o epizodu s Tagem Erlanderem a jeho pro

jevem v malmöském parku. Vzpomněl si taky na příhodu zkra

je sedmdesátých let, kdy mu otec příšerně vyhuboval za to, že

se několik dní předtím vykašlal na volby. Dodnes si vybavoval,

s jakou zuřivostí mu otec vynadal do „politických budižkničemů“

a pak po něm hodil štětec se slovy, ať vypadne. Což Wallander

taky udělal. Tenkrát mu otec připadal prostě divný. Co je mu po tom, jak se politici ve Švédsku hádají? Jeho spíš zajímaly nižší daně a vyšší plat, nic jiného.

Často za stolem dumal nad tím, jestli jsou jeho nejbližší přá

telé stejní jako on. Jestli se o politiku nezajímají a jediné starosti jim dělají soukromé záležitosti. Při těch několika málo příležitostech, kdy už o politice mluvil, spíš jen natahoval různé politiky na skřipec a jako kolovrátek nadával na jejich dementní nápady, nad kterými se ani nezamyslí, aby viděli jiné možnosti.

Vlastně jen jednou v životě se vážně zamýšlel nad politickým

stavem Švédska, Evropy a možná i světa. Bylo to před bezmála

472

dvaceti lety, v souvislosti s brutální dvojitou vraždou staršího manželského páru v Lenarpu. Brzy se ukázalo, že podezření ukazuje na nelegální přistěhovalce nebo uprchlíky žádající o azyl.

Wallander se chtě nechtě musel konfrontovat s vlastními názory

ohledně masivní vlny přistěhovalců. Zjistil, že pod jeho jinak mírným a tolerantním zevnějškem se skrývají temné, až rasistické

názory. Překvapilo ho to a zároveň vyděsilo. Vypořádal se s nimi a dnes už to tak necítil. Ale poté co se uzavřelo vyšetřování, které vyvrcholilo zadržením obou vrahů na tržnici v Kiviku, klesl zpátky do politické otupělosti.

Během podzimu několikrát navštívil ystadskou knihovnu

a půjčil si nějaké knihy o švédských poválečných dějinách. Četl si o všech politických debatách na téma případného pořízení jaderné zbraně nebo vstupu do Severoatlantické aliance. Přestože byl v době těch diskusí skoro dospělý, nepamatoval si, že by nějak reagoval na to, o čem politici mluví. Jako by žil ve skleněné bublině.

Při nějaké příležitosti vyprávěl Lindě, jak teď začal bilancovat svůj život. Ukázalo se, že jeho dcera se o politické otázky zajímá mnohem víc než on. Udivilo ho to, nikdy předtím si toho vlastně nevšiml. Odtušila, že politická uvědomělost není vidět na první pohled.

„Kdy ses mě na něco takového zeptal?“ nadhodila. „Proč bych

se s tebou o tom měla bavit, když vím, jak tě politika nezajímá?“

„Co na to Hans?“

„Má ohromné znalosti. Ale nejsme vždycky zajedno.“

Wallander se v myšlenkách často u Hanse zastavoval. Na pod

zim 2008, v polovině října, mu volala otřesená Linda s tím, že

dánská policie udělala v Hansově kodaňské pobočce razii. Ně

kteří makléři, mezi nimi dva z Islandu, mají na svědomí umě

lé zvyšování hodnoty akcií, chtěli si tak pojistit vlastní provize a bonusy. Když zavládla finanční krize, prasklo to na ně. Nějakou dobu byli všichni zaměstnanci včetně Hanse podezřelí z toho, že se na podvodu určitým způsobem podíleli. Teprve v březnu

473 epilog

přišlo Hansovi oznámení, že byla podezření vůči němu stažena.

Byla to pro něj nesmírná zátěž a navíc se musel vypořádat se

zármutkem nad smrtí druhého z rodičů. Několikrát Wallandera

vyhledal a chtěl, aby mu vysvětlil, co se stalo. Wallander řekl, co mohl, ale dával si záležet, aby ani náznakem neprozradil, co za tím vším vězí doopravdy.

