Vrah bez tváře

Henning Mankell

(2001)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivní román se odehrává v 90. letech 20. století v malém městečku na jihu Švédska.Na malé osamocené usedlosti dojde k brutální vraždě starých manželů, pro kterou zdánlivě neexistuje žádný motiv. Případem se zabývá zastupující šéf místní policie Kurt Wallander, který má jen málo stop. Jedna z nich vede k přistěhovalcům, další odhaluje dvojí život zavražděného. Mimo případ ale řeší Wallender i svoje osobní porozvodové problémy a vztah k dalším členům rodiny. Román se zároveň dotýká problémů s přistěhovalectvím a nacionalistickým hnutím.

VRAH BEZ TVÁŘE

Henning Mankell

OLYMPIA

PRAHA

Henning Mankell:

VRAH BEZ TVÁŘE / MÖRDARE UTAN ANSIKTE

Copyright © Henning Mankell 1991

Translation © Dagmar Hartlová, 2001

Czech edition © Nakladatelství Olympia, a. s., 2001

ISBN 80-7033-620-X

1. KAPITOLA

Na něco zapomněl, to ví docela jistě v okamžiku, kdy se probouzí. Něco, co se mu v noci zdálo. Na co by si měl vzpomenout.

Snaží se rozpomenout. Ale spánek je jako černá díra. Jako studna, která neprozradí nic o svém obsahu.

Aspoň se mi nezdálo o býcích, říká si. To bych se zpotil, jako kdyby mě v noci trápily bolesti a horečka. Dneska v noci mě býci nechali na pokoji.

Leží tiše ve tmě a naslouchá. Manželčino oddechování po jeho boku je tak tiché, že ho skoro ani nevnímá.

Jednoho dne tu vedle mě bude ležet mrtvá a já si toho ani nevšimnu, pomyslí si. Nebo to budu já. Jeden z nás zemře dřív než druhý. Jeden rozbřesk bude znamenat, že jeden z nás tu zbude sám.

Pohlédne na hodiny na stolku vedle postele. Ručičky svítí a ukazují tři čtvrti na pět.

Jaktože jsem se probudil, přemítá. Za normálních okolností spím do půl šesté. Už přes čtyřicet let. Tak proč jsem se teď vzbudil?

Naslouchá do tmy a rázem je vzhůru.

Něco je jinak. Něco není takové jako jindy.

Opatrně šátrá rukou, až nahmatá obličej své ženy. Bříšky prstů cítí, že je teplá. Takže neumřela. Zatím tu nikdo z nich nezůstal sám.

Naslouchá do tmy.

Kobyla, napadne ho. Neřehtá. Proto jsem se vzbudil. V noci vždycky řičí. Slyším to a ani mě to neprobudí, v podvědomí mi to řekne, že můžu dál spát.

Opatrně vstává z vrzající postele. Mají ji už čtyřicet let. Jediný kus nábytku, který si koupili, když se brali. Je to ostatně jediná postel, kterou v životě mít budou.

Cítí bolest v levém koleni, když přechází po dřevěné podlaze k oknu.

Jsem starý, pomyslí si. Starý a opotřebovaný. Každé ráno, když se probudím, vždycky mě překvapí, že už mi je sedmdesát.

Dívá se do zimní noci. Je 8. ledna 1990 a sníh ve Skåne tuhle zimu ještě nanapadl. Lampa nad kuchyňskými dveřmi osvětluje zahradu, holý kaštan bez listí a pole vzadu. Mžourá k sousedovu statku, kde bydlí Lövgrenovi. Bílé, nízké dlouhé stavení je temné. Stáj postavená do pravého úhlu k obytnému domu má nad černými dveřmi bledě žlutou lampu. Tam je ve svém stání kobyla, která v noci neklidně řehtá.

Naslouchá do tmy.

V posteli za ním to zaskřípí.

„Co tam děláš,“ zamumlá žena.

„Jen spi,“ uklidňuje ji. „Jen se protahuju.“

„Máš bolesti?“

„Ale ne.“

„Tak spi. Vždyť se nastydneš.“

Slyší, jak se obrací na bok. Kdysi jsme se milovali, pomyslí si. Ale sám se té myšlence brání. Je to zbytečně nadnesené slovo. Milovali. To není pro takové jako my. Člověk, který byl přes čtyřicet let sedlák, shrbený nad těžkým skånským jílem, nebere do pusy slovo jako milovat, když mluví o své ženě. V našem životě byla láska vždycky něco jiného…

Pozoruje sousedův dům, přivírá oči, snaží se proniknout temnou zimní nocí.

Zařehtej, říká si. Zařehtej, ať vím, že je všechno, jak má být. Abych si ještě mohl chvilku lehnout pod duchnu. Dni churavého sedláka v důchodu jsou i bez toho dlouhé a bezútěšné.

Najednou si uvědomuje, že pozoruje sousedovo kuchyňské okno. Něco se změnilo. Celá ta léta tu a tam pohlédl na sousedova okna. Teď něco najednou vypadá jinak. Nebo ho jen mate ta tma? Zavře oči a počítá do dvaceti, aby dal očím odpočinout. Potom se podívá na okno znovu a teď je mu jasné, že je otevřené. Okno, které bývalo vždycky v noci zavřené, je zničehonic otevřené. A kobyla nezařehtala…

Kobyla neřehtala, protože starý Lövgren nešel na svou obvyklou vycházku ke stáji, když se připomněla prostata a vyhnala ho z teplé postele…

Namlouvám si to, říká si pro sebe. Všechno je jako obvykle. Co by se tady mohlo stát? Ve vesničce Lenarp, severně od Kadesjö, cestou na nádherné jezero Krageholm, v samém srdci kraje Skåne? Tady se nic nestane. Čas se tu zastavil, v téhle vesnici plyne jako potok bez síly a bez vůle. Bydlí tu pár starých sedláků, kteří své polnosti prodali nebo propachtovali jiným. Bydlíme tu a čekáme na nevyhnutelné…

Znovu pohlédne na kuchyňské okno a pomyslí si, že ani Maria ani Johannes Lövgren by ho nezapomněli zavřít. Věkem se člověku do života vkrade strach, přibývá zámků a než padne noc, nikdo nezapomene zavřít okna. Zestárnout znamená mít strach. Obava z nebezpečí, kterou prožívá člověk jako dítě, se ve stáří vrací…

Obléknu se a půjdu ven, říká si. Projdu zahradou proti ledovému větru ve tváři a k plotu, který odděluje naše pozemky. Ať se přesvědčím na vlastní oči, že si to jen namlouvám.

Ale rozhodne se zůstat. Co nevidět Johannes vstane z postele a postaví na kávu. Nejdřív se rozsvítí lampa na záchodě, potom v kuchyni. A všechno bude jako jindy…

Stojí u okna a cítí, že se do něj dává zima. Stařecká zimomřivost, která se vkrade i do nejteplejší místnosti. Myslí na Marii a Johannese. S nimi jsme taky měli manželství, jako sousedé i jako sedláci. Pomáhali jsme si, sdíleli dřinu a hubená léta. Ale dělili jsme se i to dobré v životě. Společně jsme slavili letní slunovrat a jedli štědrovečerní večeři. Naše děti běhaly mezi oběma statky, jako kdyby patřily oběma. A teď sdílíme dlouhé, vleklé stáří…

Aniž si uvědomuje proč, otevírá okno, opatrně, aby nevzbudil spící Hannu. Pevně drží okenní háček, aby mu zimní poryvový vítr nevyrval tabulku z ruky. Jenomže je úplné bezvětří a on si uvědomuje, že v rozhlasových zprávách o počasí se opravdu neříkalo nic o blížící se bouři nad skånskou planinou.

Hvězdná obloha je jasná a je velmi chladno. Právě se chystá okno zavřít, když se mu zdá, že slyší zvuk. Zaposlouchá se a natáčí ven levé ucho. To lepší ucho, pravé se poškodilo douhými hodinami strávenými v dusných, hlučných traktorech.

Asi pták, říká si. To křičí noční pták.

A potom dostane strach. Strach přijde odnikud a osedlá si ho.

Zní to jako volání člověka. Zoufalé volání, které se snaží proniknout k jiným lidem.

Hlas, který ví, že musí překřičet silné kamenné stěny, aby na sebe upoutal pozornost sousedů…

Namlouvám si to, opakuje si znovu. Nikdo nevolá. Kdo by taky volal?

Zavírá okno tak zprudka, že jeden květináč poskočí a Hanna se probouzí.

„Co to děláš?“ ptá se a on slyší, že je podrážděná.

A když odpovídá, má náhle jistotu.

Ten strach je pravdivý.

„Kobyla neržá,“ říká a usedá na postel. „U Lövgrenů je otevřené okno v kuchyni. A někdo volá.“

Hanna se posadí v posteli.

„Co to povídáš?“

Nechce se mu odpovídat, ale teď si je jistý, že to, co slyšel, nebyl pták.

„Je to Johannes nebo Maria,“ říká. „Jeden z nich volá o pomoc.“

Hanna vstává z postele a jde k oknu. Široká a silná stojí v bílé noční košili a dívá se do tmy.

„Okno do kuchyně není otevřené,“ šeptá. „Je rozbité.“

Vrátí se k ní a je mu teď taková zima, že se třese.

„Někdo volá o pomoc,“ říká a hlas se jí chvěje.

„Co budeme dělat?“ ptá se.

„Jdi tam,“ říká mu. „Pospěš si.“

„Co když je to nebezpečné?“

„Copak nepomůžeme nejlepším přátelům, jestli se jim něco stalo?“

Rychle se obléká, z kuchyňské skříňky bere baterku, která tam stojí vedle pojistek, a plechovky s kávou. Zem pod nohama je zmrzlá. Když se otáčí, vidí Hannu v okně.

U plotu se zastavil. Všechno je nehybné. Teď vidí, že kuchyňské okno je vytlučené. Opatrně překračuje nízký plot a jde k bílému stavení. Žádný hlas ho ale nevolá.

Namlouvám si to, pomyslí si znovu. Jsem stařec a už ani nedokážu rozpoznat, co se skutečně děje. Třeba se mi nakonec o těch býcích v noci přece jen zdálo? Ten starý sen, jak se proti mně vyřítili býci, já byl malé děcko a uvědomil jsem si, že jednou zemřu…

V té chvíli slyší výkřik znovu. Slabě jako nářek. Je to Maria.

Přistoupí k oknu do ložnice a opatrně nahlédne škvírou mezi záclonou a okenní tabulí.

Okamžitě je mu jasné, že Johannes je mrtev. Posvítí si dovnitř baterkou a křečovitě zavře oči, než se přiměje podívat se, co se stalo.

Dole na zemi je zhroucená Maria, přivázaná k židli. Má v obličeji krev a na potřísněné noční košili leží rozmlácené falešné zuby.

Potom zahlédne Johannesovu nohu. Vidí jenom nohu. Zbytek těla zakrývá záclona.

Potácí se zpátky, překračuje znovu plot. Koleno ho bolí, jak zoufale klopýtá po zmrzlém jílu.

Nejdřív ze všeho volá na policii.

Potom sáhne do šatníku, z něhož jsou cítit kuličky proti molům, pro páčidlo.

„Ty tady zůstaň,“ říká Hanně. „Na to se koukat nemusíš.“

„Co se stalo?“ ptá se se strachem a slzami v očích.

„Nevím,“ odpovídá. „Ale probudilo mě, že kobyla vůbec neržála. To si teď uvědomuju naprosto bezpečně.“

Je 8. ledna 1990.

A ještě se ani nezačalo rozednívat.

2. KAPITOLA

Telefonát zaznamenali na policii v Ystadu v 5.13. Vzal ho jeden znuděný policista, který sloužil od Silvestra skoro bez přestávky. Poslouchal zajíkavý hlas v telefonu a měl ho za popleteného starce. Ale stejně ho na tom něco zaujalo. Začal klást otázky. Když zavěsil, rozmýšlel se jen chviličku, potom zvedl sluchátko a vytočil číslo, které znal nazpaměť.

Kurt Wallander spal. Předchozí večer byl hodně dlouho vzhůru a poslouchal nahrávky s Marií Callasovou, které mu jeden dobrý známý poslal z Bulharska. Neustále se vracel k její Traviatě a než si šel lehnout, byly skoro dvě hodiny. Když ho teď probudilo zvonění telefonu, byl hluboko ponořen do náruživého erotického snu. Jako kdyby se chtěl ubezpečit, že to byl opravdu jen sen, natáhl ruku a sáhl na pokrývku. Ale byl v posteli sám. Nebyla tu ani jeho manželka, která ho opustila před třemi měsíci, ani ta barevná žena, s níž před chvilkou tak mohutně souložil.

Pohlédl na hodinky současně když sahal po telefonu. Dopravní nehoda, prolétlo mu hlavou. Náledí, rychlá jízda a někdo se neudržel na E 14. Nebo tahanice s uprchlíky – na ranním trajektu z Polska.

Posadil se na posteli a přitiskl si sluchátko ke tváři, kde ho pálilo strniště.

„Wallander.“

„Doufám, že jsem tě nevzbudil?“

„Jasně že ne. Jsem vzhůru.“

Proč vlastně lžu? zeptal se sám sebe. Proč neřeknu na rovinu, jak to je? Že bych ze všeho nejradši zase usnul a vrátil se do toho ztraceného snu s nahou ženou.

„Říkal jsem si, že bych ti měl brnknout.“

„Dopravní nehoda?“

„Ne, to zrovna ne. Volal jeden starší sedlák, jmenuje se Nyström a bydlí v Lenarpu. Tvrdí, že sousedka je přivázaná na zemi a je tam někdo mrtvý.“

Rychle uvažoval, kde Lenarp leží. Není to daleko od Marsvindsholmu, neobvykle zvlněná krajina na to, že leží ve Skåne.

„Vypadalo to dost vážně. Myslel jsem, že nejlepší bude ti hned zavolat.“

„Koho máš na stanici?“

„Peters a Norén jsou venku a hledají někoho, kdo rozbil okno v Continentalu. Mám jim zavolat?“

„Řekni jim, ať přijedou na křižovatku mezi Kadesjö a Kastlösou a počkejte tam na mě. Dej jim adresu. Kdy přišlo hlášení?“

„Před pár minutami.“

„Určitě to nebyl nějaký opilec?“

„Nevypadalo to tak.“

„Tak dobře.“

Rychle se oblékl, ani se neosprchoval, obrátil do sebe šálek vlažné kávy, která zbyla v termosce, a podíval se ven. Bydlel v Mariánské ulici v centru Ystadu. Fasáda domu naproti byla popraskaná a šedivá. Hlavou mu prolétlo, jestli letos v zimě vůbec bude ve Skåne sníh. Doufal že ne. Se skånskými sněhovými bouřemi přišla vždycky období nepřetržité dřiny. Nabouraná auta, ženy, které měly každou chvilku rodit, odřízlé v závějích od světa, osamělí starci a stržená elektrická vedení. Se sněhovými bouřemi přišel chaos a on si téhle zimy nepřipadal dost připravený na to, aby chaos zvládl. Pořád ho ještě svíral strach z toho, že ho opustila žena.

Jel Plukovní ulicí na Východní dálniční spojku. U Dragounské chytil červenou a pustil si rádio, aby si poslechl zprávy. Vzrušený hlas vykládal o letadle, které se zřítilo na vzdáleném kontinentu.

Je čas života a je čas umírání, prolétlo mu hlavou, když si mnul oči, aby z nich vyhnal spánek. Bylo to jako zaříkadlo, které si naformuloval před mnoha lety. To byl ještě mladý policista a hlídkoval na ulici doma v Malmö. Při jedné příležitosti vytáhl jakýsi opilý mladík, kterého chtěli eskortovat od Vrbového parčíku, ohromný řeznický nůž. Kurt Wallander utržil hlubokou ránu těsně u srdce. Jen několik milimetrů ho dělilo od nečekané smrti. To mu bylo třiadvacet let a tehdy si s vážností uvědomil, co to je být policistou. Zaříkadlo byl způsob, jak se chránit před vzpomínkou.

Jel z města ven, minul nový obchodní dům s nábytkem při výjezdu a zahlédl kousek moře. Bylo šedivé a podivně klidné na to, že to bylo uprostřed skånské zimy. Daleko na obzoru se rýsovala loď plující na východ.

Sněhové bouře stejně přijdou, pomyslel si.

Dřív nebo později je tu máme.

Vypnul rádio a snažil se soustředit myšlenky na to, co ho čeká.

Co vlastně věděl?

Stará žena, svázaná na podlaze? Muž, který tvrdí, že ji viděl oknem. Přidal plyn za výjezdem směrem na Bjäresjö a řekl si, že to určitě bude stařík, kterého oklamala náhle vystupňovaná senilita. Za svých četných policejních let se nejednou stal svědkem toho, jak staří osamělí lidé použili policii jako poslední volání o pomoc.

Policejní auto čekalo u odbočky na Kadesjö. Peters vystoupil a pozoroval zajíce, jak kmitá sem a tam po poli.

Když uviděl Wallandera přijíždět v modrém peugeotu, zvedl ruku na pozdrav a usadil se za volant.

Pod pneumatikami skřípěl umrzlý štěrk. Kurt Wallander sledoval policejní auto. Minuli odbočku na Trunnerup, pokračovali po strmých svazích a dorazili do Lenarpu. Zatočili na úzkou polní cestu, kterou tak nanejvýš projede traktor. Po kilometru dorazili na místo. Dva dvory vedle sebe, dvě nabílená nízká, dlouhá stavení s pečlivě udržovanými zahradami.

V ústrety jim spěchal starší muž. Kurt Wallander si všiml, že kulhá, jako kdyby ho bolelo koleno.

Když vystoupil z auta, pocítil, že se zvedl vítr. Možná že přece jenom bude sněžit.

Hned jak uviděl toho starého muže, bylo mu jasné, že ho čeká něco hodně nepříjemného. V mužových očích planul strach, který byl sotva smyšlený.

„Vyrazil jsem dveře,“ opakoval vystrašeně a bez ustání. „Vyrazil jsem dveře, musel jsem je přece vidět. Ona ale taky co nevidět umře.“

Vešli vyraženými dveřmi dovnitř. Kurt Wallander ucítil závan hořkého stařeckého pachu. Tapety vypadaly staromódně a musel mhouřit oči, aby viděl ve tmě.

„Co se tady stalo?“ zeptal se.

„Tam vevnitř,“ odpověděl stařík.

Potom se rozplakal.

Tři policisté se na sebe podívali.

Kurt Wallander otevřel dveře nohou.

Bylo to horší, než si představoval. Daleko horší. Později řekl, že to bylo to nejhorší, co kdy viděl. A viděl hodně.

Ložnice starých manželů byla potřísněná krví. Postříkala i porcelánovou lampu na stropě. Na břiše na posteli ležel starý muž s holou hrudí a staženými dlouhými spodkami. Obličej měl rozmlácený k nepoznání. Vypadalo to, že se mu někdo snažil uříznout nos. Ruce měl svázané za zády a levou stehenní kost zlomenou. Bílá kost se odrážela od všeho červeného kolem.

„Ježišikriste,“ slyšel za sebou sténat Noréna a sám pocítil nevolnost.

„Sanitku,“ řekl a polkl. „Fofrem…“

Potom se sklonili nad ženou, která napůl ležela na podlaze, přivázaná k židli. Ten, co ji přivazoval, otočil jí ještě škrtící smyčku kolem hubeného krku. Slabounce dýchala a Kurt Wallander křikl na Peterse, ať sežene nůž. Odřízli tenký provaz, který se jí hluboko zařízl do zápěstí a do krku, a opatrně ji uložili na podlahu. Kurt Wallander jí držel hlavu v klíně.

Podíval se na Peterse a pochopil, že oba myslí na stejnou věc.

Kdo se mohl dopustit něčeho tak krutého? Uvázat staré bezmocné ženě škrtící smyčku kolem krku?

„Počkejte venku,“ řekl Kurt Wallander plačícímu muži, který stál ve dveřích. „Počkejte venku a ničeho se nedotýkejte.“

Slyšel, že to zní jako řev.

Řvu, protože mám strach, pomyslel si. V jakém to žijeme světě?

Sanitka přijela po téměř dvaceti minutách. Žena oddechovala stále nepravidelněji a Kurt Wallander dostal strach, že přijede pozdě.

Řidiče záchranky znal, jmenoval se Antonson.

Přijel s ním mladík, kterého ještě nikdy předtím neviděl.

„Zdravím vás,“ řekl Wallander. „On je mrtvý, ale žena žije. Zkuste ji udržet při životě.“

„Co se tu stalo?“ zeptal se Antonson.

„Na to doufám, že nám odpoví, jestli to přežije. Pospěšte si.“

Když se sanitka vzdálila po štěrkové cestě, vyšli Kurt Wallander a Peters ven. Norén se otřel v obličeji kapesníkem. Svítání se pomaličku vkrádalo do tmy. Kurt Wallander pohlédl na hodinky. Za dvě minuty půl osmé.

„Je to jak na jatkách,“ řekl Peters.

„Horší,“ odpověděl Wallander. „Zavolej a vyžádej si plnou pohotovost. Norénovi řekni, ať to tady uzavře. Já si zatím popovídám s tím staříkem.“

Právě když to řekl, zaslechl něco jako výkřik. Trhl sebou a výkřik se opakoval.

To řičel kůň.

Šel ke stáji a otevřel dveře. V šeru ve svém stání neklidně hrabal kůň kopytem o zem. Uvnitř to bylo teple cítit hnojem a močí.

„Dejte mu vodu a seno,“ řekl Kurt Wallander. „Možná že tu jsou i jiná zvířata.“

Venku před stájí se zachvěl. Na osamělém stromě daleko vzadu na poli krákali černí ptáci. Vdechl chladivý vzduch do plic, a pocítil, jak vítr zesiluje.

„Vy se jmenujete Nyström,“ oslovil muže, který už přestal plakat. „Musíte nám vyprávět, co se stalo. Jestli to dobře chápu, vy bydlíte hned vedle?“

Muž přikývl.

„Co se tu stalo?“ zeptal se roztřeseným hlasem.

„To právě doufám, že nám řeknete vy,“ odvětil Kurt Wallander. „Nepůjdem raději k vám?“

V kuchyni na židli seděla zdrcená žena ve stařičkém županu a plakala. Ale hned jak se Kurt Wallander představil, vstala a postavila na kávu. Posadili se ke kuchyňskému stolu. Wallander si všiml vánočních ozdob, které dosud visely v okně. Ležela tu i stará kočka a bez ustání na něj zírala. Natáhl ruku, aby ji pohladil.

„Kouše,“ zarazil ho Nyström. „Není zvyklá na lidi. Kromě Hanny a mě.“

Kurt Wallander pomyslel na svou ženu, která ho opustila, a uvažoval, ze kterého konce začne. Bestiální vražda, pomyslel si. A jestli budeme mít skutečně pech, tak je to dvojnásobná vražda.

Najednou ho napadlo něco jiného. Zaklepal na okno na Noréna.

„Omluvte mě na chviličku,“ řekl a vstal.

„Kůň měl vodu i seno,“ oznámil Norén. „Jiná zvířata nemají.“

„Postarej se, ať někdo zajede do nemocnice,“ řekl Kurt Wallander. „Kdyby se probrala a něco řekla. Musela to přece vidět.“

Norén přikývl.

„Pošli tam někoho, kdo umí poslouchat. A pokud možno odečítat ze rtů.“

Když vešel zpátky do kuchyně, sundal si kabát a položil ho na pohovku.

„Řekněte mi, co víte. Všechno, nic nevynechejte. Máme na to času dost.“

Po dvou šálcích slabé kávy pochopil, že Nyström ani jeho žena mu neřeknou nic důležitého. Dostal z nich několik časových údajů a životní příběh přepadených manželů.

Zbývaly dvě otázky.

„Nevíte, jestli doma měli větší sumu peněz?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Nyström. „Všechno ukládali do banky. I důchod. A určitě nebyli bohatí. Když prodali půdu, zvířata a stroje, dali peníze dětem.“

Druhá otázka mu připadala nesmyslná. Ale přesto ji položil. Jenže v téhle situaci neměl na vybranou.

„Neměli nějaké nepřátele?“

„Nepřátele?“

„Někdo, kdo by tohle mohl provést?“

Vypadalo to, že té otázce vůbec nerozumějí.

Zopakoval ji.

Oba starci se na něho dívali nechápavě.

„Lidi jako my nemají nepřátele,“ odpověděl muž. Wallander postřehl v jeho hlase jisté roztrpčení. „Stává se, že se dostaneme do pře. O údržbu cesty bažinou nebo o hranice pastviny. Ale proto se ještě nezabíjíme.“

Wallander pokývl.

„Zakrátko se zase ozvu,“ rozloučil se a vstal s kabátem v ruce. „Kdybyste si náhodou na něco vzpomněli, tak bez váhání zavolejte na policii. A ptejte se po mně. Jmenuju se Kurt Wallander.“

„Co když se vrátí…?“ zeptala se stará paní.

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Nevrátí,“ odpověděl. „Tady šlo určitě o zloděje. A ti se nevracejí. Nemusíte se bát.“

Pomyslel si, že měl ještě něco říct, aby je uklidnil. Ale co? Jakou útěchu by měl nabídnout lidem, kteří se právě teď vyrovnávali s brutální vraždou na nejbližším sousedovi. A kteří teď mohou jen čekat, že zemře další člověk.

„Ten kůň?“ zeptal se. „Kdo ho krmí?“

„To my uděláme,“ odpověděl starý pán. „Kobylka dostane, co potřebuje.“

Wallander vyšel do chladného svítání. Vítr zesílil a on se cestou k autu musel nahrbit. Vlastně by tady měl zůstat a pomoci technikům od kriminálky. Ale byla mu zima a nevolno a nehodlal se tu zdržet víc, než bylo nezbytně nutné. Kromě toho oknem zahlédl, že v policejní hlídce přijel Rydberg. A to znamenalo, že technici s prací neskončí, dokud neobrátí a neprozkoumají každou hroudu země na místě činu. Rydberg, který měl jít za pár let do důchodu, byl ve své práci důsledný. Přestože mohl působit jako pedant a hnidopich, byl zárukou, že místo činu bude náležitě prozkoumáno.

Rydberg trpěl revmatismem a chodil o holi. Teď se proti němu belhal přes dvůr.

„To nebylo nic pěknýho,“ řekl. „Vypadá to jako na jatkách.“

„Nejsi první, kdo to říká,“ opáčil Kurt Wallander.

Rydberg se tvářil zachmuřeně.

„Máme nějaký záchytný bod?“

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Vůbec nic?“ V Rydbergově hlase zaznívala prosba.

„Sousedi nic neviděli ani neslyšeli. Řekl bych, že jde o obyčejné zloděje…“

„A tobě tahle šílená brutalita připadá obyčejná?“

Rydberg byl pobouřený a Kurt Wallander už litoval svých slov.

„Samozřejmě si myslím, že tady dneska v noci řádili mimořádně hnusní hajzlové. Takoví, co si obstarávají živobytí tím, že vyhledávají osamělé usedlosti, kde žijí staří lidé.“

„Musíme je dostat,“ řekl Rydberg. „Než začnou řádit znovu.“

„Jo,“ přisvědčil Kurt Wallander. „Jestli letos nedostaneme nikoho jinýho, tak tyhle dostat musíme.“

Posadil se do auta a jel odtamtud pryč. Na úzké polní cestě se málem srazil v zatáčce s autem, které se proti němu vyřítilo vysokou rychlostí. Muže za volentem poznal. Byl to novinář z velkého celostátního deníku a objevil se v kraji kolem Ystadu, pokud se tu stalo něco zajímavého i pro zbytek země.

Wallander projel několikrát sem a tam po Lenarpu. V oknech se svítilo, ale venku nebyl nikdo.

Co si asi pomyslí, až se tohle dozví? uvažoval v duchu.

Měl mizernou náladu. Vzpomínka na starou ženu se smyčkou kolem krku ho nenechala na pokoji. Ta brutalita byla nepochopitelná. Kdo mohl něco takového provést? Proč ji rovnou nepraštil sekerou do hlavy, aby to bylo hned vyřízené? Proč tohle mučení?

Pokoušel se při pomalé jízdě tou malou vesničkou urovnat si v hlavě postup vyšetřování. Na křižovatce u Blentarpu se zastavil, dal topení na vyšší výkon, protože mu byla zima, a bez pohnutí pozoroval obzor.

Vyšetřování povede on, to věděl už teď. Nikdo jiný v úvahu nepřipadá. Po Rydbergovi měl v Ystadu nejdelší zkušenosti s prací u kriminálky, třebaže mu bylo teprve dvaačtyřicet.

Velká část vyšetřování bude rutinní práce. Prohledání místa činu, vyptávání sousedů z Lenarpu a lidí na pravděpodobné únikové cestě lupičů. Viděl někdo něco podezřelého? Něco neobvyklého? Otázky už mu zněly v hlavě.

Jenže Kurt Wallander ze zkušenosti věděl, že loupežná přepadení na venkově bývají často nevyřešitelná.

Mohl jen doufat, že to stará žena přežije.

Viděla to a věděla.

Ale jestli zemře, tak dvojnásobnou vraždu těžko vyřeší.

Znepokojovalo ho to.

Za normálních okolností ho vztek vyprovokoval k aktivitě a jednání. A protože to je předpokladem veškeré policejní práce, považoval se za dobrého policistu. Teď si ale připadal nejistý a unavený.

Přinutil se přeřadit na jedničku. Auto pokračovalo pár metrů. Potom se znovu zastavil.

Jako kdyby si teprve teď uvědomil, co toho mrazivého rána prožil.

Surové, šílené přepadení bezbranných starých manželů ho vyděsilo.

Došlo k něčemu, co se tady vůbec nikdy nemělo stát.

Pohlédl oknem auta ven. Kolem dveří fičel a skučel vítr.

Musím začít, pomyslel si.

Přesně jak říkal Rydberg.

Musíme chytit ty, co tohle provedli.

Jel přímo do nemocnice v Ystadu a výtahem nahoru na jednotku intenzivní péče. V chodbě okamžitě uviděl mladého aspiranta Martinssona na židli před dveřmi.

Kurt Wallander si uvědomil, jak ho to podráždilo.

Copak opravdu nemají nikoho jiného než nezkušeného mladičkého aspiranta, aby ho poslali do nemocnice? A proč sedí před dveřmi? Proč není u postele, aby zachytil nejmenší zašeptání přepadené ženy?

„Nazdar,“ řekl Kurt Wallander. „Jak to vypadá?“

„Je v bezvědomí,“ odpověděl Martinsson. „Doktoři moc naděje nedávají.“

„Proč sedíš tady a ne uvnitř?“

„Zavolají mě, kdyby něco bylo.“

Kurt Wallander si všiml, že Martinsson znejistěl.

Jsem jak starý ufňukaný učitel, pomyslel si.

Opatrně pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. V čekárně na smrt vzdychaly a čerpaly různé přístroje. Kolem stěn se kroutily hadičky jako průsvitní hadi. Když otevřel dveře, odečítala jedna sestřička hodnoty nějakého grafu.

„Sem nesmíte,“ obořila se příkře.

„Jsem od policie,“ bránil se Kurt Wallander krotce. „Chtěl jsem se jen zeptat, jak to jde.“

„Jasně jsme vám řekli, že máte čekat venku,“ řekla sestřička.

Než stačil Kurt Wallander cokoliv namítnout, vstoupil do místnosti lékař. Připadal mu překvapivě mladý.

„Tady by cizí lidi vůbec neměli být,“ řekl mladý lékař, když uviděl Kurta Wallandera.

„Já půjdu. Jen jsem se chtěl zeptat, jak se jí daří. Jmenuji se Wallander a jsem od policie. Kriminální policie,“ upřesnil to, ale nebyl si jist, jestli v tom je nějaký rozdíl. „Vedu vyšetřování, abych vypátral tu osobu nebo osoby, kteří tohle provedli. Jak to s ní vypadá?“

„Je s podivem, že vůbec žije,“ odpověděl lékař a kývnutím hlavy ho vyzval, ať jde k posteli. „Nedokážem odpovědět, jak moc je vnitřně zraněná a poškozená. Nejdřív musíme zjistit, jestli vůbec přežije. Hrdlo má ale hodně zdeformované. Jako kdyby se ji někdo pokoušel uškrtit.“

„To taky přesně udělal,“ odpověděl Kurt Wallander a zadíval se do hubeného obličeje mezi prostěradly a hadičkami.

„Vlastně už měla být mrtvá,“ řekl lékař.

„Doufám, že bude žít,“ řekl Kurt Wallander. „Je to náš jediný svědek.“

„My doufáme, že všichni pacienti budou žít,“ odbyl ho lékař a prohlížel si obrazovku, kde zelené linky kreslily nepřetržité vlny.

Kurt Wallander opustil pokoj, když mu lékař oznámil, že víc k tomu nemá co dodat. Výsledek vypadal nejistě. Maria Lövgrenová mohla zemřít, aniž se probrala z bezvědomí. To nemohl nikdo vědět.

„Umíš odečítat ze rtů?“ zeptal se Martinssona.

„Ne,“ zavrtěl Martinsson překvapeně hlavou.

„To je škoda,“ povzdechl Wallander a šel.

Z nemocnice odjel svým vozem přímo do hnědé policejní budovy při východní výpadovce z města.

Posadil se k psacímu stolu a díval se oknem ven směrem k červené vodárenské věži.

Třeba tahle doba potřebuje jiné policisty, uvažoval. Policisty, se kterými to tolik nezamává, když časně ráno v lednu se musí jít podívat do lidských jatek na jihošvédském venkově. Policisty, kteří nejsou tak nejistí a úzkostliví jako já.

Zvonění telefonu ho vytrhlo z myšlenek.

Nemocnice, prolétlo mu hlavou.

Teď volají, že Maria Lövgrenová zemřela.

Probrala se? Stačila něco říct?

Nemohl odtrhnout oči od vyzvánějícího telefonu.

Kruci, ulevil si. Krucinál.

Cokoliv jen ne tohle.

Zvedl sluchátko a byla to jeho dcera. Trhlo to s ním tak, že málem shodil telefon na zem.

„Tati,“ řekla a on slyšel, jak padá mince.

„Ahoj, odkud voláš?“

Jen ať to, proboha, není Lima. Nebo Kátmándú. Nebo Kinshasa, přál si usilovně.

„Jsem v Ystadu.“

To mu udělalo radost. Znamenalo to, že se s ní bude moci setkat.

„Přijela jsem tě navštívit. Ale něco mi do toho vlezlo. Jsem teď na nádraží. Odjíždím. Jen jsem ti chtěla říct, že jsem měla v úmyslu se s tebou sejít.“

Pak se hovor přerušil a on zůstal sedět se sluchátkem v ruce.

Jako kdyby něco zemřelo, jako kdyby v ruce držel nějaký pahýl.

Hajzlík jeden, ulevil si. Proč mi tohle dělá?

Dcera se jmenovala Linda a bylo jí devatenáct. Do jejích patnácti let měli spolu hezký vztah. Chodila za ním, ne za matkou, když měla problémy, nebo když o něco usilovala, ale sama se neodvažovala. Viděl, jak se proměňuje z buclatého dítěte v mladou ženu vzdorovité krásy. Do svých patnácti let nedala najevo, že v sobě nosí démony, kteří ji jednoho dne zavedou do tajemného a prchavého světa.

Jednou na jaře, krátce poté, kdy dovršila patnáctý rok, se pokusila naprosto bez varování o sebevraždu. Stalo se to v sobotu odpoledne. Kurt Wallander právě spravil zahradní křeslo a manželka umyla okna. Odložil kladivo a vešel do domu hnán jakýmsi vnitřním strachem. Ležela v pokoji na posteli a řízla se žiletkou do obou zápěstí a do krku. Když bylo po všem, řekl mu lékař, že by bývala zemřela, kdyby nepřišel právě v té chvíli a neměl dost duchapřítomnosti, aby jí rány stáhl.

Z toho šoku se nikdy pořádně nevzpamatoval. Kontakt mezi ním a Lindou se zlomil. Stáhla se do sebe a on nikdy nepochopil, co ji dohnalo k pokusu o sebevraždu. Skončila školu, vystřídala různá příležitostná zaměstnání a mizela náhle pryč na dlouhé měsíce. Dvakrát ho manželka donutila, aby po ní vyhlásil pátrání jako po nezvěstné. Kolegové viděli jeho trápení, když se předmětem pátrání stala jeho vlastní dcera. A pak se jednoho dne vrátila a jenom díky tomu, že jí potají prohledal kapsy a prolistoval pas, mohl sledovat její cesty.

Krucifix, rozčiloval se. Proč tu nezůstaneš. Proč sis to zas rozmyslela?

Telefon zazvonil znovu a on se vrhl po sluchátku.

„Tady je táta,“ ohlásil se bez rozmyšlení.

„Jak to myslíš?“ zeptal se jeho vlastní otec. „Proč se hlásíš do telefonu jako táta? Já měl dojem, že jsi policajt.“

„Teď právě vůbec nemám čas si povídat. Můžu ti zavolat později?“

„To teda nemůžeš. Copak máš tak důležitého?“

„Ráno se stala jedna závažná věc. Zavolám později.“

„Co se stalo?“

Jeho starý otec volal téměř denně. Při několika příležitostech dal Kurt Wallander ústředně pokyn, ať mu ho nepřepojují. Jenže otec ho prohlédl a začal se představovat jinými jmény a měnil hlas, aby telefonistky oklamal.

Kurt Wallander našel jen jediný způsob, jak se ho zbavit.

„Zajedu k tobě večer,“ řekl. „Popovídáme si.“

Otec se dal neochotně obměkčit.

„Přijeď v sedm. To bych měl na tebe čas.“

„Dobře, přijedu v sedm. Tak ahoj.“

Položil sluchátko a zablokoval telefon pro příchozí hovory.

Prolétlo mu hlavou, že by měl sednout do auta a zajet na nádraží a vyhledat dceru. Popovídat si s ní a navázat kontakt, který se tak záhadně zpřetrhal. Ale věděl, že to neudělá. Nechtěl riskovat, že od něj dcera uteče navždy.

Otevřely se dveře a dovnitř strčil hlavu Näslund.

„Ahoj,“ pozdravil. „Mám ho přivést?“

„Koho?“

Näslund se podíval na hodinky.

„Je devět,“ oznámil. „Včera jsi říkal, že tu v devět chceš mít Klase Månsona na výslech.“

„Jakého Klase Månsona?“

Näslund si ho pátravě prohlížel.

„Toho co přepadl krám na Východní výpadovce. Tys na něj zapomněl?“

V tom okamžiku si vzpomněl a v té chvíli si zároveň uvědomil, že Näslund asi neví o vraždě z dnešní noci.

„Månsona budeš muset převzít ty,“ řekl mu. „Máme na krku vraždu, dneska v noci se to stalo v Lenarpu. Možná dvojnásobnou vraždu. Dva staří manželé. Månsona si přeber ty. Ale odlož to. Musíme v první řadě zaměřit pátrání do Lenarpu.“

„Månsonův advokát už je tady,“ opáčil Näslund. „Jestli ho pošlu domů, bude pěkně řádit.“

„Proveď předběžný výslech,“ rozhodl Kurt Wallander. „Jestli bude advokát nadávat, nedá se s tím nic dělat. A svolej na desátou ke mně vyšetřovací poradu. Ať tam jsou všichni.“

Náhle byl v plném kole. Teď byl zase policistou. Rozladění z dcery a manželky, která ho opustila, musí počkat. Teď se pustí do náročné štvanice po vrahovi.

Sundal ze stolu stohy papírů, roztrhal sázkový kupón, který by stejně nestačil vyplnit, šel do kuchyňky a nalil si kávu.

V deset hodin se všichni shromáždili u něj v kanceláři. Z místa činu zavolali Rydberga a ten se usadil na dřevěnou židli u okna. Místnost zaplnili policisté vstoje i vsedě, všeho všudy sedm lidí. Wallander zavolal do nemocnice a podařilo se mu dostat zprávu, že stav staré ženy je nezměněný a kritický.

Potom shrnul průběh událostí.

„Vypadalo to hůř, než si dovedete představit,“ řekl. „Nebo jak to vidíš ty, Rydbergu?“

„Je to tak,“ odpověděl Rydberg. „Jak v americkém akčním filmu. Dokonce to i krví páchlo. A to obvykle nebývá.“

„Musíme je dostat,“ uzavřel svou přednášku Kurt Wallander. „Takové šílence tu nemůžeme prostě nechat běhat.“

V kanceláři se udělalo ticho. Rydberg bubnoval prsty do opěradla židle. Z chodby sem doléhal ženský smích.

Kurt Wallander se rozhlédl kolem sebe. Všichni to byli jeho spolupracovníci. S nikým z nich se nepřátelil blíž. Ale patřili k sobě.

„Tak co provedeme?“ zeptal se. „Musíme někde začít.“

Bylo za pět minut tři čtvrti na jedenáct.

3. KAPITOLA

Ve tři čtvrti na čtyři odpoledne si Kurt Wallander uvědomil, že má hlad. Nestačil se vůbec naobědvat. Po schůzi pátrací skupiny dopoledne strávil veškerý čas rozjížděním honu po vrazích z Lenarpu. Celou dobu viděl víc než jednoho vraha. Bylo mu zatěžko si představit, že ta jatka by dokázal provést jediný člověk.

Venku byla tma, když se posadil na židli u svého psacího stolu a pokoušel se zformulovat tiskovou zprávu. Na stole ležela spousta telefonických vzkazů, které sem položila dívka z ústředny. Nejdřív se marně pokoušel mezi lístky najít jméno své dcery, potom celou hromadu odložil do přihrádky pro příchozí poštu. Chtěl se vyhnout nepříjemnosti a postavit se před televizní kamery Jihošvédského regionálního programu a přiznat, že policie zatím nemá žádné stopy po pachateli či pachatelích, kteří spáchali tuhle brutální vraždu na starcích, a tak poprosil Rydberga, aby to vzal na sebe on. Ale tiskovou zprávu chtěl napsat sám. Vytáhl arch papíru ze zásuvky. Ale co má napsat? Celodenní práce nepřinesla nic než další otazníky.

Byl to den plný čekání. Na oddělení intenzivní péče ležela stará žena, která přežila škrcení a bojovala teď o život.

Dozví se někdy, co viděla té úděsné noci na opuštěném statku. Nebo zemře a nestačí nic říct?

Kurt Wallander se podíval oknem ven do tmy.

Namísto tiskové zprávy začal psát soupis toho, co za celý den stihli udělat a z čeho lze vycházet.

Nic, pomyslel si, nic není hotovo. Dva staří lidé, kteří neměli ani nepřátele ani schované peníze, byli brutálně přepadeni a mučeni. Sousedé neslyšeli nic. Teprve když pachatelé zmizeli, všimli si, že je jedno okno rozbité a zaslechli ženino volání o pomoc. Rydberg zatím nepřišel na žádnou stopu. Nic víc.

Staří lidé na osamělých usedlostech se odjakživa stávají obětí loupeží. Bývají svázáni, zbiti a někdy i zavražděni.

Ale tohle je něco jiného, říkal si Kurt Wallander. Smyčka kolem krku vypráví svou chmurnou historii o hněvu a nenávisti, možná i mstě.

Na tomhle přepadení něco nesedělo.

A teď nezbývalo než doufat. Několik policejních hlídek celý den zpovídalo obyvatele Lenarpu. Třeba někdo něco viděl. Stávalo se často, že pachatelé přepadení starých osamělých lidí si terén nejdřív prozkoumali, než zaútočili. A možná že Rydberg nakonec nějaké vodítko na místě činu přece jen najde.

Kurt Wallander pohlédl na hodinky.

Kdy naposledy volal do nemocnice? Před pětačtyřiceti minutami. Nebo před hodinou?

Rozhodl se, že nejdřív napíše tiskovou zprávu a potom teprve zavolá.

Nasadil si sluchátka přehrávače a zasunul kazetu s Jussi Björlingem. Šumění nahrávky ze třicátých let nedokázalo narušit libý zvuk Rigoletta.

Tisková zpráva měla osm řádek. Kurt Wallander zašel za jednou ze sekretářek a poprosil ji, ať to přepíše na stroji a rozmnoží. A zároveň si přečetl dotazník, který se měl rozeslat poštou všem, kdo bydleli v kraji kolem Lenarpu. Viděli jste něco neobvyklého? Něco, co by se dalo spojovat s brutální vraždou v Lenarpu? Nevěřil, že by dotazník mohl přinést něco jiného než potíže. Věděl, že telefony budou nepřetržitě vyzvánět a dva policisté budou celou pracovní dobu poslouchat postřehy, které k ničemu nepovedou.

Ale stejně se to udělat musí, říkal si. Nakonec se můžeme dozvědět, že nikdo nic neviděl.

Šel zpátky do své kanceláře a znovu zavolal do nemocnice. Nic se nezměnilo. Stará žena dosud bojovala o život.

Právě když pokládal sluchátko, vstoupil do kanceláře Näslund.

„Měl jsem pravdu,“ oznámil.

„V čem?“

„Månsonův advokát zuřil.“

Kurt Wallander pokrčil rameny.

„S tím se budeme muset vyrovnat.“

Näslund se podrbal na čele a zeptal se, jak to jde.

„Zatím nic. Rozjeli jsme to. To je všechno.“

„Viděl jsem, že přišel předběžný protokol ze soudního.“

Kurt Wallander zamračil obočí.

„A proč jsem to nedostal?“

„Leželo to u Hanssona.“

„Tam to nemá co ležet.“

Kurt Wallander vstal a vyšel ven na chodbu. Tohle se tu děje pořád, vztekal se. Papíry končí někde úplně jinde, než kde mají. Přestože většina práce policie se zaznamenávala na počítači, měly důležité papíry pořád tendenci se ztrácet.

Hansson právě telefonoval, když Kurt Wallander zaklepal a vstoupil. Všiml si, že Hansson má stůl zaplněný špatně zakrytými sázenkami a programy různých klusáckých závodů po celé zemi. Na stanici bylo všeobecně známo, že Hansson tráví většinu pracovní doby telefonováním klusáckým trenérům, od nichž se snažil vyžebrat stájové tipy. Večery potom věnoval vymýšlením důmyslných sázecích systémů, které mu zaručí nejvyšší výhru. A taky se povídalo, že jednou Hansson chytil opravdu vysokou výhru. Ale nikdo to nevěděl s určitostí. Na vysoké noze Hansson rozhodně nežil.

Když Kurt Wallander vstoupil, položil Hansson ruku přes sluchátko.

„Protokol ze soudního, máš ho?“ zeptal se Kurt Wallander.

Hansson odsunul program klusáckých závodů v Jägersro.

„Zrovna jsem ti ho chtěl donést.“

„Čtyřka v sedmém závodě je jasný vítěz,“ prohodil Kurt Wallander a sebral složku v plastikovém obalu ze stolu.

„Jak to myslíš?“

„Jen že to je jasný vítěz.“

Kurt Wallander šel a za sebou nechal Hanssona s otevřenými ústy. Na hodinách v chodbě zjistil, že do tiskové konference stále ještě zbývá půlhodina. Vrátil se do kanceláře a pečlivě si přečetl protokol od soudního lékaře.

Brutalita vraždy vynikla na papíře ještě zřetelněji než ráno v Lenarpu.

Při prvním předběžném vyšetření mrtvoly nedokázal lékař určit, co bylo prvotní příčinou smrti.

Jednoduše řečeno toho bylo moc najednou.

Mrtvý utrpěl osm hlubokých bodných či řezných ran ostrým, zubatým předmětem. Lékař si myslel, že by to mohl být pilkový vrták. Kromě toho měl přeraženou pravou stehenní kost a levou paži nad loktem a v zápěstí. Na těle byly popáleniny, šourek oteklý a čelo vmáčknuté dovnitř. Skutečnou příčinu smrti nebylo stále možné určit.

Lékař udělal po straně oficiální zprávy poznámku:

„To je práce šílence,“ napsal. „Na muži bylo spácháno tolik násilí, že by to stačilo na zabití čtyř až pěti lidí.“

Kurt Wallander odložil zprávu.

Měl čím dál horší náladu.

Něco tady nesouhlasilo.

Lupiče, kteří přepadnou staré lidi, většinou nevede taková nenávist. Ti jdou po penězích.

Proč tahle šílená brutalita?

Když zjistil, že si na tuhle otázku neumí dát uspokojující odpověď, přečetl si ještě jednou shrnutí událostí, které načrtl. Nezapomněl na něco? Nepřehlédl nějakou maličkost, která se později ukáže důležitá? Přestože práce policisty většinou spočívá v trpělivém hledání jednotlivostí, které do sebe zapadají, ze zkušenosti věděl, že důležitý je první dojem z místa činu. Zejména když se tam policie dostane jako první po spáchání zločinu.

Něco se mu na jeho vlastní zprávě nezdálo. Nezapomněl na nějaký detail?

Dlouho seděl a přemýšlel, ale na nic nepřišel.

Písařka otevřela dveře a přinesla přepsané a namnožené tiskové prohlášení. Cestou na tiskovku se zastavil na záchodě a podíval se na sebe do zrcadla. Uvědomil si, že by se měl nechat ostřihat. Hnědé vlasy mu trčely kolem uší. A měl by zhubnout. Během těch tří měsíců, co ho náhle opustila žena, přibral sedm kilo. Ve své bezmocné samotě se začal živit pizzou, hamburgry, dortíky a jiným tučným jídlem z bufetů.

„Ty obtloustlej pitomče,“ oslovil se nahlas do zrcadla. „To chceš fakt vypadat jak ochablej stařec?“

Rozhodl se okamžitě změnit jídelníček. A jestli bude nutné něco shodit, měl by uvažovat o tom znovu začít kouřit.

Přemítal, čím to asi bude, že každý druhý policista je rozvedený. Že manželky své muže opouštějí. Jednou při četbě kriminálního románu s povzdechem konstatoval, že v literatuře je to stejně špatné.

Policisté bývají rozvedení. Konec…

Místnost, kde měla být uspořádána tisková konference, byla plná lidí. Většinu novinářů znal. Ale byly tu i neznámé tváře a jedna mladá dívka s vimrlaty v obličeji po něm vrhala dychtivé pohledy, když si připravovala magnetofon.

Kurt Wallander rozdal hubenou tiskovou zprávu a posadil se na pultík v jednom rohu místnosti. Vlastně tu měl být náčelník ystadské policie, ale ten si užíval zimní dovolenou ve Španělsku. Rydberg slíbil, že přijde, jestli bude hotov s televizí. Jinak tu byl Kurt Wallander sám.

„Tiskovou zprávu jste dostali,“ začal. „Jinak nemám v současné době co dodat.“

„Můžu se zeptat?“ ozval se jeden novinář, kterého Kurt Wallander znal jako místního korespondenta deníku Práce.

„Proto tu jsem,“ vybídl ho Kurt Wallander.

„Jestli smím říct, co si myslím, tak tohle je mimořádně špatná tisková zpráva,“ řekl novinář. „Musíte být přece schopni říct víc.“

„Nemáme po lupičích vůbec žádné stopy,“ přiznal Kurt Wallander.

„Takže to bylo víc pachatelů?“

„Pravděpodobně.“

„Co vás k tomu vede?“

„Připadá nám to tak. Ale nevíme.“

Novinář se zašklebil a Kurt Wallander kývl na jiného, kterého znal.

„Jak byl zavražděn?“

„Násilně.“

„To může znamenat strašně moc věcí!“

„Zatím ještě nevíme. Doktoři nejsou hotovi se soudní pitvou. Pár dnů to ještě potrvá.“

Novinář měl další dotazy, ale přerušila ho uhrovitá dívka s magnetofonem. Kurt Wallander si přečetl na brašně, že je z místního rádia.

„Co odtamtud lupiči sebrali?“

„Nevíme,“ odpověděl Kurt Wallander. „My vlastně ani nevíme, jestli to byla loupež.“

„A co by to bylo jiného?“

„To není jasné.“

„Mluví něco pro to, že to nebyla loupež?“

„Ne.“

Wallander si uvědomil, že se v té těsné místnosti potí. Vzpomněl si, že jako mladý policista snil o tom, že povede tiskové konference. Ve snech ale nikdy nebylo těsno ani zapoceno.

„Položil jsem dotaz,“ slyšel jednoho novináře až vzadu v místnosti.

„Nerozuměl jsem,“ řekl Kurt Wallander.

„Považuje policie tohle za závažný zločin?“ zeptal se novinář.

Wallandra ta otázka překvapila.

„Samozřejmě je důležité, aby policie tenhle zločin vyřešila,“ odpověděl. „Jak jinak by to měla chápat?“

„Budete požadovat posilu?“

„K tomu se zatím nemůžu vyjádřit. Samozřejmě věříme, že to vyřešíme brzy. Já ale pořád té otázce nerozumím.“

Novinář byl velmi mladý, měl tlustá skla, a teď se prodíral dopředu. Kurt Wallander ho nikdy předtím neviděl.

„Mám prostě ten dojem, že dneska ve Švédsku starci nikoho nezajímají.“

„Nás určitě,“ odpověděl Kurt Wallander s důrazem. „Uděláme všechno, abychom pachatele chytli. Ve Skåne žije hodně starých osamělých lidí na odlehlých usedlostech. Alespoň oni by měli mít jistotu, že uděláme všechno, co je v našich silách.“

Vstal.

„Dáme vědět, až budem mít víc, co říct. Děkuju, že jste přišli.“

Dívka z místního rádia mu zahradila cestu, když chtěl odejít.

„Já už nemám co dodat,“ řekl jí.

„Znám vaši dceru Lindu,“ oznámila mu.

Kurt Wallander zůstal stát.

„Jak to? Opravdu?“

„Občas se stýkáme. Tu a tam.“

Kurt Wallander se snažil rozpomenout, jestli ji už viděl. Chodily spolu do školy?

Zavrtěla hlavou, jako kdyby mu četla myšlenky.

„My dva jsme se neviděli,“ řekla. „Neznáte mě. S Lindou jsem se setkala v Malmö.“

„Aha,“ zareagoval Kurt Wallander. „To je príma.“

„Mám ji moc ráda. Mohla bych vám teď položit pár otázek?“

Kurt Wallander jí do mikrofonu zopakoval, co už předtím řekl. Nejradši ze všeho by si popovídal o Lindě, ale nedostal se k tomu.

„Pozdravujte ji,“ řekla při sklízení magnetofonu. „Od Cathrin, nebo řekněte od Cattis.“

„Vyřídím,“ řekl Kurt Wallander. „Slibuju.“

Cestou do kanceláře cítil, jak se mu svírá žaludek. Byl to hlad nebo strach?

Musím se uklidnit, pomyslel si. Musím si přiznat, že mě opustila žena. Musím si uvědomit, že stejně nemůžu dělat nic jiného než čekat, až mě Linda sama vyhledá. Musím pochopit, že život je prostě takový…

Krátce před šestou se policisté shromáždili k další schůzce. Z nemocnice nepřišlo nic nového. Kurt Wallander spěšně vytvořil schéma služeb a střídání na noc.

„Je to nutné?“ zeptal se Hansson. „Když tam dáme magnetofon, může ho zapnout kterákoliv ze sestřiček, kdyby se ta stará paní probrala.“

„Je to nutný,“ přisvědčil Kurt Wallander. „Já to beru od půlnoci do šesti. Je tu nějaký dobrovolník do půlnoci?“

Rydberg přikývl.

„Můžu sedět v nemocnici jako kdekoliv jinde,“ řekl.

Kurt Wallander se rozhlédl kolem. Všichni vypadali ve světle zářivek u stropu popelavě.

„Dostali jsme se o kus dál?“

„Jsme hotovi v Lenarpu,“ odpověděl Peters, který se vyptával sousedů. „Nikdo prý nic neviděl. Ale obvykle to trvá pár dnů, než se lidi rozpomenou. Jinak jsou tam dost vystrašení. Je to hrozně nepříjemný. Samí starci. A jedna vyděšená mladší polská rodina, co tady je s největší pravděpodobností ilegálně. Ale ty jsem nechal být. Budem pokračovat zítra.“

Kurt Wallander přikývl a podíval se na Rydberga.

„Je tam spousta otisků,“ řekl. „Třeba z toho něco bude. Ale pochybuju. Jinak mě nejvíc zajímá ten uzel.“

Kurt Wallander se na něj pátravě podíval.

„Uzel?“

„Na smyčce kolem krku.“

„A co s ním je?“

„Je divný. Takový uzel jsem nikdy neviděl.“

„Tys už někdy viděl smyčku?“ zeptal se Hansson, který netrpělivě přešlapoval ve dveřích.

„Jo,“ odpověděl Rydberg. „Viděl. Uvidíme, co nám tenhle uzel dá.“

Kurt Wallander věděl, že Rydberg víc neřekne. Ale jestli ho ten uzel zajímá, tak by to mohlo mít význam.

„Zítra ráno zajedu znovu k sousedům,“ řekl Wallander. „Už se našly Lövgrenovy děti?“

„Tomu se věnoval Martinsson,“ odpověděl Hansson.

„Martinsson byl přece v nemocnici?“ řekl Kurt Wallander překvapeně.

„On si to vyměnil se Svedlundem.“

„Tak kde je hergot teďka?“

Nikdo nevěděl, kde je Martinsson. Kurt Wallander zavolal do ústředny a dostal zprávu, že Martinsson odešel před hodinou.

„Zavolejte mu domů,“ přikázal Kurt Wallander.

Potom se podíval na hodinky.

„Zítra máme další schůzi v deset ráno,“ oznámil. „Pro dnešek děkuji.“

Zůstal v místnosti sám, když ústředna přepojila hovor od Martinssona.

„Promiň,“ omlouval se Martinsson. „Zapomněl jsem na tu schůzi.“

„Jak to vypadá s dětmi?“

„Vypadá to, že Richard má planý neštovice.“

„Já myslel Lövgrenovy děti. Dvě dcery.“

Martinsson reagoval překvapeně.

„Tys nedostal ode mě zprávu?“

„Nic jsem nedostal.“

„Nechal jsem to u děvčat v ústředně.“

„Podívám se po tom. Ale nejdřív mi to řekni.“

„Jedna dcera, té je padesát, bydlí v Kanadě. Ve Winnipegu, ať už je to, kde chce. Úplně jsem zapomněl, že volám uprostřed noci. Nechtěla chápat, co jí říkám. Teprve když přišel k telefonu manžel, došlo jim, co se stalo. On je ostatně policista. Opravdový kanadský jízdní policista. Slíbil jsem, že zítra znovu zavolám. Ona přiletí samozřejmě domů. S druhou dcerou je to obtížnější, i když bydlí ve Švédsku. Je jí sedmačtyřicet a dělá chlebíčky v Rubínu v Göteborgu. Trénuje podle všeho nějaký házenkářský družstvo a byla ve Skienu v Norsku. Ale slíbili, že jí vyřídí, co se stalo. Nechal jsem v ústředně seznam ostatních Lövgrenových příbuzných. Je jich spousta. Většina žije tady ve Skåne. A možná že se zítra přihlásí další, až si přečtou noviny.“

„Tak dobře,“ řekl Kurt Wallander. „Můžeš mě ráno v šest vystřídal v nemocnici? Teda jestli do té doby neumře?“

„Přijdu,“ odpověděl Martinsson. „Ale je to dobrý řešení, abys tam vysedával?“

„A proč ne?“

„Ty přece vedeš vyšetřování. Měl by ses vyspat.“

„Jednu noc to vydržím,“ odpověděl Kurt Wallander a skončil hovor.

Seděl bez pohnutí a díval se přímo před sebe.

Zvládnem to? pomyslel si.

Nebo už mají moc velký náskok?

Oblékl si kabát, zhasl stolní lampu a šel. Na chodbě k recepci nikdo nebyl. Strčil hlavu do skleníku, kde seděla telefonistka ve službě a listovala si novinami. Viděl, že si prohlíží programy klusáckých závodů. Dneska snad všichni sázejí na koně, pomyslel si.

„Martinsson mi tady prý nechal nějaké papíry?“ zeptal se.

Telefonistka se jmenovala Ebba a u policie pracovala přes třicet let. Vlídně přikývla a ukázala na pult.

„Máme tady výpomoc ze zprostředkovatelny práce pro mládež,“ vysvětlovala. „Je hezká a milá a naprosto neschopná. Ona ti je asi zapomněla dát?“

Wallander přikývl.

„Odcházím,“ oznámil. „Doma budu za pár hodin. Kdyby se něco dělo, zavolej mi k otci.“

„Myslíš asi tu starou ženu v nemocnici?“ zeptala se Ebba.

Wallander znovu přikývl.

„Strašná věc.“

„Jo,“ řekl Kurt Wallander. „Někdy si říkám, kam to s touhle zemí spěje.“

Když otevřel skleněné venkovní dveře policejní stanice, udeřil proti němu nápor větru. Studený a štiplavý a Kurt Wallander spěchal přikrčený k parkovišti. Jen ať nesněží, pomyslel si. Aspoň dokud nechytneme ty návštěvníky z Lenarpu.

Sedl do auta a dlouho si vybíral mezi kazetami v přihrádce. Nemohl se rozhodnout a zastrčil do přehrávače Verdiho Requiem. Měl v autě namontované drahé reproduktory a mohutné tóny mu náhle zahltily uši. Odbočil vpravo a jel Dragounskou směrem na Východní spojku. Na vozovce se honily osamělé lístky, jeden cyklista bojoval proti větru. Podíval se na hodinky v autě a zjistil, že je šest. Vnitřnosti se mu znovu sevřely hladem, a tak přejel dálnici na křižovatce a odbočil ke kavárně OK. Jídelníček změním zítra, rozhodl se. Jestli k tátovi přijedu minutu po sedmé, poslechnu si, jak jsem ho zradil.

Dal si hamburgra a hranolky.

Jedl tak rychle, že dostal průjem.

Na záchodě si všiml, že by si měl vzít čisté slipy.

A současně pocítil, jak je strašně unavený.

Vstal, teprve když někdo bušil na dveře.

Nabral benzín a pustil se směrem na východ přes Sandskogen a potom odbočil na Kåsebergu. Jeho otec bydlel v domku, stojícím osaměle na poli mezi mořem a Löderupem.

Bylo za čtyři minuty sedm, když přijížděl na štěrkovaný dvorek před domem.

Štěrk na dvoře byl posledním a nejdelším sporem mezi otcem a synem. Předtím tu byl nádherný dvůr dlážděný kočičími hlavami, stejně starými jako přízemní domek, kde otec bydlel. Jednoho krásného dne si ale otec vzal do hlavy, že na dvůr nechá nasypat štěrk. Když Kurt Wallander protestoval, otec se rozlítil.

„Nepotřebuju žádnýho poručníka!“ křičel.

„Z jakýho důvodu musíš zničit tu nádhernou dlažbu?“ ptal se Kurt Wallander.

Potom se pohádali.

A teď byl dvůr pokrytý šedým hrubým štěrkem, který pod koly skřípěl.

Viděl, že se svítí v přístavku.

Příště to může být můj táta, napadlo ho v tom okamžiku.

Noční vrazi si ho vyberou jako vhodný předmět, k vyloupení nebo i vraždě.

Nikdo neuslyší jeho volání o pomoc. V tomhle vichru a půl kilometru k nejbližšímu sousedovi. A to je taky takový stařík.

Doposlouchal Díes irae do konce a potom teprve vylezl z auta a protáhl se.

Vešel do přístavku, který otci sloužil jako ateliér. Tam maloval obrazy, ostatně to dělal celý život.

Patřilo to k nejranějším vzpomínkám Kurta Wallandera. Jak otec stále páchl terpentýnem a olejem. A jak pořád stojí před upatlaným stojanem, navlečený do tmavých modráků a ustřižených gumáků.

Teprve když bylo Kurtu Wallanderovi pět nebo šest let, zjistil, že otec nemaluje celá ta léta pořád ten samý obraz.

Jen motiv se nikdy nezměnil.

Maloval melancholickou podzimní krajinu s lesklým jezírkem jako zrcadlo, pokrouceným stromem bez listí v popředí, daleko na obzoru byly tušit hory, zahalené do mraků, z nichž se prodíralo neuvěřitelně barevné večerní slunce.

Občas k tomu dodal tetřeva na pařezu v levém kraji obrazu.

V pravidelných intervalech navštívili jejich domácnost muži v hedvábných oblecích a s těžkými zlatými prsteny na rukou. Přijížděli ve zrezavělých dodávkách i nablýskaných hlučných amerikách a nakupovali obrazy, s tetřevem i bez tetřeva.

Tak jeho otec celý život maloval stále stejný motiv. Žili z obrazů, které se prodali na trzích a aukcích.

Bydleli v Klagshamnu u Malmö, ve staré přestavěné kovárně. Tam Kurt Wallander vyrostl společně se sestrou Kristinou a jejich dětství bylo zahaleno do pachu terpentýnu.

Teprve když otec ovdověl, starou kovárnu prodal a odstěhoval se na venkov. Kurt Wallander vlastně nikdy nepochopil, proč to udělal, protože si neustále stěžoval na samotu.

Kurt Wallander otevřel dveře do přístavku a viděl, že otec maluje obraz, kde tetřev nebude. Teď právě pracoval na stromu v popředí. Zamumlal na pozdrav a pokračoval v tazích štětcem.

Kurt Wallander si nalil hrnek kávy ze špinavé konvice na čmoudícím lihovém vařiči.

Pozoroval otce, kterému táhl osmý křížek, malý shrbený stařec, přesto však plný energie a vůle.

Budu vypadat takhle, až budu starý, pomyslel si.

Jako dítě jsem byl podobný mámě. Teď jsem spíš na dědu z matčiny strany. Třeba se budu podobat tátovi, až zestárnu.

„Nalej si kafe,“ vybídl ho otec. „Hned jsem hotov.“

„Už jsem si nalil,“ odpověděl.

„Tak si přidej.“

Má mizernou náladu, konstatoval Kurt Wallander. S tou svou náladovostí se chová jako tyran. Co mi vlastně chce?

„Mám co dělat,“ řekl Kurt Wallander. „Budu v práci celou noc. Měl jsem dojem, že mi něco chceš?“

„Proč budeš pracovat celou noc?“

„Budu sedět v nemocnici.“

„Proč? On je někdo nemocný?“

Kurt Wallander si povzdechl. Třebaže provedl stovky výslechů, nikdy nedospěje k té zarputilosti, jakou používal při vyptávání otec. A to navíc otce ani trochu synova policejní práce nezajímala. Wallander věděl, že otce hluboce zklamal, když se v osmnácti letech rozhodl, že bude policistou. Ale nikdy se mu nepodařilo zjistit, jaké naděje v něj otec vlastně vkládal.

Pokoušel se o tom zavést hovor, ale nikdy neuspěl.

Při ojedinělých příležitostech, kdy se setkal se sestrou, která bydlela ve Stockholmu a měla tam kadeřnictví, se vyptával i jí, protože věděl, že si s otcem rozumí. Ale ani ona neznala odpověď.

Upíjel vlažnou kávu a pomyslel si, že si otec třeba kdysi představoval, že syn převezme štětec a bude malovat stejný motiv ještě další generaci.

Otec náhle odložil štětec a otřel si ruce do špinavého hadru. Když přistoupil blíž ke Kurtovi Wallanderovi a nalil si hrnek kávy, bylo cítit ostrý pach špinavých oděvů a nemytého těla.

Jak se dá upozornit vlastní otec na to, že smrdí, pomyslel si Kurt Wallander.

Možná že tak zestárl, že už se sám o sebe nedokáže postarat.

A co s tím udělám já?

Doma ho mít nemůžu, to nejde. Jeden druhého bychom připravili o život.

Pozoroval otce, jak se drbe na nose a srká kávu.

„Už dávno jsi za mnou nepřišel,“ řekl mu vyčítavě.

„Vždyť jsem tu byl předevčírem.“

„Jo, na půl hodiny.“

„Ale byl jsem tu.“

„Proč za mnou nechceš jezdit?“

„To víš, že chci. Jenže mám občas strašně moc práce.“

Otec se posadil na staré rozbité sáňky, které zavrzaly pod jeho váhou.

„Chtěl jsem ti jenom říct, že mě včera navštívila tvoje dcera.“

To Kurta Wallandera zmátlo.

„Ona tu byla Linda?“

„Ty neslyšíš, co ti říkám?“

„A proč tu byla?“

„Chtěla obraz.“

„Obraz?“

„Na rozdíl od tebe ona umí ocenit, co dělám.“

Kurt Wallander nemohl uvěřit tomu, co slyšel.

Linda nikdy o dědečka neprojevila zájem, jen když byla úplně maličká.

„Co chtěla?“

„Obraz, povídám. Ty vůbec neposloucháš.“

„Poslouchám. Odkud přijela? Kam jela? A jak se sem, proboha, dostala? Musím to z tebe všechno tahat?“

„Přijela autem,“ řekl otec. „Řídil mladík s černým obličejem.“

„Jak to myslíš? Černým?“

„Už jsi někdy slyšel o negrech? Byl zdvořilý a mluvil perfektně švédsky. Dostala obraz a potom odjeli. Myslel jsem, že bys to měl vědět, když máte spolu tak mizerný kontakt.“

„Kam jeli?“

„Jak to mám vědět?“

Kurt Wallander si uvědomil, že ani jeden z nich neví, kde Linda bydlí. Občas přespala u matky. Ale potom zase zmizela na některou ze svých neznámých cest.

Musím si promluvit s Monou, řekl si. Ať jsme rozvedení nebo ne, musíme si spolu promluvit. Takhle to dál nemůže pokračovat.

„Dáš si paňáka?“ zeptal se otec.

Kurt Wallander by si ze všeho nejmíň dal paňáka. Ale věděl, že nemá smysl odmítat.

„Ano, děkuju,“ řekl.

Přístavek byl spojen chodbou s nízkým obytným domem, velmi skrovně zařízeným. Kurt Wallander si okamžitě všiml, že je tu neuklizeno a špína.

On to vůbec nevidí, uvědomil si. A jaktože jsem to neviděl já?

Musím si o tom promluvit s Kristinou. Nemůže už tady bydlet sám.

V té chvíli zazvonil telefon.

Otec zvedl sluchátko.

„To je pro tebe,“ řekl a ani se nesnažil skrýt vztek.

Linda, pomyslel si, to musí být Linda.

Byl to Rydberg z nemocnice.

„Je mrtvá,“ řekl.

„Probrala se?“

„Jo, probrala. Asi na deset minut. Doktoři si mysleli, že překonala krizi. A pak zemřela.“

„Řekla něco?“

Rydberg působil trochu zamyšleně, když odpovídal.

„Asi bude nejlíp, když přijedeš.“

„Co řekla?“

„Něco, co se ti vůbec nebude líbit.“

„Přijedu do nemocnice.“

„Radši na stanici. Řekl jsem přece, že je mrtvá.“

Kurt Wallander položil telefon.

„Musím jít,“ oznámil.

Otec se na něj vztekle podíval.

„Vůbec ti na mně nezáleží.“

„Přijedu zítra,“ slíbil Kurt Wallander a zauvažoval, co udělá s tím bincem, v němž otec žije. „Určitě zítra přijedu. Popovídáme si. Uděláme si něco k jídlu a můžeme si zahrát poker, jestli chceš.“

Kurt Wallander hrál karty mizerně, ale věděl, že tohle otce obměkčí.

„Přijedu v sedm.“ řekl.

Potom se vrátil zpátky do Ystadu.

Za pět minut osm vešel týmiž skleněnými dveřmi, kterými před dvěma hodinami odešel. Ebba mu kývla na pozdrav.

„Rydberg sedí v jídelně,“ oznámila.

Skutečně tam seděl, skloněn nad šálkem kávy. Když Kurt Wallander spatřil jeho tvář, bylo mu jasné, že ho čeká něco nepříjemného.

4. KAPITOLA

Kurt Wallander a Rydberg seděli v jídelně sami. Zdálky doléhal křik opilce, který hlasitě protestoval proti odvádění. Jinak bylo ticho. Bylo slyšet jen slabé pískání radiátoru.

Kurt Wallander se posadil proti Rydbergovi.

„Sundej si kabát,“ vyzval ho Rydberg. „Jinak se do tebe v tom větru venku dá zima.“

„Nejdřív mi řekni, co víš. Pak se rozhodnu, jestli si sundám kabát nebo ne.“

Rydberg pokrčil rameny.

„Zemřela,“ řekl.

„To mi došlo.“

„Ale na chvilku se probrala, než umřela.“

„A promluvila?“

„To je trošku přehnaný. Šeptala. Nebo spíš sípala.“

„Nahrál jsi to na magnetofon?“

Rydberg zavrtěl hlavou.

„To nešlo,“ řekl. „Skoro nebylo slyšet, co říká. Většinou to bylo spíš blouznění. Ale zapsal jsem, čím jsem si byl jistý, že jsem tomu porozuměl.“

Rydberg vytáhl z kapsy pomačkaný zápisník. Držela ho pohromadě gumička a mezi listy byla zasunutá tužka.

„Řekla mužovo jméno,“ začal Rydberg. „Myslím, že se pokusila zeptat, co s ním je. Potom mumlala něco úplně nesrozumitelného. V té chvíli jsem se jí ptal: Kdo tehdy v noci přišel? Znali jste je? Jak vypadali? Tyhle otázky jsem opakoval, co byla při vědomí. Mám dojem, že rozuměla, co říkám.“

„A co odpověděla?“

„Jedno jediné slovo jsem pochopil. Cizí.“

„Cizí?“

„Přesně tak. Cizí.“

„Chtěla tím říct, že ti dva, co zabili ji i jejího muže byli cizinci?“

Rydberg přikývl.

„Jseš si jistý?“

„Řekl jsem někdy, že jsem si jistý, a nebyl jsem?“

„Ne.“

„Dobře. Takže teď víme, že poslední slovo, které vzkázala světu, bylo cizí. Jako odpověď na to, kdo spáchal tuhle šílenou vraždu.“

Wallander si svlékl kabát a došel si pro šálek kávy.

„Co tím, proboha, mohla myslet?“

„Přemýšlel jsem o tom, co jsem tu na tebe čekal,“ odpověděl Rydberg. „Mohli vypadat nešvédsky. Mohli mluvit cizí řečí. Nebo lámanou švédštinou. Tady je spousta možností.“

„Jak vypadá člověk nešvédsky?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Víš dobře, co myslím,“ odpověděl Rydberg. „Nebo spíš si můžeme domyslet, co tím myslela.“

„Takže to mohla být domněnka?“

Rydberg přikývl.

„Je to naprosto možné.“

„Ale ne zvlášť pravděpodobné.“

„Proč by použila svou poslední chvilku života, aby tvrdila něco, co není pravda? Staří lidé většinou nelžou.“

Kurt Wallander upil vlažné kávy.

„To znamená, že máme jít po jednom nebo několika cizincích,“ shrnul to. „Bylo by lepší, kdyby řekla něco jiného.“

„To je teda sakra nepříjemný.“

Seděli chvilku mlčky, oba ponořeni do myšlenek.

Opilce z chodby už nebylo slyšet.

Bylo osm hodin čtyřicet jedna minut.

„Prostě představ si to,“ ozval se Kurt Wallander po chvíli. „Jediná stopa, kterou policie má v dvojnásobné vraždě v Lenarpu je, že jde pravděpodobně o cizince.“

„Já si dovedu představit ještě daleko horší věc,“ odpověděl Rydberg.

Kurt Wallander pochopil, co myslí.

Dvacet kilometrů od Lenarpu byl velký uprchlický tábor, který se při několika příležitostech stal terčem nepřátelských útoků. V noci hořely na dvoře kříže, okny létaly kameny, na fasádě se objevila sprejem nastříkaná hesla. Uprchlický tábor ve starém zámku Hageholmu byl otevřen navzdory mohutným protestům z okolních vesnic. A protesty neutichaly.

Nepřátelství vůči cizincům se rozhořelo.

Kurt Wallander a Rydberg navíc věděli něco, co veřejnost neznala.

Pár žadatelů o azyl z Hageholmu bylo přistiženo při činu, když se vloupali do půjčovny zemědělských strojů. Bohudík nepatřil majitel k nejzuřivějším nepřátelům přijímání uprchlíků, a proto byla celá záležitost utajena. Ti dva muži, kteří provedli vloupání, už ani nejsou ve Švédsku, protože jim nebyl poskytnut azyl.

Ale Kurt Wallander a Rydberg si mnohokrát připomněli, co by se bývalo mohlo stát, kdyby se ta věc roznesla.

„Nechce se mi věřit,“ řekl Kurt Wallander, „že by se uprchlíci, žadatelé o azyl, dopustili vraždy.“

Rydberg se na Kurta Wallandera pátravě zadíval.

„Pamatuješ, jak jsem mluvil o smyčce?“

„O tom uzlu?“

„Takový neznám. A o uzlech něco vím z mládí, když jsem celá léta plachtil.“

Kurt Wallander s napětím Rydberga sledoval.

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že tenhle uzel sotva vázal někdo, kdo má za sebou průpravu ze švédského skauta.“

„Co tím proboha chceš říct?“

„Že ten uzel vázal cizinec.“

Než stačil odpovědět, vešla do jídelny Ebba nalít si kávu.

„Jděte si domů lehnout, jestli máte být zítra k něčemu,“ řekla. „V jednom kuse volají novináři a chtějí od vás něco slyšet.“

„O čem?“ zeptal se Kurt Wallander. „O počasí?“

„Vypadá to, že se k nim doneslo, že ta žena zemřela.“

Kurt Wallander se podíval na Rydberga, a ten zavrtěl hlavou.

„Dneska večer neřekneme nic,“ rozhodl. „Počkáme do zítřka.“

Kurt Wallander vstal a šel k oknu. Vítr zesílil, ale nebe bylo stále bez mráčku. Čeká je další studená noc.

„Stěží se vyhnem přiznání, jak to je. Že stačila před smrtí promluvit. A když řeknem tohle, musíme taky říct, co byla její poslední slova. A to pak bude mela.“

„Mohli bychom se to pokusit udržet jako vnitřní informaci,“ navrhl Rydberg, vstal ze židle a nasadil si klobouk. „Kvůli vyšetřování.“

Kurt Wallander se na něj tázavě zadíval.

„A budem riskovat, že se později provalí, že jsme tisku zatajili důležitou informaci? Že jsme chránili cizí pachatele?“

„Tohle zasáhne spoustu nevinných,“ řekl Rydberg. „Co myslíš, že se stane v táboře pro přistěhovalce, až se zjistí, že policie pátrá po cizincích?“

Kurtovi Wallanderovi bylo jasné, že má Rydberg pravdu.

V té chvíli nevěděl.

„Vyspíme se na to,“ řekl. „Sejdeme se jen my dva zítra v osm. Pak se rozhodneme.“

Rydberg přikývl a zvolna kráčel ke dveřím. Tam se zastavil a otočil ke Kurtovi Wallanderovi.

„Na jednu věc ale stejně nesmíme zapomínat,“ řekl. „Že to vážně mohli provést azylanti.“

Kurt Wallander vypláchl šálek od kávy a odložil ho na odkapávač.

Vlastně v to doufám, uvědomil si. Ve skutečnosti doufám, že vrazi jsou v tom uprchlickém táboře. A že to snad ukončí tuhle bezkoncepční, velkorysou politiku, která umožňuje, aby kdokoliv s jakýmikoliv motivy se dostal přes švédské hranice.

Ale to by samozřejmě Rydbergovi neřekl. Tenhle názor si hodlal nechat pro sebe.

Prodíral se vichrem k autu.

Ačkoliv byl unavený, neměl chuť jet domů.

Každý večer se samota tíživě připomínala.

Nastartoval a vyměnil kazetu. Temný prostor vozu zaplnila předehra k Fideliovi.

Přišlo to jako naprosté překvapení, když ho žena opustila. Ale v hloubi duše si uvědomoval, i když se s tím dosud nemohl smířit, že už dávno měl mít podezření, že žije v manželství, které se pomalu rozpadá. Vzali se velmi mladí a příliš pozdě si uvědomili, že se navzájem vzdalují. Možná že Linda nejnápadněji z nich tří reagovala na prázdnotu, která je obklopovala.

Když Mona tehdy večer v říjnu řekla, že se chce rozvést, pomyslel si, že to vlastně čekal. Ale protože ta myšlenka v sobě nesla hrozbu, nepřipouštěl si ji a sváděl to na přepracovanost. Příliš pozdě si uvědomil, že si svůj odchod naplánovala do nejmenších podrobností. V pátek večer mu oznámila, že se chce rozvést, v neděli ho opustila a odjela do bytu v Malmö, který si dopředu pronajala. Pocit, že byl opuštěn, ho naplňoval hanbou i zuřivostí.

V bezmocném zoufalství, kdy celý jeho citový svět ochrnul, ji udeřil do tváře.

Po tom už bylo jen ticho. Odvezla si některé své věci ve dne, když nebyl doma. Většinu toho ale nechala ležet a jeho hluboce zraňovalo, že je ochotná vyměnit celou svou minulost za život, kde on není ani ve vzpomínkách.

Volal jí. Jejich hlasy se setkaly pozdě večer. Zničený žárlivostí se pokoušel zjistit, jestli ho opustila kvůli jinému muži.

„Kvůli jinému životu,“ řekla mu. „Než bude pozdě.“

Doprošoval se. Snažil se vzbudit dojem, že je mu to jedno. Omlouval se za všechny projevy pozornosti, o něž ji připravil. Ale nic z toho nedokázalo zvrátit její rozhodnutí.

Dva dny před Štědrým večerem přišly poštou rozvodové papíry.

Když otevřel obálku a uvědomil si, že je po všem, něco se v něm zlomilo. Jako pokus o útěk se přes svátky hodil marod a pustil se do bezcílného cestování, které ho dovedlo do Dánska.

V severním Själlandu ho uvěznila nenadálá vichřice a Vánoce strávil ve vymrzlém penzionu u Gilleleje. Tam jí psal dlouhé dopisy, které posléze trhal a házel do moře jako symbolické gesto toho, že už navzdory všemu začíná přijímat skutečnost.

Dva dny před Novým rokem se vrátil do Ystadu a nastoupil do práce. Nový rok strávil vyšetřováním vážného ublížení na zdraví ženy ve Svarte, kterou zbil její muž, a tehdy si s hrůzou uvědomil, že něco takového mohl on sám udělat Moně…

Fidelio skončil kvílivým zvukem.

Páska se zasekla.

Automaticky se zapnulo rádio a ozval se přenos hokejového zápasu.

Odbočil z parkoviště a rozhodl se, že pojede domů do Mariánské.

Přesto se pustil opačným směrem kolem pobřeží na Trelleborg a Skanör. Když minul starou věznici, přidal plyn. Při jízdě autem vždycky přišel na jiné myšlenky.

Najednou si uvědomil, že dojel až do Trelleborgu. Do přístavu právě vjížděl trajekt a z nějakého náhlého popudu se rozhodl, že zůstane.

Věděl, že několik ystadských policistů přešlo k pasové kontrole v přístavu. Třeba některý z nich má ten večer službu.

Přecházel po přístavu, který se koupal v bledě žlutém světle. Jako pravěká obluda se hlučně blížil velký kamión.

Ale když vstoupil dveřmi s nápisem nepovolaným vstup zakázán, ani jednoho z dvojice policistů nepoznával…

Kurt Wallander přikývl na pozdrav a představil se. Starší z nich měl šedý vous a jizvu na čele.

„To vás teda potkala nepříjemnost,“ řekl. „Už je máte?“

„Ještě ne,“ odpověděl Kurt Wallander.

Hovor přerušil proud cestujících, mířících k pasové kontrole. Ponejvíce to byli Švédi, vracející se z novoročních oslav v Berlíně. Ale byli tu i východní Němci, kteří užívali svou čerstvě nabytou svobodu k cestě do Švédska.

Po dvaceti minutách zůstalo pouze devět cestujících. Všichni se různým způsobem pokoušeli vysvětlit, že žádají ve Švédsku o azyl.

„Dneska je tu klid,“ řekl mladší z policistů. „Některým trajektem taky přijede sto uprchlíků. To si pak dovedete představit…“

Pět z žadatelů o azyl patřilo k jedné etiopské rodině. Jen jeden z nich měl pas a Kurt Wallander uvažoval, jak mohli podniknout tuhle dlouhou cestu a překročit tolikery hranice s jediným pasem. Kromě etiopské rodiny čekali u pasové kontroly ještě dva Libanonci a dva Íránci.

Kurt Wallander nedokázal rozhodnout, jestli těch devět uprchlíků vypadá dychtivě nebo jestli mají strach.

„Co se bude dít teď?“ zeptal se.

„Přijedou z Malmö a odvezou si je. Dneska má službu Malmö. Dostaneme vědět na rádiu, jestli je na trajektu hodně pasažérů bez pasu. Někdy musíme přivolat posily.“

„A co se stane v Malmö?“ zeptal se.

„Tam se dostanou na jednu z lodí, co kotví v Naftovém přístavu. A tam zůstanou, dokud se nepředají dál. Pokud budou smět v zemi zůstat, pochopitelně.“

„Co si myslíte o těchhle?“

Policista pokrčil rameny.

„Asi budou moct zůstat,“ odpověděl. „Dáte si kafe? Teď bude nějakou dobu klid, než přijede další trajekt.“

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Někdy příště. Musím jet.“

„Doufám, že je chytíte.“

„Jo,“ přikývl Kurt Wallander, „to taky doufám.“

Cestou zpátky do Ystadu přejel zajíce. Když zvíře uviděl ve světle reflektorů, zabrzdil, ale zajíc narazil s měkkým žuchnutím o levé přední kolo. Nezastavil a nešel se podívat, jestli zajíc žije.

Co to se mnou je? uvažoval.

V noci spal neklidně. Krátce po páté se probudil s trhnutím. Měl sucho v ústech a zdálo se mu, že se ho někdo pokouší uškrtit. Když si uvědomil, že už znovu neusne, vstal a uvařil si kávu.

Teploměr venku na kuchyňském okně ukazoval šest pod nulou. Pouliční lampa se houpala ve větru. Posadil se ke kuchyňskému stolu a přemýšlel o včerejším rozhovoru s Rydbergem. Stalo se přesně to, čeho se obával. Mrtvá žena neprozradila nic, co by je mohlo přivést na stopu. Její slova o čemsi cizím byla příliš neurčitá. Přiznal si, že se nemají čeho chytit.

V půl sedmé se oblékl a dlouho hledal tlustý svetr, než ho konečně našel.

Vyšel ven na ulici a cítil, jak vítr bodá a štípá. Potom vyjel ven na východní spojku a zabočil na hlavní směrem na Malmö. Než se v osm sejde s Rydbergem, navštíví ještě jednou sousedy zavražděných starých manželů. Nemohl se zbavit myšlenky, že tu něco nehraje. Přepadení starých osamělých lidí nebývají náhodná. Často jim předcházejí pověsti o ukrytých penězích. A přestože přepadení mohou být brutální, nevyznačují se tak metodickou zlobou, kterou viděl na tomhle místě vraždy.

Lidé na venkově vstávají brzy po ránu, říkal si, když zahnul na úzkou cestu k Nyströmovu domu. Třeba ještě na něco přišli.

Zastavil a vypnul motor. V témže okamžiku zhaslo v kuchyni světlo.

Mají strach, uvědomil si. Třeba si myslí, že se vrazi vrátili.

Nechal rozsvícená světla, když vystoupil z auta a šel přes dvůr.

Spíš tušil než viděl záblesk z hlavně, který vyšlehl od jednoho keře vedle domu. Ohlušující rána ho přiměla, aby se střemhlav vrhl k zemi. Jeden kamínek ho šlehl do tváře a chvilku měl dojem, že dostal zásah.

„Policie!“ vykřikl. „Nestřílejte! Proboha, nestřílejte!“

Do obličeje mu zasvítila baterka. Ruka, která ji držela, se třásla a světlo poskakovalo na všechny strany. Muž před ním byl Nyström se starou brokovnicí v ruce.

„To jste vy?“ řekl.

Wallander vstal a oprášil ze sebe štěrk.

„Kam jste mířil?“ zeptal se.

„Přímo do vzduchu,“ odpověděl Nyström.

„Máte na tu zbraň povolení?“ zeptal se Wallander. „Jinak by z toho mohly být nepříjemnosti.“

„V noci jsem hlídkoval,“ vysvětloval Nyström. Kurt Wallander slyšel, jak je ten muž rozčilený.

„Zhasnu světla u auta,“ řekl Wallander. „Potom si promluvíme.“

V kuchyni na stole ležely dvě krabičky broků. Na kuchyňské pohovce bylo páčidlo a ohromná palice. Na okně seděla černá kočka a nevraživě si ho prohlížela, když vstoupil. Manželka stála u sporáku a míchala kávou v konvici.

„Nemohl jsem vědět, že přijede policie,“ řekl Nyström omluvně. „Takhle brzo poránu.“

Kurt Wallander posunul palici na stranu a posadil se.

„Paní včera večer zemřela,“ řekl. „Chtěl jsem vám to přijít říct sám.“

Pokaždé když Kurt Wallander musel oznámit úmrtí, přepadl ho vždycky stejný pocit něčeho neskutečného. Říci cizím lidem, že jejich dítě nebo příbuzný náhle přišli o život, a zhostit se toho důstojným způsobem, bylo nemožné. Úmrtí, která přijde sdělit policie, jsou vždycky nečekaná a nejčastěji násilná a krutá. Někdo se posadí do auta a jede nakupovat a zahyne. Dítě na kole srazí auto cestou ze hřiště. Někdo je zmlácen, oloupen, spáchá sebevraždu nebo se utopí. Když ve dveřích stojí policista, odmítají lidé tu zprávu přijmout.

Oba staří lidé v kuchyni mlčeli. Žena míchala lžičkou kávu v konvici. Muž si prsty hrál s brokovnicí a Wallander se opatrně a nenápadně přesunul ze směru hlavně.

„Tak Maria to má za sebou,“ řekl muž zvolna.

„Lékaři víc nezmohli.“

„Možná je to tak lepší,“ ozvala se nečekaně zprudka žena od sporáku. „Pro co by žila, když on zemřel?“

Muž odložil zbraň na kuchyňský stůl a vstal. Wallander si všiml, že má bolesti v jednom koleni.

„Dám koni seno,“ řekl a nasadil si starou kšiltovku.

„Mohl bych jít s vámi?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Proč ne,“ odpověděl muž a otevřel dveře.

Když vkročili do stáje, kobyla zaržála. Byl tu cítit teplý hnůj a Nyström zkušenou rukou hodil do stání náruč sena.

„Vykydám to pozdějš,“ řekl a pohladil koně po hřívě.

„Proč si drželi koně?“

„Prázdná stáj, to je pro sedláka, co choval dobytek, jako márnice,“ vysvětloval Nyström. „Jen aby měl společnost.“

Kurt Wallander si uvědomil, že se může vyptávat klidně tady ve stáji.

„Vy jste v noci hlídkoval,“ začal. „Bojíte se a to chápu. Museli jste uvažovat o tom, proč přepadli právě je. Musel jste si přece klást otázku: Proč oni? Proč ne my?“

„Neměli peníze,“ řekl Nyström. „Nic, co by mělo cenu. Každopádně se nic neztratilo. To jsem taky řekl tomu policistovi včera. Chtěl, abych se po domě porozhlédl. Jediné, co se možná ztratilo, byly staré nástěnné hodiny.“

„Možná?“

„Taky je mohla dostat některá z dcer. Všechno si člověk pamatovat nemůže.“

„Žádné peníze,“ uvažoval Wallander. „Žádní nepřátelé.“

Najednou ho něco napadlo.

„Máte vy doma nějaké peníze? Je možné, že si pachatelé třeba spletli dům?“

„To, co máme, je v bance,“ odpověděl Nyström. „A nepřátele taky nemáme.“

Šli zpátky do domu na kávu. Kurt Wallander si všiml, že žena má červené oči, jako kdyby si poplakala, zatímco byli ve stáji.

„Nevšimli jste si v poslední době něčeho zvláštního?“ zeptal se. „Nenaštívil je někdo, koho vy neznáte?“

Staří manželé se na sebe podívali a potom zavrtěli hlavou.

„Kdy jste s nimi mluvili naposledy?“

„Pili jsme u nich kafe předevčírem,“ odpověděla Hanna. „Všechno bylo jako obvykle. Kafe pijeme společně každý den. Přes čtyřicet let.“

„Nevypadali vystrašeně?“ zeptal se Kurt Wallander, „Nebo že mají starosti?“

„Johannes byl nastydlý,“ řekla Hanna. „Ale jinak byli úplně jako jindy.“

Šlo to odnikud nikam. Kurt Wallander nevěděl, na co se má zeptat. Každá odpověď zněla, jako když se zabouchnou další dveře. „Neměli mezi známými nějaké cizince?“ zeptal se.

Muž zvedl tázavě obočí.

„Cizince?“

„Že to nebyli Švédi,“ zkoušel to Wallander.

„Před pár lety u nich na louce stanovali nějací Dánové na svatého Jana.“

Kurt Wallander se podíval na hodinky. Skoro půl osmé. V osm se měl setkat s Rydbergem a nechtěl přijít pozdě.

„Zkuste to všechno znovu promyslet,“ požádal je. „Na cokoliv přijdete, nám může pomoct.“

Nyström ho doprovodil k autu.

„Na pušku povolení mám,“ řekl. „A nemířil jsem. Chtěl jsem jen nahnat strach.“

„To se vám taky podařilo,“ řekl Wallander. „Ale v noci můžete klidně spát. Ti, co to udělali, znovu nepřijdou.“

„A vy byste mohl spát?“ zeptal se Nyström. „Vy byste mohl spát, kdyby vám podřízli sousedy jako dobytek?“

Kurt Wallander na tohle neměl dobrou odpověď, a tak radši neřekl vůbec nic.

„Díky za kávu,“ rozloučil se, nasedl do auta a jel.

Je to v háji, pomyslel si. Žádná stopa, nic. Jen Rydbergův prapodivný uzel a slovo cizí. Staří manželé, bez peněz ve strožoku, žádný starožitný nábytek, jsou zavražděni způsobem, který nasvědčuje loupežnému motivu v pozadí. Vražda z nenávisti nebo pomsty.

Něco tam být musí, pomyslel si. Něco, co těm dvěma lidem naruší všechno navyklé a běžné.

Kdyby ten kůň mohl promluvit!

Na tom koni ho něco zneklidňovalo. Jen takové matné tušení. A natolik byl zkušený policista, aby takové tušení nezavrhl. S tím koněm něco je.

Za čtyři minuty osm zabrzdil před policejní stanicí v Ystadu. Vítr v poryvech zesílil. Přesto se zdálo, jako by se o pár stupňů oteplilo.

Jen aby nezačalo sněžit, přál si v duchu. Kývl na Ebbu, která seděla na svém místě v ústředně.