Nejvíc přemýšlel nad tím, jak to udělat, aby se souhrn všech jeho myšlenek a informací dostal k lidem. Má spis anonymně předat

úřadům? Bude ho ale někdo brát vážně? Kdo má vlastně zájem

na tom, aby se narušily přátelské vztahy mezi Švédskem a Spoje

nými státy? Je možné, že ticho, které panuje kolem von Enkeho

špionážní činnosti, všem zúčastněným vyhovuje.

Na konci září se pustil do psaní. Od té doby uplynulo osm

měsíců. Nechtěl, aby se ty události ponořily v zapomnění. Ta

představa ho popouzela.

Současně s psaním vykonával dál svou práci. Celý podzim

se zabýval dvěma ošklivými případy těžkého ublížení na zdraví.

V dubnu 2009 se začal věnovat sérii vražedných požárů v okolí

Ystadu.

Víc než co jiného ho ale trápily pokračující výpadky paměti. Nejhorší to bylo před Vánoci. Tu noc sněžilo. Oblékl se a šel ven odhrabat sníh z příjezdové cesty. Když byl s prací hotov, najednou zjistil, že neví, kde je. Nepoznával dokonce ani Jussiho. Dlouho trvalo, než se zase rozpomněl, na čím dvoře to stojí. K doktorovi ale nešel, strach v něm jednoduše převážil.

Snažil se sám sobě namlouvat, že je přepracovaný, na nejlep

ší cestě k vyhoření. Chvílemi tomu věřil. Ale stejně trpěl hrůzou z toho, že se zapomínání bude zhoršovat. Děsil se, že bude dementní, že trpí předčasným Alzheimerem.

Ležel v posteli. Byla neděle ráno, měl volno. Odpoledne za ním

měla přijet Linda s Klárou. Možná dorazí i Hans, pokud se vzchopí.

474

V šest hodin vstal, pustil Jussiho a udělal si snídani. Zbytek dopoledne věnoval psaní. To ráno ho poprvé napadlo, že vlastně sepisuje jakousi „životní závěť“. Takový byl jeho život. I když bude žít třeba ještě dalších deset patnáct let, nic moc už se nezmění.

Spíš přemýšlel nad tím, co bude dělat v penzi, a z těch úvah

se v něm rozhostila širá prázdnota. Vybavil si rozhovory s Ny

bergem. Brzo už se postěhuje na sever, do hlubokých lesů.

Existovala jen jediná odpověď, Klára. V její přítomnosti

vždycky pookřál. Vnučka tu bude, až všechno ostatní skončí.

Právě ono květnové dopoledne napsal tečku. Víc už nevymy

slí, nemá co dalšího říct. Všechny papíry měl načisto přepsané

do počítače a teď před ním na stole ležel vytištěný spis. S ná

mahou, slovo za slovem, zrekonstruoval příběh muže, který ho

podvodem přiměl uvěřit, že jeho manželka je špionka. Pomyslel

na to, že není jen autorem toho povídání, ale taky jeho součástí.

Některé z uvolněných nitek se mu vysvětlit nepodařilo. Zů

stávaly vlát. Nejvíc asi dumal nad Louisinými botami. Proč byly tak úhledně postavené vedle těla? Nakonec si vytvořil teorii, že ji zabili někde jinde a ty boty neměla obuté. Ten, kdo je pak položil vedle ní, nad tím nijak hlouběji nepřemýšlel. Také zůstávalo záhadou, kde byla Louisa po dobu svého zmizení. Zřejmě ji drželi jako vězně, než někdo rozhodl, že musí kvůli Hakanu von

Enkemu zemřít.

Další nevysvětlený dílek představovaly kameny. Ten, který vi

děl doma u von Enkeho, ten, který dostal od Atkinse, a konečně

ten, který našel na stole na balkoně u George Talbotha. Pocho

pil tolik, že to musely být jakési suvenýry sebrané ve švédských šérách lidmi, kteří tam mezi ostrůvky a skalisky neměli co pohledávat. Ale proč jeden z nich zmizel z von Enkeho stolu, to si vysvětlit neuměl. Napadaly ho různé možnosti, ale nedovedl se pro žádnou z nich rozhodnout.