„Už přijel Rydberg?“ zeptal se.

„Je u sebe v kanceláři,“ odpověděla Ebba. „Telefony se netrhnou, televize, rádio, noviny. A krajský policejní ředitel.“

„Ještě je chvíli nějak zabav. Musím si nejdřív promluvit s Rydbergem.“

Pověsil bundu v kanceláři a pak teprve šel za Rydbergem, který seděl na téže chodbě o několik dveří dál. Zaklepal a v odpověď se mu ozvalo zachrochtání.

Rydberg stál u okna a díval se ven, když Wallander vstoupil. Nevypadal moc odpočatě.

„Nazdar,“ pozdravil Wallander. „Mám skočit pro kafe?“

„To bys byl hodný,“ řekl Rydberg. „Ale bez cukru. S tím jsem skončil.“

Wallander nalil kávu do dvou plastikových kalíšků a vracel se do Rydbergovy kanceláře.

Před dveřmi se náhle zastavil.

Co vlastně udělám? uvažoval. Zatajíme její poslední slova z důvodů průběhu vyšetřování, jak tomu říkáváme. Nebo to pustíme? Jak se k tomuhle mám postavit?

Nevím, jak se k tomu postavit, uvědomil si naštvaně a otevřel dveře špičkou boty.

Rydberg seděl za stolem a česal si řídké vlasy. Wallander se svezl do křesla a péra zavrzala.

„Měl by sis pořídit novou židli,“ poznamenal.

„Na to nejsou finance,“ odpověděl Rydberg a zastrčil hřeben do zásuvky psacího stolu.

Kurt Wallander si položil kalíšek s kávou na zem vedle křesla.

„Ráno jsem se probudil v nekřesťanskou dobu,“ začal. „Tak jsem zajel k Nyströmovým si znovu popovídat. Ten chlap číhal za keřem a střílel po mně z brokovnice.“

Rydberg ukázal na jeho tvář.

„To nebyl brok,“ řekl Kurt Wallander. „Vrhl jsem se k zemi. Prý že má na zbraň povolení. Čert ví.“

„Řekli něco nového?“

„Nic. Nic zvláštního. Žádný prachy, nic. Pokud nelžou, pochopitelně.“

„A proč by lhali?“

„Jasně, proč by to dělali.“

Rydberg usrkl kávy a zašklebil se.

„Víš, že policajti maj mimořádně často rakovinu žaludku?“ zeptal se ho.

„To jsem nevěděl.“

„Jestli je to pravda, tak jsou to hektolitry mizernýho kafe, co vypijem.“

„Jenže problémy vyřešíme vždycky u kafe.“

„Jako třeba teď?“

Wallander zavrtěl hlavou.

„Co vlastně máme? Nic.“

„Jsi netrpělivý, Kurte.“

Rydberg se na něj podíval a drbal se na nose.

„Musíš prominout, jestli ti připadám jako pan učitel,“ pokračoval. „Ale v tomhle případě se podle mě budem muset spoléhat na trpělivost.“

Znovu spolu prošli stav vyšetřování. Policejní technikové zajišťovali otisky prstů a srovnávali s ústředním rejstříkem. Hansson zjišťoval, kde se zdržují známí lupiči, kteří přepadli staré lidi, zda sedí ve vězení nebo mají alibi. Budou pokračovat rozhovory s usedlíky v Lenarpu, dotazníky, které rozeslali, snad také přinesou nějaký výsledek. Rydberg i Wallander věděli, že policie v Ystadu svůj úkol provádí pečlivě a metodicky. Dřív nebo později se něco určitě objeví. Stopa, nápad, který k něčemu povede. Stačí počkat. Pracovat metodicky a čekat.

„Motiv,“ vrátil se k tomu ještě jednou Wallander. „Pokud motivem nejsou peníze. Nebo řeči o schovaných penězích. Co to teda je? Smyčka? Musel jsi o tom uvažovat stejně jako já. Tahle dvojnásobná vražda musí obsahovat pomstu nebo nenávist. Nebo obojí.“

„Tak si představ dva naprosto zoufalé lupiče,“ navrhl Rydberg. „A uvažujme, že si byli na sto procent jistí, že Lövgrenovi schovávají peníze. Uvažujme, že byli opravdu na dně a lidský život pro ně nemá cenu. To pak k mučení není daleko.“

„Kdo by mohl být takhle zoufalý?“

„Víš stejně dobře jako já, že existuje řada drog, které vedou k takové závislosti, že narkomani jsou ochotní udělat cokoliv.“

To Kurt Wallander věděl. Zblízka se setkával se stále větším násilím a skoro vždycky byl v pozadí obchod s drogami a závislost. Přestože oblast Ystadu jen zřídka postihly viditelné projevy rostoucího násilí, nedělal si žádné iluze. Věděl, že se to blíží.

Dnes už neexistují žádné bezpečné zóny. Malá nenápadná vesnička jako Lenarp to potvrzuje.

Posadil se zpříma do nepohodlného křesla.

„Co teda uděláme?“ zeptal se.

„Ty jsi tady šéf,“ odpověděl Rydberg.

„Chci slyšet tvůj názor.“

Rydberg vstal a postavil se k oknu. Prstem zašťoural v zemi v květináči. Byla suchá.

„Jestli chceš slyšet, co si myslím, tak tady to máš. Ale taky měj na paměti, že si vůbec nejsem jistý, že uvažuju správně. Já si totiž myslím, že ať už se rozhodneme pro cokoliv, tak to stejně vyvolá rozruch. Ale stejně by asi bylo nejrozumnější to pár dní nezveřejňovat. Mezitím se dá dost věcí prověřit.“

„Jako třeba co?“

„Měli Lövgrenovi známé v cizině?“

„Na to jsem se teď ráno ptal. Možná nějaké Dány.“

„Tak to vidíš.“

„Pár Dánů, co u nich stanovali, to přece nemohlo udělat.“

„A proč ne? Každopádně prošetřit to musíme. A pozeptat se musíme i dalších lidí, ne jenom sousedů. Jestli jsem tě včera pochopil správně, říkal jsi, že Lövgrenovi mají rozvětvené příbuzenstvo.“

Kurt Wallander si uvědomil, že Rydberg má pravdu. Prostě tady existují technické důvody průběhu vyšetřování, proč policie nezveřejní informaci, že pátrá po osobách cizího původu.

„Co vlastně víme o cizincích, kteří ve Švédsku spáchají zločin?“ zeptal se. „Má policejní prezidium zvláštní rejstřík?“

„Na všechno existuje rejstřík,“ odpověděl Rydberg. „Posaď někoho k počítači, ať se napojí na centrální registr, snad něco najdem.“

Kurt Wallander se zvedl. Rydberg se na něj překvapeně podíval.

„Ty se nezeptáš na tu smyčku?“

„Na to jsem zapomněl.“

„V Limhamnu žije starý plachtař, co ví o uzlech úplně všechno. Četl jsem o něm loni v novinách. Napadlo mě, že si udělám čas a najdu ho. Nevím sice, jestli to k něčemu bude, ale stejně.“

„Chci, abys byl teď na schůzi,“ řekl Kurt Wallander. „Potom si jeď do Limhamnu.“

V deset hodin se všichni sešli v kanceláři u Kurta Wallandera.

Shrnutí bylo kratičké. Wallander zopakoval, co stará žena před smrtí řekla. Dal jim příkaz, že tenhle údaj se do odvolání nesmí dostat ven. Nikdo proti tomu nic nenamítal.

Martinssona posadili k počítači, ať pátrá po cizincích, kteří spáchali trestný čin. Policisté, kteří měli pokračovat ve výsleších v Lenarpu, odjeli a pustili se do práce. Wallander vyčlenil Svedberga, aby se zvlášť věnoval polské rodině, která zřejmě žije ve Švédsku bez povolení. Chtěl vědět, proč bydlí v Lenarpu. Ve tři čtvrti na jedenáct odjel Rydberg do Limhamnu vyhledat plachtaře.

Kurt Wallander osaměl ve své kanceláři. Stoupl si k mapě pověšené na zdi. Odkud vrazi přijeli? Po jaké silnici odtamtud odjeli?

Potom se posadil ke stolu a řekl Ebbě, aby mu přepojovala hovory, které až do té chvíle končily v ústředně. Potom asi hodinu mluvil s novináři. Dívka z místního rozhlasu se ale neozvala.

Ve čtvrt na jednu zaklepal na dveře Norén.

„Jaktože nejsi v Lenarpu?“ zeptal se Wallander překvapeně.

„No, napadla mě jedna věc,“ řekl Norén.

Posadil se na krajíček židle, protože byl mokrý. Začalo pršet. Teplota vyšplhala na jeden stupeň nad nulou.

„Možná že to vůbec nic neznamená,“ začal Norén. „Napadla mě totiž jedna věc.“

„Skoro všechno něco znamená,“ namítl Wallander.

„Vzpomínáš na toho koně?“

„Samozřejmě že si vzpomínám na koně.“

„Řekl jsi, ať mu dám seno.“

„Jo a vodu.“

„Seno a vodu. Ale to jsem neudělal.“

Kurt Wallander se zamračil.

„A proč ne?“

„Nebylo potřeba. Už tam seno měl. I vodu.“

Kurt Wallander chvíli seděl mlčky a díval se na Noréna.

„Pokračuj,“ vyzval ho. „Měl jsi nápad.“

Norén pokrčil rameny.

„Měli jsme koně, když jsem byl malý,“ řekl. „Když byl ve stáji a dostal seno, tak snědl všechno, co jsme mu dali. Prostě jen myslím, že mu někdo musel dát nažrat. Možná jen pár hodin předtím, než jsme přijeli.“

Wallander se natáhl pro telefon.

„Jestli chceš volat Nyströmovým, tak nemusíš,“ přerušil ho Norén.

Kurt Wallander nechal ruku klesnout na stůl.

„Mluvil jsem s ním, než jsem jel za tebou. On koni seno nepodal.“

„Mrtví už koně nekrmí,“ konstatoval Kurt Wallander. „Kdo to teda udělal?“

Norén vstal.

„Vypadá to divně,“ řekl. „Nejdřív zabijou jednoho člověka. Pak druhého skoro uškrtí na smyčce. A pak jdou do stáje a dají koni seno. Kdo se takhle zachová?“

„Máš pravdu,“ řekl Kurt Wallander. „Kdo?“

„Třeba to nic neznamená,“ řekl Norén.

„Nebo naopak,“ namítl Wallander. „Dobře žes mi to přijel říct.“ Norén se rozloučil a jel.

Kurt Wallander přemýšlel o tom, co se doslechl.

Tušení, které ho zneklidňovalo, bylo tedy správné. Něco s tím koněm.

Z přemýšlení ho vytrhl telefon.

Další novinář.

Ve tři čtvrti na jednu odejel. Navštívit jednoho starého přítele, s nímž se už dlouhou řadu let neviděl.

5. KAPITOLA

Kurt Wallander sjel z E 14, kde dopravní značka oznamovala odbočku na zříceninu hradu Sjärnsund. Vystoupil z auta a postavil se tak, aby se mohl vymočit. Ve vichru rozeznával zvuk nastartovaných tryskových motorů z letiště Sturup. Než se usadil zpátky do auta, oškrábal si bahno z podrážek. Změna počasí přišla rychle. Teploměr venkovní teploty v autě ukazoval pět nad nulou. Nad hlavou se mu honily rozervané obláčky, když pokračoval v jízdě.

Hned za zříceninou hradu se štěrková cesta dělila a on se držel vlevo. Nikdy tudy ještě nejel, ale byl si jist, že to je správně. Popis téhle cesty dostal před deseti lety, ale pamatoval si to do podrobnosti. Mozek měl zřejmě naprogramovaný na krajinu a silnice.

Po zhruba kilometru jízdy se cesta silně zhoršila. Jel pomalu dál a uvažoval, jak se sem dostanou větší vozy.

Cesta skončila náhle prudkým svahem k velké usedlosti s rozlehlými stájemi. Vjel do velkého dvora a zastavil. Nad hlavou mu povykovalo hejno vran, když vystupoval z auta.

Usedlost vypadala zvláštně opuštěně. Jedna polovina vrat do stáje zela dokořán a ve větru sebou mlátila. Chvíli měl podezření, jestli nakonec opravdu nezabloudil.

Pustina, pomyslel si.

Skånská zima s povykujícími hejny černých ptáků.

Jíl lepící se na podrážky.

Z jedněch stájových vrat znenadání vyšla světlovlasá dívka. Na kratičký okamžik mu připadalo, že je podobná Lindě. Stejné vlasy, stejné hubené tělo, stejné trhavé pohyby při chůzi. Se zájmem si ji prohlížel.

Dívka přitahovala žebřík opřený o půdu nad stájí.

Když ho uviděla, pustila žebřík a otřela si dlaně o šedé jezdecké kalhoty.

„Dobrý den,“ pozdravil Kurt Wallander. „Hledám Stena Widéna. Jsem tu správně?“

„Jste od policie?“ zeptala se dívka.

„Jsem,“ odpověděl Kurt Wallander překvapeně. „Jak jste na to přišla?“

„Je to poznat na hlase,“ odpověděla dívka a začala znovu tahat za žebřík, který se zřejmě nahoře zahákl.

„Je doma?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Pomozte mi s tím žebříkem,“ vyzvala ho.

Uviděl, že jedna z příčlí se zachytila za podbití u stěny stáje. Vzal za žebřík a otáčel jím, dokud se příčel neuvolnila.

„Dík,“ řekla mu. „Sten asi sedí vevnitř v kanceláři.“

Ukázala na červené cihlové stavení kousek od stáje.

„Vy tady pracujete?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Jo,“ odpověděla a svižně vylezla nahoru. „A teďka uhněte.“

S překvapivou silou v pažích začala otvorem na půdě házet dolů balíky sena. Kurt Wallander vykročil k červenému domu. Právě když se chystal zabouchat na bytelné dveře, objevil se zpoza rohu muž.

Stena Widéna viděl před deseti lety. Vypadal, že se vůbec nezměnil. Stejné chundelaté vlasy, vyhublý obličej, stejný zarudlý ekzém pod spodním rtem.

„No to je mi překvapení,“ zasmál se muž nervózně. „Já myslel, že přijel kovář. A místo toho ty. To nebylo zrovna včera.“

„Jedenáct let,“ odpověděl Kurt Wallander. „V létě 1979.“

„Léto, co splaskly všechny sny,“ řekl Sten Widén. „Dáš si kafe?“

Vešli do červeného cihlového domku. Kurt Wallander ucítil ve zdech pach nafty. Uvnitř ve tmě stála zrezivělá mlátička. Sten Widén otevřel další dveře, vyběhla odtamtud kočka a Kurt Wallander vešel do místnosti, která vypadala jako kombinace kanceláře a bytu. U jedné stěny stála neustlaná postel. Byla tu televize a video a na jednom stole mikrovlnná trouba. Na staré pohovce ležela halda šatstva. Jinak většinu místnosti zabíral velký psací stůl. Sten Widén nalil kávu z termosky postavené vedle faxu na širokém okenním výklenku.

Kurt Wallander myslel na ztracené sny operního pěvce Stena Widéna. Jak si oba koncem sedmdesátých let představovali svou budoucnost, kterou se ani jednomu nepoštěstilo naplnit. Kurt Wallander chtěl být impresáriem a tenor Stena Widéna měl znít ze světových operních scén.

Tehdy už byl policistou. A zůstal jím dodnes.

Když Sten Widén zjistil, že mu hlas na jeho sny nestačí, převzal po otci zpustlou stáj a trénink klusáckých koní. Jejich bývalé přátelství nedokázalo vzdorovat společnému zklamání. Kdysi se vídali denně, teď uběhlo od posledního setkání jedenáct let. Ačkoliv od sebe nežili víc než padesát kilometrů.

„Ztloustl jsi,“ řekl Sten Widén a sundal haldu novin z dřevěné židle.

„Zato ty ne,“ opáčil Kurt Wallander a uvědomil si, jak ho to naštvalo.

„Trenéři klusáků málokdy ztloustnou,“ zasmál se Sten Widén znovu svým nervózním smíchem. „Hubené kosti a hubené peněženky. Kromě špičkových trenérů, samozřejmě. Takový Khan nebo Strasser, ti jsou na tom dobře.“

„Jak to jde?“ zeptal se Kurt Wallander a posadil se na židli.

„Ani dobře ani špatně,“ odpověděl Sten Widén. „Žádný úspěchy ani pády. Pořád mám na trénování nějakého koně, který odvádí slušné výkony. Pak zas dostanu pár mladých koní a celé to jde dokola. Jenže vlastně…“

Přerušil se uprostřed věty.

Potom se natáhl a otevřel zásuvku psacího stolu a vyndal zpola vypitou láhev whisky.

„Dáš si?“ zeptal se.

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Nevypadá to dobře, když je polda za volantem opilý,“ vysvětloval. „I když se to občas stane.“

„No, každopádně na zdraví,“ řekl Sten Widén a zavdal si přímo z láhve.

Vytáhl cigaretu z pomačkaného balíčku a hledal mezi papíry a programy klusáckých závodů, než našel zapalovač.

„Jak se daří Moně?“ zeptal se. „A co Linda? A tvůj otec? Jak že se to vlastně jmenuje tvoje sestra? Kerstin?“

„Kristina.“

„Jo, to je pravda. Kristina. Nikdy jsem neměl dobrou paměť. Sám jsi to říkal.“

„Noty jsi nikdy nezapomněl.“

„Vážně?“

Znovu se napil z láhve a Kurt Wallander si všiml, že ho něco trápí. Asi za ním vůbec neměl jezdit. Možná že si nechtěl připomínat, co kdysi bývalo.

„S Monou jsme se rozešli,“ řekl. „A Linda se osamostatnila. Táta je jako vždycky. Maluje ten svůj obraz. Ale mám dojem, že senilní. Nevím, co s ním mám dělat.“

„Víš, že jsem byl ženatý?“ zeptal se Sten Widén. Wallander dostal pocit, že zřejmě vůbec neslyšel, co mu říká.

„To jsem nevěděl.“

„Převzal jsem tuhle mizernou díru. Když si táta konečně uvědomil, že je moc starý na to, aby cvičil koně, začal teprve pořádně chlastat. Předtím měl alespoň jakous takous kontrolu, kolik toho do sebe naleje. Nemohl jsem to s ním vydržet, ani s jeho kumpány. Vzal jsem si jednu z holek, co tady pracovaly ve stáji. Hlavně kvůli tomu, že to s tátou uměla. Jak se starým koněm. Ctila jeho návyky, ale dovedla říct a tady dost. Popadla hadici a opláchla ho, když už špíny bylo moc. Ale když táta umřel, jako kdyby začala páchnout ona. Tak jsem se rozvedl.“

Znovu si přihnul z láhve a Kurt Wallander si všiml, že začíná být opilý.

„Dennodenně si říkám, že tohle místo prodám,“ řekl. „Vlastním tady tu usedlost. Za to bych mohl dostat milion. A až zaplatím dluhy, čtyři sta by mi mohly zůstat. Za to si koupím obytný vůz a vydám se do světa.“

„Kam?“

„To je právě ono. Nevím. Nikam se mi nechce.“

Kurt Wallander měl nepříjemný pocit z toho, co slyšel. Přestože navenek vypadal Sten Widén jako před deseti lety, uvnitř doznal podstatných změn. Promlouval k němu hlas ze záhrobí, puklý a zoufalý. Před deseti byl Sten Widén veselý, plný nadšení, vždycky první, koho napadlo něco oslavit. Teď jakoby z něj radost vyprchala.

Dívka, která se Kurta Wallandera zeptala, jestli je polda, projela na koni kolem okna.

„Kdo to je?“ zeptal se Kurt Wallander. „Poznala, že jsem polda.“

„Jmenuje se Louise,“ odpověděl Sten Widén. „Ta to určitě cítila, že jsi policajt. Putuje z pasťáku do pasťáku od dvanácti let. Jsem její poručník. S koňma to umí. A policajty nenávidí. Tvrdí, že ji kdysi nějakej polda znásilnil.“

Znovu se napil z láhve a pokynul rukou k rozestlané posteli.

„Občas se mnou spí,“ řekl. „Aspoň mi to tak připadá, že ona spí se mnou a ne naopak. Třeba je to trestné?“

„A proč by mělo být? Nezletilá není, ne?“

„Je jí devatenáct. Ale poručník třeba nesmí spát se svým svěřencem?“

Kurt Wallander slyšel v hlase Stena Widéna počínající agresivitu.

V té chvíli zalitoval, že sem vůbec přijel.

I kdyby býval měl k návštěvě důvod kvůli vyšetřování, nebyl si jist, jestli to nebyla záminka. Vyhledal Stena Widéna, aby si promluvil o Moně? Hledal útěchu?

Nebyl si jist.

„Přišel jsem si s tebou promluvit o koních,“ řekl. „Možná že jsi v novinách četl, že včera v noci došlo v Lenarpu ke dvojnásobné vraždě.“

„Nečtu noviny,“ odpověděl Sten Widén. „Čtu programy klusáckých závodů a startovní listiny. Nic víc. Co se děje ve světě, mě nezajímá.“

„Zavraždili dva starce,“ pokračoval Kurt Wallander. „A oni měli koně.“

„Toho taky zabili?“

„Ne, ale vypadá to, že mu naopak vrazi dali seno, než odešli. A o tom jsem si chtěl s tebou popovídat. Za jak dlouho kůň sežere náruč sena?“

Sten Widén vyprázdnil láhev a zapálil si další cigaretu.

„Děláš si srandu?“ zeptal se. „Chceš mně tvrdit, žes přijel, jen aby ses zeptal, jak dlouho trvá, než kůň sežere náruč sena?“

„Vlastně jsem tě chtěl poprosit, aby ses zajel se mnou na toho koně podívat,“ řekl Kurt Wallander a rychle se rozhodl. Začínal mít vztek.

„Nemám čas,“ řekl Sten Widén. „Dneska přijede kovář. Mám šestnáct koní, co musí dostat vitamínovou injekci.“

„Co zítra?“

Sten Widén se na něj podíval lesklýma očima.

„Dostanu za to něco?“

„Dostaneš zaplaceno.“

Sten Widén napsal na kus špinavého papíru svoje telefonní číslo.

„Možná,“ řekl. „Zavolej zítra brzo ráno.“

Když vyšli na dvůr, pocítil Kurt Wallander, že vítr zesílil.

Dívka na koni se vracela.

„Pěkný kůň,“ pochválil Kurt Wallander zvíře.

„Masquerade Queen,“ řekl Sten Widén. „V životě nevyhraje jediný závod. Vlastní ji bohatá vdova po jednom staviteli z Trelleborgu. Byl jsem natolik poctivý, že jsem jí navrhl, ať ji prodá nějaké jezdecké škole. Jenže ona věří, že ten kůň vyhraje. A já si vydělám za trénink. Ale závod nevyhraje nikdy.“

Rozloučili se u auta.

„Víš, jak umřel táta?“ zeptal se Sten Widén náhle.

„Ne.“

„Jednou v noci, na podzim se dopotácel k ruinám hradu. Sedával tam nahoře a pil. Potom klopýtl a spadl dolů do hradního příkopu a utopil se. Tam je to zarostlé řasami, že není nic vidět. Ale vyplavala jeho kšiltovka. ‚Užívej si života‘ stálo na kšiltu. Reklama cestovky, co prodává zájezdy za sexem do Bangkoku.“

„Jsem rád, že jsme se viděli,“ rozloučil se Kurt Wallander. „Zítra ráno zavolám.“

„Dělej, jak chceš,“ řekl Sten Widén a šel ke stáji.

Kurt Wallander odjížděl. Ve zpětném zrcátku viděl, jak Sten Widén stojí a hovoří s dívkou na koni.

Proč jsem sem jezdil? pomyslel si znovu.

Kdysi dávno jsme bývali přátelé. Měli jsme společný nesplnitelný sen. A když ten sen splaskl jako bublina, nezbylo nic. Asi jsme oba milovali operu. Nebo jsme si i to jen namlouvali.

Jel rychle, jako kdyby tím vztekem ovládal pedál plynu.

Právě když brzdil u stopky před hlavní, zazvonil mu v autě telefon. Spojení bylo tak špatné, že sotva slyšel, že mluví Hansson.

„Radši přijeď,“ křičel do telefonu Hansson. „Slyšíš mě?“

„Co se stalo?“ volal Kurt Wallander nazpátek.

„Sedí tu sedlák z Hagestadu a tvrdí, že ví, kdo je zabil.“

Kurt Wallander cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Kdo?“ volal. „Kdo?“

Hovor se naráz přerušil. Ve sluchátku to syčelo a chraplalo.

„Kruci,“ zanadával nahlas.

Jel zpátky do Ystadu. Zbytečně moc rychle, uvědomil si. Kdyby dneska měli dopravní službu Norén s Petersem, tak mně to pořádně spočítají.

V kopci směrem k centru se motor rozkašlal.

Došel benzín.

Kontrolka, která ho měla upozornit, zřejmě přestala fungovat.

Dojel přesně k benzínové pumpě naproti nemocnici, než motor zhasl úplně. Když chtěl do automatu zasunout peníze, zjistil, že žádné nemá. Zašel do zámečnictví, které sídlilo ve stejné budově jako benzínová pumpa a půjčil si dvacet korun od majitele, kterého znal od vyšetřování jednoho vloupání před několika lety.

Zajel na parkoviště a spěchal na policejní stanici. Ebba se mu snažila něco říct, ale odmítavě na ni zamával.

Dveře do Hanssonovy kanceláře byly otevřené a on vešel bez zaklepání.

Nikdo tam nebyl.

Na chodbě potkal Martinssona, který v ruce držel svazek výstupů z počítače.

„Hledal jsem tě,“ přivítal ho Martinsson. „Vyšťoural jsem pár zajímavých věcí. Oni to snad mohli být i Finové, co tohle provedli.“

„Když si nevíme rady, tak to většinou svádíme na Finy,“ odbyl ho Kurt Wallander. „Teď zrovna nemám čas. Nevíš, kde je Hansson?“

„Ten přece nevychází ze své kanceláře?“

„Tak po něm vyhlásíme pátrání. Protože teď zrovna tam není.“

Nahlédl do jídelny, ale tam si jedna sekretářka zrovna míchala omeletu.

Kde proboha ten Hansson vězí, uvažoval a rozrazil dveře k sobě do kanceláře.

Taky nikdo. Zavolal Ebbě do ústředny.

„Kde je Hansson?“ zeptal se.

„Kdybys tolik nepospíchal, tak jsem ti to řekla, hned jak jsi přišel,“ odpověděla Ebba. „Vzkazuje, že šel dolů do Spolkové banky.“

„Co tam chtěl? Šel s někým?“

„Šel, ale já ho neznám.“

Kurt Wallander praštil sluchátkem.

Co ten Hansson blbne?

Znovu zvedl sluchátko.

„Nemohla bys mi Hanssona nechat vyvolat?“ zeptal se Ebby.

„Ve Spolkové bance?“

„Jestli je tam, tak ho nech vyvolat v bance.“

Skutečně málokdy žádal Ebbu o pomoc vyhledat osoby, s nimiž potřeboval mluvit. Nedokázal si zvyknout na myšlenku, že má sekretářku. Když měl něco udělat, tak to udělal sám. Nejdřív si myslel, že si nese nějakou představu z dětství. Jenom bohatí a nafoukaní si posílají poskoky udělat pomocné práce. Neumět si najít číslo v telefonním seznamu nebo si vytočit číslo, to je prostě neomluvitelná lenost…

Z myšlenek ho vytrhl telefon. Volal Hansson ze Spolkové banky.

„Myslel jsem, že se stačím vrátit, než přijdeš,“ řekl Hansson. „Asi se divíš, že jsem tady.“

„No, trochu jo.“

„Chtěli jsme se mrknout na Lövgrenova konta.“

„Kdo vy?“

„Jmenuje se Herdin. Ale radši si s ním promluv sám. Za půl hodiny jsme zpátky.“

Trvalo to ale skoro hodinu a čtvrt, než se Kurt Wallander setkal s mužem jménem Herdin. Měřil určitě dva metry, šlachovitý a hubený, a když mu Kurt Wallander potřásl rukou, bylo to jako pozdravit se s obrem.

„Chvilku to trvalo,“ řekl Hansson. „Ale přineslo to ovoce. Poslechni si, s čím přišel Herdin. A co jsme zjistili v bance.“

Herdin seděl němě v celé své délce na židli.

Kurta Wallandera napadlo, že se Herdin oblékl na návštěvu policie do svých nejlepších šatů. Třebaže měl obnošený oblek a košili s otřepaným límečkem.

„Tak asi začneme od začátku,“ navrhl Kurt Wallander a přisunul si poznámkový blok.

Herdin se překvapeně podíval na Hanssona.

„Mám všechno znova zopakovat?“ zeptal se.

„Radši jo,“ přisvědčil Hansson.

„Je to dlouhá historka,“ začal Herdin váhavě.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Kurt Wallander. „Začnem takhle, to bude nejlepší.“

„Lars Herdin. Mám statek o čtyřiceti jitrech u Hagestadu. Snažím se uživit chovem jatečního dobytka. Jde to těžko.“

„Jeho nacionále mám,“ vložil se do toho Hansson a Kurt Wallander usoudil, že by to Hansson rád rychle skončil a věnoval se klusáckým závodům.

„Jestli jsem to dobře pochopil, přišel jste s informacemi ohledně vraždy manželů Lövgrenových,“ řekl Kurt Wallander a měl na sebe vztek, že se nedokázal vyjádřit jednodušeji.

„Tam šlo jasně o peníze,“ řekl Lars Herdin.

„O jaké peníze?“

„O všechno co měli.“

„Řekl byste to jasněji?“

„Německý peníze.“

Kurt Wallander pohlédl na Hanssona a ten nenápadně pokrčil rameny. Kurt Wallander si to vyložil tak, že má mít trpělivost.

„Tak tohle budeme muset probrat podrobněji,“ řekl. „Nemohl byste to vzít víc zeširoka?“

„Lövgren a jeho táta si za války namastili kapsu. Nahoře ve Smålandu si drželi tajně na několika lesních pastvinách dobytek. A skupovali staré vysloužilé koně. Potom to prodávali na černo do Německa. Vydělali si na mase pořádnej balík. Nikdo na ně nikdy nepřišel. A Lövgren byl hrabivej a mazanej. Dobře peníze uložil a ono se mu to léty rozrostlo.“

„Myslíte Lövgrenova otce?“

„Ten zemřel krátce po válce. Myslím Lövgrena.“

„Takže vy tvrdíte, že Lövgrenovi byli zámožní?“

„Rodina ne, to jenom Lövgren. Ona o penězích nic nevěděla.“

„On své jmění před manželkou tajil?“

Lars Herdin přikývl.

„Mou sestru napálil jako nikoho jiného.“

Kurt Wallander zvedl překvapeně obočí.

„Maria Lövgrenová byla moje sestra. Zavraždili ji, protože on schovával peníze.“

Kurt Wallander postřehl mužovu špatně skrývanou zlobu. Třeba je to nenávist, pomyslel si.

„A ty peníze měl doma?“

„Jen někdy,“ odpověděl Lars Herdin.

„Jak to někdy?“

„Když vybral větší částku.“

„Nepokusil byste se to trochu víc vysvětlit?“

Najednou jako kdyby tomu muži v obnošeném obleku přetekl pohár.

„Johannes Lövgren byl hajzl,“ ulevil si. „Je lepší, že je po něm. Ale že musela umřít i Maria, to mu nikdy neodpustím…“

Výbuch přišel tak náhle, že Hansson ani Kurt Wallander nestačili reagovat. Lars Herdin popadl popelník z tlustého skla, který ležel na stole před ním a vší silou jím mrštil o stěnu, Kurtu Wallanderovi těsně vedle hlavy. Střepy se jen rozpršely a Kurt Wallander cítil, jak se mu jeden zabodl ho horního rtu.

Ticho po výbuchu bylo ohlušující.

Hansson vstal ze židle, jako kdyby se chtěl po dlouhánovi Herdinovi vrhnout. Kurt Wallander ho ale zastavil pohybem ruky a Hansson si zase sedl.

„Omlouvám se,“ řekl Herdin. „Jestli tu máte smeták a lopatku, tak to uklidím. A zaplatím vám.“

„O to se postará uklízečka,“ řekl Kurt Wallander. „Radši si spolu promluvíme.“

Lars Herdin opět vypadal naprosto klidný.

„Johannes Lövgren byl hajzl,“ opakoval. „Tvářil se, jako že je stejný jako my ostatní. Ale myslel jen na peníze, co si s tátou nakradli za války. Chodil a stěžoval si, že je drahota a sedláci jsou chudí. A přitom mu peníze v bance utěšeně rostly.“

„Ty peníze měl v bance?“

Lars Herdin pokrčil rameny.

„V bance, v akciích a obligacích, co já vím.“

„A proč je občas míval doma?“

„Johannes Lövgren měl milenku,“ řekl Lars Herdin. „Měl v Kristianstadu ženskou a s tou měl v padesátých letech děcko. Ani o tom Maria nic nevěděla. O tý ženský ani o dítěti. Ta dostala za rok víc peněz než Maria za celý život.“

„O kolik peněz se jednalo?“

„Pětadvacet třicet tisíc. Dvakrát třikrát ročně. Peníze vybíral v hotovosti. Pak si vymyslel výmluvu a jel do Kristianstadu.“

Kurt Wallander chvíli zauvažoval o tom, co slyšel.

Snažil se rozhodnout, které otázky jsou nejdůležitější. Všechny podrobnosti zaberou spoustu času, než se ověří.

„Co říkali v bance?“

„Pokud nejsou v pořádku všechny papíry o vyšetřování, tak toho banka moc neřekne,“ odpověděl Hansson. „Do jeho kont mě nenechali nahlédnout. Ale na jednu otázku jsem každopádně odpověď dostal. Jestli byl v poslední době v bance?“

„A byl?“

Hansson přikývl.

„Ve čtvrtek. Tři dny předtím, než ho někdo zavraždil.“

„Určitě?“

„Jedna pokladní věděla, jak vypadá.“

„A vybral větší množství peněz?“

„Na to nechtěli odpovědět. Ale pokladní přikývla, když se ředitel otočil zády.“

„Promluvíme si se státním zástupcem, až tohle svědectví sepíšeme,“ řekl Kurt Wallander. „Pak se mrknem do jeho majetku, abychom si udělali přehled.“

„Krvavý peníze,“ řekl Lars Herdin. Kurt Wallander krátce zauvažoval, jestli zas začne vrhat popelníky.

„Zbývá ještě spousta otázek,“ řekl. „Ale jedna je důležitější, než všechny ostatní. Jak to přijde, že o tom všem víte? To, co Johannes Lövgren údajně udržel v tajnosti i před svou manželkou. A vy to víte?“

Lars Herdin neodpověděl.

Němě zíral k zemi.

Kurt Wallander pohlédl na Hanssona a ten zavrtěl hlavou.

„Na tu otázku budete muset odpovědět,“ řekl Kurt Wallander.

„Já nemusím vůbec nic,“ odmítl ho Lars Herdin. „Já ho nezabil. Nebo jsem snad zavraždil vlastní sestru?“

Kurt Wallander se snažil přiblížit té otázce odjinud.

„Kolik lidí ví o tom, co jste nám teď vyprávěl?“ zeptal se.

Lars Herdin neodpověděl.

„Všechno, co řeknete, zůstane mezi těmito stěnami.“

Lars Herdin koukal do podlahy.

Kurt Wallander instinktivně cítil, že musí počkat.

„Nedonesl bys nám trochu kafe?“ obrátil se na Hanssona. „A kdyby tam bylo něco k zakousnutí.“

Hansson odešel.

Lars Herdin stále zíral do země a Kurt Wallander čekal.

Hansson se vrátil s kávou a Lars Herdin snědl jednu suchou buchtu.

Kurt Wallander usoudil, že je vhodná doba otázku zopakovat.

„Dřív nebo později budete muset odpovědět,“ řekl.

Lars Herdin zvedl hlavu a podíval se mu zpříma do očí.

„Hned jak se vzali, připadalo mi, že Johannes Lövgren je někdo jiný za tou svou vlídnou a málomluvnou maskou. Cítil jsem tam nějakou lest. Maria byla moje mladší sestra. Chtěl jsem pro ni jen to nejlepší. Od první chvíle, co k nám začal domů chodit na námluvy, jsem Lövgrena podezíral. Trvalo mi třicet let, než jsem zjistil, co je zač. A jak jsem to udělal, to je moje věc.“

„Řekl jste sestře, na co jste přišel?“

„Nikdy, ani slovo.“

„A někomu jinému? Své ženě?“

„Nejsem ženatý.“

Kurt Wallander se podíval na sedícího muže před sebou. Bylo na něm cosi tvrdého a zavilého. Jako kdyby ho v dětství krmili kameny.

„Takže teď už jenom poslední otázku,“ řekl Kurt Wallander. „Teď tedy víme, že Johannes Lövgren měl hodně peněz. Možná že měl velkou sumu peněz doma, když ho zavraždili. To si časem zjistíme. Ale kdo o tom mohl vědět? Kromě vás?“

Lars Herdin na něj pohlédl. Kurt Wallander zpozoroval náhlý záblesk strachu v jeho očích.

„Nevěděl jsem o tom,“ řekl Lars Herdin.

Kurt Wallander přikývl.

„Tady přestaneme,“ rozhodl a odsunul poznámkový blok, do něhož si celou dobu zapisoval. „Ale vaši pomoc budeme ještě potřebovat.“

„Můžu jít?“ zeptal se Lars Herdin a vstal.

„Ano,“ přikývl Kurt Wallander. „Ale neodjíždějte nikam, aniž nás o tom informujete. A kdybyste si vzpomněl na něco, co byste nám ještě chtěl říct, tak zavolejte.“

U dveří se Lars Herdin zastavil, jako kdyby chtěl něco říct.

Pak ale otevřel dveře a šel.

„Řekni Martinssonovi, ať ho prověří,“ přikázal Kurt Wallander. „Asi nic nenajdeme, ale je lepší mít jistotu.“

„Co si myslíš o tom, co povídal?“ zeptal se Hansson.

Kurt Wallander se zamyslel, než odpověděl.

„Měl v sobě něco přesvědčivého. Nemyslím si, že lhal nebo si něco namlouval nebo vymýšlel. Dělal dojem, že odhalil dvojaký život Johannese Lövgrena. Myslím si, že mu šlo o sestru.“

„Myslíš, že je v tom zapletený?“

Kurt Wallander měl při odpovědi naprostou jistotu.

„Lars Herdin je nezabil. A myslím, že ani neví, kdo to udělal. Myslím, že k nám přišel ze dvou důvodů. Chce nám pomoc najít osobu nebo osoby, kterým může poděkovat i naplivat do obličeje. Ti, co zavraždili Johannese, podle něj udělali dobrý skutek. Ty, kdo zavraždili Marii, by nejradši popravil na veřejném místě.“

Hansson vstal.

„Pošlu na něj Martinssona. Ještě něco v téhle chvíli?“

Kurt Wallander se podíval na hodinky.

„Sejdeme se všichni u mě za hodinu. Zkus sehnat Rydberga. Jel do Malmö za nějakým dědou, co spravuje plachty.“

Hansson se něj nechápavě podíval.

„Uzel na smyčce,“ vysvětlil Kurt Wallander. „Pak to pochopíš.“

Hansson odešel a Kurt Wallander zůstal sám.

Průlom, pomyslel si. Všechna zdařilá vyšetřování mají místo, kdy prorazíme zeď. Nevíme s jistotou, co tam uvidíme. Ale někde se řešení najde.

Šel k oknu a zadíval se do soumraku. Od oken táhlo netěsnými lištami a z houpajících se pouličních lamp bylo zřejmé, že vítr zesílil.

Přemýšlel o Nyströmovi a jeho ženě.

Pomalu celý život strávili s člověkem, který byl někdo úplně jiný, než za koho se vydával.

Jak budou reagovat, až se dozví pravdu?

Odmítnou to? Rozzlobí se? Budou překvapení?

Šel zpátky ke stolu a posadil se. První pocit ulehčení ze zásadního obratu ve vyšetřování obvykle rychle opadne. Mají teď pravděpodobný motiv, ten nejobvyklejší. Peníze. Ale zatím ještě žádný neviditelný prst neukázal určitým směrem.

Nebyl tu vrah.

Kurt Wallander znovu pohlédl na hodinky. Kdyby si pospíšil, stačil by dojet ke stánku s párky dole u nádraží a něco sníst, než začne schůzka. Ani dneska své stravovací návyky nezmění.

Právě si chtěl obléct bundu, když zazvonil telefon.

Současně se ozvalo zaklepání na dveře.

Bunda se svezla k zemi, když sáhl po sluchátku a zavolal dále.

Ve dveřích stál Rydberg. V jedné ruce držel objemnou plastikovou tašku.

V telefonu se ozval Ebbin hlas.

„Televize s tebou mermomocí chce mluvit.“

Rozhodl se rychle, že si nejdřív promluví s Rydbergem, než se znovu postaví před sdělovací prostředky.

„Řekni, že máme jednání a že nejdřív jsem k zastižení za půl hodiny,“ řekl.

„Určitě?“

„Co?“

„Že s nimi za půl hodiny promluvíš. Švédská televize nerada čeká. Tam se předpokládá, že si všichni sednou na zadek, když oni zavolají.“

„Já si před jejich kamerama na zadek nesednu. Ale za půl hodiny si s nimi promluvím.“

Zavěsil.

Rydberg se posadil na židli u okna. Papírovým ubrouskem si osušoval vlasy.

„Mám dobré zprávy,“ přivítal ho Kurt Wallander.

Rydberg si dál otíral vlasy.

„Myslím, že máme motiv. Peníze. A mám dojem, že vrahy máme hledat mezi lidmi kolem Lövgrena.“

Rydberg vyhodil mokrý ubrousek do koše.

„Měl jsem hrozný den,“ řekl. „Dobré zprávy vítám.“

Kurt Wallander během pěti minut převyprávěl obsah rozhovoru s farmářem Larsem Herdinem. Rydberg se zachmuřeně díval na střepy na podlaze.

„To je zvláštní historka,“ podotkl Rydberg, když Kurt Wallander skončil. „Ta je tak divná, že by klidně mohla být pravdivá.“

„Pokusím se to shrnout,“ řekl Kurt Wallander. „Někdo věděl, že Johannes Lövgren občas přechovává doma větší sumu peněz. Tím by motivem činu byla loupež. A loupež se změní ve vraždu. Pokud souhlasí Herdinův popis Lövgrena, že to byl mimořádně hrabivý člověk, tak přirozeně odmítal prozradit, kam peníze schoval. Maria Lövgrenová, která asi nemohla pochopit moc z událostí poslední noci jejího života, mu stejně musela na poslední cestě dělat společnost. Otázka je, kdo kromě Larse Herdina věděl o těchto nepravidelných, ale velkých výběrech peněz. Jestli najdeme odpověď na tuhle otázku, najdeme odpověď na všechno.“

Rydberg zůstal zamyšleně sedět, když Wallander zmlkl.

„Zapomněl jsem na něco?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Myslím na to, co před smrtí řekla,“ odpověděl Rydberg. „Cizí. A pak taky na obsah tohodle pytlíku.“

Vstal a vyprázdnil sáček na stůl.

Byla to hromada kousků provazu. A na každém kousku umělecky zhotovený uzel.

„Strávil jsem čtyři hodiny s jedním starým plachtařem v bytě, kde to smrdělo hůř, než si dovedeš představit,“ pokračoval a zašklebil se. „Tomu dědovi, jak se ukázalo, bylo skoro devadesát a byl pořádně senilní. Nevím, jestli bych neměl zavolat někam na sociálku. On byl tak popletený, že mě považoval za vlastního syna. Jeden soused mi řekl, že tenhle syn zemřel před dobrými třiceti lety. Ale na uzle byl machr. Nepustil mě čtyři hodiny. A tyhle uzle jsem dostal darem.“

„Dozvěděl ses, cos potřeboval?“

„Děda se podíval na smyčku a uzel mu připadal ošklivý. Pak mi trvalo tři hodiny, než jsem ho rozpovídal o tom ošklivém uzlu. A mezitím si stačil na chvíli zdřímnout.“

Rydberg naskládal uzle zpátky do plastikové tašky a mezitím pokračoval v povídání:

„Najednou začal vyprávět o tom, jak sloužil na moři. A řekl, že ten uzel viděl v Argentině. Argentinští námořníci vázali takovýhle uzel jako škrtící obojek pro psy.“

Kurt Wallander přikývl.

„Tak jsi měl pravdu,“ řekl. „Uzel byl cizí. Otázka je jen, jak to souvisí s vyprávěním Larse Herdina.“

Vyšli ven do chodby. Rydberg zašel k sobě do kanceláře a Kurt Wallander zaskočil k Martinssonovi, aby se podíval na jeho počítačové výstupy. Ukázalo se, že existuje překvapivě rozsáhlá statistika o cizincích, kteří ve Švédsku spáchali trestný čin nebo z něj byli podezřeni. Martinsson taky prošel dřívější případy přepadení starších lidí. Nejméně čtyři různí pachatelé nebo skupiny přepadli za poslední rok ve Skåne osamělé staré lidi. Ale na druhou stranu Martinsson taky zjistil, že všichni si odpykávají trest v různých věznicích. Stále ještě čekal na informaci, zda některý z nich neměl onoho dne vycházku.

Schůzi měli v Rydbergově kanceláři, protože jedna ze sekretářek se nabídla, že u Kurta Wallandera vyluxuje zatím podlahu. Telefon vyzváněl nepřetržitě, ale toho si nevšímala.

Pátrací porada se protáhla. Všichni se shodli na tom, že vyprávění Larse Herdina znamená obrat. Teď měli směr vyšetřování daný. Znovu prošli všechno, co se objevilo při rozhovorech v Lenarpu, z toho, co jim lidé zavolali nebo zaznamenali do dotazníků.

Zvláštní pozornost upoutalo auto, které vysokou rychlostí projelo v neděli pozdě v noci jednou vesnicí pár kilometrů od Lenarpu. Řidič nákladního vozu vyjel do Göteborgu už ve tři hodiny ráno a na auto narazil v jedné úzké zatáčce a málem se naboural. Když se doslechl o dvojnásobné vraždě, začalo mu to vrtat hlavou a potom zavolal na policii. S jistým váháním došel k tomu, že to asi byl Nissan, když si prohlédl fotografie několika aut.

„A nezapomeňte na pronájem aut,“ poznamenal Kurt Wallander. „Lidi z branže jsou pohodlní. Lupiči si auta zhruba stejně často pronajímají jako je kradou.“

Schůzka skončila až v šest hodin. Kurt Wallander si uvědomoval, že všichni jeho spolupracovníci jsou v ofenzivě. Po návštěvě Larse Herdina panoval nápadný optimismus.

Šel do své kanceláře a zaznamenal si poznámky z rozhovoru s Larsem Herdinem. Hansson mu předal pro srovnání svoje. Bylo zřejmé, že Lars Herdin si byl jist svou věcí. Údaje se shodovaly.

Krátce po sedmé papíry odsunul stranou. Najednou si uvědomil, že se televize neozvala. Zavolal do ústředny a zeptal se, jestli mu Ebba nenechala nějaký vzkaz, když šla domů. Telefon vzala dívka na zástup.

„Nic tu není,“ odpověděla.

Na vnuknutí, kterému ani sám nerozuměl, šel do jídelny a pustil si televizi. Právě začalo regionální zpravodajství. Opřel se o jeden stůl a roztržitě poslouchal příspěvek o špatném hospodaření v Malmö.

Myslel na Stena Widéna.

A na Johannese Lövgrena, který za války prodával maso německým nacistům.

A myslel taky na sebe a svoje břicho, nadměrně velké břicho.

Zrovna chtěl televizi vypnout, když reportérka začala mluvit o dvojnásobné vraždě v Lenarpu.

Překvapeně se doslechl, že policie v Ystadu soustřeďuje vyšetřování na zatím neznámé cizince. Policie je přesvědčená, že pachatelé jsou cizinci. Nedá se ani vyloučit, že jde o žadatele o azyl.

Nakonec mluvila reportérka o něm.

Přes opakované pokusy nebylo možné zastihnout nikoho z odpovědných vyšetřovatelů, aby poskytli komentář k těmto údajům, které byly získány z anonymních, nicméně zasvěcených zdrojů.

Reportérka mluvila před obrazem policejního oddělení v Ystadu.

Potom přešla na počasí.

Od západu se blíží špatné počasí. Vítr ještě zesílí. Nebezpečí sněhových přeháněk však nehrozí. Teplota se i nadále udrží nad nulou.

Kurt Wallander vypnul televizi.

Nemohl se rozhodnout, jestli má vztek nebo je unavený. Nebo možná jen hladový.

Někdo od policie pustil tuhle informaci ven.

Třeba se za to dneska platí, když člověk poskytne důvěrnou informaci?

Má i státní televizní monopol fond na úplatky?

Kdo, uvažoval.

Kdokoliv kromě mě.

A proč?

Je nějaké jiné vysvětlení kromě peněz?

Rasová nenávist? Strach z uprchlíků?

Šel zpátky do své kanceláře a už v chodbě slyšel, že u něj zvoní telefon.

Byl to dlouhý den. Nejradši ze všeho by jel domů a uvařil si něco k jídlu. S povzdechem si sedl a přitáhl telefon k sobě.

Jde o to začít, pomyslel si. Dementovat informace v televizi.

A doufat, že v nejbližších dnech žádná pochodeň nevzplane.

6. KAPITOLA

Během noci se nad Skåne přehnala vichřice. Kurt Wallander seděl ve svém neuklizeném bytě a zimní vichr cloumal taškami na střeše. Pil whisky a poslouchal německou nahrávku Aidy, když se najednou kolem něj setmělo a všechno ztichlo. Šel k oknu a podíval se do tmy. Vítr skučel a kdesi mlátila reklamní tabule o zeď domu.

Fosforeskující ručičky náramkových hodinek ukazovaly za deset minut tři. Kupodivu si nepřipadal unaveně. Večer předtím se z policejního oddělení dostal až v půl dvanácté. Poslední člověk, který volal, se nechtěl představit. Navrhl, aby policie zametla se všemi vnitřními nacionalistickými hnutími a jednou provždy vyhnala cizince ze země. Chviličku se pokoušel naslouchat, co mu ten anonym chce sdělit. Potom praštil sluchátkem, zavolal do ústředny a zablokoval všechny příchozí hovory. Zhasnul v kanceláři, prošel tichou chodbou a jel přímo domů. Když odemykal dveře u bytu, byl rozhodnut zjistit, kdo od policie pustil tu důvěrnou informaci. Ve skutečnosti to nebyla jeho záležitost. Pokud v policejním sboru vyvstaly konflikty, bylo povinností ředitele zasáhnout. Za pár dní bude Björk zpátky ze zimní dovolené. Potom to převezme. Pravda se musí odhalit.

Ale když Kurt Wallander dopil první sklenku whisky, bylo mu jasné, že Björk neudělá nic. Přestože každý policista je vázán slibem mlčenlivosti, dalo se sotva považovat za trestný čin, když policista zavolá svůj kontakt ve Švédské televizi a řekne mu, co se objevilo na interní pátrací schůzi. A taky by asi bylo dost těžké dokázat nějaké nepravosti, kdyby Švédská televize své tajné informátory platila. Kurt Wallander na chvíli zauvažoval, jak Švédská televize takovou částku prokáže v účetnictví.

Potom přemýšlel o tom, že Björk bude mít asi sotva zájem zpochybňovat vnitřní loajalitu, když mají na krku vyšetřování vraždy.

Při druhé sklence whisky znovu hloubal nad tím, kdo mohl tu informaci pustit ven. Kromě sebe sama mohl škrtnout s jistotou jen Rydberga. Ale proč si je Rydbergem tolik jistý? Viděl do něj snad víc než do ostatních?

Bouře vyhodila proud a teď tu seděl osamělý a ve tmě.

Myšlenky na zavražděné manžele, na Larse Herdina a ten podivný uzel na smyčce se smísily s myšlenkami na Stena Widéna, na Monu, Lindu a jeho starého otce. Někde ve tmě na něj kynula velká nesmyslnost. Šklebící se obličej, který se vysmíval všem jeho pokusům vzít život do vlastních rukou…

Probudil se, když proud znovu naskočil. Na hodinkách zjistil, že spí něco přes hodinu. Gramofonová deska se otáčela na kotouči. Dopil sklenku a lehl si na postel.

Musím si promluvit s Monou, rozhodl se. Musím si s ní promluvit o všem, co se stalo. A musím mluvit se svou dcerou. Musím zajet za tátou a rozhodnout se, co pro něj můžu udělat. A při všem tomhle bych měl taky, pokud možno, chytit vraha…

Asi znovu usnul. Myslel si, že je v kanceláři, když znovu zazvonil telefon. Rozespalý se vypotácel do kuchyně a zvedl sluchátko. Kdo mu může volat ve čtvrt na pět ráno?

Než odpověděl, ještě si stačil pomyslet, že si přeje, aby to byla Mona.

Nejdřív se mu zdálo, že ten mužský hlas zní jako Sten Widén.

„Máte tři dni, abyste to rozčísli,“ řekl muž.

„Kdo jste?“ zeptal se Kurt Wallander.

„To je fuk, kdo jsem,“ odpověděl muž. „Jsem jeden z Deseti tisíců spasitelů“.

„Odmítám se bavit s člověkem, o němž nevím, kdo to je,“ řekl Kurt Wallander a byl okamžitě vzhůru.

„Nezavěšuj,“ vyzval ho muž. „Máte tři dni na to, abyste napravili, že jste napomáhali nějakým zločineckým cizincům. Tři dni, o nic víc.“

„Vůbec nechápu, o čem mluvíte,“ řekl Kurt Wallander a neznámý hlas v něm vzbuzoval nepříjemný pocit.

„Tři dny na to, abyste dopadli vrahy a dali k soudu“ řekl muž. „Jinak se toho chopíme my.“

„Čeho se chopíte? Kdo my?“

„Tři dni. Nic víc. Pak bude hořet.“

Rozhovor se přerušil.

Kurt Wallander rozsvítil kuchyňské světlo a posadil se ke stolu. Zaznamenal si rozhovor do starého zápisníku, který používala Mona na seznamy k nákupům. „Chleba“ stálo navrchu. Poznámky pod tím nemohl rozluštit.

Nebylo to poprvé, kdy Kurt Wallander dostal během své služby u policie anonymní výhrůžku. Před několika lety ho pronásledoval nactiutrhačnými dopisy a nočními telefonáty muž, který si připadal nespravedlivě odsouzený za ublížení na zdraví. Nakonec to přestalo bavit Monu a požadovala, aby zakročil. Kurt Wallander na muže poslal Svedberga s výhrůžkou, že riskuje léta vězení, jestli s tím nepřestane. Při jiné příležitosti mu někdo rozřezal pneumatiky.

Ale poselství tohoto muže bylo jiné.

Potom bude hořet, tak to řekl. Kurt Wallander došel k závěru, že to může být cokoliv, od vystěhovaleckých táborů k restauracím nebo bytům, které patřily cizincům.

Tři dny. Nebo tři dny a tři noci. To znamená pátek nebo nejpozději sobotu třináctého.

Šel a znovu se uložil na postel a pokoušel se spát.

Domem hvízdal a cloumal vichr.

Jak má usnout, když vlastně jen čeká, až mu ten muž zavolá znovu?

V půl sedmé už byl zpátky na stanici. Prohodil pár slov s policistou ve službě a dozvěděl se, že ta vichrná noc byla navzdory všemu docela klidná. Jeden kamion se převrhl na nájezdu do Ystadu, ve Skårby vítr srazil lešení. To bylo všechno.

Donesl si kávu a šel k sobě do kanceláře. Stařičkým holicím strojkem, který přechovával v jedné zásuvce stolu, si odřel tváře do hladka. Potom si došel pro noviny. Čím déle listoval, tím byl otrávenější. Přestože proseděl hodiny u telefonu a pozdě do noci mluvil s různými novináři, dementi zpráv, že se policie soustředí v pátrání po cizincích, byla nejasná a slabá. Jako kdyby noviny přijaly pravdu jen nerady.

Rozhodl se, že svolá na odpoledne novou tiskovou konferenci a předloží jim situaci. A kromě toho jim sdělí tu anonymní hrozbu, kterou dostal v noci.

Sundal si desky z police za zády. Tam stály údaje o místech přílivu přistěhovalců v okolí. Kromě velkého tábora u Ystadu bylo v oblasti ještě několik menších zařízení.

Ale co vlastně nasvědčovalo tomu, že hrozba postihne právě přistěhovalecký tábor v oblasti Ystadu? Nic. Ostatně hrozba mohla být zaměřena proti restauraci nebo bytu. Kolik pizzerií je třeba v oblasti Ystadu? Patnáct? Nebo víc?

Jedna věc mu byla naprosto jasná. Tu noční hrozbu je nutno brát naprosto vážně. Za poslední rok se stala spousta věcí, která potvrdila, že existují v zemi více méně organizované skupiny, které neváhají použít otevřeného násilí vůči cizincům nebo žadatelům o azyl.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrti na osm. Zvedl sluchátko a zavolal domů Rydbergovi. Po deseti signálech zavěsil. Rydberg už je na cestě.

Dveřmi dovnitř nakoukl Martinsson.

„Ahoj,“ pozdravil, „kdy se máme sejít dneska?“

„V deset,“ odpověděl Kurt Wallander.

„Zatracený počasí.“

„Hlavně když nebude padat sníh, vítr mi nevadí.“

Zatímco čekal na Rydberga, vyhledal lísteček od Stena Widéna. Po návštěvě Larse Herdina došel k názoru, že to nakonec možná nebylo tak zvláštní, že někdo dal koni v noci seno. Pokud mají vrahy hledat mezi známými Johannese a Marie Lövgrenových nebo dokonce mezi jejich příbuzenstvem, pak samozřejmě koně znali. Možná že dokonce věděli, že Johannes Lövgren v noci chodívá do stáje.

Ale v čem by pomohl Sten Widén, o tom měl jen nejasné tušení. Třeba mu volá jen proto, aby s ním znovu neztratil kontakt.

Nikdo neodpovídal, ačkoliv čekal víc než minutu. Zavěsil a rozhodl se to zkusit trochu později.

Než se dostaví Rydberg, měl v úmyslu vyřídit ještě jeden telefonát. Vytočil číslo a čekal.

„Státní zastupitelství,“ ozval se veselý ženský hlas.

„Tady je Kurt Wallander. Máte tam Åkesona?“

„Ten má přece celé jaro volno. Vy jste zapomněl?“

Zapomněl. Že se bude městský prokurátor Per Åkeson dále vzdělávat, to mu úplně vypadlo z hlavy. Třebaže spolu zaskočili na večeři koncem listopadu.

„Spojím vás s jeho zástupcem, jestli chcete,“ navrhla telefonistka.

„Prosím,“ řekl Kurt Wallander.

K jeho překvapení odpověděla žena.

„Anetta Brolinová.“

„Chtěl bych mluvit s prokurátorem,“ řekl Kurt Wallander.

„To jsem já,“ odpověděla. „Oč jde?“

Kurt Wallander si uvědomil, že se nepředstavil. Řekl své jméno a pokračoval:

„Jde o tu dvojnásobnou vraždu. Připadá mi, že bychom to měli přednést prokuratuře. Zapomněl jsem, že Per není ve službě.“

„Kdybyste se neozval dnes dopoledne, tak bych vám zavolala sama,“ řekla žena.

Kurtu Wallanderovi se zdálo, že v jejím hlase slyší výčitku. Baba jedna, pomyslel si. Ty mě budeš učit, jak má policie spolupracovat s prokuraturou?

„My totiž toho moc nemáme,“ řekl a slyšel, jak odměřeně mluví.

„Je aktuelní nějaké zadržení?“

„Není, já spíš myslel, že bych vás krátce informoval.“

„Ano, dobře,“ řekla žena. „Řekněme v jedenáct u mě? Mám jednu vazbu ve čtvrt na jedenáct. V jedenáct jsem zpátky.“

„Možná se trochu opozdím. Máme schůzi pátrací skupiny v deset. Může se to protáhnout.“

„Pokuste se přijít na jedenáctou.“

Hovor skončil a on zůstal sedět se sluchátkem v ruce.

Spolupráce mezi policií a prokuraturou nebyla vždy lehká. Ale Kurt Wallander si s Perem Åkesonem vybudoval důvěryhodný a nebyrokratický vztah. Často si navzájem zavolali o radu. Zřídka nebo snad vůbec nikdy mezi nimi nevyvstal spor o to, zdali je vzetí do vazby nebo propuštění opodstatněné.

„Hergot,“ ulevil si pro sebe. „Anette Brolinová, kdo to vůbec je?“

Právě v té chvíli zaslechl z chodby nezaměnitelný zvuk Rydbergových šouravých kroků. Vystrčil hlavu ze dveří a pozval ho dál. Rydberg měl na sobě stařičký krátký kožich a baret. Když usedal, zašklebil se.

„Bolí?“ zeptal se Kurt Wallander a ukázal na nohu.

„Když prší, tak to jde,“ odpověděl Rydberg. „Nebo i sníh a mráz taky. Ale vítr tahle mizerná noha nesnese. Cos chtěl?“

Kurt Wallander mu vyprávěl o anonymní výhrůžce z dnešní noci.

„Co myslíš,“ zeptal se, když skončil. „Myslí to doopravdy nebo ne?“

„Doopravdy. Každopádně my se musíme chovat, jako kdyby to tak bylo.“

„Uvažoval jsem o tiskové konferenci dneska odpoledne. Shrneme poznatky vyšetřování a zaměříme se na vyprávění Larse Herdina. Jeho jméno samozřejmě neprozradíme. A pak jim řeknu o té výhrůžce. A zdůrazním, že všechny zvěsti o cizincích jsou neopodstatněné.“

„Jenže to není pravda,“ podotkl Rydberg zamyšleně.

„Jak to myslíš?“

„Co řekla ta žena. A uzel je zřejmě argentinský.“

„A jak si to chceš dát dohromady s loupežnou vraždou, kterou asi spáchal někdo, kdo znal Johanese Lövgrena moc dobře?“

„To ještě nevím. Zatím je na závěry brzo. Nemyslíš?“

„Provizorní závěry,“ opravil ho Kurt Wallander. „V policejní práci jde vždycky o to udělat si závěry. Pak je můžeš zavrhnout nebo na nich naopak stavět.“

Rydberg změnil polohu své bolavé nohy.

„Co chceš udělat s tím donašectvím?“ zeptal se.

„Mám v úmyslu se na schůzi naštvat,“ odpověděl Kurt Wallander. „Pak ať si to vyřídí Björk, až se vrátí domů.“

„Co myslíš, že udělá?“

„Nic.“

„Přesně tak.“

Kurt Wallander rozhodil paže.

„Nejlepší si to přiznat rovnou. Ten co to prásknul televizi, na pranýř nepůjde. Kolik mimochodem myslíš, že televize platí práskačům od policie?“

„Asi strašně moc,“ řekl Rydberg. „Kvůli tomu nemají prachy na pořádný programy.“

Rydberg vstal ze židle.

„Nezapomeň na jednu věc,“ řekl s rukou na klice. „Policista, který jednou něco práskne, to klidně udělá znova.“

„Co tím chceš říct?“

„Může trvat na tom, že jedna z našich stop míří k cizincům. A to je navíc skutečně pravda.“

„To není stopa,“ odmítl tvrzení Kurt Wallander. „To jsou jen zmatená poslední slova staré umírající ženy sotva při vědomí.“

Rydberg pokrčil rameny.