Několikrát po telefonu mluvil s Atkinsem. Poslouchal, jak plá

če, když mluvil o svém zemřelém příteli. O svých zemřelých přá

telích, opravil se pak. Nezapomínal na Louisu. Říkal, že přijede 475 epilog

na pohřeb. Ale když se v polovině srpna konal, Atkins nedorazil.

Pak už nezavolal. Wallander si občas říkal, o čem asi s von Enkem pokaždé v Americe mluvil. To už se nikdy nedozví.

Zůstávaly i další otázky, na které by se býval rád Hakana

a Louisy zeptal. Proč měl Hakan nepořádek v zásuvce? Měl

v úmyslu v případě nouze utéct do Kambodži? Taky netušil, proč

si Louisa z banky vybrala dvě stě tisíc korun. Při vyklízení bytu ve Stockholmu se žádné peníze nenašly. Slehla se po nich zem,

jejich úloha se nikdy nevysvětlila.

Mrtví si svá tajemství vzali s sebou. Patřilo k nim i to, proč se Sten Nordlander rozhodl zabít Hakana von Enkeho a následně

i sebe. To zůstane Wallanderovi navždycky záhadou.

Občas míval pocit, že porozuměl. Mnohdy zase nechápal vů

bec nic.

Na konci listopadu byl na krátkém školení ve Stockholmu.

Pronajal si tehdy auto a zajel do Niklasgardenu. Společníka mu

dělal Hans, který se k návštěvě své neznámé sestry dosud ne

odhodlal. Byl to dojemný okamžik, když se Wallander díval, jak

Hans stojí u Signiny postele. Taky si často připomínal, že Hakan von Enke dceru pravidelně navštěvoval. Na ni spoléhal, pomyslel si. Neváhal jí svěřit své nejtajnější dokumenty.

Dlouho dumal nad tím, jestli má výsledek své práce nějak po

jmenovat. Nakonec nechal svrchní stránku prázdnou, čistý bílý

list. Bylo toho všeho všudy dvě stě dvanáct stránek. Naposledy

vyprávění prolistoval, tu a tam se zastavil, aby zkontroloval, jestli neudělal nějakou chybu. Každopádně měl za to, že se pravdě

přiblížil natolik, jak jen to bylo možné.

Rozhodl se materiál poslat Ytterbergovi. Neoznačil ho svým

jménem, pošle ho sestře Kristině s tím, aby ho přeposlala do

Stockholmu. Ytterberg se samozřejmě dovtípí, že v tom má prsty

Wallander, ale nebude to moct dokázat.

Je to chytrý chlap, pomyslel si Wallander. Využije ten spis, jak nejlíp to půjde. Taky si spočítá, proč jsem mu to poslal anonymně.

476

Ale zároveň mu docházelo, že i takový Ytterberg se přetlačuje

se zdí, která neuhne ani o píď. Pro spoustu Švédů byly Spojené

státy pořád svrchovaným spasitelem. Evropa by bez Ameriky

byla prakticky bezbranná. Pravdu, o které byl Wallander pře

svědčený, možná nikdo slyšet nechce.

Pomyslel na švédské vojáky v Afghánistánu. K tomu by ni

kdy nedošlo, pokud by to Spojené státy nepožadovaly. Nedělo

se to nahlas, nýbrž v tichosti, přesně jako když se jejich ponorky v osmdesátých letech s tichým souhlasem švédského námořnictva a politiků skrývaly v našich vodách. Nebo jako když agenti CIA osmnáctého prosince 2001 směli na švédském území zadržet

dva Egypťany podezřelé z terorismu a za krajně ponižujících okolností je dopravili do rodné země, kde je čekalo vězení a mučení.

Dokonce si uměl představit, že odhalení by z Hakana von Enkeho

udělalo hrdinu, nikoliv vlastizrádce zasluhujícího pohrdání.