„Dělej, jak chceš,“ řekl. „Uvidíme se za chvilku.“

Schůzka měla ten nejhorší průběh, jaký jen pátrací porada může mít. Kurt Wallander se rozhodl, že začne s únikem informací, a jakých následků se mohou obávat. Měl v úmyslu popsat ten anonymní telefonát a potom probrat kroky, které musí udělat, než uplyne lhůta hrozby. Ale když jim naštvaně vyčetl, že někdo z přítomých byl tak neloajální, že pustil ven důvěrnou informaci a zřejmě si za to i nechal zaplatit, setkal se u všech se stejně naštvanými protesty. Několik policistů vyslovilo názor, že ta informace mohla uniknout i z nemocnice. Nebyli u toho lékaři i sestry, když stará žena pronesla svá poslední slova?

~~~

Kurt Wallander se snažil odrazit námitky, ale protesty se ozývaly znovu. Když se mu konečně podařilo převést diskusi na pátrání, ovládla místnost zatrpklá nálada. Včerejší optimismus vytlačila dusná a unavená atmosféra. Kurt Wallander si uvědomil, že začal ze špatného konce.

Pokusy identifikovat automobil, s nímž se málem srazil řidič kamionu, nevedly k žádnému výsledku. Pro zvýšení efektivity byl vyčleněn ještě jeden muž, aby se věnoval pátrání po voze.

Probíhalo šetření minulosti Larse Herdina. Při první kontrole se neobjevilo nic pozoruhodného. Lars Herdin nebyl nikdy trestaný a neměl žádné výrazné dluhy.

„Musíme ho proprat,“ řekl Kurt Wallander. „Musíme se o něm dozvědět všechno, co se dá. Za malou chvíli se mám setkat s prokurátorkou. Budu žádat o povolení podívat se do bankovních papírů.“

S největší novinkou toho dne přišel Peters.

„Johannes Lövgren měl dvě bankovní schránky,“ oznámil. „Jednu ve Spolkové a druhou v Obchodní bance. Probral jsem mu svazek klíčů.“

„Výborně,“ pochválil ho Kurt Wallander. „Podíváme se na to později dneska.“

Mapování Lövgrenovy rodiny, přátel a příbuzných bude pokračovat.

Bylo rozhodnuto, že se Rydberg postará o dceru, která bydlí v Kanadě a přijede krátce po třetí dneska do Malmöského terminálu expresních lodí.

„Kde je druhá dcera?“ zeptal se Kurt Wallander. „Ta baskebalistka?“

„Už přijela,“ řekl Svedberg. „Bydlí u příbuzných.“

„S tou si promluv ty,“ řekl Kurt Wallander. „Máme nějaké další použitelné tipy? Mimochodem zeptejte se dcer, jestli některá z nich nedostala nástěnné hodiny.“

Došlé tipy filtroval Martinsson. Všechno, co se policii dostalo na vědomí, dal do počítače. Potom to nahrubo roztřídil. Ty nejbláznivější informace putovaly nejdál do tiskárny.

„Volala Hulda Yngvesonová z Valby a tvrdila, že ránu zasadila ruka boží v rozladěnosti,“ řekl Martinsson.

„Ta volá vždycky,“ povzdechl si Rydberg. „I za zaběhnutým bejčkem stojí rozladěná ruka boží.“

„Uložil jsem jí do SB,“ komentoval Martinsson.

Zatrpklou náladu trochu rozveselilo Martinssonovo sdělení, že SB znamená soubor bláznů.

Žádné další momentálně zajímavé tipy nepřišly. Všechno se probere postupně.

Nakonec zbyla jen otázka tajného Lövgrenova vztahu v Kristianstadu a jejich dítěte.

Kurt Wallander se rozhlédl po místnosti. Thomas Näslund v rohu místnosti, který při naslouchání vtahoval spodní ret, třicetiletý policista, jenž kolem sebe nikdy nenadělal moc hluku, byl při práci důkladný.

„Ty pojedeš se mnou,“ rozhodl Kurt Wallander. „Podívej se, co k tomu najdeš. Zavolel Herdinovi a vymáčkni z něj, co se dá, o té ženě z Kristianstadu. A o synovi pochopitelně.“

Tisková konference byla stanovena na čtvrtou. Do té doby by měl Kurt Wallander a Thomas Näslund stačit zajet do Kristianstadu. Kdyby se opozdili, slíbil Rydberg, že konferenci povede.

„Napíšu tiskovou zprávu,“ řekl Kurt Wallander. „Jestli už nic nemáte, tak tady přestaneme.“

Bylo za pět minut půl dvanácté, když zaklepal na dveře Pera Åkesona v jiné části policejní budovy.

Otevřela mu nápadně hezká a velmi mladá žena. Kurt Wallander na ni zůstal němě zírat.

„Už jste se vynadíval?“ zeptala se. „Přišel jste o půl hodiny pozdě.“

„Řekl jsem přece, že se schůze může protáhnout,“ bránil se.

Když vešel do kanceláře, vůbec to nepoznával. Strohá a bezbarvá kancelář Pera Åkesona se proměnila závěsy nápadných barev a velkými pokojovými květinami kolem stěn.

Sledoval ji pohledem, když usedala za stůl. Nemohlo jí být víc než třicet. Měla na sobě rezavě hnědé šaty, které dávaly tušit dobrou kvalitu a určitě byly značně drahé.

„Posaďte se,“ vyzvala ho. „Vlastně bychom si asi měli potřást rukou. Budu Åkesona zastupovat celou dobu, kdy bude pryč. Takže spolu budeme pracovat dlouho.“

Natáhl ruku a všiml si, že má zásnubní prsten. Ke svému překvapení zjistil, že ho to zklamalo.

Měla tmavě hnědé vlasy, krátce a ostře střižené kolem tváře. Kolem jednoho ucha se kroutil odbarvený pramínek.

„Vítám vás v Ystadu,“ přivítal ji. „Musím se přiznat, že jsem úplně zapomněl, že má Per volno.“

„Asi bychom si měli tykat,“ nabídla. „Jsem Anette.“

„Kurt. Jak se ti líbí v Ystadu?“

Odbyla tu otázku krátce.

„Ještě nevím. Stockholmani trochu těžko přijímají tuhle skånskou rozvleklost.“

„Rozvleklost?“

„Opozdil ses o půl hodiny.“

Kurt Wallander si uvědomil, že jím cloumá vztek. Provokuje ho? Copak nechápe, že pátrací schůze se může protáhnout? Odsuzuje všechny Skåňany jako rozvláčné?

„Nemyslím, že Skåňani jsou línější než jiní,“ řekl. „Všichni Stockholmani taky nejsou nafoukaní, že?“

„Prosím?“

„Ne, to nic.“

Opřela se o židli. Zjistil, že je mu zatěžko se jí podívat do očí.

„Třeba bys mi mohl shrnout, co víte,“ vyzvala ho.

Kurt Wallander se snažil být co nejpoctivější. Uvědomoval si, že se nechtěně dostává do obranné pozice.

Únik informací od policie nezmínil.

Přerušila ho několika krátkými dotazy, které zodpověděl. Uznal, že přes své mládí je odborně zdatná.

„Potřebujeme se podívat do Lövgrenových bankovních účtů,“ řekl. „A dvě bankovní schránky potřebujeme otevřít.“

Vypsala mu povolení, která potřeboval.

„Nemá se na tohle nejdřív mrknout soudce?“ zeptal se Wallander, když mu papíry přistrčila přes stůl.

„To uděláme potom,“ řekla. „A byla bych ráda, kdybych dostávala průběžný materiál z vyšetřování.“

Přikývl a hotovil se k odchodu.

„A tohle v novinách?“ zeptala se. „O tom, že jsou do toho zapletení cizinci?“

„Drby,“ odpověděl Kurt Wallander. „Víš, jak to chodí.“

„Já?“ opáčila.

Když vyšel z její kanceláře, zjistil, že je zpocený.

To je kočka, říkal si. Jak se taková ženská může stát prokurátorkou? A celý život zasvětit uvalování vazby na výtržníky a čištěním ulic?

Zůstal stát ve velké vstupní hale policejní stanice a nemohl se rozhodnout, co udělá.

Najím se, řekl si. Jestli nedostanu jídlo teď, tak z toho zase nic nebude. Tiskovou zprávu můžu napsal při jídle.

Když vykročil z budovy, vítr ho skoro povalil.

Vichřice nepolevila.

Říkal si, že by měl zajet domů a udělat si zeleninový salát. Za celý den téměř nic nesnědl, a přesto měl žaludek těžký a nadmutý. Ale pak se nechal zlákat a zašel dolů na náměstí do hospody U hudce. Takže ani dneska své stravovací návyky nezmění.

Ve tři čtvrti na jednu byl zpátky na policii. A protože jako obvykle jedl příliš rychle, dostal průjem a rovnou běžel na toaletu. Když se střeva uklidnila, odevzdal tiskovou zprávu jedné sekretářce a šel za Näslundem.

„Nemůžu sehnat Herdina,“ informoval ho Näslund. „Je prý někde na zimní túře v údolí Fyledalen s nějakou společností přátel přírody.“

„Tak ho tam budeme muset najít,“ řekl Kurt Wallander.

„Myslel jsem, jestli bych tam nemohl zajet sám, ty by ses mohl podívat do banky. Jestli tu ženu a dítě tolik tajil, tak by tam třeba v bankovním fochu mohl mít něco schované. Tím bychom ušetřili čas, tak jsem to myslel.“

Kurt Wallander přikývl. Näslund má pravdu. Řítí se jak vykolejená lokomotiva.

„Dobře, uděláme to takhle. Jestli to nestihneme dneska, tak do Kristianstadu zajedeme zítra ráno.“

Než se posadil do auta a jel do banky, zkusil ještě jednou zavolat Stenu Widénovi. Ani tentokrát žádná odpověď.

Nechal lísteček Ebbě v ústředně.

„Zkus to, jestli se dovoláš,“ požádal ji. „A zkontroluj, jestli je číslo správné. Je to Sten Widén. Nebo dostihová stáj a jméno neznám.“

„Hansson bude určitě vědět,“ řekla Ebba.

„Řekl jsem dostihová, ne klusácká.“

„Ten sází na všechno, co se hýbe,“ řekla Ebba s úsměvem.

„Budu ve Spolkové bance, kdyby se něco dělo,“ oznámil Wallander.

Zaparkoval auto na náměstí naproti knihkupectví. Prudký poryv větru mu téměř vyrval parkovací lístek z ruky, když do automatu zastrčil mince. Město vypadalo vylidněné. Vichr držel lidi doma.

Zastavil u obchodu s elektronikou u náměstí. Uvažoval, že si koupí video jako pokus zaplašit smutek. Podíval se na ceny a zkusil spočítat, jestli na to tenhle měsíc má. Nebo by měl radši investovat do nového hifi-zařízení? Protože nakonec se vždycky utíkal k hudbě, když ležel, převaloval se a nemohl spát.

Odtrhl se od výkladní skříně a odbočil na pěší ulici před čínskou restaurací. Prostory Spolkové banky byly hned vedle. Uvnitř v malé bankovní hale stál jen jediný zákazník, když vstoupil skleněnými dveřmi. Sedlák s naslouchadly v uších, který si nahlas a pronikavým tónem stěžoval na vysoké úroky. Vlevo byly otevřené dveře do kanceláře, kde jeden muž cosi studoval na obrazovce počítače. Předpokládal, že tam se asi má obrátit. Když stanul ve dveřích, muž rychle vzhlédl, jako kdyby byl Kurt Wallander potenciální bankovní lupič.

Vstoupil do kanceláře a představil se.

„Z toho nemáme radost,“ řekl muž za stolem. „Za celou moji bankovní kariéru jsme tu nikdy neměli s policií do činění“.

Kurta Wallandera okamžitě popudila mužova ustaranost. Ze Švédska se stala země, kde lidem víc než cokoliv jiného vadilo, že je někdo vyrušuje. Nic nebylo svatější než zažité zvyky.

„S tím nic nenaděláte,“ konstatoval Kurt Wallander a vytáhl papíry, které vypsala Anette Brolinová.

Muž si papíry pečlivě pročetl.

„Je to nutné?“ zeptal se potom. „Smyslem bankovní přihrádky je, aby obsah byl utajen před pohledem zvenku.“

„Je to nutné,“ řekl Kurt Wallander. „A nemám čas celý den.“

Muž si povzdechl a vstal od stolu. Kurt Wallander si uvědomil, že ten muž se na policejní návštěvu banky připravil.

Prošli zamřížovanými dveřmi a vešli do trezoru. Schránka Johannese Lövgrena byla ve spodním rohu. Kurt Wallander odemkl, vytáhl zásuvku a položil ji na stůl.

Potom otevřel víko a procházel obsahem. Bylo tam několik dokladů o užívání hrobu… a soudních rozhodnutí o statku v Lenarpu. Potom ještě pár starých fotografií a vybledlá obálka se starými známkami. To bylo všechno.

Nic, pomyslel si. Nic z toho, v co jsem doufal.

Bankovní úředník stál vedle něj a pozoroval ho. Kurt Wallander si poznamenal čísla soudních rozhodnutí a jména. Potom přihrádku zavřel.

„To je všechno?“ zeptal se bankéř.

„Prozatím,“ odpověděl Kurt Wallander. „Teď bych se rád podíval na jeho účty u vás v bance.“

Cestou z trezoru ho napadla jedna věc.

„Měl podpisové právo k téhle přihrádce ještě někdo?“ zeptal se. „Ne,“ odpověděl bankéř.

„Víte, jestli v poslední době tu přihrádku otevřel?“ zeptal se.

„Díval jsem se do evidence návštěv,“ odpověděl bankéř. „Muselo to být před mnoha lety, kdy to otevřel naposled.“

Sedlák tam pořád ještě stál a lamentoval, když se vrátili do haly. Teď se pustil do výkladu o klesajících cenách obilovin.

„V kanceláři mám všechny údaje,“ řekl muž.

Kurt Wallander se posadil k jeho psacímu stolu a prošel dvěma plně popsanými stránkami výpisů. Johannes Lövgren měl čtyři konta. Na dvou stála Maria Lövgrenová jako spolumajitelka. Na obou dohromady bylo devadesát tisíc korun. Na žádném z nich nebyl už dlouhou dobu žádný pohyb. Právě v těchto dnech byly připsány úroky. Třetí konto byl pozůstatek z doby, kdy byl Johannes Lövgren aktivní farmář. Tam stál zůstatek sto třicet dva korun devadesát sedm öre.

A pak zbývalo poslední konto. Na něm byl uložen téměř milion. Maria Lövgrenová nebyla uvedena jako spolumajitelka. Prvního ledna byly připsány úroky přes devadesát tisíc. Čtvrtého ledna vybral Johannes Lövgren dvacet sedm tisíc korun.

Kurt Wallander se podíval na muže naproti za stolem.

„Jak dlouho do minulosti můžete sledovat tohle konto?“

„V podstatě deset let za sebou. Ale dá to práci, samozřejmě. Musíme to vyhledat v počítačích.“

„Začněte loňským rokem. Chtěl bych vidět všechny pohyby na tomhle kontě za rok osmdesát devět.“

Bankéř vstal a odešel. Kurt Wallander si prohlížel druhý papír. Dokazoval, že Johannes Lövgren má uloženo téměř sedm set tisíc v různých fondech, které banka spravuje.

Až dosud vyprávění Larse Herdina souhlasí, pomyslel si.

Vzpomněl si na rozhovor s Nyströmem, který se dušoval, že jeho soused nemá peníze.

Tak málo člověk ví o sousedech, pomyslel si.

Asi za pět minut se bankéř vrátil zpátky z haly. Podal Kurtu Wallanderovi další výpis.

Třikrát v minulém roce vybral Johannes Lövgren dohromady sumu sedmdesát osm tisíc. Výběr provedl v lednu, červenci a září.

„Můžu si ty papíry nechat?“ zeptal se.

Muž přikývl.

„Rád bych mluvil s pokladní, která dávala Lövgrenovi peníze naposledy,“ požádal.

„Britta-Lena Bodénová,“ řekl bankéř. „Dojdu pro ni.“

Žena, která přišla do kanceláře, byla velmi mladá. Kurtu Wallanderovi připadala sotva na dvacet.

„Ví, oč se jedná,“ řekl bankéř.

Kurt Wallander přikývl a pozdravil dívku.

„Povídejte,“ vyzval ji.

„Bylo to hodně peněz,“ řekla dívka. „Jinak bych si to nepamatovala.“

„Vypadal nervózně? Vystrašeně?“

„Ne, to mně nepřipadá.“

„Jak to chtěl vyplatit?“

„V tisícikorunách.“

„Jen tisícikoruny?“

„Dostal taky pár pětisetkorun.“

„Kam si peníze dal?“

Ta dívka měla dobrou paměť.

„Do hnědé aktovky. Takové staré s řemínkem.“

„Poznala byste ji, kdybyste ji znova uviděla?“

„Možná. Měla potrhané ucho.“

„Jak potrhané?“

„Kůže byla popraskaná.“

Kurt Wallander přikývl. Měla vynikající paměť.

„Nevzpomenete si ještě na něco?“

„Když peníze dostal, tak šel.“

„Byl sám?“

„Ano.“

„Nevšimla jste si, jestli na něj někdo čekal venku?“

„To od pokladny není vidět.“

„Vzpomínáte si, kolik bylo hodin?“

Dívka přemýšlela, než odpověděla.

„Chvíli potom jsem šla na oběd. Bylo kolem dvanácté.“

„Moc jste nám pomohla. Kdybyste ještě na něco přišla, chtěl bych, abyste zavolala.“

Wallander vstal a šel do haly. V jedné chvíli se zastavil a otočil se. Dívka měla pravdu. Od pokladny nebylo vidět, jestli někdo stojí venku a čeká.

Nedoslýchavý sedlák byl pryč a dovnitř přišli další zákazníci. Někdo mluvící cizí řečí si právě směňoval u jedné z pokladen peníze.

Kurt Wallander šel ven. Obchodní banka ležela hned vedle v Přístavní.

Do trezoru ho doprovodil podstatně milejší bankéř. Když Kurt Wallander otevřel plechovou zásuvku, okamžitě se ho zmocnilo zklamání. Nebylo tam absolutně nic.

Ani k této přihrádce neměl nikdo jiný než Johannes Lövgren dispoziční právo. Přihrádku si pořídil v roce 1962.

„Kdy tu byl naposled?“ zeptal se.

Odpověď ho ohromila.

„Čtvrtého ledna,“ odpověděl bankéř po chvíli studování evidence návštěv. „Třináct patnáct, abych byl úplně přesný. Byl tady dvacet minut.“

Ačkoliv se Kurt Wallander vyptával celého personálu, nikdo si nemohl vzpomenout, jestli si s sebou něco odnášel, když odcházel z banky. Nikdo si nepamatoval ani na aktovku.

Ta holka ze Spolkové, pochvaloval si. Takovou by měli mít v každé bance.

Kurt Wallander se potom větrem probojoval postranními uličkami do Fridolfovy cukrárny a dal si kávu a skořicovou koblihu.

Moc rád bych věděl, co Johannes Lövgren dělal mezi dvanáctou a čtvrt na dvě, uvažoval. Mezi první a druhou návštěvou v bance. A jak se dostal do Ystadu? Jak odtamtud přijel zpátky domů? Auto neměl.

Vyndal si poznámkový blok a smetl se stolu pár drobků. Po půl hodině shrnul otázky, které by měly být zodpovězeny co nejdříve.

Cestou zpátky k autu se zastavil v pánských oděvech a koupil si ponožky. Cena ho překvapila, ale bez protestů zaplatil. Dříve mu oblečení nakupovala Mona. Pokoušel se rozpomenout, kdy si naposledy koupil ponožky.

Za stěračem svého auta našel parkovací pokutu.

Když nezaplatím, podají proti mně časem žalobu, uvažoval. A státní zástupce Anette Brolinová se bude muset u soudu snažit pohnat mě k odpovědnosti.

Hodil lístek do palubní přihrádky a znovu si vybavil, jak je krásná. Krásná a přitažlivá. A pak myslel na koblihu, kterou právě spořádal.

Byly tři hodiny, když se po telefonu ozval Thomas Näslund. V té chvíli už byl Kurt Wallander rozhodnut, že cesta do Kristianstadu počká do zítřka.

„Jsem promoklý na kost,“ oznámil Näslund. „Brouzdám se v blátě po celém Fyledalenu.“

„Pořádně ho protřepej,“ opáčil Kurt Wallander. „Zmáčkni ho. Musíme z něj dostat všechno, co ví.“

„Mám ho přivézt?“

„Jeď s ním domů. Třeba se mu bude líp mluvit doma u stolu.“

Tisková konference začala ve čtyři. Kurt Wallander se sháněl po Rydbergovi, ale nikdo o něm nevěděl.

Místnost byla plná novinářů. Kurt Wallander si všiml, že mladá reportérka z místního rádia je mezi nimi, a rychle se rozhodl, že ji vyzpovídá, co vlastně ví o Lindě.

Cítil, jak ho bodlo u žaludku.

Uhýbám, pomyslel si. Nestačím všechno najednou. Hledám vrahy mrtvých a nemám čas se věnovat živým.

Na kratičkou vteřinu naplnila jeho vědomí jediné přání.

Odejít. Prchnout. Zmizet. Začít nový život.

Pak se postavil na stupínek a všechny přítomné přivítal na tiskové konferenci.

Po padesáti sedmi minutách bylo po všem. Kurt Wallander měl pocit, že se mu celkem podařilo vyvrátit řeči o tom, že policie pátrá po cizincích ve věci dvojnásobné vraždy. Nedostal žádnou otázku, která by ho dostala do nesnází. Když sestupoval z pódia, byl celkem spokojený.

Dívka z místního rádia čekala, až dokončí rozhovor pro televizi. Jako pokaždé, když se televizní kamera zaměřila na jeho tvář, znejistěl a hledal slova. Ale reportér byl spokojen a nechtěl nic brát znovu.

„Musíte si opatřit lepší informátory,“ řekl mu po skončení Kurt Wallander.

„Asi jo,“ odpověděl reportér s úsměvem.

Když televizní štáb odešel, navrhl Kurt Wallander dívce z rozhlasu, ať s ním zajde do kanceláře.

Před mikrofonem nebyl tolik nejistý jako před kamerou.

Když byli hotovi, vypnula magnetofon. Kurt Wallander se právě chtěl zeptat na Lindu, když se ozvalo zaklepání a do dveří vstoupil Rydberg.

„Jsme za chvilku hotovi,“ řekl Kurt Wallander.

„Už jsme hotovi,“ oznámila dívka a vstala.

Kurt Wallander se na ni zaraženě podíval. Nestačil o Lindě říct ani slovo.

„Máme tu nové problémy,“ řekl Rydberg. „Právě volali z příjmu uprchlíků tady v Ystadu. Do dvora přijelo auto a někdo hodil pytel shnilé řepy nějakému dědulovi z Libanonu na hlavu.“

„Do prkýnka,“ ulevil si Kurt Wallander. „Jak to dopadlo?“

„Je v nemocnici a tam mu to obvázali. Ale ředitel tábora má strach.“

„Mají číslo auta?“

„Ne, šlo to rychle.“

Kurt Wallander chvíli uvažoval.

„Teď nic nebudeme dělat,“ rozhodl. „Zítra všechny noviny zveřejní důrazné dementi o cizincích. V televizi to bude už dneska večer. Pak můžeme doufat, že se to uklidní. A noční hlídky pošleme do tábora na kontrolu.“

„Oznámím to,“ řekl Rydberg.

„Potom se vrať, shrneme si situaci,“ vyzval ho Kurt Wallander.

V půl deváté Rydberg a Kurt Wallander skončili.

„Co ty myslíš?“ zeptal se Kurt Wallander, když si posbírali všechny papíry.

Rydberg se podrbal na čele.

„Ta Herdinova stopa je samozřejmě dobrá,“ řekl. „Jen aby se nám podařilo tu tajemnou ženu a syna identifikovat. Hodně nasvědčuje tomu, že řešení je na dosah. Tak blízko, že ho člověk ani nevidí. Ale stejně…“

Rydberg se zastavil uprostřed věty.

„Stejně?“

„Já nevím,“ pokračoval Rydberg. „Na tom celém je něco divného. Včetně té smyčky. A já nemůžu přijít na to, v čem to je.“

Pokrčil rameny a vstal.

„Budem pokračovat zítra,“ řekl.

„Vzpomínáš si na starou hnědou aktovku doma u Lövgrenů?“ zeptal se Kurt Wallander.

Rydberg zavrtěl hlavou.

„Nevybavuje se mi to,“ řekl. „Ale tam měli skříně napěchované harampádím. Nechápu, proč se staří chovají jako veverky.“

„Pošli tam zítra někoho, ať se podívá po staré hnědé aktovce,“ řekl Kurt Wallander. „Má potrhané ucho.“

Rydberg odešel. Kurt Wallander si všiml, že ho nemocná noha hodně bolí. Potom si řekl, že se musí zeptat Ebby, jestli sehnala Stena Widéna. Ale pak to prozatím nechal být. Místo toho si vyhledal v interním katalogu adresu Anette Brolinové. Ke svému údivu zjistil, že jsou skoro sousedé.

Mohl bych ji pozvat na večeři, řekl si.

Pak si vzpomněl, že měla snubní prsten.

Jel ve vichru domů a hned si dal koupel. Potom si lehl na postel a listoval v knize o životě Giuseppe Verdiho.

Probudil se náhle zimou o pár hodin později.

Hodinky ukazovaly za pár minut půlnoc.

Rozladilo ho, že se probudil. Teď probdí zbytek noci.

Skleslá nálada ho vyhnala z postele. Oblékl se a řekl si, že v tom případě může klidně strávit několik hodin v kanceláři.

Venku na ulici zjistil, že se vítr uklidnil. A taky se ochladilo.

Sníh, pomyslel si. Začne co nevidět sněžit.

Odbočil na Východní spojku. V protisměru se objevilo osamělé auto. Jel pomalu vylidněným městem.

Zničeho nic se rozhodl, že pojede kolem utečeneckého tábora při západním výjezdu z města.

Tábor sestával z několika přízemních budov v dlouhých řadách na otevřeném prostranství. Silné reflektory osvětlovaly nízké podlouhlé budovy natřené na zeleno.

Zastavil na jednom parkovišti a vystoupil z auta. Mořské vlny se valily až téměř k němu.

Podíval se směrem k táboru.

Kolem dokola plot a mohlo by to být vězení, pomyslel si.

Právě chtěl nasednout do auta, když zaslechl slabé šramocení.

V následujícím okamžiku se ozvala dutá rána.

Potom z jednoho domu vyšlehly vysoké plameny.

7. KAPITOLA

Nevěděl, jak dlouho zůstal stát úplně ochromený pohledem na plameny šlehající do zimní noci. Možná několik minut, možná jen pár vteřin. Ale když se vzpamatoval, měl tolik duchapřítomnosti, aby popadl telefon a vyhlásil poplach.

Muž, který odpověděl, slyšel v praskajícím telefonu strašně špatně.

„Hoří utečenecký tábor v Ystadu,“ volal Wallander. „Plnou pohotovost. Je silný vítr.“

„Kdo to volá?“ ptal se muž na příjmu.

„Wallander z policie v Ystadu. Právě jedu kolem, když to začalo hořet.“

„Můžete se identifikovat?“ pokračoval hlas nezúčastněně.

„Do prdele taky! Čtyři sedm jedna jedna dva jedna! A hoďte sebou!“

Položil sluchátko, aby nemusel odpovídat na další dotazy. A navíc věděl, že poplachová ústředna dokáže policisty sloužící v okrsku identifikovat.

Potom se rozběhl přes silnici k hořícímu domu. Oheň ve větru prskal. V rychlosti zauvažoval, co by se asi bývalo stalo, kdyby oheň vypukl minulé noci ve vichřici. Ale už teď se plameny začaly rozšiřovat na vedlejší budovu.

Jaktože nespustil poplach? ptal se sám sebe. Nevěděl, jestli jsou všechny budovy obydlené. Cítil, jak mu žár z ohně sálá do tváře, když začal bušit do dveří domu, který plameny zatím jen olizovaly.

Dům, kde požár vypukl, stál celý v ohni. Pokusil se přiblížit ke dveřím, ale žár ho zahnal zpátky. Rozběhl se kolem domu. Na zadní straně bylo jedno osamělé okno. Zabušil na tabulku a pokoušel se nahlédnout dovnitř, ale kouř byl tak hustý, že viděl jen bílou mlhu. Rozhlédl se kolem po nějakém nářadí, ale nic nenašel. Serval ze sebe bundu, omotal si ji kolem paže a pěstí vyrazil okenní tabulku. Zatajil dech, aby se ochránil před kouřem a snažil se nahmatat kličky. Dvakrát byl nucen uskočit dozadu a popadnou dech, než se mu podařilo okno otevřít.

„Ven,“ zařval do ohně. „Ven.“

Uvnitř byly dvě palandy. Vyšvihl se na okenní parapet a cítil, jak se mu střepiny skla zařízly do levého stehna. Horní postele paland byly prázdné. Ale na jedné spodní ležel člověk.

Znovu zařval, ale nedostal odpověď. Skočil oknem dovnitř a praštil se do hlavy o hranu stolu, když přistál na zemi. Skoro se udusil kouřem, než se dotápal k posteli. Nejdřív si myslel, že to je tělo bez života, když se ho dotkl. Ale potom zjistil, že to, co považoval za člověka, je jen stočená matrace. V tom okamžiku mu chytla bunda plamenem a on se vrhl střemhlav oknem ven. Někde zdáli slyšel sirény a když se odpotácel od ohně dál, viděl, že se to kolem budov hemží napůl oblečenými lidmi. Oheň už zachvátil dva další přízemní domy. Rozrazil dveře a viděl, že budovy jsou obydlené. Ale ti, co tam spali, už byli venku. Bolela ho hlava a pálilo ve stehně a bylo mu nevolno z kouře v plicích. Současně přijelo první hasičské auto a hned poté sanitka. Viděl, že službu u hasičů má ten den Peter Edler, pětatřicátník, který si ve volném čase pouštěl draky. O něm slyšel jen dobré. Nikdy prý se ho nezmocnila nejistota. Potácel se k němu a všiml si, že má popálenou ruku.

„Domy, co hoří, jsou prázdné,“ informoval ho. „Jak je to s ostatními, nevím.“

„Proboha, ty vypadáš,“ řekl Peter Edler. „Ty ostatní budovy zmáknem.“

Hasiči už kropili vodou nejbližší domy. Kurt Wallander slyšel, jak Peter Edler žádá o traktor na odtažení domů, které už hořely, aby je izoloval.

První policejní hlídka přijela s modrým majáčkem. Kurt Wallander viděl, že to je Peters a Norén. Šel k autu.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Norén.

„Zvládnem to,“ odpověděl Kurt Wallander. „Uzavřete to tady a zeptejte se Edlera, jestli potřebuje pomoc.“

Peters se na něj podíval.

„Proboha, ty vypadáš,“ poznamenal. „Jak ses sem dostal?“

„Projížděl jsem kolem,“ řekl Kurt Wallander. „Dejte se do práce.“

V následující hodině vládla podivuhodná směsice zmatku a účinného zdolávání požáru. Pomatený velitel tábora pobíhal kolem dokola a Kurt Wallander musel důrazně požadovat údaj o počtu utečenců v táboře a potom si to sám spočítat. K jeho značnému překvapení se ukázalo, že přehled Úřadu pro přistěhovalce o utečencích v Ystadu byl silně neúplný a beznadějně nezjistitelný. Pomoc nedostal ani od vyděšeného velitele tábora. Mezitím jeden traktor odtáhl dál kouřící domy a chvíli poté už měli hasiči oheň pod kontrolou. Záchranka musela odvézt jen několik utečenců do nemocnice. Většinou utrpěli šok. Byl tam ale taky jeden libanonský chlapeček, který zakopl a hlavou se uhodil o kámen.

Peter Edler si vzal Kurta Wallandera stranou.

„Jeď se nechat ošetřit,“ řekl mu.

Kurt Wallander přikývl. Ruka ho pálila a bolela a jednu nohu měl ulepenou od krve.

„Ani se neodvažuju myslet na to, co by se stalo, kdybys byl nevyhlásil poplach, hned jak požár vypukl,“ řekl Peter Edler.

„Jak může někdo, kristapána, nechat ty baráky postavit tak blízko sebe,“ zeptal se Kurt Wallander.

Peter Edler zavrtěl hlavou.

„Velitel už je nějaký znavený,“ přitakal. „Máš samozřejmě pravdu, stojí moc blízko vedle sebe.“

Kurt Wallander šel za Norénem, který právě uzavřel oblast.

„Toho velitele chci u sebe v kanceláři hned ráno,“ přikázal.

Norén přikývl.

„Viděl jsi něco?“ zeptal se.

„Zaslechl jsem skřípění. Potom barák explodoval. Ale neviděl jsem žádné auto. Nikoho. Jestli to někdo založil, tak s detonátorem a zpožděným výbuchem.“

„Mám tě odvést domů nebo do nemocnice?“

„Zvládnu to sám, jedu hned.“

V nemocniční ambulanci zjistil, že je hůř zřízený, než si myslel. Na jednom předloktí měl velkou popáleninu, slabinu a stehno pořezané od skla, na pravém oku podlitinu a hluboké škrábance. A kromě toho se asi kousl do jazyku, aniž si toho byl vědom.

Byly skoro čtyři hodiny, když odjížděl z nemocnice. Obvazy ho tísnily a z nadýchaného kouře mu bylo stále ještě nevolno.

V okamžiku, kdy vycházel z nemocnice, zasvítil mu do obličeje blesk fotoaparátu. Poznal fotografa největšího deníku ve Skåne. Zamával odmítavě rukou, když se ze tmy vynořil novinář a žádal o interview. Potom jel domů.

Ke svému překvapení se cítil ospalý. Svlékl se a zalezl pod pokrývku. Tělo ho bolelo a v hlavě mu tančily plameny. Stejně ale usnul okamžitě.

V osm hodin se probudil tím, že mu někdo bušil kladivem do hlavy. Když otevřel oči, cítil, jak mu bubnuje ve spáncích. Znovu se mu zdálo o neznámé tmavé ženě, která už ho navštívila v předchozích snech. Ale když po ní natáhl ruku, stál tam zničehonic Sten Widén s lahví whisky v ruce, a žena nastavila Kurtu Wallanderovi záda a šla místo toho za Stenem.

Ležel bez pohnutí a snažil se přijít na to, jak se cítí. Pálilo ho v krku a na paži. V hlavě mu cukalo. Jednu chvíli měl pokušení obrátit se ke zdi a usnout. Zapomenout na všechna vyšetřování vražd a noční plameny.

Ani se nestačil rozhodnout. Myšlenky mu přetrhl telefon.

Kašlu na telefon, řekl si.

Ale vzápětí se vyřítil z postele a klopýtal do kuchyně.

Volala Mona.

„Kurte?“ ozvala se. „Tady Mona.“

Opanovala ho nezměrná radost.

Mona, pomyslel si. Penebože, Mono, jak tys mi chyběla!

„Viděla jsem tě v novinách,“ řekla. „Jak ti je?“

Vzpomněl si na fotografa v noci před nemocnicí. Oslňující blesk fotoaparátu.

„Dobře,“ odpověděl. „Trochu zle, nic zvláštního.“

„Určitě?“

Najednou byla radost tatam. Vrátila se zloba a hlodání v žaludku.

„Tobě vážně jde o to, jak mi je?“

„A proč by mi nemělo jít?“

„A proč by mělo?“

Slyšel v uchu její oddechování.

„Byl jsi statečný,“ řekla. „Jsem na tebe hrdá. V novinách psali, že jsi zachránil lidi s nasazením vlastního života.“

„Já nikoho nezachránil. Co je to za blbosti?“

„Chtěla jsem jen vědět, jestli nejsi zraněný.“

„A co bys udělala?“

„Co bych udělala?“

„Kdybych byl zraněný. Kdybych umíral. Co bys udělala?“

„Proč jsi tak navztekaný?“

„Nejsem. Jen se ptám. Chci, aby ses vrátila domů. Sem. Ke mně.“

„Víš dobře, že to neudělám. Jen bych si přála, abychom spolu mohli mluvit.“

„Nikdy se mi neozveš. Jak teda spolu máme mluvit?“

Slyšel, jak si povzdechla. To ho rozzuřilo. Nebo možná vyděsilo.

„Můžeme se sejít,“ navrhla. „Ale ne u mě doma. Ani u tebe.“

Okamžitě se rozhodl. To, co řekl, nebyla úplně pravda. Ale ani úplná lež.

„O spoustě věcí si musíme popovídat,“ řekl. „O praktických věcech. Zajedu do Malmö, jestli chceš.“

Chvíli s odpovědí váhala.

„Dneska večer ne,“ řekla. „Ale zítra bych mohla.“

„Kde? Najíme se spolu? Znám jenom Savoy a Central.“

„Savoy je drahý.“

„Tak Central. V kolik?“

„V osm?“

„Bezva.“

Tím hovor skončil. V zrcadle v předsíni uviděl svůj potlučený obličej.

Má radost? Nebo strach?

Nedokázal se rozhodnout. Najednou se mu myšlenky v hlavě pomátly. Místo schůzky s Monou se náhle viděl spolu s Anette Brolinovou v Savoyi. A přestože byla stále prokurátorkou v Ystadu, proměnila se v černošku.

Oblékl se, vynechal kávu a šel k autu. Vítr úplně polevil. A znovu se oteplilo. Od moře se na město hnaly cáry vlhké mlhy.

Na policejní stanici ho přivítaly vstřícné pohledy a poklepávání po rameni. Ebba ho objala a dala mu sklenici hruškové marmelády. Trochu se styděl a zároveň si připadal slavnostně.

Teď by tady měl být Björk, pomyslel si.

Tady a ne ve Španělsku.

Přesně o tomhle Björk sní. Policejní hrdinové…

V půl desáté se všechno vrátilo do všedního dne. To už stačil veliteli utečeneckého tábora řádně vynadat za nepořádek v evidenci utečenců. Velitel byl malý kulatý muž, vyzařovala z něj značná dávka netečné lenosti a bránil se energicky tím, že do puntíku plní předpisy a ustanovení Úřadu pro přistěhovalce.

„To je věc policie, aby zajistila bezpečnost,“ řekl a pokusil se hovor stočit tímhle směrem.

„Jak můžeme něco zajišťovat, když ani nevíte, kdo a kolik lidí v těch zatracenejch barákách žije.“

Velitel byl v obličeji rudý vzteky, když odcházel z Wallanderovy kanceláře.

„Budu si stěžovat,“ vyhrožoval. „Je povinností policie zajistit bezpečnost utečenců.“

„Stěžuj si u krále,“ poradil mu Kurt Wallander. „A u předsedy vlády. Nebo u Evropského soudu. Stěžuj si, kde chceš. Ale od teďka budou přesné seznamy o tom, kolik lidí máš v táboře, jak se jmenujou a ve kterém domě bydlí.“

Přesně před začátkem pátrací schůze zavolal Peter Edler.

„Jak ti je?“ zeptal se. „Hrdina dne.“

„Polib mi zadek,“ odbyl ho Kurt Wallander. „Našli jste něco?“

„To nebylo těžké,“ odpověděl Peter Edler. „Malá šikovná rozbuška, a ta zapálila balík hadrů politých benzínem.“

„Určitě?“

„To si piš, že určitě. Zprávu máš na stole za pár hodin.“

„Pokusíme se vést vyšetřování požáru paralelně s vraždami. Ale jestli k něčemu dojde, musím dostat posilu ze Simrishamnu nebo Malmö.“

„Mají v Simrishamnu policii? Já měl za to, že ji zrušili.“

„Ne, tam se rušej dobrovolné hasičské sbory. Policie prý naopak dostane pár míst navíc.“

Schůze začala informací o tom, co právě sdělil Peter Edler. Potom následovala krátká diskuse, kdo asi může stát za atentátem. Všichni se shodli na tom, že to byla více méně dobře zorganizovaná klukovská rošťárna. Vážnost události nikdo nezpochybňoval.

„Je důležité je chytit,“ řekl Hansson. „Stejně důležité jako chytit vrahy z Lenarpu.“

„Možná že to byli ti samí, co praštili toho dědu řepou,“ ozval se Svedberg.

Kurt Wallander postřehl nezaměnitelný nádech opovržení v jeho hlase.

„Promluv s ním. Třeba má popis.“

„Neumím arabsky,“ opáčil Svedberg.

„Existujou krucinál, tlumočníci. Chci nejpozdějš do odpoledne slyšet, co k tomu může říct.“ Kurt Wallander cítil, jak se naštval.

Schůze byla krátká. Ten den se policie ocitla v intenzivní fázi vyšetřování. Závěrů a výsledků bylo poskrovnu.

„Odpolední schůzi rušíme,“ uzavřel setkání Kurt Wallander. „Pokud se nestane nic výjimečného. Martinsson se bude věnovat utečeneckému táboru. Svedbergu, ty bys mohl převzít Martinssonovy úkoly, pokud tam je něco neodkladného.“

„Hledám to auto, co ho viděl řidič kamionu,“ odpověděl Martinsson. „Předám ti k tomu papíry.“

Po skončení schůze zůstali Näslund a Rydberg ve Wallanderově kanceláři.

„Budem muset pracovat přesčas,“ konstatoval Kurt Wallander.

„Kdy že se to Björk vrací ze Španělska?“

Nikdo nevěděl.

„Ví on vůbec, co se stalo?“ zeptal se Rydberg.

„A zajímá ho to vůbec?“ opáčil Kurt Wallander.

Zavolal Ebbě a dostal okamžitě odpověď. Věděla dokonce i se kterou společností se vrací zpátky.

„V sobotu večer,“ oznámil. „Ale protože ho zastupuji, nařizuji přesčasy podle nutnosti.“

Rydberg vyprávěl o své návštěvě na usedlosti, kde se vražda stala.

„Slídil jsem tam,“ řekl. „Obrátil jsem všechno naruby. Přehraboval jsem se dokonce v balících sena ve stáji. Ale hnědá aktovka nikde nebyla.“

Kurt Wallander věděl, že říká pravdu. Rydberg se nikdy nevzdal dřív, než si byl úplně jistý.

„Takže teď to víme,“ řekl. „Hnědá aktovka se sedmadvaceti tisíci korunami je pryč.“

„Lidi přišli o život kvůli menším sumám,“ řekl Rydberg.

Chvíli seděli mlčky a přemýšleli o tom, co Rydberg řekl.

„Že může být tak těžké najít to auto,“ povzdechl si Kurt Wallander a prohmatával si bouli na čele. „Dal jsem popis auta na tiskovce a žádal řidiče, aby se ohlásil.“

„Trpělivost,“ vyzval ho Rydberg.

„Co vyplynulo z rozhovoru s dcerami? Jestli to máte na papíře, přečtu si to cestou do Kristianstadu. Mimochodem, myslí si někdo z vás, že dnešní atentát má něco společného s tou výhrůžkou, kterou jsem dostal?“

Rydberg i Näslund zavrtěli hlavou.

„Já taky ne,“ přisvědčil Kurt Wallander. „To znamená, že se musíme připravit na to, že se něco stane v pátek nebo sobotu. Rydbergu, ty o tom popřemýšlej a odpoledne mi dáš návrhy na případná opatření.“

Rydberg se zašklebil.

„Na to nejsem moc dobrý.“

„Jsi dobrý polda a tohle zvládneš výborně.“

Rydberg si ho kriticky přeměřil.

Pak se zvedl a šel. Ve dveřích se zastavil.

„Ta dcera z Kanady má s sebou manžela. Od jízdní policie. Divil se, proč nenosíme zbraň.“

„Třeba za pár let budeme,“ opáčil Kurt Wallander.

Právě se chtěl vyptat Näslunda na rozhovor s Larsem Herdinem, když zazvonil telefon. Ebba mu sdělila, že má na drátě ředitele Úřadu pro přistěhovalce.

Překvapilo ho, když se v telefonu ozvala žena. Generální ředitelé ve státních službách byli v jeho představách starší pánové, odměření a důstojní, s notnou dávkou arogance a sebedůvěry.

Žena měla příjemný hlas. Ale to, co řekla, ho okamžitě popudilo. Rychle si pomyslel, že se asi dopouští služebního přestupku, když jako zastupující velitel policie na venkově odporuje tomu, co káže vrchní kněžka státního úřadu.

„Jsme velmi nespokojeni,“ oznámila žena. „Policie musí být schopná zaručit bezpečnost utečenců.“

Mluví stejně jako ten blbec velitel, pomyslel si.

„Děláme, co je v našich silách,“ odpověděl a ani se nepokoušel zakrýt vztek.

„Evidentně to nestačí.“

„Bylo by všechno daleko snazší, kdybychom měli průběžné informace o tom, kolik běženců v jednotlivých táborech žije.“

„Náš úřad má naprostou kontrolu o stavu běženců.“

„Ten dojem jsem neměl.“

„Ministr pro záležitosti utečenců je velmi znepokojen.“

Kurt Wallander si představil zrzavou ženu, která se pravidelně vyjadřovala k věci v televizi.

„Rád si s ní pohovořím,“ řekl Kurt Wallander a zašklebil se na Näslunda, který si listoval v nějakých papírech.

„Policie zřejmě nevyčleňuje dostatečné množství personálu na ochranu běženců.“

„A nebo jich přichází moc. A vy nemáte ponětí, kde žijí.“

„Co tím chcete říct?“

Příjemný hlas okamžitě ochladl.

Kurt Wallander cítil, jak v něm kypí vztek.

„Při požáru v noci se ukázalo, jaký je v táboře nepořádek. Přesně to jsem tím chtěl říct. Z Úřadu pro přistěhovalce není možné dostat jasné direktivy. Často od vás policie dostane příkaz k vyhoštění. A přitom vůbec nevíte, kde se ten dotyčný, co se má vyhostit, nachází. Někdy strávíme týdny hledáním osob, vykázaných ze země.“

To, co řekl, byla pravda. Slyšel o policistech z Malmö dohnaných k zoufalství neschopností Úřadu pro přistěhovalce zvládnout své úkoly.

„To je lež,“ řekla žena. „Nehodlám plýtvat svým drahocenným časem diskusí s vámi.“

Tím hovor skončil.

„Baba jedna,“ ulevil si Kurt Wallander a praštil sluchátkem.

„Kdo to byl?“ zeptal se Näslund.

„Jedna generální ředitelka,“ odpověděl Kurt Wallander. „Co nic neví o skutečnosti. Doneseš kafe?“

Rydberg přinesl své záznamy rozhovorů s Lövgrenovými oběma dcerami, které vedl on a Svedberg. Kurt Wallander mu v rychlosti převyprávěl obsah telefonického hovoru.

„Zakrátko zavolá ministryně pro přistěhovalce a bude znepokojená,“ poznamenal Rydberg a škodolibě se zasmál.

„S ní si v tom případě promluvíš sám,“ řekl Kurt Wallander. „Protože já jedu do Kristianstadu a pokusím se být zpátky před čtvrtou.“

Když se Näslund vrátil se dvěma kalíšky kávy, přestal mít Kurt Wallander na kávu chuť. Pocítil nutkavou potřebu z budovy odejít. Obvazy ho tlačily a bolela ho hlava. Jízda autem mu třeba udělá dobře.

„Řekneš mi to v autě,“ rozhodl a odsunul kávu.

Näslund se zatvářil nejistě.

„Já vlastně nevím, kam máme jet. Lars Herdin věděl stejně málo o totožnosti té tajné milenky, jako byl přesně zasvěcen do Lövgrenovy ekonomické situace.“

„Něco snad ale věděl, ne?“

„Vyptával jsem se ho ze všech stran. Jediné, co věděl jistě, bylo, že existuje.“

„A jaktože to věděl?“

„Náhodou byl jednou v Kristianstadu a viděl Lövgrena na ulici s tou ženou.“

„Kdy to bylo?“

Näslund zalistoval ve svých poznámkách.

„Před jedenácti lety.“

Kurt Wallander se napil kávy.

„Tohle nesouhlasí,“ řekl. „Musí vědět víc, daleko víc. Jak si může být jistý, že to dítě existuje? Jak ví o tom, že jí platil? Tys ho vůbec nezmáčkl?“

„Tvrdil, že mu o tom někdo napsal.“

„Kdo?“

„To nechtěl prozradit.“

Kurt Wallander zauvažoval.

„Stejně zajedeme do Kristianstadu,“ rozhodl. „Kolegové odtamtud by nám měli pomoct. Pak se budu Larsu Herdinovi věnovat osobně.“

Vzali si jedno policejní auto. Kurt Wallander si sedl dozadu a nechal Näslunda řídit. Když vyjeli ven z města, uvědomil si Kurt Wallander, že Näslund řídí moc rychle.

„Tohle není poplach,“ řekl Kurt Wallander. „Jeď pomalu. Chci si přečíst tyhle papíry a přemýšlet.“

Näslund zvolnil.

Krajina byla šedivá a ponořená v mlze. Kurt Wallander zíral do bezútěšné pustoty. Stejně jako si připadal doma ve skånském jaru nebo létu, byl cizincem ve skoupém tichu podzimu a zimy tohoto kraje.

Zaklonil se a zavřel oči. Bolelo ho celé tělo a pálila ruka. A navíc si všiml, že mu buší srdce.

Rozvedeným mužům hrozí nebezpečí infarktu, pomyslel si. Přejídáme se, tloustneme a trpíme tím, že jsme opuštění. Nebo se vrháme do nových vztahů a naše srdce to nakonec nevydrží.

Pomyšlení na Monu ho rozčílilo i rozesmutnilo.

Otevřel oči a znovu se rozhlédl skånskou krajinou.

Potom si přečetl zápisy z rozhovorů policie s Lövgrenovými dvěma dcerami.

Nic z toho nevedlo vyšetřování dál. Žádní nepřátelé, žádné potlačené konflikty.

Ani peníze.

Johannes Lövgren neprozradil ani dcerám nic o svých značných ekonomických aktivech.

Kurt Wallander si pokoušel toho muže představit. Jak asi uvažoval? Co ho pohánělo? Co si představoval, že se s penězi stane, až tu nebude?

Samotného ho zarazila tahle myšlenka.

Někde by měla být závěť.

Ale pokud neležela v jedné z bankovních schránek, kde tedy je? Mohl mít zavražděný ještě nějakou další bankovní schránku?

„Kolik bank existuje v Ystadu?“ zeptal se Näslunda.

Näslundova znalost města byla obrovská.

„Asi deset,“ odpověděl.

„Zítra se podíváš do těch, kde jsme nebyli. Jestli Johannes Lövgren neměl další schránky. A taky bych chtěl vědět, jak se dostal z Lenarpu a zpátky. Taxikem, autobusem, jakkoliv.“

Näslund přikývl.

„Třeba jel školním autobusem,“ navrhl.

„Někdo ho musel vidět.“

Projížděli Tomelillou. Pokračovali hlavní na Malmö směrem na sever.

„Jak to vypadalo doma u Larse Herdina?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Zastarale. Ale čistě a upraveně. Kupodivu si jídlo dělal v mikrovlnce. Nabídl mi domácí buchty. Měl papouška ve velké kleci. Zahradu udržovanou. Celá usedlost vypadala dobře. Nikde žádné provalené ploty.“

„Co má za auto?“

„Červený Mercedes.“

„Mercedes?“

„Jo, Mercedes.“

„Já měl dojem, že tvrdil, že je na tom dost bídně.“

„Ten Mercedes, co má, stojí nejmíň tři sta tisíc.“

Kurt Wallander chvíli uvažoval.

„Musíme se o Larsu Herdinovi dozvědět víc,“ řekl. „I když třeba netuší, kdo je zavraždil, tak to možná ví, aniž si je toho vědom.“

„Co to má co dělat s Mercedesem?“

„Nic. Já jenom cítím, že Lars Herdin je pro nás důležitější, než sám tuší. Pak se může samozřejmě člověk ptát, jak si sedlák dneska může dovolit koupit auto za tři sta tisíc. Třeba dostal kvitanci na traktor.“

Přijeli do Kristianstadu a zastavili před policejní stanicí právě ve chvíli, kdy začal padat sníh s deštěm. Kurt Wallander pocítil první nenápadné píchnutí v krku, věštící nachlazení.

Hergot, vztekal se. Já si teď nemůžu dovolit být nemocný. Nechci se setkat s Monou s teplotou a rýmou.

Policie z Ystadu a Kristianstadu spolu neměla žádné mimořádné vztahy, jen spolupráci, když si to situace vyžadovala. Ale Kurt Wallander znal několik policistů blíže z akcí na krajské úrovni. Především doufal, že bude ve službě Göran Boman. Byl ve Wallanderově věku a našli k sobě cestu po jednom sezení při whisce na Tylösandu. To právě protrpěli nudný studijní den organizovaný oddělením pro další vzdělávání na Policejním prezidiu. Smyslem semináře byla inspirace k lepší a efektivnější personální politice na jednotlivých pracovištích. Večer seděli a společně vypili půl litru whisky a rychle zjistili, že mají mnoho společného. Přinejmenším oba jejich otcové byli velmi neochotní se smířit s myšlenkou, že synové nastoupí policejní dráhu.

Wallander a Näslund vešli do přijímací kanceláře. Dívka v ústředně, která kupodivu mluvila zpěvným norrlandským dialektem, sdělila, že Göran Boman slouží.

„Má výslech,“ řekla. „Ale nebude to dlouho trvat.“

Kurt Wallander šel na toaletu. Úplně strnul, když se uviděl v zrcadle. Boule a odřeniny červeně svítily. Opláchl si obličej studenou vodou. V té chvíli zaslechl na chodbě hlas Görana Bomana.

Shledání bylo srdečné. Kurt Wallander zjistil, že má radost, že Görana Bomana znovu vidí. Přinesli si kávu a posadili se do Bomanovy kanceláře. Wallander si všiml, že má stejný stůl jako on. Ale Bomanova kancelář byla útulněji zařízena. Asi jako Anette Brolinová proměnila kancelář, kterou převzala.

Göran Boman přirozeně věděl o dvojnásobné vraždě v Lenarpu, stejně jako o přepadení utečeneckého tábora a o Wallanderově přehnaně oslavovaném záchranném nasazení. Göran Boman měl stejný dojem jako Kurt Wallander, že přijímání žadatelů o azyl je chaotické a špatně organizované. I policie v Kristianstadu měla řadu důkazů o rozhodnutí o vykázání ze země, která se dala vykonat jen s mimořádným nasazením. Naposledy pár týdnů před Vánocemi přišlo rozhodnutí o vykázání několika bulharských občanů. Podle Úřadu pro přistěhovalce se nacházeli v táboře v Kristianstadu. Policie teprve po několikadenním pátrání zjistila, že Bulhaři jsou až vysoko na severu v Arjeplogu.

Potom přešli k účelu návštěvy. Wallander podal podrobný rozklad.

„A ty chceš, abychom ti ji našli,“ shrnul informaci Göran Boman, když skončil.

„To by nebylo špatný.“

Näslund seděl doposud mlčky.

„Myslel jsem na jednu věc,“ řekl teď. „Jestli Johannes Lövgren má dítě s touhle ženou, a my vycházíme z toho, že děcko se narodilo tady ve městě, tak se přece musí najít v místní matrice. A Johannes Lövgren by měl být uveden jako otec, ne?“

Kurt Wallander přikývl.

„Ano,“ řekl. „Víme zhruba, kdy se dítě narodilo. Můžeme se soustředit asi na období mezi čtyřicátým sedmým a padesátým sedmým rokem, pokud Herdinovo vyprávění souhlasí. A já tomu věřím.“

„Kolik dětí se v Kristianstadu narodí za deset let?“ zeptal se Göran Boman. „To by zabralo hrozného času, kdyby člověk neměl počítače.“

„Je tady samozřejmě možnost, že Johannes Lövgren byl zapsán jako otec neznámý,“ řekl Kurt Wallander. „A tyhle případy musíme prověřit zvlášť důkladně.“

„A proč nedáš po té ženě vyhlásit pátrání?“ zeptal se Göran Boman. „Jednoduše nepožádáš, aby se přihlásila?“

„Protože jsem si dost jistý, že to neudělá,“ odpověděl Kurt Wallander. „Prostě mám takový pocit. Asi to nezní moc policejně. Ale stejně bych to radši zkusil touhle cestou.“

„Najdeme ji,“ řekl Göran Boman. „Žijeme ve společnosti a době, kdy je téměř nemožné zmizet. Pokud člověk nespáchá tak důmyslnou sebevraždu, že tělo zmizí. Takový případ jsme měli loni v létě. Alespoň já si představuju, že se to tak stalo. Muž, který už byl vším znaven. Pátrala po něm manželka. Jeho člun zmizel. Nenašli jsme ho. A nemyslím si, že ho někdy najdem. Myslím, že vyjel na moře a potopil sebe i člun. Ale pokud tahle žena a dítě existují, tak je najdem. Nasadím na to okamžitě jednoho muže.“

Pálilo ho v krku.

Kurt Wallander cítil, že se začíná potit.

Nejradši ze všeho by býval zůstal sedět a v klidu si s Göranem Bomanem popovídal o dvojnásobné vraždě. Göran Boman mu připadal jako schopný policista. Jeho úsudku by si cenil. Ale teď si zničehonic připadal unavený.

Ukončili rozhovor a Göran Boman je doprovodil k autu.

„Najdeme ji,“ zopakoval znovu.

„A pak se jednou večer sejdem v klidu,“ řekl Kurt Wallander. „A dáme si whisky.“

Göran Boman přikývl.

„Třeba se zas naskytne nějaký nudný seminář,“ dodal.

Pořád padal déšť se sněhem. Kurt Wallander cítil, jak mu navlhají boty. Schoulil se do rohu na zadním sedadle a za chvíli spal.

Probudil se, až když Näslund zabrzdil před policejní stanicí v Ystadu. Bylo mu mizerně a měl teplotu. Mokrý sníh padal dál a Kurt Wallander poprosil Ebbu o pár tablet proti bolestem hlavy. Přestože mu bylo jasné, že by měl jet domů a lehnout si, musel si nechat dát přehled o tom, co se během dne událo. A kromě toho chtěl slyšet, k čemu dospěl Rydberg ohledně ochrany uprchlického tábora.

Na stole ležela hromada telefonních vzkazů. Mimo jiné volala Anette Brolinová. A otec. Ale nevolala Linda. Ani Sten Widén. Prolistoval lístečky a odložil všechny kromě Anette Brolinové a otce. Potom zavolal Martinssonovi.

„Bingo,“ ozval se Martinsson. „Mám dojem, že jsme našli auto. Auto, které odpovídá popisu, pronajala minulý týden kancelář Avis z Göteborgu. Nebylo vráceno tak, jak mělo být. Jedna věc je na tom zvláštní.“

„Jaká?“

„Auto si pronajala žena.“

„A co je na tom zvláštního?“

„Já si jen těžko dovedu představit, že by žena mohla spáchat dvojnásobnou vraždu.“

„To uvažuješ špatně. To auto musíme dostat. A šoféra. Ať už je to žena nebo ne. A potom teprve uvidíme, jestli s tím mají co dělat nebo ne. Vyloučit někoho z vyšetřování je stejně důležité jako to potvrdit. Ale dejte číslo řidiči kamionu, jestli si nakonec přece jen nevzpomene.“

Zavěsil a šel za Rydbergem.

„Jak to jde?“

„Není to žádná legrace,“ odpověděl Rydberg zasmušile.

„Kdo taky tvrdí, že práce policisty má být legrace?“

Rydberg provedl důkladnou práci, přesně jak Wallander předpokládal. Jednotlivé utečenecké tábory byly vyznačeny a Rydberg o každém napsal krátkou zprávu. Prozatím navrhl, aby noční hlídky zajely pravidelně do každého tábora podle důmyslně vypracovaného schématu.

„Dobře,“ přikývl Kurt Wallander. „Jen se postarej o to, aby hlídkám došlo, že tohle je vážná věc.“

Informoval Rydberga o výsledcích návštěvy v Kristianstadu. Potom vstal ze židle.

„Jdu domů,“ oznámil.

„Vypadáš zdrchaně.“

„Leze na mě chřipka. Ale teď jde všechno samo, ne?“

Jel rovnou domů, uvařil si čaj a zalezl do postele. Když se po několika hodinách probudil, stál hrnek s čajem netknutý u postele. Bylo tři čtvrti na sedm. Spánek mu udělal dobře. Vylil studený čaj a uvařil si radši kávu. Potom zavolal otci.

Kurt Wallander okamžitě pochopil, že otec neví nic o nočním požáru.

„Neměli jsme si zahrát karty?“ zeptal se naštvaně.

„Jsem nemocný,“ řekl Kurt Wallander.

„Ty přece nejsi nikdy nemocný.“

„Jsem nastydlý.“

„Tomu neříkám nemoc.“

„Všichni nemají tak dobré zdraví jako ty.“

„Jak to myslíš?“

Kurt Wallander si povzdechl.

Jestli ho něco nenapadne, bude rozhovor s otcem nesnesitelný.

„Zajedu k tobě zítra po ránu,“ řekl mu. „Hned po osmé. Jestli už jsi vzhůru.“

„Nespím nikdy dýl než do půl páté.“

„To já jo.“

Ukončil hovor a zavěsil.

A hned zalitoval, že to otci slíbil. Začít den návštěvou u otce znamenalo se hned připravit na to, že zbytek dne bude rozladěný a naplněný výčitkami svědomí.

Rozhlédl se po bytě. Všude tlusté vrstvy prachu. Přestože často větral, působilo to zatuchle. Osaměle a zatuchle.

Najednou si vybavil tmavou ženu, která se mu v poslední době objevovala ve snech. Noc co noc ho žádostivě vyhledávala. Odkud přišla? Kde ji viděl? Fotografie v novinách, nebo se mihla na televizní obrazovce?

Udivovalo ho, že ve snu měl úplně jinou sexuální náruživost, než jakou kdy prožil s Monou.

Myšlenky ho vzrušily. Znovu začal uvažovat o tom, že zavolá Anette Brolinové. Ale nedokázal se k tomu přimět. Vztekle se usadil do květované pohovky a pustil televizi. Bylo za minutu sedm. Hledal některý z dánských kanálů, kde mělo začít zpravodajství.

Hlasatel četl přehled zpráv. Další hladomor. Teror v Rumunsku roste. Úspěšný zátah na narkotika v Odense.

Sáhl po dálkovém ovládači a vypnul televizi. Najednou neměl na další zprávy sílu.

Myslel na Monu. Ale úvahy dostaly nečekaný směr. Najednou si nebyl jist, jestli opravdu chce, aby se k němu vrátila. Co vlastně svědčí pro to, že se něco zlepší?

Nic. Celé je to sebeklam.

Znepokojeně šel do kuchyně a vypil sklenici džusu. Potom si sedl a pečlivě si probral stav vyšetřování. Když byl hotov, rozprostřel si všechny poznámky na stole a chvíli se na ně díval, jako by to byly puzzle. Najednou měl silný pocit, že nejsou daleko řešení. Přestože mnohé konce visely volně ve vzduchu, řada jednotlivostí do sebe zapadala.

Zaměřit se na jednoho člověka ale nešlo. Nebyl ani žádný podezřelý. Přesto měl pocit, že je policie blízko. To ho zároveň uspokojovalo i znepokojovalo. Mnohokrát vedl komplikovaná vyšetřování trestných činů, která začala slibně, ale skončila ve slepé uličce, z níž se už nikdy nedostali, a při nejhorším bylo vyšetřování pozastaveno.

Trpělivost, uklidňoval se. Trpělivost…

Bylo skoro devět hodin. Ještě jednou měl nutkání zavolat Anette Brolinové. Ale neudělal to. Nevěděl, co jí má říct. A taky by mohl telefon zvednout její muž.

Posadil se na pohovku a znovu zapnul televizi.

Ke svému nelíčenému překvapení se díval na vlastní obličej. V pozadí cosi kázal ženský hlas. Šot pojednával o tom, že Wallander a policie v Ystadu prokázali neodpustitelně malý zájem o zaručení bezpečnosti jednotlivých utečeneckých zařízení.

Jeho obličej zmizel a objevila se žena, která poskytla rozhovor před velkým úřadem. Když se na obrazovce objevilo její jméno, uvědomil si, že by ji měl znát. Byla to ředitelka Úřadu pro přistěhovalce, s níž ten den telefonoval.

Nelze vyloučit, že v nezájmu policie hrají roli rasistické motivy, vysvětlovala.

Vzedmula se v něm vlna rozhořčení a vzteku.

Baba mizerná, cedil mezi zuby. Tohle je pustá lež. A jaktože se ti reportéři vypráskaní nespojili se mnou? Ukázal bych jim Rydbergův plán dohledu.

Rasistický? Co tím myslí? Rozhořčení se mísilo s hanbou za nespravedlivé nařčení.

V té chvíli zazvonil telefon. Nejdřív si řekl, že to nezvedne. Pak šel do haly a popadl sluchátko.

Hlas zněl stejně jako poprvé. Trochu chraplavý, zastřený. Wallander předpokládal, že muž má přes mikrofon kapesník.

„Čekáme na výsledek,“ řekl muž.

„Táhni do prdele,“ zařval Kurt Wallander.

„Nejpozdějš do soboty,“ pokračoval muž.

„To jste byli vy hajzlové, co založili požár dneska v noci?“ křičel do telefonu.

„Nejpozdějš v sobotu,“ pokračoval muž nezúčastněně. „V sobotu.“

A zavěsil.

Kurt Wallander si v té chvíli připadal mizerně. Nedokázal se zbavit zlé předtuchy, kterou v sobě nosil. Bylo to jako bolest v těle, a ta se šířila.

Teď máš strach, přiznal si. Teď měl Kurt Wallander strach.

Šel zpátky do kuchyně, postavil se k oknu a díval se do ulice.

Uvědomil si, že je bezvětří. Pouliční lampa visela bez pohnutí.

Něco se stane, o tom byl přesvědčen.

Ale co? A kde?

8. KAPITOLA

Ráno si vzal na sebe svůj nejlepší oblek.

Rozladěně si prohlížel skvrnu na jedné klopě.

Ebba, pomyslel si. Tohle je typický úkol pro ni. Až uslyší, že se mám sejít s Monou, dá do toho celou duši, aby mě toho fleku zbavila. Ebba je žena, která považuje počet rozvodů za podstatně větší nebezpečí pro naši společnost než rostoucí a brutálnější zločinnost…

Ve čtvrt na osm položil oblek na zadní sedadlo auta a vyjel. Nad městem visela těžká pokrývka mračen.

Bude sněžit? uvažoval. Sníh si přeju nejmíň ze všeho.

Pustil se zvolna na východ přes Sandskogu, kolem opuštěného golfového hřiště, potom odbočil na Kåsebergu.

Poprvé po mnoha dnech si připadal vyspalý. Spal nepřetržitě devět hodin. Boule na čele už začala opadat a popálená paže už také nesvěděla.

Metodicky se probíral přehledem vyšetřování, který si pořídil předchozího večera. Rozhodující teď bylo najít tajnou milenku Johannese Lövgrena. A syna. Někde tady, v kruzích kolem těch dvou musí být pachatelé. Že dvojnásobná vražda má souvislost se zmizelými sedmadvaceti tisíci a možná i s ostatním kapitálem Johannese Lövgrena bylo zcela zjevné.

Někdo, kdo to věděl, kdo je znal, kdo si udělal čas na to, aby dal koni seno, než zmizel. Kdo znal zvyky Johannese Lövgrena.

Pronajaté auto v Göteborgu do tohoto vzorce nezapadalo. A možná že tam ani nepatřilo.

Podíval se na hodinky. Za pět minut tři čtvrti na osm. Čtvrtek jedenáctého ledna.

Místo aby se pustil přímo k otci, pokračoval dál několik kilometrů a odbočil na úzkou štěrkovou cestu, která se vinula mezi zvlněnými kopečky při pobřeží, směrem na Backåkru. Nechal auto na prázdném parkovišti a šel po duně, z níž viděl na otevřené moře.

Byl tady kruh z kamenů. Kruh k meditaci, který byl vyzděn před několika lety. Vybízel k samotě a poskytoval klid k přemítání.

~~~

Nikdy nebyl zvlášť filosoficky založen. Nikdy necítil potřebu se ponořit do svého nitra. Život byl pro něj neustálé přebíhání mezi různými praktickými otázkami, které čekaly na rozřešení. A za tím vším bylo cosi nevyhnutelného, co stejně nepostihl úvahami ani vyšším smyslem, který zřejmě neexistuje.

Ale pár minut samoty byla jiná věc. Klid spočívající v tom, že člověk vůbec nemusí myslet. Jen poslouchat, dívat se, sedět bez pohnutí.

Na moři se kamsi ubírala loď. Ve větru se bezhlesně vznášel veliký racek. Všechno bylo téměř nehybné.

Po deseti minutách se zvedl a vrátil se k autu.

Otec maloval, když vstoupil dveřmi do ateliéru. Tentokrát to měl být obraz s tetřevem.

Otec se k němu rozmrzele otočil.

Kurt Wallander viděl, že je špinavý. A navíc páchl.

„Co tu děláš?“

„Vždyť jsme se včera domluvili.“

„Řekl jsi v osm.“

„Panebože, opozdil jsem se o jedenáct minut.“

„Jak můžeš dělat policajta, když nedokážeš přijít včas?“

Kurt Wallander neodpověděl. Místo toho myslel na svoji sestru Kristinu. Dneska si musí udělat čas a zavolat jí. Zeptat se jí, jestli si všimla otcova znepokojujícího úpadku. Sám si vždycky představoval, že senilita je pomalý proces. Teď zjistil, že to tak není.

Otec si roztíral štětcem barvu na paletě. Ruce měl stále jisté. Potom vtiskl rozhodným pohybem světle červený odstín do tetřevích per.

Kurt Wallander si sedl na staré sáňky a pozoroval ho.

Z jeho těla vycházel ostrý pach. Kurt Wallander si připomněl páchnoucího muže na lavičce v pařížském metru, když byli s Monou na svatební cestě.

Musím něco říct, pomyslel si. Přestože se otec navrací do dětství, musím s ním mluvit jako s dospělým člověkem.

Otec maloval soustředěně dál.

Kolikrát tenhle motiv maloval, uvažoval Kurt Wallander.

Rychlým a neúplným propočtem z hlavy dospěl k číslu sedm tisíc.

Sedm tisíc západů slunce.

Nalil si kávu z kouřící konvice na petrolejovém vařiči.

„Jak se ti vede?“

„Když je člověk starý jako já, tak se mu vede, jak se mu vede,“ odbyl ho odmítavě.

„Nepomýšlel jsi na to, že se odstěhuješ?“

„Kam bych se stěhoval? A proč?“

Otázky přišly jako prásknutí bičem.

„Do domova důchodců.“

Otec proti němu zprudka namířil štětcem jako zbraní.

„Chceš, abych umřel?“

„Samozřejmě že nechci. Chci jen, aby se ti vedlo co nejlíp.“

„A jak si představuješ, že můžu žít mezi spoustou dědků a bab? A v pokoji se tam určitě malovat nesmí.“

„Teď už můžeš mít i vlastní byt.“

„Já mám vlastní barák. Ty sis toho asi nevšiml. To musíš být hodně nemocný.“

„Jsem jen trochu nastydlý.“

V té chvíli si teprve uvědomil, že nachlazení vůbec nepropuklo. Odeznělo stejně rychle, jako se objevilo. Zažil to už několikrát dříve. Když měl spoustu práce, nemohl si dovolit onemocnět. Ale když vyšetřování uzavřel, infekce většinou propukla okamžitě.

„Mám se večer setkat s Monou,“ řekl.

Pochopil, že je marné pokračovat o domově důchodců nebo pečovatelském domě. Nejdřív si musí promluvit se svou sestrou.

„Když od tebe odešla, tak odešla. Zapomeň na ni.“

„Vůbec nemám chuť na ni zapomínat.“

Otec maloval dál. Teď pracoval na narůžovělých obláčkách. Rozhovor uvázl.

„Nepotřebuješ něco?“ zeptal se Kurt Wallander.

Otec se na něj při odpovědi ani nepodíval.

„Ty už jedeš?“

Výčitka zažhla mezi slovy. Kurt Wallander si musel přiznat, že nedokáže potlačit špatné svědomí, které se okamžitě přihlásilo.

„Mám dost náročnou práci,“ řekl. „Teď zastupuju šéfa policie. Snažíme se vyřešit dvojnásobnou vraždu. A najít žháře.“

Otec si odfrkl a podrbal se v rozkroku.

„Velitel policie,“ opakoval. „A to má jako být něco?“

Kurt Wallander se zvedl.

„Přijedu zase, tati,“ řekl. „Pomůžu ti uklidit tenhle svinčík.“

Otcův výbuch přišel nečekaně.

Mrštil štětcem o podlahu, postavil se před syna a hrozil pěstí.

„Tak ty si sem přijdeš a budeš mi kázat něco o tom, že tu není uklizeno?“ řval na něj. „Přijdeš si a budeš se mi plést do života. Tak to tě můžu informovat, že mám uklízečku i hospodyni. A na zimní dovolenou jedu do Rimini. Mám tam výstavu. Pětadvacet tisíc za obraz, to je cena, kterou žádám. A ty mi tady budeš vykládat něco o domově důchodců? Ale ty mě o život nepřipravíš, na to nemáš. To si piš, že ne!“

Vypochodoval z ateliéru a práskl za sebou dveřmi.

On se zbláznil, pomyslel si Kurt Wallander. S tímhle musím skončit. On si třeba vážně myslí, že má uklízečku a hospodyni. A že pojede do Itálie na vernisáž?

Zaváhal, jestli má jít za otcem, který teď s něčím rachotil v kuchyni. Vypadalo to, že kolem sebe rozhazuje kastroly.

Potom se rozhodl pro odjezd. Nejlépe bude zavolat sestře. Teď hned. Společně by se jim možná mohlo podařit přimět otce, že takhle dál už žít nemůže.

V devět hodin vešel na policejní stanici a odevzdal svůj oblek Ebbě, která slíbila, že ho do odpoledne nechá vyčistit a vyžehlit.

V deset shromáždil ty policisty, kteří právě byli ve služebně, k pátrací poradě. Ti, kteří předchozího večera viděli Aktuality, byli stejně rozhořčení jako on. Po krátké diskusi se shodli na tom, že Wallander napíše krátkou, ostrou odpověď a předá ji prostřednictvím tiskové agentury TT.

„Proč na tohle neodpověděl policejní prezident?“ podivil se Martinsson.

Jeho dotaz se setkal s pohrdavým smíchem.

„Ten?“ ucedil Rydberg. „Ten se ozve, leda když na tom vydělá něco sám pro sebe. Kašle na to, jak se zachází s policií na venkově.“

Po tomhle komentáři se pozornost soustředila na dvojnásobnou vraždu.

Neudálo se nic tak pozoruhodného, co by policisty zaujalo. Stále ještě se nacházeli v základní fázi šetření.

Shromažďoval se materiál, probíral se, kontrolovaly se další tipy a zaznamenávaly.

Mezi policisty vládla shoda v tom, že nejžhavější stopou je tajná žena z Kristianstadu. Současně nikdo z nich nepochyboval o tom, že to, co mají vyřešit, je loupežná vražda.

Kurt Wallander se zeptal, jestli v utečeneckých táborech je klid.

„Četl jsem noční hlášení,“ řekl Rydberg. „Byl klid. Nejdramatičtější událostí dnešní noci byl los na dálnici E 14.“

„Zítra je pátek,“ řekl Kurt Wallander. „Včera večer mi znovu volal anonym. Stejný člověk A opakoval hrozbu že se něco stane zítra, v pátek.“

Rydberg navrhl, aby se spojili s národní policií. Ta ať potom rozhodne, jestli dostanou posilu.

„Tak dobře,“ rozhodl Kurt Wallander. „Ať jsme pro jistotu krytí. V našem vlastním okrsku dodáme jednu noční hlídku navíc jen na kontrolu utečeneckých táborů.“

„To musíš ale nařídit práci přesčas,“ upozornil Hansson.

„To já vím,“ řekl Kurt Wallander. „Chci na tohle speciální noční hlídkování Peterse a Noréna. A potom bych potřeboval, aby si někdo promluvil s veliteli táborů. Nevyděste je. Jen je požádejte, ať jsou mimořádně opatrní.“

Zhruba po hodině schůze skončila.

Kurt Wallander osaměl ve své kanceláři a chystal se napsat odpověď Švédské televizi.

Zazvonil telefon.

Byl to Göran Boman z Kristianstadu.

„Včera jsem tě viděl v Aktualitách,“ řekl a zasmál se.

„Není to k zbláznění?“

„Je, proč teda neprotestuješ?“

„Právě jim píšu dopis.“

„Co ti novináři mají v hlavě?“

„Sotva snahu najít pravdu. Spíš touhu mít co nejtučnější titulky.“

„Mám pro tebe dobrou zprávu.“

Kurt Wallander cítil, jak v něm napětí narůstá.

„Našel jsi ji?“

„Možná. Posílám ti faxem pár papírů. Máme dojem, že jsme našli devět myslitelných kandidátek. Evidence obyvatelstva vůbec není tak hloupá věc. Podívej se, k čemu jsme došli. Pak mi zavolej, jestli si myslíš, že máme vzít některou hned.“

„Výborně, Görane,“ pochválil ho Kurt Wallander. „Brnknu ti.“

Fax stál venku v ústředně. Mladá dívka na zástup, již nikdy předtím neviděl, právě vytahovala z aparátu jeden list papíru.

„Nevíte, kdo je Kurt Wallander?“ zeptala se.

„To jsem já,“ odpověděl. „Kde je Ebba?“

„Musela si skáknout do čistírny,“ řekla mu dívka.

Kurt Wallander se zastyděl. Nechal Ebbu běhat se svými soukromými záležitostmi.

Göran Boman poslal čtyři stránky. Kurt Wallander se vrátil do své kanceláře a rozložil si je na stole. Prošel je jméno po jménu, jejich nacionále a datum, kdy dítě s uvedeným otec neznámý, se narodilo. Zanedlouho vyhodil čtyři kandidátky. Zůstalo pět žen, kterým se narodili synové v padesátých letech.

Dvě z nich dosud bydlely v Kristianstadu. Jedna měla bydliště nahlášené v Gladsaxu poblíž Simrishamnu. Jedna ze zbývajících žila ve Strömsundu a poslední se vystěhovala do Austrálie.

Pousmál se při pomyšlení, že kvůli vyšetřování bude třeba nutné někoho vyslat na opačnou stranu zeměkoule.

Potom zavolal Göranu Bomanovi.

„Výborně,“ řekl znovu. „Vypadá to slibně. Jestli jsme na správné stopě, tak si můžem vybrat z pěti.“

„Mám je volat k výslechu?“

„Ne, postarám se o to sám. Nebo spíše řečeno, měl jsem dojem, že bychom to mohli udělat společně. Jestli máš čas?“

„Udělám si ho. Začnem dneska?“

Kurt Wallander se podíval na hodinky.

„Necháme to na zítřek,“ odpověděl. „Pokusím se být u tebe kolem deváté. Jestli se v noci zas nestane nějaká šlamastyka.“

„Našli jste ty, co založili tuhle v noci ten požár?“

„Ještě ne.“

„Do zítřka připravím terén. Zjistím, jestli se některá nepřestěhovala.“

„Tak bychom se třeba mohli setkat v Gladsaxu. To je na půl cesty,“ navrhl Kurt Wallander.

„V devět v hotelu Svea v Simrishamnu,“ opáčil Göran Boman. „Dáme si kafe, nejlepší způsob, jak začít den.“

„To zní dobře. Tak se uvidíme. A dík za pomoc.“

Krucinál, pomyslel si Kurt Wallander, když položil sluchátko.

Teď to začíná vážně.

Potom napsal dopis do Švédské televize. Nebral si servítky a rozhodl se zaslat kopii Úřadu pro přistěhovalce, Krajskému policejnímu řediteli a policejnímu prezidentovi.

Vstoje na chodbě si Rydberg přečetl, co napsal.

Dobře, pochválil se. Jenže oni s tím stejně nic neudělají. Novináři v téhle zemi a hlavně z televize se nikdy nemýlí.

Odevzdal dopis k přepisu a šel si do jídelny vypít kávu. Na jídlo ještě neměl čas ani pomyslet. Byla skoro jedna hodina, a tak se rozhodl, než si zaskočí na oběd, projde stůl se všemi telefonickými vzkazy.

Včerejší večer mu zkazil náladu anonymní telefonát. Teď se snažil zaplašit zlé předtuchy. Pokud se něco stane, je policie připravena.

Vytočil číslo ke Stenu Widénovi. Ale když se dovolal, rychle zavěsil. Sten Widén počká. Časem se můžou pobavit tím, že změří, za jak dlouho kůň sežvýká porci sena.

Namísto toho vytočil číslo na prokuraturu.

Dívka v recepci odpověděla, že Anette Brolinová je ve své kanceláři.

Vstal a šel na opačný konec policejní budovy. Právě když zvedl ruku, aby zaklepal, otevřely se dveře.

Měla na sobě kabát.

„Jdu na oběd,“ řekla.

„Nepůjdeme spolu?“

Vypadalo to, že se na chvilku zamyslela. Pak se rychle usmála.

„Proč ne?“

Kurt Wallander navrhl Continental. Dostali stůl u okna proti nádraží a oba si objednali lososa.

„Viděla jsem tě včera v Aktualitách,“ řekla Anette Brolinová. „Jak můžou odvysílat tak neúplnou a osočující reportáž?“

Wallander, který už se hbitě připravil na to, jak odrazí kritiku, se teď uvolnil.

„Novináři pokládají policisty za zákonem povolenou zvěř na odstřel,“ řekl. „Ať děláme hodně nebo málo, vždycky schytáme kritiku. Nepochopí, že občas musíme některé údaje držet v tajnosti z důvodů vyšetřování.“

Aniž si to rozmyslel, vyprávěl jí o úniku informací. Jak se ho to hluboce dotklo, když se údaje z pátrací schůzky dostaly přímo do televize.

Pečlivě poslouchala. Najednou objevil za prokurátorskou rolí a vkusným oblečením jiného člověka.

Po jídle si objednali kávu.

„Máte s sebou i rodinu?“ zeptal se.

„Můj muž zůstal ve Stockholmu,“ řekla. „A děti přece nebudou měnit školu kvůli jednomu roku.“

Kurt Wallander zaznamenal hluboké zklamání.

Někde v hloubi duše doufal, že ten prsten nic neznamená.

Servírka přišla s účtem a Kurt Wallander natáhl ruku k placení.

„Vezmeme to napůl,“ řekla.

Nechali si dolít kávu.

„Vyprávěj o tomhle městečku,“ vyzvala ho. „Prošla jsem si část trestných činů za poslední roky. Rozdíl oproti Stockholmu je značný.“

„Ztrácí se,“ řekl. „Zakrátko se švédská krajina promění v souvislé předměstí k velkým městům. Před dvaceti lety jsme tu neměli drogy, například. Před deseti lety už se objevily v městech jako Ystad nebo Simrishamn. Ale pořád jsme měli nějaký přehled o tom, co se děje. Dneska jsou drogy všude. Dneska když projíždím kolem nádherného starého statku, tak si pomyslím: neskrývá se tam továrna na amfetamin.“

„Ale násilných činů je méně,“ řekla. „A nejsou tak brutální.“

„To přijde,“ řekl. „Bohužel. Ale rozdíly mezi velkoměsty a venkovem se zakrátko smažou. Organizovaný zločin je rozšířená záležitost v Malmö. Otevřené hranice a trajekty, to je laskomina pro podsvětí. Máme tu u kriminálky policistu, co se přistěhoval před pár lety ze Stockholmu. Jmenuje se Svedberg. Přistěhoval se, protože už to ve Stockholmu nemohl vydržet. Před několika dny prohlásil, že uvažuje o návratu.“

„Stejně je tu klid,“ řekla zamyšleně. „To ve Stockholmu chybí.“

Vyšli z Continentalu ven. Kurt Wallander zaparkoval auto hned vedle v postranní ulici.

„Ty tady vážně smíš parkovat?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Ale pokuty většinou platím. Jinak by to mohla být třeba dobrá zkušenost neplatit a nechat se obžalovat.“

Jeli zpátky na policii.

„Chtěl jsem navrhnout večeři některý den,“ řekl. „Ukázal bych ti okolí.“

„Ráda,“ odpověděla.

„Jak často jezdíš domů?“ zeptal se.

„Každý druhý týden.“

„A co tvůj muž? A děti?“

„Ten přijede, když to stihne. A děti, když mají chuť.“

Miluju tě, pomyslel si Kurt Wallander.

Setkám se večer s Monou a řeknu jí, že miluju jinou ženu.

Rozloučili se ve vstupní hale policejní budovy.

„V pondělí shrnu výsledek šetření,“ řekl Kurt Wallander. „Máme celou řadu stop.“

„Je aktuální nějaké zadržení?“

„Ne, zatím ne. Ale šetření v bankách přineslo výsledek.“

Přikývla.

„Pokud možno v pondělí před desátou,“ řekla. „Protože pak mám vazby a jednání u soudu.“

Dohodli se na devátou.

Kurt Wallander se za ní díval, když odcházela chodbou.

Po návratu do své kanceláře se cítil zvláštně povzneseně.

Anette Brolinová, opakoval si. Co všechno se nemůže stát ve světě, kde prý je možné všechno?

Zbytek dne pročítal protokoly výslechů, které si předtím stačil jen prolistovat. Přišly také konečné pitevní zprávy. Znovu ho ohromila ta šílená brutalita a násilí, jemuž byli starci vystaveni. Pročetl si zápis rozhovoru s oběma dcerami a zprávy o tom, co přineslo vyptávání v Lenarpu.

Údaje se shodovaly a navzájem doplňovaly.

Nikdo netušil, že Johannes Lövgren je podstatně složitější osoba, než navenek dal najevo. Prostý sedlák byl maskovaná dvojí osobnost.

Jednou za války, na podzim ve třiačtyřicátém byl povolán k soudu kvůli ublížení na těle. Ale byl zproštěn viny. Kdosi objevil kopii vyšetřování a Kurt Wallander ji teď pečlivě pročítal. Ale přijatelný motiv pomsty v tom nemohl najít. Spíš to vypadalo jako běžný svár, který přešel ve rvačku v Erikslundově stavební firmě.

V půl čtvrté přišla Ebba s vyčištěným oblekem.

„Jsi anděl,“ řekl.

„Tak přeju opravdu hezký večer,“ řekla a usmála se.

Kurt Wallander nemohl polknout. Ebba skutečně myslela upřímně to, co mu řekla.

Do pěti hodin ještě vyplnil sázkový kupón, objednal se na technickou prohlídku auta a prošel nejdůležitější rozhovory, které ho čekají zítra. Potom si poznamenal na kousek papíru, aby nezapomněl, že musí shrnout průběh událostí pro Björka, než se vrátí z dovolené.

V pět hodin a tři minuty strčil hlavu do dveří Thomas Näslund.

„Ty jsi ještě tady?“ podivil se. „Já myslel, že už jsi šel domů.“

„A proč bych to dělal?“

„Ebba to říkala.“

Ebba na mě dohlíží, pomyslel si s úsměvem. Přinesu jí zítra kytku, než pojedu do Simrishamnu.

Näslund vešel do kanceláře.

„Máš čas?“ zeptal se.

„Moc ne.“

„To bude hned. Jde o toho Klase Månsona.“

Kurt Wallander musel chvíli zauvažovat, než si vzpomněl, o koho jde.

„Ten co vyloupil večerní stánek?“

„Přesně ten. Máme svědka, který ho poznal, přestože měl přes hlavu nataženou punčochu. Tetování na zápěstí. Je to víc než jasné, že je to on. Ale ta nová žalobkyně s námi nesouhlasí.“

Kurt Wallander povytáhl obočí.

„Jakto?“

„Prý že je vyšetřování odbyté.“

„A je?“

Näslund se na něj překvapeně podíval.

„Není to o nic horší, než kterékoliv jiné vyšetřování. Je to prostě jasná záležitost.“

„A co teda řekla?“

„Jestli nedodáme vyčerpávající důkazní materiál, nemá prý v úmyslu prodloužit vazbu. To mě může vzít čert, když si sem přijede taková fuchtle ze Stockholmu a bude se vytahovat.“

Kurt Wallander cítil, jak v něm roste vztek. Ale snažil se to nedat najevo.

„S Pellem nikdy takové problémy nebyly,“ pokračoval Näslund. „Je to přece jasný, že to provedl tenhle lump.“

„Máš tady papíry?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Ne, požádal jsem Svedberga, ať si je pročte.“

„Dobře, tak mi je tu zítra nech, podívám se na to.“

Näslund byl na odchodu.

„Někdo by měl té ženské něco říct.“

Kurt Wallander se usmál a přikývl.

„Řeknu jí něco,“ odpověděl. „Je přece jasné, že tu nestrpíme státního zástupce, který nepracuje tak, jak jsme zvyklí.“

„Myslel jsem, že se k tomu takhle postavíš,“ řekl Näslund a šel.

Vynikající důvod k večeři, pomyslel si Kurt Wallander. Oblékl si bundu, pověsil si vyčištěný oblek přes rameno a zhasnul světlo.

V rychlosti se osprchoval a krátce před sedmou dorazil do Malmö. U Velkého náměstí našel místo na zaparkování a sešel dolů po schodech do Kuchařovy hospody. Má čas na dva drinky, než se sejde s Monou.

Ačkoliv ho cena přivedla do varu, poručil si velkou whisku. Nejradši pil sladovou, ale teď se musel spokojit s prostší značkou.

Při prvním loku se pocintal.

Na klopě saka se objevila nová skvrna. Na skoro stejném místě jako ta minulá.

Jedu domů, pomyslel si a sám sebou pohrdal. Pojedu domů a lehnu si. Už ani neudržím sklenici, abych se nepokecal. Ale samotnému mu bylo jasné, že tohle je marnivost. Marnivost a neovladatelná nervozita před setkáním s Monou. Možná nejdůležitější setkání od té doby, co jí navrhl, že se vezmou.

Teď si dal úkol zrušit rozvod, který už byl proveden.

Čeho vlastně chce dosáhnout?

Otřel si klopu saka papírovým ubrouskem, vyprázdnil sklenku a poručil si ještě jednu whisku.

Za deset minut bude muset jít.

Do té doby se musí rozhodnout. Co řekne Moně?

A co mu odpoví?

Dostal whisku a obrátil ji do sebe. Alkohol mu rozbušil spánky a on si uvědomil, že se začíná potit.

K žádnému závěru nedošel.

Ve skrytu duše doufal, že s něčím přijde Mona.

To ona chtěla rozvod.

Takže by to měla být zase ona, kdy navrhne, aby rozvod zrušili.

Zaplatil a šel. Pomalu, aby nepřišel příliš brzy.

Rozhodl dvě věci při čekání na zelenou na Luční.

Vážně si s Monou promluví o Lindě. A poprosí ji o radu ohledně otce. Mona ho zná dobře. I když neměli ty nejlepší vztahy, má každopádně zkušenosti s jeho vrtošivou povahou.

Měl jsem zavolat Kristině, pomyslel, když přecházel.

Asi jsem na to zapomněl schválně.

Na mostě přes kanál ho předjela otlučená amerika. Z okna visel do půl těla ven opilý mladík a cosi povykoval.

Kurt Wallander si vzpomněl, jak právě přes tenhle most přecházel před víc než třiceti lety. V těchhle místech vypadalo město stále stejně. Tady začínal jako mladý policista, většinou ve společnosti staršího kolegy. Chodívali se mrknout na nádraží, jestli tam není něco v nepořádku. Občas vyvedli nějakého opilce bez jízdenky. K násilnostem tu docházelo zřídka anebo možná vůbec nikdy.

Ten svět je pryč, pomyslel si.

Navždy pryč, ztracený.

Vstoupil na nádraží. Hodně se tu změnilo od té doby, co tu byl naposledy na pochůzce. Jen dlaždice na podlaze byly tytéž. A skřípění vagónů a brzdících lokomotiv taky.

Náhle uviděl svou dceru.

Nejdřív si myslel, že se spletl. Právě tak dobře to mohla být dívka, která u Stena Widéna shazovala balíky sena. Ale vzápětí už si byl jist. Byla to Linda.

Stála ve společnosti muže černého jako bota a pokoušela se dostat lístek z automatu. Afričan byl pomalu o půl metru vyšší než ona. Měl kudrnaté vlasy a na sobě fialovou kombinézu.

Jako kdyby byl ve službě a sledoval někoho, stáhl se hbitě zpátky a postavil se za sloup.

Afričan cosi řekl a Linda se rozesmála.

Kurt Wallander si uvědomil, že Lindu neslyšel se smát několik let.

Pohled ho přiváděl k zoufalství. Cítil, že se k ní už nikdy nepřiblíží. Byla pro něj ztracená, ačkoliv stála tak blízko.

Moje rodina, pomyslel si. Stojím na nádraží a špehuju svou vlastní dceru. A zatím její matka a moje bývalá žena už asi dorazila do restaurace, kde se máme sejít, povečeřet a možná, když se nám to podaří, taky si popovídat, aniž bychom na sebe začali ječet a řvát.

Najednou zjistil, že špatně vidí. Oči se mu zamlžily slzami.

Stejně dlouhou dobu jako neslyšel Lindu se smát, neměl ani on slzy v očích.

Afričan s Lindou vykročili k východu na perón. Chtělo se mu se za ní rozeběhnout a přitisknout ji k sobě.

Potom se mu ztratili a on pokračoval v náhle započatém špehování. Plížil se stíny na peróně ve studeném větru od zálivu. Viděl, že se drží za ruce a smějí se. Poslední, co viděl, bylo, jak se modré dveře syčivě zavřely a vlak se rozjel směrem k Landskroně nebo Lundu.

Snažil se myslet na to, že vypadala šťastně. Stejně bezstarostně, jako když byla malá. Ale jediné, co cítil, bylo vlastní neštěstí.

Kurt Wallander. Nebohý policista se svým smutným rodinným životem.

A teď jde ještě ke všemu pozdě. Třeba se Mona naštvala a odešla? Ona byla vždycky přesná a nesnášela čekání.

Zejména když měla čekat na něho.

Rozběhl se po peróně. Ohnivě rudá lokomotiva mu jiskřila po boku jako rozzuřená šelma.

Pospíchal tolik, že zakopl na schodech do restaurace. Nakrátko ostříhaný strážný si ho odmítavě změřil.

„Kam se valej?“ zeptal se strážný.

Kurta Wallandera ta otázka naprosto vyvedla z míry. Její obsah mu okamžitě došel.

Strážný si myslel, že je opilý. Odmítne ho pustit dovnitř.

„Jdu s manželkou na večeři,“ řekl.

„Na to zapomeň,“ opáčil strážný. „Jdi si radši lehnout.“

„Jsem policista,“ zařval Kurt Wallander. „A nejsem opilý, jestli si to myslíš. A teď mě pusť dovnitř, než se rozčílím.“

„Polib mi prdel,“ řekl strážný. „A koukej padat domů, než zavolám poldy.“

Chvilku uvažoval o tom, jestli strážnému nemá jednu trhnout. Ale potom měl dostatek duchapřítomnosti, aby se udržel. Vyndal z náprsní kapsy identifikační kartu.

„Jsem skutečně policista,“ řekl. „A nejsem opilý. Zakopl jsem. A navíc už tam na mě čeká manželka.“

Strážný si podezíravě prohlédl legitimaci.

Pak se náhle rozzářil.

„Poznávám tě,“ řekl. „Viděl jsem tě tuhle v televizi.“

Konečně mám z televize nějaký užitek, pomyslel si.

„Cítím s tebou,“ řekl strážný. „Naprosto.“

„Jako ohledně čeho?“

„Že si ty držky barevný máme držet dál od těla. Co si to sem pouštíme do země za svinstvo? V tom tě podporuju, vykopat je ze země. Vymlátit.“

Kurt Wallander poznal, že nemá smysl pouštět se se strážným do diskuse. Namísto toho se pokusil o úsměv.

„Teď bych se ale rád najedl,“ řekl.

Strážný mu podržel dveře.

„Chápeš přece, že opatrnost je na místě?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Kurt Wallander a vkročil do restaurace.

Odložil si kabát a rozhlédl se.

Mona seděla u okna s výhledem na kanál.

Třeba tam seděla, když přicházel, a pozorovala ho.

Zatáhl břicho, nakolik se dalo, rukou si prohrábl vlasy a vykročil k ní.

A potom bylo všechno špatně hned od začátku.

Viděl, že si všimla skvrny na klopě, a rozběsnilo ho to.

Ani nevěděl, jestli se mu to podařilo skrýt.

„Ahoj,“ pozdravil a posadil se naproti ní.

„Pozdě jako obvykle,“ odpověděla. „Ty jsi ale ztloustl!“

Ponížila ho hned na uvítanou. Ani trochu přátelství, ani trochu lásky.

„Zato ty vypadáš pořád stejně. Jsi opálená.“

„Byli jsme týden na Madeiře.“

Madeira. Nejdřív Paříž, potom Madeira. Svatební cesta. Hotel až na nejzazším výběžku skal, malinká rybí hospůdka dole na břehu. A ona tam byla teď znovu. S někým jiným.

„Aha,“ řekl, „já myslel, že Madeira je náš ostrov.“

„Nebuď dětinský.“

„Myslím to vážně.“

„Tak jsi dětinský.“

„Samozřejmě že jsem dětinský. A co je na tom špatného?“

Rozhovor zadrhával. Když se k nim ke stolu přiblížila vlídná servírka, jakoby je zachránila z ledové vody.

S vínem na stole se nálada trochu vylepšila.

Kurt Wallander se díval na ženu, která bývala jeho manželkou, a připadala mu velmi krásná. Alespoň v jeho očích byla. Pokoušel se vyhnout myšlenkám, které ho žárlivostí bodaly do žaludku.

Pokusil se vytvořit dojem naprosté pohody, kterou rozhodně necítil, ale o niž usiloval.

Připili si.

„Vrať se,“ žadonil. „Začneme znovu.“

„To nejde,“ odmítla. „Musíš pochopit, že je konec. Je to pryč.“

„Zašel jsem na nádraží, než jsi přišla,“ řekl. „Viděl jsem tam naši dceru.“

„Lindu?“

„Vypadá to, že tě to překvapilo?“

„Já myslela, že je ve Stockholmu.“

„A co by tam dělala?“

„Měla se podívat na jednu lidovou univerzitu, jestli by ji tam něco nezaujalo.“

„Nespletl jsem se, byla to ona.“

„Mluvil jsi s ní?“

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Zrovna nastupovala do vlaku,“ odpověděl. „Nestihl jsem to.“

„Do kterého vlaku?“

„Do Lundu nebo Landskrony. Byla s nějakým Afričanem.“

„Tak to je dobře.“

„Jak to myslíš?“

„Připadá mi, že Herman je to nejlepší, co Lindu v poslední době potkalo.“

„Herman?“

„Herman Mboya. Z Keni.“

„Měl na sobě ale fialovou kombinézu.“

„Občas se obléká trochu svérázně.“

„Co dělá ve Švédsku?“

„Studuje medicínu. Co nevidět bude hotový doktor.“

Kurt Wallander překvapeně poslouchal. Dělá si z něj legraci?

„Doktor?“

„Ano, doktor, lékař, nebo jak chceš. Je příjemný, ohleduplný a je s ním legrace.“

„Oni spolu žijí?“

„Má v Lundu malý studenský byt.“

„Já jsem se ptal, jestli spolu bydlí.“

„Mám dojem, že se Linda konečně rozhodla.“

„Rozhodla o čem?“

„Že se k němu přestěhuje.“

„A jak teda chce studovat na lidové univerzitě ve Stockholmu?“

„To jí navrhl Herman.“

Číšnice jim dolila sklenky. Kurt Wallander si uvědomil, že mu víno stoupá do hlavy.

„Jednou mi zavolala,“ řekl. „Byla v Ystadu. Ale ani za mnou nepřišla. Až ji uvidíš, tak jí řekni, že mi chybí.“

„Dělá jen to, co sama chce.“

„Já tě jen prosím, abys jí to řekla.“

„Řeknu jí to, ale nekřič tolik.“

„Já nekřičím.“

V té chvíli jim přinesli tatarský biftek. Nějakou dobu jedli mlčky. Kurtovi Wallanderovi moc nechutnalo. Poručil ještě jednu láhev vína a přemýšlel, jak se dostane domů.

„Tobě se daří dobře, viď?“

Přikývla, rozhodně a možná i trochu vzdorovitě.

„A co ty?“

„Stojí to za bačkoru. Ale jinak to jde.“

„O čem jsi chtěl se mnou mluvit?“

Na to už zapomněl. Že si má vymyslet nějakou záminku. A teď ho to úplně zaskočilo.

Pravdu, pomyslel si ironicky. Proč nezkusit pravdu?

„Jen jsem tě chtěl vidět,“ řekl. „To ostatní jsou jen lži.“

Usmála se.

„Jsem ráda, že jsme se setkali,“ řekla.

Najednou se rozplakal.

„Strašně mi chybíš,“ zamumlal.

Natáhla k němu ruku a položila ji přes jeho. Ale neřekla nic.

A právě v tom okamžiku si Kurt Wallander uvědomil, že je po všem. S rozvodem už nepohne nic. Možná že spolu občas povečeří. Ale jinak se jejich životy nenávratně oddělily. Její mlčení nelhalo.

Začal myslet na Anettu Brolinovou. A na černošku, která ho navštěvovala ve snech.

Nebyl na samotu připravený. Teď byl donucen se s tím vyrovnat a možná si postupně vybudovat nový život, za nějž ponese odpovědnost jen on sám.

„Odpověz mi na jedinou věc,“ řekl. „Proč jsi ode mne odešla?“

„Kdybych neodešla, život by mi proplul mezi prsty,“ odpověděla. „Chtěla bych, abys pochopil, že to není tvoje vina. Cítila jsem, že musím odejít a byla jsem to já, kdo se rozhodl. Jednou pochopíš, jak to myslím.“

„Já to chci pochopit teď hned.“

Při placení chtěla účet vyrovnat sama. Ale trval na svém a nakonec na to přistoupila.

„Jak se dostaneš domů?“ zeptala se.

„Jede noční autobus,“ odpověděl. „A jak se dostaneš ty?“

„Půjdu pěšky.“

„Doprovodím tě kousek.“

Zavrtěla hlavou.

„Tady se rozloučíme,“ řekla. „Tak to bude nejlepší. Ale zavolej mi zase. Chtěla bych být s tebou ve spojení.“

Políbila ho letmo na tvář. Viděl ji kráčet energickým krokem přes most nad kanálem. Když se ztratila mezi Savoyem a turistickými informacemi, pustil se za ní. Před pár hodinami ten večer špehoval svou dceru. Teď manželku.

U obchodu se spotřební elektronikou na rohu Velkého náměstí stálo auto. Sedla si na přední sedadlo. Kurt Wallander se schoval do vchodu domu, když vůz projížděl kolem něj. V rychlosti postřehl muže za volantem.

Vykročil směrem ke svému autu. Žádný noční autobus do Ystadu nejezdil. Šel do telefonní budky a vytočil číslo k Anettě Brolinové. Když zvedla sluchátko, zavěsil.

Posadil se do svého vozu a zasunul do přehrávače kazetu s Marií Callasovou a zavřel oči.

Probudil se trhnutím a zimou. Spal skoro dvě hodiny. Ačkoliv nebyl střízlivý, rozhodl se jet domů. Vezme to okrajovými silnicemi přes Svedalu a Svaneholm. Tam se nevystavuje nebezpečí, že narazí na policejní hlídku.

Přesto narazil. Úplně zapomněl, že noční hlídky z Ystadu dohlížejí nad utečeneckými tábory. Sám ten rozkaz vydal.

Peters s Norénem objevili nejistého řidiče mezi Svaneholmem a Slimminge, když se zajeli podívat do tábora v Hageholmu, jestli je všechno v pořádku. Ačkoliv oba dva za normálních okolností Wallanderovo auto poznali, vůbec je nenapadlo, že on by mohl pozdě v noci jet právě tudy. Ostatně poznávací značka byla tak zablácená, že ji nebylo možné přečíst. Teprve když auto zastavili a zaklepali na postranní okénko a Kurt Wallander ho stáhl, poznali svého úřadujícího šéfa.

Ani jeden z nich nic neřekl. Norénova baterka osvětlovala Wallanderovy krhavé oči.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Wallander.

Norén a Peters se na sebe podívali.

„Jo,“ přisvědčil Peters. „Všechno vypadá v klidu.“

„Tak to je dobře,“ řekl Kurt Wallander a hotovil se vytáhnout okno.

V té chvíli ale Norén přikročil blíž.

„Radši si vystup,“ řekl. „Hned.“

Kurt Wallander tázavě vzhlédl k obličeji, který v ostrém světle baterky sotva rozeznal.

Potom se poddal a udělal, k čemu byl vyzván.

Vystoupil z auta.

Byla chladná noc. Cítil, jaká je mu zima.

Něco skončilo.

9. KAPITOLA

Kurt Wallander si ze všeho nejmíň připadal jako nějaký rozverný policista, když krátce po sedmé v pátek ráno vkročil do hotelu Svea v Simrishamnu. Nad Skåne se snášel skoro neprostupný déšť se sněhem a na cestě z auta do hotelu mu vlhko nasáklo do bot.

A navíc ho bolela hlava.

Požádal servírku o prášky proti bolení hlavy. Vrátila se se sklenicí vody s šumivým bílým práškem.

Při pití kávy si všiml, jak se mu třese ruka.

Říkal si, že to je strachem i úlevou.

Když mu před pár hodinami Norén na úzké silnici mezi Svaneholmem a Slimminge poručil, ať vystoupí z auta, řekl si, že je konec. Už není policistou. Tak těžké opilství za volantem znamená okamžité uvolnění z funkce. A i kdyby se někdy v budoucnu směl vrátit k aktivní službě po odpykání trestu odnětí svobody, nedokázal by se kolegům podívat do očí.

Rychle mu prolétlo hlavou, že by mohl pracovat u ochranky v nějakém podniku. Nebo u bezpečnostní služby, která nemá tak důkladnou vstupní kontrolu. Ale dvacetiletá služba u policie skončila. A on je policista.

Ani na chvilku ho nenapadlo se pokusit Peterse a Noréna uplatit. Bylo mu zřejmé, že to není možné. Mohl se snažit je oblomit. Dovolávat se kolegiality, přátelství, kamarádství, které tam vlastně ani nebylo.

Ale nemusel to dělat.

„Jeď s Petersem,“ řekl Norén. „Já ti odvezu auto domů.“

Kurt Wallander si vzpomněl na pocit úlevy, ale také na nezaměnitelný tón pohrdání v Norénově hlase.

Beze slova si sedl na zadní sedadlo vozu. Peters byl po celou cestu do Mariánské ulice v Ystadu tichý a uzavřený.

Norén přijel krátce po nich, zaparkoval auto a předal mu klíčky.

„Viděl tě někdo?“ zeptal se Norén.

„Jen vy.“

„Tos měl teda z pekla štěstí.“

Peters přikývl. V té chvíli Kurt Wallander pochopil, že ven se nic nedostane. Norén a Peters se dopustili těžkého služebního přestupku jen kvůli němu. Neměl nejmenší tušení proč.

„Dík,“ řekl.

„To se srovná,“ odpověděl Norén.

Potom odjeli.

Kurt Wallander šel nahoru do bytu a vyprázdnil zbytek skoro dopité lahve whisky. Potom na několik hodin usnul na posteli. Bez přemýšlení a beze snů. Ve čtvrt na sedm znovu usedl do auta. Před tím se na hrubo oholil.

Bylo mu samozřejmě jasné, že je pořád ještě opilý. Ale teď mu nehrozilo nebezpečí, že narazí na Peterse nebo Noréna. Ti odešli ze služby v šest.

Pokoušel se soustředit na to, co ho ten den čeká. Přijede Göran Boman a společně se vydají na lov po chybějícím článku vyšetřování dvojnásobné vraždy.

Všechny ostatní myšlenky zatlačil do pozadí. Vytáhne si je, až na to bude dost silný. Až překoná kocovinu a bude se moci na věc podívat z odstupu.

Seděl sám v hotelové jídelně. Díval se na moře, které šedě prosvítalo sněhovou břečkou. Z přístavu vyjížděl rybářský člun a Kurt Wallander se pokoušel přečíst černé číslo na zádi.

Pivo, zasnil se. Staré poctivé pivo by právě teďka bodlo.

Pokušení bylo silné. Pak si uvědomil, že by měl zaskočit do obchodu s alkoholem, aby měl večer co pít.

Cítil, že nemůže vystřízlivět moc rychle.

Jsem mizerný policajt, pomyslel si.

Pochybný policajt.

Číšnice mu dolila kávu do šálku. Představoval si, že se ubytuje v hotelu a ona za ním přijde. Za zataženými závěsy zapomene na to, že je, na všechno kolem sebe, a ponoří se do krajiny, která nemá nic společného se skutečností.

Vypil kávu a sáhl po peněžence. Ještě mu chvilka zbývala, aby si prošel vyšetřovací spisy.

Pak ho posedl náhlý neklid, šel do recepce a zavolal na policejní stanici do Ystadu. Odpověděla Ebba.

„Prožil jsi hezký večer?“ zeptala se.

„Nemohlo to být lepší,“ odpověděl. „A ještě jednou děkuju za oblek.“

„Stačí jen říct.“

„Volám z hotelu Svea v Simrishamnu. Kdyby se něco dělo. A potom to tady objedu s Bomanem od simrishamnské policie. Ale ozvu se.“

„Je tu klid. V utečeneckých táborech se nic nestalo.“

Ukončil hovor, šel na toaletu a opláchl si obličej. Pohledem se vyhýbal zrcadlu. Konečky prstů cítil bouli na čele. Bolela. Svědění na paži oproti tomu téměř pominulo.

Jen když se napřímil, cítil škubnutí ve stehně.

Když se vrátil do jídelny, objednal si snídani. Při jídle listoval papíry.

Göran Boman byl přesný na minutu. Úderem deváté vstoupil do jídelny.

„To je počasíčko,“ řekl na pozdrav.

Než si Göran Boman vypil kávu, popovídali si, co je ten den čeká.

„Zdá se, že máme štěstí,“ začal Göran Boman. „Tu ženu z Gladsaxu a další dvě v Kristianstadu můžeme navštívit bez problémů.“

Začali v Gladsaxu.

„Jmenuje se Anita Hesslerová,“ řekl Göran Boman. „Je jí padesát osm. Znovu se před lety provdala za makléře s nemovitostmi.“

„Hesslerová je dívčí jméno?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Teď se jmenuje JoHanssonová. Její muž je Klas JoHansson. Bydlí ve vilové čtvrti za vesnicí. Trochu jsme jí probrali. Vypadá to, že je v domácnosti.“

Nahlédl do papírů.

„Devátého března 1951 porodila v kristianstadské porodnici syna. Přesně ve čtyři hodiny třináct minut. Je to podle všeho její jediné dítě. Klas JoHansson má z dřívějška čtyři. A je o šest let mladší než ona.“

„Takže synovi je devětatřicet let,“ řekl Kurt Wallander.

„Pokřtila ho Stefan,“ pokračoval Göran Boman. „Bydlí v Århusu a pracuje jako soudní odhadce v Kristianstadu. Solidní poměry. Řadový domek, žena, dvě děti.“

„Páchají soudní odhadci vraždy?“ zamyslel se Kurt Wallander nahlas.

„Ne moc často,“ poznamenal Göran Boman.

Odjeli do Gladsaxu. Mokrý sníh se teď proměnil v liják. Před vjezdem do městečka odbočil Göran Boman vlevo.

Vilová čtvrť se prudce odrážela od zástavby nízkých bílých domků ve vsi. Kurta Wallandera napadlo, že by to zrovna tak dobře mohla být zámožná čtvrť na předměstí velkoměsta.

Dům stál poslední v řadě. Na cementové desce u domu byla upevněna ohromná parabolická anténa. Zahrada vypadala udržovaně. Pár minut vsedě v autě si prohlíželi červený cihlový domek. Na příjezdu do garáže stál bílý Nissan.

„Manžel bude sotva doma,“ řekl Göran Boman. „Kancelář má v Simrishamnu. Specializuje prý se na prodej domků zazobaným Němcům.“

„To se smí?“ podivil se Kurt Wallander.

Göran Boman pokrčil rameny.

„Nastrčení kupci,“ řekl. „Němci dobře platí a vlastnické právo se dá do švédských rukou. Ve Skåne žije řada lidí z nezákonného prodeje nemovitostí.“

Náhle postřehli za záclonou pohyb. Bylo to tak rychlé, že to mohlo zachytit jen cvičené oko policisty.

„Někdo je doma,“ řekl Kurt Wallander. „Nepůjdem je pozdravit?“

Žena, která jim přišla otevřít, byla nápadně přitažlivá. Na sobě měla měkkou vzdušnou sportovní soupravu a působila velmi přitažlivě. Kurta Wallandera okamžitě napadlo, že vypadá nápadně nešvédsky.

A taky myslel na to, že představování může být stejně důležité jako všechny ostatní otázky dohromady.

Jak zareaguje, až se dozví, že jsou od policie?

Postřehl však pouze, že trochu zvedla obočí. Potom se usmála a ukázala řadu bílých rovných zubů. Kurt Wallander zapochyboval, jestli má Göran Boman pravdu. Může jí být opravdu padesát osm? Kdyby to nevěděl, hádal by jí pětačtyřicet.

„To je překvapení,“ řekla. „Pojďte dál.“

Vešli do vkusně zařízeného obýváku. Na stěnách byly police plné knih. V rohu stál jeden z nejluxusnějších televizních aparátů od Banga a Olufsena. V akváriu plavaly tygrované rybky. Wallanderovi přišlo zatěžko spojit si tenhle obývací pokoj s Johannesem Lövgrenem. Nic nenasvědčovalo žádné souvislosti.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptala se žena.

Odmítli a posadili se.

„Přišli jsme vám položit několik rutinních otázek,“ řekl Wallander. „Já jsem Kurt Wallander a tohle je Göran Boman od policie z Kristianstadu.“

„To je napínavé, když přijdou policisté na návštěvu,“ řekla žena a stále se usmívala. „Tady v Gladsaxu se toho děje tak málo.“

„Přišli jsme se jen zeptat, jestli znáte muže jménem Johannes Lövgren,“ řekl Kurt Wallander.

Podívala se překvapeně.

„Johannes Lövgren? Ne. Kdo to je?“

„Jste si jistá?“

„Přirozeně jsem si jistá.“

„Byl zavražděn společně se svou ženou v jedné vesnici, která se jmenuje Lenarp, před několika dny. Možná že jste o tom četla v novinách.“

Překvapení vypadalo upřímné.

„Teď teda ničemu nerozumím,“ řekla „Vzpomínám si, že jsem něco viděla v novinách. Ale co to má co společného se mnou?“

Ne, řekl si Kurt Wallander a podíval se na Görana Bomana, který si podle všeho myslel totéž. Co má tahle žena společného s Johannesem Lövgrenem?

„V jednapadesátém jste v Kristianstadu porodila syna,“ řekl Göran Boman. „V různých dokumentech a do matriky jste uvedla otce neznámého. Není náhodou muž jménem Johannes Lövgren tenhle neznámý otec?“

Dlouho si je prohlížela, než odpověděla.

„Nechápu, proč se ptáte,“ řekla. „A ještě míň chápu, co to má společného s tím zavražděným sedlákem. Ale jestli vám to nějak pomůže, tak vám můžu prozradit, že Stefanův otec se jmenuje Rune Stierna. Byl ženatý. Věděla jsem, do čeho se pouštím, a rozhodla jsem se, že jako dík za dítě nevyzradím jeho totožnost. Zemřel před dvanácti lety. A Stefan měl s otcem dobrý vztah, když dospíval.“

„Chápu, že vám ty otázky připadají divné,“ řekl Kurt Wallander. „Ale občas musíme klást divné otázky.“

Zeptali se ještě na pár věcí a udělali si pár poznámek. A tím to celé skončilo.

„Doufám, že nám prominete, že jsme vás vyrušili,“ omluvil se Kurt Wallander, když vstával ze židle.

„Věříte mi, že mluvím pravdu?“ zeptala se náhle.

„Ano,“ přisvědčil Kurt Wallander. „Věříme, a kdybyste nemluvila, tak na to stejně přijdeme. Dřív nebo později.“

Zasmála se.

„Mluvím pravdu,“ řekla. „Neumím lhát. Ale klidně zas přijďte, jestli budete mít další divné otázky.“

Odešli z vily ven do auta.

„Tak to bychom měli,“ konstatoval Göran Boman.

„Tahle to nebyla,“ přisvědčil Kurt Wallander.

„Má cenu mluvit se synem v Århusu?“

„Ne, myslím, že to necháme být. Alespoň prozatím.“

Zajeli pro Wallanderovo auto a jeli přímo do Kristianstadu.

Na úrovni kopečků v Brösarpu přestalo pršet a pokrývka mlhy se protrhla.

Před policejní stanicí v Kristianstadu znovu vyměnili auto a pokračovali v jízdě služebním policejním vozem.

„Margareta Velanderová,“ představoval další ženu Kurt Wallander. „Devětačtyřicet, kadeřnictví na Krokarpsgatan, jmenuje se Die Welle. Tři děti, rozvedená, znovu vdaná, rozvedená. Bydlí v řadovém domku směrem na Blekinge. V prosinci padesát osm porodila syna. Jmenuje se Nils. Zřejmě dost dobrodružná povaha. Jezdí po trzích a poutích a prodává cetky z dovozu. Mimo jiné registrován jako majitel agentury pro svůdné ženské prádlo. Ke všemu se ještě usadil v Sölvesborgu. Kdo si může proboha koupit na dobírku svůdné dámské prádlo z takové díry?“

„Asi kdekdo,“ vyjádřil svůj názor Kurt Wallander.

„Jednou seděl za násilný trestný čin,“ pokračoval Göran Boman.

„Hlášení jsem neviděl. Každopádně dostal rok. To nasvědčuje tomu, že to muselo být dost tvrdé.“

„Hlášení bych rád viděl,“ řekl Kurt Wallander. „Kde se to stalo?“

„Odsoudili ho v Kalmaru. Hledají zápis rozsudku.“

„Kdy se to stalo?“

„V jednaosmdesátém.“

Kurt Wallander přemýšlel, zatímco Göran Boman projížděl městem.

„Takže syn se jí narodil, když jí ještě nebylo ani sedmnáct. A pokud si představíme jako otce Johannese Lövgrena, byl by to velký věkový rozdíl.“

„Taky jsem na to myslel. Ale to může znamenat spustu věcí.“

Kadeřnictví bylo v jednom obyčejném činžovním domě na předměstí Kristianstadu ve sklepních prostorách.

„Neměli bychom využít příležitosti a nechat se ostříhat?“ zeptal se Göran Boman. „Kde ty se stříháš?“

Kurt Wallander už měl na jazyku, že téhle věci se ujala jeho žena Mona.

„No, různě,“ odpověděl vyhýbavě.

V kadeřnictví stály tři židle. Když vstoupili, byly všechny obsazené.

Dvě ženy seděly pod sušákem, třetí se barvily vlasy.

Žena, která zákaznici masírovala hlavu, na ně překvapeně pohlédla.

„Obsluhuju jen na objednávku,“ řekla. „Dneska mám plno a zítra taky. Jestli chcete objednat manželky.“

„Jste Margareta Velanderová?“ zeptal se Göran Boman.

Ukázal svou průkazku.

„Přišli jsme si s vámi promluvit.“

Kurt Wallander viděl, že dostala strach.

„Teď odsud nemůžu odejít,“ řekla.

„Rádi počkáme,“ odpověděl Göran Boman.

„Tak tamhle vzadu v kanceláři,“ řekla Margareta Velanderová. „Nebude to trvat dlouho.“

Místnost byla maličká. Stůl s voskovaným ubrusem a pár židlí komoru zcela zaplnily. Na polici leželo několik týdeníků, šálky na kávu a špinavý kávovar. Kurt Wallander si pečlivě prohlížel černobílou fotografii, připevněnou na zdi. Byla rozostřená, vybledlá a představovala mladého muže v uniformě námořnictva. Kurt Wallander si přečetl nápis Halland na štítku čepice.

„Halland,“ řekl, „byl to křižník nebo torpédoborec?“

„Torpédoborec. Dávno ho sešrotovali.“

Margareta Velanderová vešla do místnosti. Otírala si ruce do froté ručníku.

„Teď mám pár minut,“ řekla. „Oč jde?“

„Rádi bychom věděli, jestli znáte muže jménem Johannes Lövgren,“ začal Kurt Wallander.

„Nemusíte tak formálně,“ řekla. „Dáte si kávu?“

Oba odmítli a Kurta Wallandera pobouřilo, že mu nastavila záda v okamžiku, kdy jí položil otázku.

„Johannes Lövgren,“ zopakoval. „Sedlák z malé vesničky u Ystadu. Znala jste ho?“

„Ten, co ho zavraždili?“ zeptala se a podívala se mu zpříma do očí.

„Ano,“ odpověděl. „Muž, kterého zavraždili. Přesně ten.“

„Ne,“ odpověděla a nalila si kávu do plastikového kalíšku. „Proč bych ho měla znát?“

Policisté si vyměnili rychlý pohled. Něco v jejím hlase prozrazovalo tíseň.

„V padesátém osmém jste porodila syna, pokřtěného Nils,“ pokračoval Kurt Wallander. „Uvedla jste otec neznámý.“

V okamžiku, kdy vyslovil synovo jméno, se rozplakala.

Kalíšek s kávou se převrhl a káva kapala na podlahu.

„Co udělal?“ zeptala se. „Co zas provedl?“

Počkali, až se uklidní, než pokračovali ve vyptávání.

„My jsme vám nepřišli říct, že se něco stalo,“ řekl Kurt Wallander. „Ale chtěli bychom se dozvědět, jestli se Nilsův otec mohl jmenovat Johannes Lövgren?“

„Ne.“

Odpověď nezněla moc přesvědčivě.

„V tom případě bychom rádi věděli, jak se jmenoval.“

„Proč to chcete vědět?“

„Je to důležité pro vyšetřování.“

„Řekla jsem přece, že žádného Lövgrena neznám.“

„Jak se jmenoval Nilsův otec?“

„To vám neřeknu.“

„Zůstane to mezi námi.“

S odpovědí otálela trochu moc dlouho.

„Nevím, kdo je Nilsův otec.“

„Takovou věc ženy většinou vědí.“

„V tom roce jsem jich měla několik. Prostě nevím, kdo to byl. Proto jsem taky uvedla otec neznámý.“

Zprudka se zvedla ze židle.

„Musím pracovat,“ řekla. „Jinak se ty ženský v sušáku uvaří.“

„My počkáme.“

„Ale já už nemám co říct.“

Vypadala stále vyděšeněji.

„Máme ještě pár otázek.“

Za deset minut byla zpátky. V ruce držela pár bankovek, které si zastrčila do kabelky zavěšené přes opěradlo židle. Tentokrát vypadala klidně a bojovně.

„Neznám žádného Lövgrena,“ řekla.

„A trváte na tom, že nevíte, kdo byl otcem vašeho syna, narozeného v roce 1958?“

„Ano.“

„Je vám jasné, že na tyhle otázky budete zřejmě muset odpovídat pod přísahou?“

„Já nelžu.“

„Kde bychom se mohli setkat s Nilsem?“

„Hodně cestuje.“

„Podle našich údajů je zapsán v Sölvesborgu.“

„Tak jeďte tam.“

„To taky máme v úmyslu.“

„Nemám víc co říct.“

Kurt Wallander na chviličku zaváhal. Potom ukázal na rozostřenou vybledlou fotografii, připevněnou na stěně připínáčkem.

„Je tohle Nilsův otec?“

Zapálila si cigaretu. Když vyfoukla kouř, znělo to jako prskání.

„Žádného Lövgrena neznám. Nechápu, o čem mluvíte.“

„Tak dobře,“ řekl Göran Boman a rozhovor ukončil. „Jdeme, ale zřejmě se ozveme znovu.“

„Nemám, co bych vám víc řekla. Proč mě nenecháte na pokoji?“

„Jak můžeme nechat někoho na pokoji, když se pátrá po dvojnásobném vrahovi?“ řekl Göran Boman. „Tak to prostě je.“

Když vyšli ven na ulici, svítilo slunce. Zastavili se u auta.

„Co myslíš?“ zeptal se Göran Boman.

„Nevím. Ale něco tam bude.“

„Pokusíme se najít syna, než se pustíme za tou třetí?“

„Asi jo.“

Zajeli do Sölvesborgu a obtížně našli udanou adresu. Zchátralý dřevěný dům na předměstí, zavalený vraky aut a motorovými díly. Na řetězu se zmítal a škubal vzteklý vlčák. Dům vypadal opuštěný. Göran Boman se naklonil a prohlížel si rukou načmáranou jmenovku, připevněnou na dveřích.

„Nils Velander,“ řekl. „To by souhlasilo.“

Několikrát zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Obešli dům kolem dokola.

„To je teda díra,“ řekl Göran Boman.

Když se vrátili k výchozímu bodu, vzal Kurt Wallander za kliku.

Dům nebyl zamčený.

Kurt Wallander se tázavě podíval na Görana Bomana a ten pokrčil rameny.

„Když je otevřeno, tak je otevřeno,“ konstatoval. „Jdem.“

Vkročili do zatuchlé chodby a zaposlouchali se. Bylo naprosté ticho, až je oba vyděsila kočka, která s šustotem vyrazila z jednoho temného kouta a ztratila se po schodišti do horního patra. Místnost vlevo vypadala jako kancelář. Stály tam dvě otlučené skříně na dokumenty a přeplněný stůl s telefonem a záznamníkem. Wallander nadzvedl víko jedné krabice na stole. Ležela tam sada prádla z černé kůže s jmenovkou.