Nic, pomyslel si, není naprosto jisté. Ani to, jak se ty události budou jednou vykládat, ani jak bude pokračovat můj život.

Napsal za vším tečku, ať už byla provizorní, nebo ne.

Májový den byl jasný, ale zároveň studený. Kolem oběda šel na

dlouhou procházku s Jussim, který se zdál být zpátky ve formě.

Když přijela Linda, nakonec jen sama s Klárou, už měl poklizeno a přesvědčil se, že nikde nezbyly žádné papíry, které by neměla vidět. Klára cestou v autě usnula. Wallander ji jemně vyzvedl ze sedačky a odnesl ji domů na pohovku. Kdykoliv ji držel v náručí, vždycky měl pocit, jako by se mu znovu vrátila malá Linda.

Seděli u stolu v kuchyni a pili kávu.

„Tys uklízel?“ zeptala se Linda.

„Celý den.“

Rozesmála se a potřásla hlavou. Pak naráz zase zvážněla. Wal

lander věděl, že všechny problémy, kterými si procházel Hans,

otřásly samozřejmě i s ní.

„Chci se vrátit do práce,“ prohlásila. „Brzo už nevydržím být

jenom matka.“

477 epilog

„Vždyť ti zbývají sotva čtyři měsíce, než znovu nastupuješ, ne?“

„Čtyři měsíce můžou být pěkně dlouhá doba. Vidím na sobě,

jak mi dochází trpělivost.“

„S Klárou?“

„Se sebou.“

„Tos zdědila po mně. Tu netrpělivost.“

„Copak pořád neříkáš, že trpělivost je největší ctností poli

cisty?“

„To ale neznamená, že přichází sama od sebe.“

Usrkla kávu a přemýšlela nad jeho slovy.

„Připadám si starý,“ řekl Wallander. „Každý den se probou

zím s pocitem, že to jde závratně rychle. Nevím, jestli utíkám

za něčím, nebo spíš před něčím. Prostě utíkám. Pokud mám být

upřímný, mám ze stárnutí hrozný strach.“

„Mysli na dědu! Prostě jen jel v zajetých kolejích, bylo mu fuk, že stárne.“

„To není pravda. Měl strach ze smrti.“

„Občas možná. Ale ne pořád.“

„Byl to zvláštní člověk. Myslím, že se s ním nikdo nemůže

srovnávat.“

„Já jo.“

„Měla jsi s ním vztah, o který já jsem přišel, když jsem byl

ještě hodně mladý. Taky mě někdy napadá, že si byli mnohem

bližší s mojí sestrou, s Kristinou. Možná je to prosté, zkrátka líp vycházel se ženami. Narodil jsem se se špatným pohlavím. Nechtěl syna.“

„To jsou nesmysly. A ty to víš.“

„Nesmysly nebo ne, stejně na to myslím. Bojím se stáří.“

Zničehonic natáhla ruku přes stůl a dotkla se jeho paže.

„Všimla jsem si, že máš strach. Ale v hloubi duše víš, že to

nemá smysl. Se svým věkem člověk nic nenadělá.“

„Já vím,“ přitakal Wallander. „Ale občas mi přijde, že to jediné, co člověku zbývá, je stěžovat si.“

478

Linda zůstala několik hodin. Povídali si, než se Klára vzbudila a se šťastným úsměvem se rozběhla k Wallanderovi.

Najednou ho zaplavila omračující hrůza. Zase ho zradila pa

měť. Nevěděl, co to k němu běží za holčičku. Určitě ji už někdy viděl, ale neměl ani potuchy, jak se jmenuje a co tam dělá.

Jako by všechno utichlo. Barvy se vytratily a zanechaly mu

cosi černobílého.

Stíny se prodloužily. A Kurt Wallander se zvolna nořil do temnoty, která ho o několik let později bez milosti poslala do prázdné

ho vesmíru jménem Alzheimer.

Víc toho není.

Vyprávění o Kurtu Wallanderovi nenávratně končí. Těch de

set, možná patnáct roků, které mu zbývají, patří pouze jemu,

jemu a Lindě, jemu a Kláře. Nikomu jinému.