„Fredrik Åberg z Dragounské ulice v Alingsåsu si objednal tohle,“ řekl Wallander a zašklebil se. „Zřejmě diskrétní zásilková služba.“

Pokračovali do vedlejší místnosti, která Nilsu Velanderovi sloužila jako sklad sexy prádélka. Kromě toho tam byly i biče a psí obojky.

Zboží leželo ve skladišti poházené bez jakéhokoliv řádu.

Další místnost byla kuchyň se špinavými talíři na mycím stole. Na podlaze se válelo napůl ohlodané kuře. Páchlo to kočičinou.

Kurt Wallander otevřel dveře do spíže.

Našel přístroj na pálení kořalky a dva objemné demižony.

Göran Boman se zasmál a zavrtěl hlavou.

Zašli do patra. Nakoukli do ložnice se špinavým povlečením na posteli a hromadami šatstva. Závěsy byly zatažené. Napočítali sedm koček, které se před nimi rozutíkaly.

„Díra špinavá,“ opakoval znovu Göran Boman. „Jak může někdo takhle žít?“

Vypadalo to, že dům kdosi opustil ve spěchu.

„Radši snad abychom šli,“ řekl Kurt Wallander. „Opatříme si povolení k prohlídce, než se do toho vážně pustíme.“

Sešli zpátky po schodech do přízemí. Göran Boman vstoupil do kanceláře a pustil záznamník.

Nils Velander, pokud to byl on, oznamoval že v Raff-Sets právě nikdo není, ale je možné zanechat vzkaz na záznamníku.

Vlčák cloumal řetězem, když vyšli ven na dvůr.

Vlevo v průčelí objevil Kurt Wallander dvířka do sklepa, téměř zavalená troskami stařičkého mandlu.

Otevřel neuzamčené dveře a vkročil do tmy. Rukou se dopátral spínače. V rohu stál starý naftový kotel. Zbytek místnosti naplňovaly prázdné ptačí klece. Zavolal Görana Bomana, aby sešel dolů.

„Kožené spoďáry a prázdné ptačí klece,“ řekl Kurt Wallander. „Čím se ten chlap vlastně živí?“

„To bychom měli každopádně zjistit,“ odpověděl Göran Boman.

Právě když byli na odchodu, objevil Kurt Wallander za kotlem ocelový trezor. Otočil klikou a jako všechno v tom domě, ani trezor nebyl zamčený. Strčil do něj ruku a nahmatal igelitový pytlík. Vytáhl jej a otevřel.

„Podívej,“ zavolal na Görana Bomana.

V pytlíku byl svazek tisícikorunových bankovek.

Kurt Wallander jich napočítal dvacet tři.

„Mám dojem, že si s tím hochem budeme muset popovídat,“ řekl Göran Boman.

Zasunul bankovky zpátky a oba odešli. Vlčák štěkal.

„Musíme si promluvit s kolegy tady v Sölvesborgu,“ řekl Göran Boman. „Ať nám toho kluka najdou.“

Na Sölvesborgské policejní stanici narazili na policistu, který Nilse Velandera znal.

„Ten má na svědomí určitě spoustu nezákonných obchodů,“ řekl jim. „Ale jediné, co na něj máme, je podezření z ilegálního dovozu exotických ptáků. A pálení kořalky.“

„Kdysi byl odsouzen za těžké ublížení na těle,“ řekl Göran Boman.

„Obyčejně se nepere,“ odpověděl policista. „Ale pokusím se ho pro vás najít. Vy si vážně myslíte, že začal vraždit?“

„To nevíme,“ odpověděl Kurt Wallander. „Ale chceme ho vidět.“

Vrátili se do Kristianstadu. Začalo znovu pršet. Policista ze Sölvesborgu na ně udělal dobrý dojem. Počítali s tím, že jim Nilse Velandera najde.

Kurt Wallander měl přesto pochybnosti.

„Nic nevíme,“ řekl. „Tisícovky v pytlíku ještě nic nedokazují.“

„Ale něco v tom je,“ opáčil Göran Boman.

Kurt Wallander souhlasil. S kadeřnicí a jejím synem není něco v pořádku.

Zastavili se na oběd v jednom motelu při nájezdu do Kristianstadu.

Kurt Wallander cítil potřebu zavolat na policii do Ystadu.

Telefon byl rozbitý, když se o to pokusil.

Zpátky do Kristianstadu dorazili v půl druhé. Göran Boman se potřeboval zastavit v kanceláři, než se pustí za třetí ženou.

Dívka v přijímací kanceláři je zastavila.

„Volali z Ystadu,“ oznámila jim. „Kurt Wallander se má hned ohlásit.“

„Zavolej si ode mne z kanceláře.“

Naplněn zlými předtuchami vytočil Kurt Wallander číslo. Göran Boman zatím odběhl pro kávu.

Ebba ho beze slova přepojila k Rydbergovi.

„Radši hned přijeď,“ řekl Rydberg. „Nějaký šílenec zastřelil somálského utečence v táboře v Hageholmu.“

„Co tím, proboha, myslíš?“

„Přesně to, co říkám. Somálec šel na procházku. Někdo ho zastřelil z brokovnice. Sháním tě celý den jako blázen. Kde to vlastně jsi?“

„Je mrtvý?“

„Ustřelilo mu to hlavu.“

Kurtovi Wallanderovi se udělalo nevolno.

„Už jedu,“ řekl.

Položil sluchátko v okamžiku, kdy vstupoval Göran Boman a snažil se nerozlít kávu ve dvou kalíšcích. Kurt Wallander mu v krátkosti převyprávěl, co se stalo.

„Nechám tě odvézt s houkačkou,“ řekl Göran Boman. „Auto ti potom doveze některý z mých kluků.“

Všechno probíhalo rychle.

Po několika minutách už Kurt Wallander seděl v autě se spuštěnou sirénou a ujížděl směrem na Ystad. Tam na něj na stanici čekal Rydberg a společně vyjeli okamžitě do Hageholmu.

„Máme nějakou stopu?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nic. Ale do redakce Jihoskånského deníku přišel telefonát pár minut po vraždě. Mužský hlas oznámil, že to je msta za vraždu Johannese Lövgrena. Až se ozvou příště, bude to prý žena za Marii Lövgrenovou.“

„To je šílenství,“ řekl Kurt Wallander. „My už přece cizince nepodezříváme.“

„Někdo si zřejmě myslí pravý opak. Že nějaké cizince chráníme.“

„Vždyť jsem to dementoval.“

„Ten, kdo to provedl, ti na nějaké dementi kašle. Vidí bezvadnou příležitost vzít pušku a střílet po běžencích.“

„To je šílenství.“

„Samozřejmě že je to šílenství. Ale je to tak.“

„Nahráli v redakci ten telefonát?“

„Jistě.“

„To bych si rád poslechl. Jestli je to stejný člověk, co volal mně.“

Auto uhánělo skånskou krajinou.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Musíme dopadnout vrahy z Lenarpu,“ odpověděl Rydberg. „A to pěkně rychle.“

V Hageholmu vládl zmatek. Vyděšení a plačící uprchlíci se shromáždili v jídelně, novináři dělali rozhovory, telefony vyzváněly. Wallander vystoupil z auta na rozmočené jílovité cestě pár stovek metrů od obytných domů tábora. Začalo foukat a Kurt Wallander si zvedl límec bundy. Oblast kolem cesty byla ohraničená a uzavřená. Mrtvý ležel na břiše s hlavou v jílu.

Kurt Wallander opatrně nadzvedl prostěradlo položené přes mrtvé tělo.

Rydberg nepřeháněl. Z hlavy nezbylo skoro nic.

„Střela zblízka,“ konstatoval Hansson, který stál opodál. „Vrah se musel vynořit odněkud z houští a vystřelit obě rány na pár metrů.“

„Obě?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Náčelnice tábora tvrdí, že slyšela dvě rány, krátce po sobě.“

Kurt Wallander se rozhlédl kolem sebe.

„Co stopy od auta?“ zeptal se. „Kam vede tahle cesta?“

„Po dvou kilometrech se dostaneš na E14.“

„Nikdo nic neviděl?“

„Je těžké vyslýchat běžence, kteří mluví patnácti různými jazyky. Ale děláme na tom.“

„Ví se, kdo je ten mrtvý?“

„Měl ženu a devět dětí.“

Kurt Wallander se na Hanssona nevěřícně podíval.

„Devět dětí?“

„Dovedeš si představit ty nadpisy zítra v novinách? Nevinný běženec zavražděn na procházce. Devět sirotků.“

Z jednoho z policejních aut přibíhal Svedberg.

„Máš na telefonu šéfa,“ volal.

Kurt Wallander se zatvářil překvapeně.

„Vždyť má přijet ze Španělska až zítra?“

„Toho nemyslím. Policejního prezidenta.“

Kurt Wallander se posadil do auta a zvedl sluchátko. Policejní ředitel mluvil s napětím v hlase a Kurta Wallandera okamžitě rozčílil obsah jeho slov.

„Tohle nevypadá dobře,“ řekl policejní prezident. „Rasovým vraždám se chceme v téhle zemi pokud možno vyhnout.“

„To je jasné,“ řekl Kurt Wallander.

„Tohle pátrání má absolutní prioritu.“

„Jistě, ale my máme na krku taky dvojnásobnou vraždu v Lenarpu.“

„Už máte nějaké výsledky?“

„Myslím že jo. Tyhle věci chtějí čas.“

„Chci od vás osobní hlášení. Večer budu v televizi v debatním programu a potřebuju všechny informace, které můžu dostat.“

„Zařídím to.“

Tím rozhovor skončil.

Kurt Wallander zůstal sedět v autě.

Toho se ujme Näslund, rozhodl. Ten ať nakrmí Stockholm papíry.

Měl nepříjemný pocit. Kocovina polevila a on si znovu vybavil, co se stalo předchozí noci. Připomněl mu to ostatně i pohled na Peterse, který právě vystupoval z dalšího policejního auta.

Potom myslel na Monu a na muže, který pro ni přijel.

A na rozesmátou Lindu. A černocha po jejím boku.

Na otce, jak maluje svůj věčný obraz.

A taky na sebe.

Je čas žití a je čas umírání.

Potom se přinutil vystoupil z auta a pustit se do vyšetřování zločinu.

Teď se nic nesmí stát, uvažoval.

Jinak si s tím neporadíme.

Bylo čtvrt na čtyři. A zase začalo pršet.

10. KAPITOLA

Kurt Wallander stál v lijáku a byla mu zima. Šlo na pátou hodinu a policie kolem místa vraždy upevnila reflektory. Viděl dva muže od záchranné služby, jak se brodí blátem s nosítky, na nichž odnášeli mrtvého Somálce. Při pohledu na rozbahněný jíl uvažoval, jestli dokonce i tak schopný policista jako Rydberg dokáže zajistit nějakou stopu.

Přesto v té chvíli cítil ulehčení. Ještě před deseti minutami byli policisté v obležení hysterické manželky a devíti naříkajících dětí. Žena se vrhla do bláta a plakala tak srdcervoucně, že to policisté nevydrželi a odstoupili stranou. Ke svému překvapení Kurt Wallander zjistil, že jediný, kdo si poradil s truchlící ženou a zoufalými dětmi, byl Martinsson. Nejmladší ve sboru, který doposud ve své policejní kariéře nemusel ani jednou předat zprávu o smrti někomu z příbuzných. Objímal ženu, klekl si do bláta a nějakým způsobem navzdory jazykovým bariérám si s ní rozuměl. Kněz, kterého ve spěchu přivolali, pochopitelně nesvedl nic. Nakonec se Martinssonovi podařilo s sebou odvést ženu i děti zpátky do hlavní budovy, kde už byl připraven lékař, aby se jich ujal.

Rydberg se brodil bahnem. Nohavice měl zastříkané až po stehna.

„Mizerná břečka,“ zanadával. „Hansson a Svedberg udělali kus pořádný práce. Podařilo se jim najít dva běžence, kteří prý něco viděli, a tlumočníka.“

„Co?“

„Jak já to mám vědět? Nemluvím ani arabsky, ani svahilsky. Jedou do Ystadu. Úřad pro přistěhovalce slíbil dodat tlumočníky. Myslel jsem, že bude nejlepší, aby ses výslechů ujal sám.“

Kurt Wallander přikývl.

„Máme se čeho chytnout?“ zeptal se.

Rydberg vyndal špinavý poznámkový blok.

„Byl zavražděn přesně v jednu hodinu,“ řekl. „Náčelnice poslouchala rádio, zprávy agentury TT, když to třesklo. Padly dvě rány. Ale to už víš. Byl mrtev, než dopadl k zemi. Vypadá to na obyčejné broky. Myslím že Gyttorp. Odhadoval bych to na Nitrox třicet šest. A to je tak všechno.“

„To není moc.“

„Skoro nic. Snad s něčím přijdou svědci.“

„Pro všechny platí práce přesčas, to už jsem oznámil,“ řekl Kurt Wallander. „Budem muset pracovat ve dne v noci, když to bude zapotřebí.“

První ze svědků, když se vrátili na policejní stanici, ho přiváděl k zoufalství. Tlumočník, který prý ovládal svahilštinu, nerozuměl dialektu, jímž svědek mluvil. Byl to mladík z Malawi. Kurtovi Wallanderovi trvalo téměř půl hodiny, než pochopil, že tlumočník vůbec nepřekládá, co mu svědek říká. Potom zabralo dalších dvacet minut, než se ukázalo, že Malawiec z nějakého zvláštního důvodu ovládá luvale, jazyk, jímž se mluví v jistých částech Zaire a Zambie. A tady měli štěstí. Jeden zástupce Úřadu pro přistěhovalce znal starou misionářku, která mluvila plynně luvale. Bylo jí téměř devadesát a žila v pečovatelském domě v Trelleborgu. Zavolal kolegům ve městě a vymámil z nich slib, že misionářku přivezou policejním vozem do Ystadu. Kurt Wallander předjímal, že devadesátiletá misionářka asi nebude v nejlepší formě. Ale to se spletl. Náhle na prahu jeho kanceláře stanula malá bělovlasá dáma s bystrýma očima a než se vzpamatoval, zapředla s mladíkem intenzivní hovor.

Bohužel se ukázalo, že Malawiec nic neviděl.

„Zeptejte se ho, proč se tedy přihlásil jako svědek,“ ozval se Kurt Wallander unaveně.

Misionářka a mladík se pohroužili do zdlouhavého hovoru.

„Připadalo mu to vzrušující, nic víc,“ řekla na konec misionářka. „A to je pochopitelné.“

„Jakto?“ opáčil Kurt Wallander.

„Taky jste býval mladý, ne?“ řekla stařena.

Malawijce poslali zpátky do Hageholmu a misionářka se vrátila do Trelleborgu.

Druhý svědek ale měl co říct. Byl to íránský tlumočník, který mluvil dobře švédsky. Podobně jako mrtvý Somálec byl na procházce kolem hageholmského tábora, když padly výstřely.

Kurt Wallander vytáhl výsek mapy generálního štábu, na níž bylo okolí Hageholmu. Křížkem vyznačil místo vraždy a tlumočník okamžitě ukázal, kde byl ve chvíli, kdy zaslechl výstřely. Kurt Wallander odhadl vzdálenost na zhruba tři sta metrů.

„Po výstřelech jsem slyšel auto,“ řekl tlumočník.

„Ale neviděl jste ho?“

„Ne, byl jsem lese. Na silnici nebylo vidět.“

Tlumočník znovu ukázal místo na mapě. Jižně.

A potom Kurta Wallandera naprosto ohromil.

„Byl to Citroën,“ řekl.

„Citroën?“

„Ten, jak mu ve Švédsku říkáte žába.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vyrostl jsem v Teheránu. Jako děti jsme se naučili rozeznávat různé značky aut podle zvuku motoru. Citroën se pozná snadno. Zvlášť žába.“

Kurtovi Wallanderovi se ani nechtělo věřit tomu, co slyšel. Pak se rychle rozhodl.

„Pojďte na dvůr,“ řekl. „Až vyjdete ven, otočte se zády a zavřete oči.“

Venku na dešti nastartoval svého Peugeota a objel parkoviště. Celou dobu nespouštěl tlumočníka z očí.

„Tak?“ zeptal se potom. „Co to bylo za auto?“

„Peugeot,“ odpověděl tlumočník bez zaváhání.

„Dobře,“ řekl Kurt Wallander. „Zatraceně dobře.“

Poslal svědka domů a dal příkaz k pátrání po Citroënu, který se pohyboval mezi Hageholmem a dálnicí E4 směrem na západ. Tisková agentura TT dostala rovněž zprávu, že bylo vyhlášeno pátrání po Citroënu, který může mít souvislost s vraždou.

Třetím svědkem byla mladá Rumunka. Seděla u Kurta Wallandera v kanceláři a při výslechu kojila dítě. Tlumočník mluvil špatně švédsky, ale Kurt Wallander měl přesto dojem, že si udělal správný úsudek o tom, co žena viděla.

Šla stejnou cestou jako zavražděný Somálec a potkala ho na zpáteční cestě k táboru.

„Jak dlouhá doba to byla?“ zeptal se Kurt Wallander. „Jak dlouhá doba uběhla mezi tím, kdy jste ho potkala a kdy jste zaslechla výstřely?“

„Asi tak tři minuty.“

„Viděla jste ještě někoho jiného?“

Žena přikývla a Kurt Wallander se s napětím předklonil nad stolem.

„Kde?“ zeptal se. „Ukažte to na mapě.“

Tlumočník držel miminko, zatímco hledala na mapě.

„Tady,“ ukázala a přitiskla tužku k mapě.

Kurt Wallander viděl, že to je jen malý kousek od místa vraždy. „Řekněte mi všechno,“ vyzval ji. „Rozmyslete si to. Nepospíchejte.“

Tlumočník jí to přeložil a žena se zamyslela.

„Muž v modré kombinéze,“ řekla. „Stál na poli.“

„Jak vypadal?“

„Málo vlasů.“

„Jak byl vysoký?“

„Normálně.“

„Jsem normálně vysoký?“

Kurt Wallander se postavil na podlahu.

„Byl vyšší.“

„Jak starý?“

„Nebyl mladý. Ani starý. Tak čtyřicet pět.“

„Viděl vás?“

„Myslím že ne.“

„Co dělal na poli?“

„Jedl.“

„Jedl?“

„Okusoval jablko.“

Kurt Wallander se zamyslel.

„Muž v modré kombinéze stojí na poli u silnice a jí jablko. Pochopil jsem to správně?“

„Ano.“

„Byl sám?“

„Nikoho jiného jsem neviděla. Ale myslím, že nebyl sám.“

„Proč si to myslíte?“

„Vypadalo to, že na někoho čeká.“

„Měl tenhle muž zbraň?“

Žena se znovu zamyslela.

„Možná že mu u nohou ležel hnědý balík,“ řekla. „Ale možná že to byla jen hlína.“

„Co se stalo potom, když jste muže zahlédla?“

„Běžela jsem domů, co mi síly stačily.“

„A proč jste běžela?“

„Není dobré potkat v lese cizího chlapa.“

Kurt Wallander přikývl.

„Viděla jste nějaké auto?“

„Ne, žádné auto.“

„Mohla byste toho muže trochu víc popsat?“

Přemýšlela dlouho, než odpověděla. Dítě usnulo tlumočníkovi v náručí.

„Vypadal, že má sílu,“ řekla. „Myslím, že měl velké ruce.“

„Jakou barvu vlasů měl? Toho, co mu na hlavě zůstalo?“

„Švédskou.“

„Světlé vlasy?“

„Ano, a plešatý byl asi takhle.“

Opsala ve vzduchu půlměsíc.

Potom ji zavezli zpátky do tábora. Wallander si došel pro šálek kávy. Svedberg se zeptal, jestli by si nedal pizzu. Přikývl.

Večer ve tři čtvrti na devět se policisté shromáždili v jídelně k poradě. Kurtovi Wallanderovi stále ještě připadalo, že všichni kromě Näslunda vypadají obdivuhodně svěží. Näslund byl nastydlý a měl horečku, ale tvrdohlavě odmítal jet domů.

Zatímco se dělili o pizzu a obložené chleby, pokusil se Kurt Wallander o shrnutí poznatků. Na jedné z krátkých stěn nastavil plátno a promítl na něm mapu místa vraždy. Místo označil křížkem a načrtl místo i pohyb obou svědků.

„Takže nejsme úplně bez záchytných bodů,“ začal svou přednášku. „Máme dobu vraždy a dva věrohodné svědky. Několik minut před tím, než padly výstřely, viděla svědkyně muže v modré kombinéze, jak stojí na poli hned u silnice. Přesně to souhlasí s dobou, jakou mrtvý potřeboval, aby ušel k tomuto bodu. Potom víme, že vrah zmizel v Citroënu směrem na jihozápad.“

Přednášku přerušil Rydbergův příchod do jídelny.

Shromáždění policisté propukli v smích. Rydberg měl hlínu až na bradě. Odkopl zablácené a promočené boty a vzal si nabízený krajíc chleba.

„Přišel jsi akorát včas,“ přivítal ho Kurt Wallander. „Cos našel?“

„Prolézal jsem to pole dvě hodiny,“ odpověděl Rydberg. „Ta Rumunka označila místo, kde muž stál, skoro přesně. Jsou tam stopy bot. Gumáků. A to ona tvrdila, že muž měl. Obyčejné zelené gumáky. A našel jsem ohryzek.“

Rydberg vytáhl z kapsy plastikový sáček.

„Při troše štěstí tam budou otisky.“

„Copak se z ohryzku dají stáhnout otisky prstů?“ podivil se Kurt Wallander.

„To se dá sejmout z čehokoliv,“ odpověděl Rydberg. „Může tam být kousek vlasu, slina, odřená kůže.“

Opatrně, jako kdyby to byla porcelánová soška, postavil sáček s ohryzkem na stůl.

„Pak jsem sledoval stopy,“ pokračoval. „A jestli vrah je opravdu tenhle Ohryzkář, tak si myslím, že to proběhlo následovně.“

Rydberg vytáhl z poznámkového bloku tužku a postavil se k projekci mapky.

„Viděl Somálce přicházet po cestě. Odhodil ohryzek a šel po cestě přímo před ním. Měl jsem dojem, že na gumácích vynesl na silnici trochu jílu. A potom vystřelil dvě rány asi ze čtyřmetrové vzdálenosti. Pak se otočil a utíkal podél cesty asi padesát metrů z místa činu. Tam silnice zahýbá a vytváří se tam taková kapsa, kde se auto může otočit. A tam taky byly otisky kol. Kromě toho jsem našel i dva nedopalky.“

Vytáhl z kapsy další igelitový sáček.

„Potom muž skočil do auta a odjel na jih. Tak to podle mě probíhalo. A mám taky v úmyslu předložit k proplacení účet za čistírnu,“ dodal.

„To ti potvrdím,“ přisvědčil Kurt Wallander. „Ale teď si promyslíme, co dál.“

Rydberg zvedl ruku, jako kdyby seděl ve školní lavici.

„Mám pár nápadů,“ řekl. „Za prvé jsem si jistý, že byli dva. Jeden čekal v autě, druhý střílel.“

„Co tě k tomu vede?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Lidi, co koušou jablko ve vypjaté situaci, určitě nebudou kuřáci. Myslím, že jeden stál u auta. Kuřák. Vrah jedl jablko.“

„To zní přijatelně.“

„Navíc mám pocit, že to bylo pečlivě naplánované. Nedá moc práce zjistit, kdo z běženců má ve zvyku se touhle cestou procházet. Většinou asi chodí ve skupině. Ale občas jde někdo sám. A když se převlékne za sedláka, tak to nikomu nepřipadá podezřelé. Navíc bylo to místo perfektně vybrané, protože auto mohlo stát poblíž, aniž si ho někdo všiml. Takže já si myslím, že tohle zvěrstvo byla prachsprostá chladnokrevná poprava. Jediné, co vrazi nemohli dopředu vědět, byla osoba, která se vydá sama na procházku. A to jim taky bylo úplně fuk.“

V jídelně nastalo ticho. Rydbergův rozbor byl natolik jasný, že se nedalo nic namítat. Bezohlednost činu teď také vyvstala s naprostou zřejmostí.

Nakonec ticho prolomil Svedberg.

„Z Jihošvédských novin přiběhl poslíček s kazetou.“

Kdosi přinesl magnetofon.

Kurt Wallander hlas okamžitě poznal. Byl to týž muž, který mu už dvakrát volal a vyhrožoval.

„Pošleme tu nahrávku do Stockholmu,“ rozhodl Kurt Wallander. „Třeba tam na něco přijdou.“

„Taky bychom měli dát rozebrat ten ohryzek, o jaký druh jablka jde,“ řekl Rydberg. „S trochou štěstí bychom mohli najít obchod, kde jablko koupil.“

Potom se rozpovídali o motivu.

„Rasová nenávist,“ řekl Kurt Wallander. „To může znamenat kdeco. Budeme se asi muset povrtat v těchle různých novošvédských hnutích. Zřejmě jsme se dostali do nové a dost vážné fáze. Teď už to nejsou jen hesla načmáraná na zdech. Teď se házejí zápalné bomby a vraždí se. Ale nemyslím si, že tohle udělali stejní lidé jako ti, co podpálili tábor v Ystadu. Pořád mně připadá, že tamto byla klukovská rošťárna, nebo se takhle rozvášnilo pár opilců, co jim vaděj utečenci. Tahle vražda je něco jiného. Buďto pracují na vlastní pěst, nebo jsou zapojeni do nějakého hnutí. A tam to budeme muset protřást důkladně. Tady musíme apelovat na lidi, aby nám dali nějaký tip. Mám v úmyslu se obrátit na Stockholm, ať tahle nová hnutí řádně zmapují. Tahle vražda je celonárodní záležitost. To taky znamená, že dostaneme tolik posil, kolik budeme potřebovat. A kromě toho někdo musel vidět ten Citroën.“

„Majitelé Citroënů mají svůj vlastní klub,“ řekl Näslund chraptivě. „Můžeme sjet jejich evidenci s evidencí aut. Členové klubu stoprocentně vědí o každém Citroënu v téhle zemi.“

Byly rozděleny úkoly. Porada skončila skoro v půl jedenácté. Nikdo neměl v úmyslu jít domů.

Kurt Wallander svolal k improvizované tiskové konferenci ve vstupní hale policejní stanice. Znovu vyzval každého, kdo na E 14 viděl Citroën, aby se ozval. A kromě toho poskytl předběžný popis vraha.

Když skončil, zasypali ho novináři dotazy.

„Teď ne,“ odmítl odpovídat. „Řekl jsem vám všechno, co víme.“

Když se vracel k sobě do kanceláře, zeptal se ho Hansson, jestli nechce vidět záznam debatního pořadu v televizi, kde vystupoval policejní prezident.

„Radši ne,“ odpověděl. „Rozhodně ne teď.“

Uklidil si stůl. Lísteček se vzkazem, že má volat své sestře, přilepil na telefonní sluchátko. Potom zavolal Göranovi Bomanovi domů. Vzal to on.

„Jak to jde?“ zeptal se Boman.

„Máme řadu stop,“ odpověděl Kurt Wallander. „Musíme na tom dělat.“

„Já mám jinak pro tebe dobré zprávy.“

„To jsem taky doufal.“

„Kolegové v Sölvesborgu našli Nilse Velandera. Má v jedné loděnici loď a občas tam zajede ji opravovat. Protokol z výslechu dostaneš zítra, ale to nejdůležitější už máme. Peníze v sáčku prý si vydělal na tom spodním prádle. Souhlasil s výměnou peněz za jiné kvůli otiskům.“

„Spolková banka tady v Ystadu,“ řekl Kurt Wallander. „Musíme zjistit, jestli se dají najít čísla bankovek.“

„Peníze přijdou zítra. Ale upřímně řečeno si nemyslím, že to je on.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Neříkal jsi něco o dobrých zprávách?“

„Jasně. Teď se dostávám k té třetí ženě. Neměl jsi přece nic proti tomu, abych ji navštívil sám?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jak si vzpomínáš, jmenuje se Ellen Magnussonová. Je jí šedesát a pracuje v jedné lékárně tady v Kristianstadu. Vlastně už jsem na ni jednou v minulosti narazil. Před několika lety zabila při dopravní nehodě dělníka na silnici. Poblíž letiště v Everödu. Tvrdila, že ji oslnilo slunce. Určitě to byla pravda. V pětapadesátém porodila syna a uvedla otec neznámý. Syn se jmenuje Erik a bydlí v Malmö. Úředník na krajském zastupitelství. Zajel jsem k ní domů. Vypadala ustrašeně a nervózně, jako kdyby na policejní návštěvu čekala. Popřela, že otcem dítěte je Johannes Lövgren. Ale mám pocit, že určitě lže. Takže jestli dáš na můj úsudek, soustředil bych se na ni. Ale samozřejmě nezapomenu na toho obchodníka s ptáky a jeho matku.“

„V nejbližších čtyřiadvaceti hodinách nestačím udělat nic víc než to nejnutnější,“ řekl Kurt Wallander. „Budu ti vděčný za jakoukoliv pomoc.“

„Papíry ti pošlu,“ řekl Göran Boman. „A bankovky. Předpokládám, že musíš potvrdit příjem.“

„Až bude po všem, skáknem si na whisku,“ řekl Kurt Wallander.

„V březnu bude konference na zámku Snogeholm o nových cestách drog přes východní Evropu,“ řekl Göran Boman. „To by šlo, ne?“

„To zní lákavě,“ odpověděl Kurt Wallander.

Ukončili rozhovor a Kurt Wallander šel za Martinssonem zeptat se, jestli nepřišly nějaké zprávy v pátrání o Citroënu.

Martinsson zavrtěl hlavou. Zatím nic.

Kurt Wallander se vrátil k sobě do kanceláře a dal si nohy na stůl. Nechal myšlenky zvolna kolovat hlavou. Nejdřív si metodicky probral vraždu před utečeneckým táborem. Nezapomněl na něco? Není nějaká mezera v Rydbergově podání průběhu událostí, nebo vůbec něco, do čeho by se měli okamžitě pustit?

Ocenil, že vyšetřování probíhá tak efektivně, jak si člověk mohl přát. Teď jen museli vyčkat na různé technické rozbory a doufat, že najdou to auto.

Změnil polohu na židli, povolil si uzel na kravatě a zapřemýšlel se o tom, co zmínil Göran Boman. Naprosto důvěřoval jeho úsudku.

Jestli nabyl dojmu, že ta žena lže, tak je to určitě pravda.

Ale proč bere Nilse Velandera tak na lehkou váhu?

Sundal nohy z psacího stolu a přisunul si prázdný arch papíru. A poznamenal si, co musí stihnout v nejbližších dnech. Také se rozhodl, že se pokusí přimět Spolkovou banku, aby mu otevřela dveře hned nazítří, třebaže byla sobota.

Když byl se seznamem hotov, vstal a protáhl si záda. Bylo krátce po půlnoci. Venku na chodbě slyšel povídat si Hanssona s Martinssonem. Ale nepostřehl, o čem spolu mluví.

Venku před oknem se ve větru kývala pouliční lampa. Připadal si špinavý a zpocený a uvažoval o tom, že se osprchuje dole v šatně policejní stanice. Otevřel okno a nadechl se studeného vzduchu. Přestalo pršet.

Cítil, jak je neklidný. Jak zabrání, aby vrah nezaútočil ještě jednou?

Další obětí měla být žena jako msta za smrt Marie Lövgrenové.

Posadil se k psacímu stolu a přitáhl si složku papírů s přehledem utečeneckých táborů ve Skåne.

Vrah se sotva bude vracet do Hageholmu. Ale kromě toho existovalo nespočet dalších možností. A pokud si vrah vybere oběť stejně náhodně jako v Hageholmu, nemají se v podstatě čeho chytit.

Ostatně nebylo možné vyžadovat, aby se běženci zdržovali jen uvnitř budov.

Odsunul složku a zastrčil si papír do stroje.

Bylo skoro půl jedné. Řekl si, že už klidně může napsat pro Björka hlášení.

V té chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Svedberg.

„Nějaké novinky?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Svým způsobem,“ přisvědčil Svedberg a zatvářil se nešťastně.

„Co se stalo?“

„Nevím, jak to mám vysvětlit. Ale zrovna mi přepojili jednoho sedláka z Löderupu.“

„Viděl Citroëna?“

„Neviděl. Ale tvrdí, že tvůj táta chodí po poli v pyžamu. A vláčí s sebou kufr.“

Kurt Wallander zůstal doslova zpražený.

„Co to povídáš?“

„Ten člověk, co volal, vypadal normálně. Chtěl vlastně mluvit s tebou. Ale špatně to přepojili a ten hovor skončil u mě. Asi bys měl rozhodnout, co bude nejlepší udělat.“

Kurt Wallander sedět bez pohnutí s prázdným pohledem.

Potom vstal.

„Na jakém poli?“ zeptal se.

„Na mě to dělalo dojem, že tvůj otec jde dolů k hlavní silnici.“

„Postarám se o něj sám. Vrátím se, jakmile to bude možné. Obstarej mi auto s rádiem, ať mě můžete zavolat, kdyby se něco dělo.“

„Mám jet s tebou? Nebo někdo jiný?“

Kurt Wallander zavrtěl hlavou.

„Táta je senilní,“ řekl na vysvětlenou. „Musím ho dostat do nějakého domova.“

Svedberg mu sehnal klíčky k autu vybavenému rádiem.

Právě když procházel dveřmi ven, objevil ve stínu venku kohosi stojícího. Poznal v něm novináře z jednoho večerníku.

„Nechci ho mít za zadkem,“ řekl Svedbergovi.

Svedberg přikývl.

„Počkej, až mě uvidíš couvat a pak mně přesně před jeho autem chcípne motor. Potom můžeš jet.“

Kurt Wallander nasedl do auta a čekal.

Viděl novináře běžet k vozu. Třicet vteřin vzápětí předjel Svedberg se svým autem. Vypnul motor.

Svedbergův vůz zatarasil novinářovi výjezd. Kurt Wallander odjel.

Jel rychle. Příliš rychle. Na omezení rychlosti v obci Sandskog nedbal. Ostatně byl na silnici skoro sám. Po namoklém asfaltu prchali vyděšení zajíci.

Když přijel do vsi, kde bydlel jeho otec, nemusel ho hledat. Reflektory ho zaměřily, jak se bos brouzdá v modrém pruhovaném pyžamu po poli. Na hlavě měl starý klobouk a v jedné ruce vláčel ohromný kufr. Rozzlobeně si přikryl oči rukou, když ho reflektory oslnily. Potom pokračoval v chůzi. Rázně, jako kdyby vykročil k předem určenému cíli.

Kurt Wallander vypnul motor, ale nechal reflektory svítit.

Potom vyšel ven do pole.

„Tati!“ zavolal. „Co to tady, prokristapána, vyvádíš?“

Otec neodpověděl a pokračoval v chůzi. Kurt Wallander šel za ním. Zakopl a uklouzil a zamazal se až do pasu.

„Táto!“ zavolal znovu. „Stůj! Kam jdeš?“

Žádná odpověď. Otec zrychlil chůzi. Za chvíli budou dole na hlavní. Kurt Wallander se rozběhl, dostihl ho a chytl za paži. Ale otec se vyškubl a pokračoval dál.

To Kurta Wallandera naštvalo.

„Tady je policie!“ zařval. „Jestli se nezastavíš, vystřelím varovný výstřel.“

Otec se rázem zastavil a otočil se. Kurt Wallander viděl, jak mrká do reflektorů.

„Co jsem říkal?“ vykřikl. „Chceš mě zabít!“

Hodil kufr po Kurtu Wallanderovi. Víko se otevřelo a odkrylo obsah špinavého spodního prádla, štětců a tub s barvami.

Kurt Wallander cítil, jak se ho zmocňuje nepopsatelný smutek. Táta se tedy vydal do noci s pomatenou představou, že jede do Itálie.

„Počkej, tati,“ řekl. „Chtěl jsem tě odvést na nádraží. Abys to nemusel vláčet pěšky.“

Otec se na něj pochybovačně podíval.

„Tomu nevěřím,“ řekl.

„Přece odvezu vlastního tátu na nádraží, když jede do ciziny, ne?“

Kurt Wallander sebral kufr, zavřel víko a vykročil k autu. Kufr položil do zavazadlového prostoru a zůstal stát. Otec vypadal v záři jednoho z reflektorů venku na poli jako lapená zvěř. Zvěř v posledním bodě štvanice, že už jen čeká na smrtící ránu.

Potom také vykročil k vozu. Kurt Wallander se nedokázal rozhodnout, jestli to, co vidí, je výraz důstojnosti nebo ponížení. Otevřel zadní dveře a otec nastoupil. Ležela tam deka a do té otce zachumlal.

Zarazil se, když se náhle ze tmy vynořil starý muž, oblečený do špinavých modráků.

„To já jsem vám volal,“ řekl muž. „Jak to vypadá?“

„Dobrý,“ odpověděl Wallander. „Díky za zavolání.“

„Viděl jsem ho jen čistě náhodou.“

„Chápu. Ještě jednou děkuju.“

Posadil se za volant. Když otočil hlavu, viděl, že se otec zimou třese i pod dekou.

„Zavezu tě na nádraží, tati,“ řekl mu. „Za chvilku tam jsme.“

Jel přímo do nemocnice na příjem. Měl to štěstí, že právě sloužil mladý lékař, s nímž se setkal u smrtelné postele Marie Lövgrenové. Vysvětlil mu, co se stalo.

„Necháme si ho tady přes noc na pozorování,“ řekl lékař. „Mohl v noci pořádně prochladnout. Zítra se mu sociálka pokusí najít nějaké místo.“

„Dík,“ řekl Kurt Wallander. „Chvilku u něho zůstanu.“

Otce mezitím osušili a položili na lehátko.

„Spací vagón do Itálie,“ řekl. „Konečně se tam dostanu.“

Kurt Wallander seděl na židli vedle lehátka.

„To víš že jo,“ přitakal. „Teď se dostaneš do Itálie.“

Z nemocnice odjížděl po druhé hodině. Na policejní stanici to byl kousek. Kromě Hanssona všichni odešli domů. Díval se na záznam debatního programu, v němž vystoupil i policejní prezident.

„Stalo se něco?“ zeptal se Wallander.

„Nic,“ odpověděl Hansson. „Spousta tipů, samozřejmě. Ale nic z toho nevypadalo důležitě. Dovolil jsem si lidi poslat domů, ať se pár hodin prospí.“

„To je dobře. Připadá mi zvláštní, že se ještě nikdo neozval kvůli tomu autu.“

„Právě jsem na to myslel. Třeba jel po dálnici jen kousek a pak odbočil na některou z venkovských silnic. Díval jsem se do map. V téhle oblasti je změť prašných cest. A ohromná výletní oblast, kam v zimě nikdo nezajede. Tyhle cesty pročešou dneska v noci hlídky, až budou kontrolovat utečenecké tábory.“

Wallander přikývl.

„Nasadíme helikoptéru, až se rozední,“ řekl. „Auto je v téhle výletní oblasti třeba někde ukryté.“

Nalil si šálek kávy.

„Svedberg vyprávěl o tvém tátovi,“ řekl Hansson. „Jak to šlo?“

„Dobře. Táta je v poslední době senilní. Je teď v nemocnici. Ale šlo to dobře.“

„Jdi domů a vyspi se alespoň pár hodin. Vypadáš, že jsi na dně.“

„Musím ještě něco napsat.“

Hansson vypnul video.

„Na chvíli se natáhnu na pohovku.“

Kurt Wallander šel do své kanceláře a posadil se k psacímu stroji. V očích ho pálilo únavou.

Únava mu ale přesto přinášela nečekaně čirou mysl. Byla spáchána dvojnásobná vražda, uvažoval. A vyšetřování vyvolá jinou vraždu. A tu musíme vyřešit hodně rychle, nebo budeme mít na krku další vraždu.

A všechno tohle se událo během pěti dnů.

Potom napsal hlášení pro Björka. Rozhodl se, že se postará, aby mu to někdo strčil do ruky hned na letišti.

Zazíval. Bylo čtvrt na čtyři. Připadal si moc unavený na to, aby dokázal myslet na otce. Jen se obával, že kurátor v nemocnici nenajde žádné slušné řešení.

Lísteček se jménem jeho sestry byl stále přilepený na telefonu. Za několik hodin, až se rozední, jí musí zavolat.

Znovu zazíval a čichl si do podpaží. Páchl. Právě v té chvíli se v pootevřených dveřích ukázal Hansson.

Wallander si okamžitě uvědomil, že se něco stalo.

„Tak teď něco máme,“ řekl.

„Co?“

„Právě volal jeden chlápek z Malmö, že mu ukradli auto.“

„Citroëna?“

Hansson přikývl.

„A jak to přijde, že si toho všiml zrovna ve čtyři ráno?“

„Prý že měl odjet na nějaký veletrh do Göteborgu.“

„Ohlásil to kolegům v Malmö?“

Hansson přikývl. Kurt Wallander sáhl po sluchátku.

„Tak se do toho pustíme,“ řekl.

Policie v Malmö slíbila, že muže vyslechnou rychle. Číslo ukradeného auta, ročník a barva už byly rozesílány po celé zemi.

„BBM 160,“ řekl Hansson. „Světlá modrošedá barva, bílá střecha. Kolik takových může v celé zemi být? Stovka?“

„Jestli to auto nepohřbili, tak ho najdem,“ řekl Wallander. „Kdy svítá?“

„Tak za čtyři, pět hodin,“ odpověděl Hansson.

„Jakmile se rozední, pošleme nad výletní oblast helikoptéru. To si vem na starost ty.“

Hansson přikývl. Byl už na odchodu, když si vzpomněl na jednu věc, kterou pro únavu skoro pustil z hlavy.

„Krucinál, na jednu věc jsem zapomněl.“

„Na co?“

„Ten, co volal, že mu ukradli auto, byl policista.“

Kurt Wallander se podíval na Hanssona překvapeně.

„Policista? Jak to myslíš?“

„Že býval policista. Jako ty nebo já.“

11. KAPITOLA

Kurt Wallander zašel do jedné z vazebních cel a tam si lehl. Po značné námaze se mu podařilo nastavit na náramkových hodinkách buzení. Když ho probudilo pípání na paži, třeštila mu hlava bolestí. První myšlenka byla na otce. Vzal si z lékárničky v jedné skříňce tablety proti bolení hlavy a spláchl je šálkem vlažné kávy. Potom dlouho váhal, jestli se má nejdřív ze všeho osprchovat nebo zavolat sestře do Stockholmu. Nakonec šel dolů do policejních šaten a postavil se pod sprchu. Bolest hlavy pomalu povolovala. Ale přepadla ho únava, hned jak si sedl na židli za psací stůl. Bylo čtvrt na osm. Věděl, že sestra vstává brzy. Také opravdu zvedla telefon skoro okamžitě. Co nejšetrněji jí vyprávěl, co se stalo.

„Proč jsi nezavolal dřív?“ zeptala se pobouřeně. „Přece jsi musel vidět, co se děje.“

„Asi jsem to postřehl pozdě,“ řekl vyhýbavě.

Dohodli se, že počká, jak dopadne rozhovor s kurátorem v nemocnici, potom se rozhodne, kdy přijede do Skåne.

„Jak se daří Moně a Lindě?“ zeptala se nakonec.

Uvědomil si, že neví nic o jejich rozvodu.

„Dobře,“ řekl. „Zavolám později.“

Potom si vzal auto a zajel dolů do nemocnice. Znovu se ochladilo pod nulu. Od jihozápadu foukal městem studený vítr.

Otec spal v noci neklidně, sdělila mu ošetřovatelka, která právě převzala zprávy od nočního personálu. Ale žádnou tělesnou újmu při své noční procházce po polích zřejmě neutrpěl.

Kurt Wallander se rozhodl setkání s otcem odložit až po rozhovoru s kurátorem.

Kurt Wallander kurátorům nedůvěřoval. Hodně často mu připadalo, když policie zavolala při zatýkání mladistvých pachatelů, sociální pracovníky, že mají naprosto špatnou představu o tom, co by se mělo udělat. Chovali se poddajně a vyhýbavě v situacích, kdy podle jeho mínění měli předkládat rozhodné požadavky. Nejednou zuřil nad postojem sociálních úřadů, které svou povolností přímo vybízely mladistvé pachatele, aby klidně ve své činnosti pokračovali dál.

Kurátoři v nemocnici jsou třeba jiní, řekl si.

Po chvíli čekání se objevila žena, asi padesátnice. Kurt Wallander jí popsal ten náhlý úpadek. Jak znenadání to přišlo a jak byl bezradný.

„Může to být přechodný jev,“ řekla žena. „Občas staré lidi postihne chvilkové pomatení. Pokud to přejde, postačí snad pravidelná výpomoc v domácnosti. Jestli se ale ukáže, že jde o chronickou senilitu, budeme muset vymyslet něco jiného.“

Rozhodli, že přes víkend otce nechají v nemocnici. Potom si kurátorka promluví s lékaři, co budou dělat.

Kurt Wallander vstal. Žena, kterou měl před sebou, vypadala, že ví, o čem mluví.

„Je těžké vědět, jak se má člověk v takovýchhle situacích zachovat.“

Přikývla.

„Nic není tak těžké, jako když musíme být rodiči svým vlastním rodičům,“ řekla. „Já to znám. Moje matka byla ke konci tak nezvladatelná, že jsem si ji nemohla nechat doma.“

Kurt Wallander šel za otcem do pokoje, kde byly čtyři postele. Všechny byly obsazené. Na jedné kdosi se sádrou, na druhé člověk stočený do klubíčka, jako kdyby měl ukrutné žaludeční bolesti. Otec Kurta Wallandera ležel a hleděl do stropu.

„Jak je, tati?“ zeptal se.

Chvíli trvalo, než otec odpověděl.

„Nech mě na pokoji.“

Odpověděl slaboučkým hlasem. Nebylo v něm ani stopy po bývalé mrzutosti a navztekanosti. Kurtu Wallanderovi připadalo, že otcův hlas je plný smutku.

Chvíli seděl na kraji postele. Potom odešel.

„Zase přijdu, tati,“ řekl. „Mám pozdravovat od Kristiny.“

Spěchal pryč z nemocnice, ochromený pocitem bezmoci. Do tváře ho štípal ledový vítr. Nevrátil se zpátky na policejní stanici, ale zavolal Hanssonovi z chraplavého telefonu ve voze.

„Jedu do Malmö,“ oznámil. „Dostali jsme nějakou helikoptéru?“

„Už půlhodiny létá,“ odpověděl Hansson. „Zatím nic. Máme venku dvě hlídky s psovody. Jestli to mizerný auto někde ve výletní oblasti je, tak ho najdeme.“

Kurt Wallander odjel do Malmö. Ranní provoz byl hustý a náročný.

Neustále byl tlačen ke krajnici řidiči, kteří mu dělali při předjíždění myšky.

Měl jsem mít auto s policejním číslem, pomyslel si. Ale to dneska možná už nikomu nevadí.

Bylo čtvrt na deset, když vstoupil na policejní stanici v Malmö do kanceláře, kde na něj čekal muž, jenž oznámil krádež auta. Než vešel k muži, zastavil se u policisty, který oznámení o krádeži přijal, a popovídal si s ním.

„Je to pravda, že je policista?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Byl,“ odpověděl policista. „Je v invalidním důchodu.“

„Z jakého důvodu?“

Policista pokrčil rameny.

„Nervy. Nevím přesně.“

„Znáš ho?“

„Držel se dost sám pro sebe. Dělali jsme spolu deset let a nemůžu říct, že ho znám. Upřímně řečeno mám dojem, že ho tady nikdo moc nezná.“

„Někdo snad přece jo?“

Policista znovu pokrčil rameny.

„Pozeptám se,“ slíbil. „Ale auto přece můžou ukrást komukoliv, ne?“

Kurt Wallander šel do kanceláře a pozdravil muže jménem Rune Bergman. Bylo mu padesát tři let a v důchodu byl už čtyři roky. Byl hubený a měl neklidný, těkavý pohled. Na jednom chřípí měl jizvu jako od nože.

Kurt Wallander získal okamžitě pocit, že muž před ním je ve střehu. Nedokázal si však vysvětlit proč. Ale pocit v něm byl a během rozhovoru sílil.

„Tak mi o tom vyprávějte,“ vyzval ho. „Ve čtyři hodiny jste zjistil, že auto je pryč.“

„Měl jsem jet do Göteborgu. Rád jezdím před svítáním, když mám před sebou tak dlouhou cestu. A když jsem vyšel ven, bylo auto pryč.“

„Z garáže nebo parkoviště?“

„Z ulice před domem, kde bydlím. Mám sice garáž. Ale je tam tolik krámů, že už se tam auto nevejde.“

„Kde bydlíte?“

„V řadové vilce u Jägersro.“

„Je možné, že si něčeho všiml někdo ze sousedů?“

„Už jsem se ptal. Ale nikdo nic neviděl, ani neslyšel.“

„Kdy jste auto viděl naposled?“

„Byl jsem doma celý den. Určitě stálo na svém místě předchozí večer.“

„Zamčené?“

„Samozřejmě že bylo zamčené.“

„Volant byl taky na zámek?“

„Bohužel, ten se mi rozbil.“

Odpovídal nenuceně. Ale Kurt Wallander byl přesto přesvědčen, že muž je ve střehu.

„Na jaký veletrh jste měl namířeno?“

Muž se zatvářil překvapeně.

„Co to má s krádeží co společného?“

„Nic. Jen mě to napadlo.“

„Letecký, jestli to chcete vědět.“

„Letecký veletrh?“

„Zajímám se o staré eroplány. Některé modely si stavím sám.“

„Jestli jsem to dobře pochopil, jste v invalidním důchodu?“

„Co tohle má proboha co dělat s mým ukradeným autem?“

„Nic.“

„Proč teda radši nehledáte to auto místo rejpání do mého soukromého života?“

„To taky děláme. Ale určitě jste pochopil, že máme podezření, že člověk, který to auto ukradl, asi spáchal vraždu. Nebo spíš popravu, abych byl přesný.“

Muž se mu podíval zpříma do očí. Roztěkanost pohledu naráz zmizela.

„Slyšel jsem o tom,“ řekl.

Kurt Wallander neměl žádné další otázky.

„Myslel jsem, že bychom se mohli podívat k vám domů,“ řekl. „Abych věděl, kde auto stálo.“

„Na kafe vás nepozvu,“ odpověděl muž. „Mám tam strašný binec.“

„Jste ženatý?“

„Rozvedený.“

Jeli vozem Kurta Wallandera. Vilová čtvrť byla stará a ležela hned za klusáckou dráhou v Jägersro. Zastavili před žlutým cihlovým domkem s menší zatravněnou zahrádkou.

„Tam, kde jste zastavil, tam to auto stálo,“ řekl muž. „Přesně na tom místě.“

Kurt Wallander couvl pár metrů a vystoupil. Všiml si, auto muselo stát přesně mezi dvěma svítilnami.

„Stojí tady v noci hodně aut?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Před každým domem jedno. Většina lidí tu má dvě auta a do garáže se vejde jen jedno.“

Kurt Wallander ukázal na pouliční osvětlení.

„Svítí to?“ zeptal se.

„Ano, když se některá rozbije, vždycky si toho všimnu.“

Kurt Wallander se rozhlédl a uvažoval. Další otázky neměl.

„Předpokládám, že se ještě ozveme,“ řekl.

„Chci zpátky svoje auto,“ řekl muž.

Kurt Wallander si najednou uvědomil, že má ještě jednu otázku. „Máte licenci na zbraň?“ zeptal se. „A zbraň?“

Muž ustrnul.

V témže okamžiku prolétla Kurtu Wallanderovi hlavou šílená myšlenka.

Krádež auta byla smyšlená.

Muž vedle něj je jedním z dvojice, která včera zastřelila Somálce.

„Co tím sakra myslíte?“ zeptal se muž vztekle. „Licenci na zbraň? Nejste přece tak praštěnej, abyste mě podezíral, že tam s tím mám něco společnýho?“

„Jako bývalý policista musíte přece vědět, že je mou povinností klást různé otázky,“ odpověděl Kurt Wallander. „Máte doma zbraň?“

„Mám zbraň i povolení.“

„Jakou zbraň?“

„Chodím občas lovit. Mám mauserovku na losy.“

„A dál?“

„Brokovnici. Lanber Baron. Španělku, na zajíce.“

„Někoho sem pro ty zbraně pošlu.“

„Proč?“

„Protože ten člověk, který byl včera zavražděn, byl zastřelen brokovnicí.“

Muž na něj pohlédl s pohrdáním v očích.

„Vy jste se zbláznil,“ řekl. „Vy jste naprostej cvok.“

Kurt Wallander ho nechal být a odjel přímou cestou na policejní stanici. Půjčil si telefon a zavolal do Ystadu. Žádné auto se dosud nenašlo. Potom požádal o rozhovor velitele oddělení násilných trestných činů v Malmö. Jednou se s ním setkal a připadal mu nafoukaný a všemocný. Bylo to při stejné příležitosti, kdy se seznámil s Göranem Bomanem.

Kurt Wallander vysvětlil svou záležitost.

„Chci ty zbraně pořádně zkontrolovat. Chci důkladnou domovní prohlídku. Chci vědět, jestli má nějaké kontakty na rasistické organizace.“

Policista si ho dlouho prohlížel.

„Máte nějaký důvod k závěru, že si tu krádež auta vymyslel? Že by mohl být zapleten do vraždy?“

„Má zbraň. A my musíme prošetřit všechno.“

„V téhle zemi existuje sto tisíc brokovnic. A jak si představujete, že dostanu povolení k prohlídce, když se jedná o krádež auta?“

„Tahle záležitost má nejvyšší prioritu,“ přerušil ho Kurt Wallander zjevně naštvaný. „Zavolám krajskému veliteli. Nebo policejnímu prezidentu, pokud to bude třeba.“

„Udělám, co je v mých silách,“ řekl policista. „Nikdy není moc populární hrabat se kolegům v soukromí. Jak myslíte, že to bude vypadat, jestli se tohle dostane do novin?“

„Na to kašlu,“ odpověděl Kurt Wallander. „Mám na krku tři vraždy. A někdo vyhrožuje čtvrtou. A tomu hodlám zabránit.“

Cestou do Ystadu se zastavil u Hageholmu. Kriminálnětechnické šetření se chýlilo k závěru. Na místě prověřil Rydbergovu teorii, jak asi vražda proběhla, a dal mu za pravdu. Auto určitě stálo zaparkované na místě, které Rydberg vyznačil.

V té chvíli si uvědomil, že se zapomněl zeptat policisty, který nahlásil krádež auta, jestli kouří. Nebo jestli jí jablka.

Pokračoval do Ystadu. Bylo dvanáct hodin. Cestou dovnitř potkal zapisovatelku, která šla na oběd. Požádal ji, ať mu přinese pizzu.

Nakoukl k Hanssonovi. Pořád žádné auto.

„Porada u mě za čtvrt hodiny,“ oznámil Kurt Wallander. „Pokus se shromáždit všechny. Ti, kdo jsou venku, by měli být na telefonu.“

Ani si nesvlékl kabát, posadil se na židli a znovu zavolal sestře. Dohodli se, že ji nazítří vyzvedne na letišti Sturup v deset hodin.

Potom si promačkal bouli na čele, která teď proměnila barvu do žluté, černé a červené.

Po dvaceti munutách se sešli všichni kromě Martinssona a Svedberga.

„Svedberg se vrtá v nějakém štěrkovišti,“ oznámil Rydberg. „Kdosi odtamtud nahlásil nějaké záhadné auto. A Martinsson shání člověka z klubu Citroën, který prý zná všechny Citroëny ve Skåne. Má to být kožní lékař z Lundu.“

„Kožař z Lundu?“ zeptal se Kurt Wallander překvapeně.

„Existujou štětky, co sbírají známky,“ opáčil Rydberg. „Proč by kožní lékař nemohl mít slabost pro Citroëny?“

Wallander informoval o svém setkání s policistou v Malmö.

Sám slyšel, jak nepřesvědčivě to zní, když oznámil, že nařídil, ať toho muže důkladně protřepou.

„Nevypadá to moc pravděpodobně,“ řekl Hansson. „Policista, který hodlá spáchat vraždu, nemůže být přece tak zabedněný, aby ohlásil krádež svého auta.“

„To je možné,“ připustil Kurt Wallander. „Ale my si prostě nemůžem dovolit zanedbat ani jeden nápad, ať už zní jakkoliv nejistě.“

Potom se diskuse stočila na zmizelé auto.

„Máme naprosto mizivé množství postřehů od veřejnost,“ řekl Hansson. „A to mě utvrzuje v přesvědčení, že to auto odsud nikdy neodjelo.“

Kurt Wallander rozložil mapu generálního štábu a všichni se nad ní sklonili, jako kdyby připravovali polní tažení.

„Jezera,“ řekl Rydberg. „Krageholmské, Svaneholmské. Uvažujme s tím, že auto odvezli k jezeru a potopili. Všude jsou polní cesty.“

„To zní stejně dost riskantně,“ namítl Kurt Wallander. „Někdo je mohl docela dobře vidět.“

Rozhodli se, že přesto pročešou břehy jezer. A rovněž že vyšlou lidi k prohledání opuštěných stodol.

Psovod z Malmö už hledal, ale nic nenašel. Ani pátrání z helikoptéry nepřineslo výsledek.

„Nemohl se ten tvůj Arab splést?“ zeptal se Hansson.

Kurt Wallander chvíli uvažoval.

„Necháme ho znovu předvést,“ řekl potom. „A vyzkoušíme ho alespoň na dalších šesti autech. A jedno z nich bude Citroën.“

Hansson slíbil, že se o svědka postará.

Potom se vrátili k přehledu výsledků pátrání po pachatelích v Lenarpu. I tam se vyskytovalo auto, které viděl časný řidič kamiónu.

Kurt Wallander si všiml, že policisté jsou unavení. Byla sobota a řada z nich je ve službě nepřetržitě už dost dlouhou dobu.

„Lenarp necháme odpočívat do pondělka do rána,“ řekl. „Teď se soustředíme na Hageholm. Všichni, co tu nejsou nezbytně potřeba, jdou domů a odpočinou si. Příští týden bude pravděpodobně stejně náročný jako tenhle.“

Potom si uvědomil, že Björk bude ve službě znovu v pondělí.

„Teď to převezme Björk,“ řekl. „Chtěl bych využít příležitosti a poděkovat vám za dosavadní práci.“

„Prošli jsme?“ zeptal se Hansson ironicky.

„Na výbornou,“ odpověděl Kurt Wallander.

Po poradě požádal Rydberga, aby ještě chvíli počkal. Cítil, že si v klidu potřebuje s někým celou věc probrat. A Rydbergovu úsudku jako obvykle důvěřoval nejvíc. Vyprávěl mu o úsilí Görana Bomana v Kristianstadu. Rydberg zamyšleně přikyvoval. Kurt Wallander si všiml, že viditelně pochybuje.

„Může to být slepá ulička,“ řekl. „Tahle dvojnásobná vražda mě čím dál víc překvapuje, čím víc na to myslím.“

„Jakto?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Pořád nemůžu zapomenout na to, co ta žena před smrtí řekla. Představuju si, že při tom mučení a utrpení si prostě musela uvědomit, že její muž je mrtev. A že ona taky zemře. Prostě věřím tomu, že to je lidský instinkt zprostředkovat řešení záhad, když už nic jiného člověku nezbývá. A ona řekla jen jedno jediné slovo, „cizí“. A opakovala to. Čtyřikrát nebo pětkrát. Takže to muselo něco znamenat. A pak máme tu škrtící smyčku. Uzel. Je to tak, jak jsi sám řekl. Z téhle vraždy to smrdí nenávistí a pomstou. A my stejně pátráme úplně jiným směrem.“

„Svedberg zmapoval Lövbergovu rodinu,“ řekl Kurt Wallander. „Žádné vazby do ciziny. Jen švédští sedláci a občas nějaký řemeslník.“

„Nezapomeň na ten jeho dvojí život,“ řekl Rydberg. „Nyström popsal souseda, kterého znal čtyřicet let, jako obyčejného člověka. Bez prostředků. A za dva dny už jsme věděli, že ani jedno není pravda. Co vlastně brání tomu, že v tomhle příběhu nejsou další dvojitá dna?“

„Co teda myslíš, že máme dělat?“

„Přesně to, co děláme. Ale musíme si připouštět, že to je třeba slepá stopa.“

Potom se začali bavit o mrtvém Somálci.

Kurt Wallander v hlavě nosil jednu myšlenku už od chvíle, co odjížděl z Malmö.

„Vydržíš ještě chvilku?“ zeptal se.

„Jistě,“ odpověděl Rydberg překvapeně, „samozřejmě že vydržím.“

„Něco mě vadí na tom policistovi,“ řekl Kurt Wallander. „Vím, že to je jenom pocit. U policisty nanejvýš pochybná vlastnost. Ale myslel jsem, že bychom toho chlapa měli mít na očích, ty a já. Každopádně přes víkend. Potom uvidíme, jestli to rozjedem dál a zaangažujem ostatní. Ale pokud je to tak, jak si myslím, že je možná do toho zapletený a že to auto nikdo neukradl, tak by se teď měl pěkně potit.“

„Já bych souhlasil s Hanssonem, když říkal, že policista sotva bude takový pitomec, aby předstíral krádež auta, když chce spáchat vraždu,“ namítl Rydberg.

„Myslím, že uvažujete chybně,“ řekl Kurt Wallander. „Podobně jako uvažoval on. Totiž ta skutečnost, že býval policista, by od něho měla odvést všechno podezření.“

Rydberg si třel bolavé koleno.

„Uděláme to, jak si přeješ,“ řekl. „To, co já si myslím nebo nemyslím je nepodstatné, pokud ty se rozhodneš, že to uděláme.“

„Chtěl bych ho mít pod dohledem,“ řekl Kurt Wallander. „Do pondělka do rána se rozdělíme na čtyři šichty. Je to náročné, ale proveditelné. Já vezmu noci, jestli ti to vyhovuje.“

Bylo poledne. Rydberg se nabídl, že to teda vezme do půlnoci. Kurt Wallander mu dal adresu.

V témže okamžiku přišla zapisovatelka s pizzou, kterou si objednal.

„Už jsi jedl?“ zeptal se.

„Jo,“ odpověděl Rydberg váhavě.

„To teda kecáš. Vem si a já si koupím jinou,“ řekl.

Rydberg snědl pizzu u Wallanderova stolu. Pak si utřel ústa a vstal.

„Možná že máš pravdu,“ řekl.

„Možná,“ přisvědčil Wallander.

Po zbytek dne už se nestalo nic.

Auto bylo a zůstalo nezvěstné. Hasičský sbor pročesával jezera a nevylovil nic kromě kusů staré mlátičky.

Od veřejnosti nepřišlo skoro nic.

Novináři, rozhlas a televize volali bez ustání a chtěli průběžné zprávy o vyšetřování. Kurt Wallander opakoval výzvu o hledání modrobílého Citroënu. Znepokojení velitelé utečeneckých táborů volali a vyžadovali zvýšenou policejní ostrahu. Kurt Wallander odpovídal tak trpělivě, jak to jen dokázal.

Ve čtyři hodiny porazilo a zabilo auto jednu starou paní v Bjäresjö. Svedberg se vrátil ze štěrkovny a vedl vyšetřování, přestože mu Kurt Wallander slíbil volné odpoledne.

Näslund zavolal v pět hodin a Kurt Wallander slyšel na hlase, že není úplně střízlivý. Ptal se, jestli se něco děje nebo jestli může jet na nějaký mejdan do Skillenge. Kurt Wallander mu to dovolil.

Dvakrát zavolal do nemocnice a ptal se, jak se daří otci. Řekli mu, že otec je unavený a duchem nepřítomný.

Krátce po hovoru s Näslundem zavolal Stenu Widénovi. Odpověděl hlas, který Kurt Wallander poznal.

„Pomáhal jsem vám s žebříkem na půdu,“ představil se. „Jak jste uhodla, že jsem od policie. Rád bych mluvil se Stenem, jestli tam je.“

„Je v Dánsku, nakupovat koně,“ odpověděla dívka, která se jmenovala Louise.

„Kdy se vrátí zpátky?“

„Možná zítra.“

„Mohla byste ho poprosit, ať mi zavolá?“

„To můžu.“

Tím hovor skončil. Kurt Wallander dostal silný pocit, že Sten Widén vůbec není v Dánsku. Třeba stál hned vedle dívky a poslouchal.

Nebo spolu byli v té rozestlané posteli, když volal.

Rydberg se neozval.

Předal své hlášení jedné z hlídek, která slíbila, že je dá Björkovi hned jak vystoupí z letadla ve Sturupu později téhož večera.

Potom si probral všechny účty, které na konci měsíce zapomněl zaplatit. Vypsal celý svazek postžirových blanketů a s šekem je vložil do hnědé obálky. Uvědomil si, že tenhle měsíc nebude mít ani na video ani na hifi věž.

Potom odpověděl na pozvánku, jestli pojede na konci února do královské Opery v Kodani. Odpověděl kladně. Woyzeck patřil k operám, které nikdy neviděl na scéně.

V osm hodin pročetl Svedbergovo hlášení o smrtelné nehodě v Bjäresjö. Okamžitě usoudil, že nepůjde o žádné stíhání. Žena vstoupila nečekaně do cesty vozu, který jel nízkou rychlostí. Všechna svědectví se shodovala. Udělal si poznámku, postará se o to, aby si Anette Brolinová přečetla vyšetřování, až bude provedena pitva.

V půl deváté se servali dva muži v činžovním domě na předměstí Ystadu. Petersovi a Norénovi se podařilo bojovné kohouty od sebe rychle odtrhnout. Byli to dva bratři, na policii dobře známí. Servali se zhruba třikrát do roka.

Z Marsvinsholmu byl nahlášen zaběhlý chrt. Protože byl viděn, jak běží směrem na západ, poslal zprávu kolegům ve Skurupu.

V deset hodin odešel z policejní budovy. Bylo chladno a vítr narážel v poryvech. Hvězdné nebe bylo jasné. A pořád ještě nesněžilo. Jel domů, oblékl si teplé spodní prádlo a na hlavu vlněného kulicha. Roztržitě zalil povadlé květiny v kuchyňském okně. Potom odjel do Malmö.

Službu měl té noci Norén. Kurt Wallander slíbil, že párkrát zavolá. Ale s největší pravděpodobností bude mít Norén plné ruce práce s Björkem, který přijede domů a zjistí, že dovolená definitivně skončila.

Kurt Wallander se zastavil u jednoho motelu ve Svedale. Dlouho váhal, než se nakonec rozhodl, že si dá jen salát. Pochyboval, že tohle je ta nejlepší příležitost, kdy začít měnit své stravovací návyky. Spíš mu bylo jasné, že by taky mohl usnout, kdyby se moc najedl před nocí, kterou má probdít.

Po jídle vypil několik šálků silné kávy. Ke stolku přistoupila starší žena a nabízela Strážnou věž. Koupil si jedno číslo a pomyslel si, že to je příliš nudná četba, aby mu vydržela celou noc.

Krátce po jedenácté znovu zabočil na E 14 a dojel poslední kilometry do Malmö. Najednou zapochyboval o tom úkolu, který dal Rydbergovi i sobě. Nakolik má vlastně právo důvěřovat své vlastní intuici? Nebyly snad Hanssonovy a Rydbergovy námitky natolik pádné, že měl nechat nápad s nočním hlídkováním padnout?

Cítil se nerozhodný, rozkolísaný.

A salát ho nenasytil.

Bylo pár minut po dvanácté, když zabočil do jedné z příčných ulic k té, v níž ležel žlutý řadový domek Rune Bergmana. Stáhl si kulich přes uši a vystoupil do chladné noci. Kolem stály potemnělé domy. Zdálky sem doléhal kvílivý zvuk pneumatik. Držel se pokud možno ve skrytu a zahnul do ulice se jménem Růžová alej.

Rydberga objevil téměř okamžitě u ohromného kaštanu. Měl tak silný kmen, že se za ním člověk dobře schoval. Wallander ho našel tak rychle z toho prostého důvodu, že to bylo jediné myslitelné místo, z něhož byl na žlutý domek výhled.

Kurt Wallander vklouzl do úkrytu za kaštanem.

Rydbergovi byla zima. Třel si ruce o sebe a podupával nohama.

„Stalo se něco?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nic moc na dvanáct hodin,“ odpověděl Rydberg. „Ve čtyři šel do krámku za rohem na nákup. O dvě hodiny později vyšel ven a zavřel branku, kterou otevřel vítr. Ale je nastražený. Uvažuju o tom, jestli jsi nakonec přece jen neměl pravdu.“

Rydberg ukázal na domek vedle Bergmanova.

„Není obydlený,“ řekl. „Ze zahrady je výhled na ulici i zadní východ. Kdyby si vzal do hlavy, že odejde tamtudy. Je tam lavička. Můžeš se posadit, jestli máš dost teplé oblečení.“

Kurt Wallander zahlédl cestou k Bergmanovu domu telefonní budku. Požádal Rydberga, ať zavolá Norénovi. Jestli se nic vážného nestalo, může odjet autem domů.

„Přijedu kolem sedmé,“ řekl Rydberg. „Nezmrzni tu.“

Tiše odešel. Kurt Wallander chvíli stál a pozoroval žlutý dům. Svítilo se ve dvou oknech, jedno v přízemí, jedno v patře. Závěsy byly zatažené. Podíval se na hodinky. Tři minuty po půlnoci. Rydberg se zpátky nevrátil. Takže na stanici v Ystadu byl klid.

Spěšně přešel přes ulici a otevřel branku do zahrady neobydleného domku. Tápal ve tmě a našel lavičku, o níž mluvil Rydberg. Měl odtamtud dobrý výhled. Aby se do něj nedala zima, začal se procházet, pět kroků dopředu, pět zpátky.

Když se znovu podíval na hodinky, bylo za deset minut jedna. Tohle bude dlouhá noc. A to už se do něj dala zima. Aby si ukrátil čas, začal studovat hvězdnou oblohu. Pak ho rozbolelo za krkem a dal se znovu do procházení, tam a zpátky.

V půl druhé zhaslo světlo v přízemí. Kurtovi Wallanderovi připadalo, že slyší z patra rádio.

Rune Bergman je noční pták, pomyslel si.

To se třeba dostaví, když je člověk předčasně penzionován.

Za pět minut dvě projelo ulicí auto. Krátce poté další. Pak bylo zase ticho.

Světlo v patře svítilo. Kurtu Wallanderovi byla zima.

Za pět minut tři světlo zhaslo. Kurt Wallander se zaposlouchal, jestli uslyší rádio. Ale bylo naprosté ticho. Začal se plácat rukama do ramen a paží, aby udržel teplo.

V hlavě mu znělo pár tónu Straussova valčíku.

Zvuk byl tak slaboučký, že ho sotva postřehl.

Klapnutí patentního zámku. Nic víc. Kurt Wallander se zastavil v pohybu a naslouchal.

Potom tušil pohyb stínu.

Muž se pohyboval velmi tiše. Přesto Kurt Wallander postřehl Rune Bergmana, jak pomalu mizí zadními dveřmi do zahrádky žlutého domku. Kurt Wallander počkal pár vteřin. Potom opatrně přelezl přes plot. Ve tmě bylo těžké se orientovat, ale matně tušil, že průchod mezi zahradním domkem a zahrádkou, zrcadlově obrácenou k Bergmanovu domku je úzký. Pohyboval se rychle. Až příliš rychle na to, že vůbec nic neviděl.

Pak se dostal na ulici vedoucí rovnoběžně s Růžovou alejí.

Kdyby tam dorazil jen o vteřinu později, nezpozoroval by, že Rune Bergman zabočil do příčné ulice vpravo.

Chvíli váhal. Jeho vůz parkoval pouhých padesát metrů odsud. Pokud ho nevyzvedne teď a Rune Bergman parkuje někde poblíž, přijde o možnost ho sledovat.

Běžel k autu jako šílenec. Ve ztuhlých kloubech mu loupalo a po několika krocích nemohl popadnout dech. Rozrazil dveře auta, zbrkle se probíral klíči a rychle se rozhodl, že Rune Bergmana nadjede.

Zabočil do ulice, o níž si myslel, že to bude ta pravá. Příliš pozdě zjistil, že je slepá. Zanadával a vycouval. Rune Bergman měl spousty ulic na výběr. Kromě toho byl poblíž ještě park.

Tak se hergot rozhodni, zuřil sám na sebe, rozhodni se.

Zajel k velkému parkovišti mezi klusáckou dráhou v Jägersro a obchodním domem. Skoro to vzdával, když zahlédl Rune Bergmana. Stál v telefonní budce vedle nového hotelu při vjezdu ke stájím klusáckého závodiště.

Kurt Wallander zabrzdil a vypnul motor a světla.

Muž v telefonní budce si ho nevšiml.

Za pár minut zajelo k hotelu taxi. Rune Bergman si sedl na zadní sedadlo a Kurt Wallander nastartoval.

Taxi se pustilo směrem na Göteborgskou dálnici. Kurt Wallander nechal předjet kamión a pak teprve se dal do pronásledování.

Podíval se na ukazatel benzínu. Dál než do Halmstadu se nedostane.

V té chvíli uviděl, že taxikář dal pravý blinkr. Odbočí tedy na výjezdu do Lundu. Kurt Wallander odbočil za ním.

Taxi zastavilo u nádraží. Když Kurt Wallander projížděl kolem, viděl, že Rune Bergman platí za svezení. Odbočil na příčnou ulici a nedbale zaparkoval přímo na přechodu pro chodce.

Rune Bergman šel rychle. Wallander se držel ve stínu za ním.

Rydberg měl pravdu. Muž byl ve střehu.

Náhle se zastavil a ohlédl se.

Kurt Wallander se po hlavě vrhl do vchodu jednoho domu. Udeřil se do čela o vystouplý roh schodu a cítil, že mu praskla kůže na bouli nad okem. Po obličeji mu tekla krev. Otřel se do rukavice, napočítal do deseti a dal se do sledování. Krev se mu lepila na oko.

Rune Bergman se zastavil před fasádou obestavěnou lešením a přikrytou do pytloviny. Znovu se rozhlédl a Kurt Wallander si sedl na bobek za jedno auto.

Potom zmizel.

Kurt Wallander počkal, až uslyší zaklapnutí vstupních dveří. Krátce poté se rozsvítilo světlo v jednom okně ve druhém patře.

Přeběhl přes ulici a proklouzl za pytlovinu. Bez rozmýšlení se začal šplhat po lešení nahoru na první plošinu.

Pod nohama mu skřípělo a vrzalo. Neustále si musel otírat krev, která mu zalepovala oko. Potom se vyšvihl do dalšího patra. Rozsvícená okna měl teď asi metr nad hlavou. Sundal si šálu a omotal si ji jako provizorní obvaz kolem čela.

Potom se opatrně soukal na další plošinu. Byl z toho úsilí tak vyčerpán, že na lešení zůstal alespoň minutu ležet, než byl schopen pokračovat dál. Opatrně se plazil po ledových prknech, plných odškrábané omítky. Neodvažoval se myslet na to, jak vysoko nad zemí může být. Okamžitě by dostal závrať.

Opatrně nahlédl za parapetem prvního osvětleného okna. Záclonami viděl ženu spát v manželské posteli. Pokrývka vedle ní byla odhozená, jako kdyby odtamtud někdo spěšně vstal.

Plazil se dál.

Když po druhé nahlédl přes parapet, uviděl Rune Bergmana hovořit vstoje s mužem v tmavě hnědém županu.

Kurtu Wallanderovi připadalo, že toho muže už někde musel vidět.

Tak přesně totiž mladá Rumunka popsala muže, který stál na poli a jedl jablko.

Slyšel, jak mu buší srdce.

Měl teda pravdu. Nemohl to být nikdo jiný.

Ti dva spolu tiše hovořili. Kurt Wallander nedokázal postřehnout, co říkají. Náhle se muž v županu ztratil v jedněch dveřích. A současně zíral Rune Bergman přímo na Kurta Wallandera.

Objevil mě, pomyslel si schoval hlavu pod parapet.

Ti hajzlové mě odstřelí bez zaváhání.

Strachem se nedokázal pohnout.

Ale nikdo ho nepřišel odstřelit. Nakonec se odvážil znovu podívat dovnitř.

Muž v županu jedl jablko.

Rune Bergman držel v rukou dvě brokovnice. Jednu položil na stůl. Druhou si zastrčil pod kabát. Kurt Wallander usoudil, že viděl víc než dost. Obrátil se a plížil se stejnou cestou jako přišel.

Nikdy nezjistil, jak se to stalo.

Ve tmě se přehmátl. Když sáhl po lešení, zatápal do prázdna.

Potom padal dolů.

Šlo to tak rychle, že ani nestačil myslet na to, že umře.

Těsně nad zemí uvízl nohou ve škvíře mezi dvěma prkny. Ukrutně to zabolelo, když se zastavil v pádu. Zůstal viset hlavou sotva metr nad asfaltem.

Pokoušel se vyprostit, ale noha vězela pevně zaklíněná. Ve spáncích mu bubnovala krev.

Bolest byla tak prudká, že mu vhrkly slzy do očí.

Současně slyšel, jak se zavírají domovní vrata.

Rune Bergman odešel z bytu.

Kousl se do kloubů, aby nezačal křičet.

Pytlovinou uviděl, jak se muž náhle zastavil. Přímo proti němu.

Postřehl záblesk.

Rána, pomyslel si. Teď umřu.

Teprve potom pochopil, že si Rune Bergman zapálil cigaretu.

Kroky se vzdálily.

Ztrácel vědomí, jak se mu všechna krev nalila do hlavy. Představami mu proběhl obraz Lindy.

Se strašným úsilím se mu podařilo zachytit se nosného pilíře lešení. Jednou rukou se vzepřel tak vysoko, že se dostal až do výšky, kde měl uvězněnou nohu. Sebral všechnu sílu k poslednímu pokusu. Potom nohou škubl. Uvolnila se a on přistál na zádech na hromadě štěrku. Ležel bez pohnutí a zkoumal, zda nemá něco zlomeného.

Potom vstal a musel se pevně zachytit zdi, aby neupadl, jak se mu zamotala hlava.

Trvalo mu skoro dvacet minut, než se dostal zpátky k autu. Hodiny na nádraží ukazovaly půl páté.

Klesl do sedadla pro řidiče a zavřel oči.

Potom odjel domů do Ystadu.

Musím se vyspat, říkal si. Zítra je taky den. Pak udělám, co se udělat musí.

Zasténal, když svou tvář uviděl v koupelnovém zrcadle. Teplou vodou si omyl rány.

Bylo téměř šest, když zalezl pod pokrývku. Nařídil si budíka na tři čtvrti na sedm. Déle spát se neodvažoval.

Pokoušel se najít nejmíň bolestivou polohu.

Právě když usínal, vymrštilo ho z postele bouchnutí u venkovních dveří.

Ranní noviny.

Potom se znovu natáhl.

Ve snu za ním přišla Anetta Brolinová.

Někde řehtal kůň.

Byla neděle 14. ledna. Den začal sílícím severovýchodním větrem.

Kurt Wallander spal.

12. KAPITOLA

Připadalo mu, že spí dlouho. Ale když se probudil a podíval se na hodiny na nočním stolku, zjistil, že spí sedm minut. Probudil ho telefon. Volal Rydberg z telefonní budky v Malmö.

„Přijeď sem,“ řekl mu Kurt Wallander. „Nemusíš tam dál mrznout. Přijeď ke mně domů.“

„Co se stalo?“

„Je to on.“

„Určitě?“

„Naprosto.“

„Přijedu.“

Kurt Wallander se s námahou vysoukal z postele. Celé tělo ho bolelo a ve spáncích mu bušilo. Než se uvařila káva, sedl si ke kuchyňskému stolu s kapesním zrcátkem a kouskem vaty. Se značnými obtížemi se mu podařilo upevnit obvaz na rozbité bouli na čele. Celý obličej měnil barvu mezi modrou a fialovou.

O čtyřicet tři minuty později stál ve dveřích Rydberg.

Při kávě mu Kurt Wallander převyprávěl své zážitky.

„Výborně,“ pochvaloval si Rydberg. „Vynikající přípravná práce. Teď ty hajzly sebereme. Jak se jmenuje ten z Lundu?“

„Zapomněl jsem se u dveří podívat na jmenovku. A my je neseberem. To udělá Björk.“

„Už se vrátil?“

„Měl přijet včera večer.“

„Tak ho vytáhnem z postele.“

„Státní zástupkyni taky. Mělo by se to zkoordinovat s kolegy v Malmö a Lundu.“

Zatímco se Kurt Wallander oblékal, pustil se Rydberg do telefonování. Wallander s potěšením naslouchal, jak Rydberg nepřipouští žádné námitky.

Uvažoval, jestli je na návštěvě manžel Annety Brolinové.

Rydberg se postavil do dveří ložnice a pozoroval ho, jak si uvazuje kravatu.

„Vypadáš jako boxer,“ řekl se smíchem. „Jako zmlácený boxer.“

„Zastihl jsi Björka?“

„Vypadá to, že strávil večer seznamováním s tím, co se tady stalo. Ulevilo se mu, když slyšel, že máme řešení jedné z těch vražd.“

„A státní zástupkyně?“

„Ta přijede hned.“

„To vzala telefon ona?“

Rydberg se na něj podíval překvapeně.

„A kdo jiný by to měl udělat?“

„Třeba její manžel.“

„A jakou to hraje roli?“

Kurt Wallander na to raději ani neodpovídal.

„Hergot, jak mně je zle,“ povzdechl si místo toho. „Tak jdeme.“

Vyšli do prvního svítání. Pořád vál nárazový vítr a nebe zakrývaly temné mraky.

„Bude sněžit?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Až v únoru,“ odpověděl Rydberg. „Cítím to v kostech. Ale pak to bude zima jako řemen.“

Na policejní stanici vládl nedělní klid. Noréna vystřídal ve službě Svedberg. Rydberg mu stručně vylíčil, co se v noci přihodilo.

„No to je dílo,“ komentoval to Svedberg. „Policista?“

„Bývalý.“

„Kam schoval auto?“

„To ještě nevíme.“

„Je to tutovka?“

„Určitě.“

Björk a Anette Brolinová přijeli na policejní stanici současně. Björk, čtyřiapadesát let starý a původně z kraje Västmanlandu, byl slušivě opálený. Kurt Wallander si ho vždycky představoval jako ideálního policejního ředitele ve středně velkém švédském policejním okrsku. Byl příjemný, ne výrazně inteligentní, zároveň velmi dbalý dobrého jména a pověsti policie.

Podíval se starostlivě na Kurta Wallandera.

„Vypadáš příšerně,“ řekl mu.

„Zmlátili mě,“ vysvětloval Kurt Wallander.

„Zmlátili? Kdo?“

„Policajti. Takhle to vypadá, když je člověk šéf. Dostane nakládačku.“

Björk se rozesmál.

Anette Brolinová se na něj podívala pohledem, který připomínal upřímnou soustrast.

„To musí bolet,“ řekla.

„To se zvládne,“ odbyl to Kurt Wallander.

Odvrátil tvář, když odpovídal, protože si uvědomil, že si zapomněl vyčistit zuby.

Sešli se v Björkově kanceláři.

Vzhledem k tomu, že neměli žádný písemný materiál k vyšetřování, přednesl celou záležitost Kurt Wallander ústně. Björk i Anette Brolinová měli spoustu otázek.

„Kdyby mě z postele vytáhl v neděli ráno s takovouhle zbojnickou historkou někdo jiný než ty, tak bych mu nevěřil,“ řekl Björk.

Potom se obrátil k Anette Brolinové.

„Můžem je vzít do vazby na tomhle podkladě?“ zeptal se. „Nebo je máme jen přivést k výslechu?“

„Vezmu je do vazby na základě výslechu,“ odpověděla Anette Brolinová. „Bylo by ovšem také dobré, kdyby Rumunka mohla toho muže z Lundu označit při konfrontaci.“

„Na to ale musíme mít soudní rozhodnutí,“ namítl Björk.

„To ano, ale můžeme provést provizorní konfrontaci,“ řekla Anette Brolinová.

Kurt Wallander a Rydberg se na ni se zájmem podívali.

„Můžeme ji nechat přivézt z tábora,“ pokračovala. „Potom kolem sebe mohou náhodou projít tady na chodbě.“

Kurt Wallander pochvalně přikývl. Anette Brolinová si jako státní zástupkyně nic nezadala s Perem Åkesonem, pokud šlo o svobodu pohledu na platná pravidla.

„Dobře,“ řekl Björk. „Spojím se s kolegy v Malmö a Lundu. Sebereme je za dvě hodiny. V deset.“

„Co ta žena v posteli?“ zeptal se Kurt Wallander. „Ta v Lundu?“

„Vezmeme ji taky,“ rozhodl Björk. „Jak si rozdělíme výslechy?“

„Já chci Rune Bergmana,“ řekl Kurt Wallander. „Rydberg ať si vezme jabkožrouta.“

„Ve tři hodiny rozhodneme o vazbě,“ řekla Anette Brolinová. „Do té doby budu doma.“

Kurt Wallander s ní vyšel ven do vstupní kanceláře.

„Chtěl jsem ti včera navrhnout, že spolu povečeříme,“ řekl. „Ale něco do toho vlezlo.“

„Ještě bude spousta večerů,“ odpověděla. „Tohle jsi ale zvládl výborně. Jak jsi vlastně přišel na to, že to je on?“

„Nepřišel jsem na to. Jen jsem měl takový pocit.“

Díval se za ní jak kráčí do města. Uvědomil si, že vůbec nemyslí na Monu od té chvíle, co spolu večeřeli.

A pak se všechno odvíjelo strašně rychle.

Hanssona vyrušili z nedělního odpočinku a dali mu za úkol přivézt Rumunku a tlumočníka.

„Kolegové z toho nejsou moc nadšení,“ řekl Björk nešťastně. „To není nikdy populární sebrat někoho ze sboru. Budeme mít dost pošmournou zimu po tomhle všem.“

„Jak pošmournou?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nové útoky na policejní sbor.“

„Dali ho přece do invalidního důchodu, ne?“

Ale přesto. Noviny to okamžitě halasně rozmáznou, že vrahem je policista. A začne pronásledování sboru.

V devět hodin se Kurt Wallander vrátil k domu pod lešením, zakrytém pytlovinou. Na pomoc dostal čtyři neuniformované policisty z Lundu.

„Má zbraň,“ informoval Kurt Wallander, když seděli v autě. „A vykonal chladnokrevnou popravu. Ale stejně mi připadá, že můžem být v klidu. Určitě nepočítá s tím, že jsme ho vypátrali. Dvě bouchačky na něho postačí.“

Kurt Wallander si s sebou vzal služební zbraň, když vyjížděl z Ystadu.

V autě cestou do Lundu se snažil rozpomenout, kdy ji musel vytáhnout naposled. Dospěl k tomu, že to zřejmě bylo před více než třemi lety v souvislosti se zadržením uprchlého vězně z přísně střeženého vězení Kumla, který se zabarikádoval v jedné chatě u pláže v Mossby.

Teď seděli v autě před lundským domem. Kurt Wallander zjistil, že se vyšplhal podstatně výš, než si myslel. Kdyby býval spadnul až na zem, zlámal by si páteř.

Policie v Lundu vyslala ráno jednoho komisaře, který se vydával za kamelota, aby si nemovitost prohlédl zevnitř.

„Tak si to zopakujem,“ řekl Kurt Wallander. „Zadní schodiště tam není?“

Policista vedle něj na předním sedadle zavrtěl hlavou.

„Vzadu lešení není?“

„Ne.“

Podle policie v bytě bydlel člověk jménem Valfrid Ström.

Neměl záznam v žádném policejním rejstříku. Nikdo ani nevěděl, čím se živí.

Přesně v deset hodin vystoupili z auta a přešli ulici. Jeden z policistů zůstal u vstupních dveří. Byly tam venkovní zvonky, ale nefungovaly. Kurt Wallander dveře otevřel šroubovákem.

„Jeden muž zůstane na schodišti,“ řekl. „My dva půjdem nahoru. Jakže se jmenuješ?“

„Enberg.“

„Máš snad taky nějaký křestní jméno, ne?“

„Kalle.“

„Tak jdem, Kalle.“

Naslouchali do šera za dveřmi.

Kurt Wallander vytáhl pistoli a kývl na Kalla Enberga, ať udělá totéž.

Potom zazvonil.

Dveře otevřela žena v županu. Kurt Wallander ji poznal z noční návštěvy. Spala na manželské posteli.

Schoval pistoli za zády.

„Policie,“ řekl. „Hledáme vašeho muže, Valfrida Ströma.“

Žena byla asi čtyřicátnice, měla ztrhaný výraz ve tváři a vypadala vystrašeně.

Potom ustoupila stranou a pustila policisty dovnitř.

Najednou se před nimi objevil Valfrid Ström. Měl na sobě zelenou sportovní soupravu.

„Policie,“ představil se Kurt Wallander. „Půjdete s námi.“

Muž s pleší ve tvaru půlměsíce na něho s napětím pohlédl.

„Proč?“

„Výslech.“

„Kvůli čemu?“

„To poznáte, až se dostaneme na stanici.“

Potom se Kurt Wallander otočil na ženu.

„Bude nejlepší, když s námi půjdete také. Oblékněte se trochu.“

Muž před ním vypadal naprosto klidně.

„Nikam nejedu, dokud nebudu vědět proč,“ opáčil. „A taky byste snad měli ukázat legitimace.“

Když Kurt Wallander sahal pravou rukou do vnitřní náprsní kapsy, nemohl zakrýt, že má pistoli. Přendal si ji do levé a snažil se nahmatat peněženku, kde měl legitimaci.

V témže okamžiku na něj Valfrid Ström skočil. Kurt Wallander byl zasažen do čela, přesně doprostřed nateklé a otevřené boule. Padl bezmocně na záda a pistole mu vyletěla z ruky. Kalle Enberg nestačil zareagovat a muž v zelené sportovní soupravě proběhl dveřmi ven. Žena křičela a Kurt Wallander tápal po své pistoli. Potom se vyřítil po schodišti dolů za mužem a cestou řval výstrahu na oba policisty, kteří stáli níž.

Valfrid Ström byl rychlý. Loktem praštil do brady policistu za dveřmi, druhý, který stál před nimi, byl zasažen veřejemi, když se Valfrid Ström vrhl ven na ulici. Kurt Wallander téměř neviděl, jak mu přes oči tekla krev, a zakopl o policistu, který omdlel na schodech. Škubal pojistkou u pistole, protože se zasekla.

Tak se dostal ven na ulici.

„Na kterou stranu běžel?“ zavolal na zmateného policistu, zapletého do pytloviny.

„Nalevo,“ přišla odpověď.

Utíkal. Zahlédl zelenou soupravu Valfrida Ströma ve chvíli, kdy muž zaběhl pod viadukt. Strhl si kulicha a otřel si krev z obličeje. Pár starších dam, zřejmě na cestě do kostela, vyděšeně uskočilo stranou. Běžel pod viaduktem a současně mu nad hlavou projížděl vlak.

Když vyběhl nahoru na ulici, viděl, jak Valfrid Ström zastavil auto, vytáhl řidiče ven a ujížděl pryč.

Jediné auto, které stálo poblíž, byl velký vůz na přepravu koní. Řidič si právě u automatu kupoval balíček kondomů. Když viděl přibíhat Kurta Wallandera s pistolí v ruce a krví na obličeji, pustil kondomy a utíkal pryč.

Kurt Wallander si sedl za volant. Za sebou slyšel řehtat koně. Motor běžel a Kurt Wallander zařadil jedničku.

Myslel si, že auto s Valfridem Strömem ztratil z dohledu, ale pak ho uviděl znovu. Vůz jel na červenou po úzké ulici, vedoucí přímo ke katedrále. Kurt Wallander zuřivě přeřazoval, aby auto neztratil. Koně mu za zády řehtali a byl cítit sladký pach hnoje.

V jedné prudké zatáčce skoro ztratil nad autem vládu. Narazil do dvou osobních aut, zaparkovaných u chodníku, ale nakonec se mu podařilo auto znovu narovnat.

Honička pokračovala směrem k nemocnici a potom průmyslovou zónou. Kurt Wallander si náhle všiml, že v automobilu je telefon. Jednou rukou se pokoušel namačkat číslo na nouzovou ústřednu, druhou se snažil těžký vůz udržet na silnici.

Právě když ústředna odpověděla, měl projet jednou zatáčkou.

Telefon mu vypadl z ruky a on si uvědomil, že si pro něj nemůže sáhnout za jízdy.

A současně si vzpomněl na sestru. V téhle chvíli měl být na letišti ve Sturupu, aby ji vyzvedl.

Na kruhovém objezdu u Staffanstorpu honička skončila.

Valfrid Ström musel prudce zabrzdit před autobusem, který už na objezdu byl, ztratil vládu nad vozem a čelně narazil do cementového sloupu. Kurt Wallander byl asi sto metrů za ním a viděl, jak z auta vyšlehl plamen. Zabrzdil tak prudce, že koňský převoz sjel do příkopu u silnice a převrátil se. Zadní dveře se otevřely, vyskočili odtamtud tři koně a pádili přes pole pryč.

Při strážce to Valfrida Ströma vymrštilo z auta ven. Jednu nohu měl po srážce odříznutou a obličej pořezaný střepy.

Ještě než k němu Kurt Wallander doběhl, bylo mu jasné, že je mrtvý.

Z okolních domů přibíhali lidé. Auta brzdila u krajnice.

Najednou si uvědomil, že stále drží pistoli v ruce.

Za pár minut přijela první policejní hlídka. Krátce poté sanitka. Kurt Wallander ukázal svou legitimaci a zavolal si z auta. Chtěl mluvit s Björkem.

„Šlo to dobře?“ zeptal se Björk. „Runa Bergmana máme a už ho sem vezou. A ta Jugoslávka tady čeká s tlumočníkem.“

„Pošli je do márnice v lundské nemocnici,“ řekl Kurt Wallander. „Konfrontace proběhne s mrtvolou. A mimochodem, je to Rumunka.“

„Co tím hergot myslíš?“

„Přesně to, co říkám,“ odsekl Kurt Wallander a ukončil hovor.

Současně viděl, jak jeden z koní uhání přes pole. Byl to nádherný bělouš.

Pomyslel si, že tak krásného koně v životě neviděl.

Zpátky v Ystadu zjistil, že se zpráva o smrti Valfrida Ströma už rozšířila. Žena, byla to jeho manželka, se zhroutila a lékař zakázal policistům ji prozatím vyslechnout.

Rydberg oznámil, že Rune Bergman všechno popírá. Neukradl své vlastní auto a neodstranil ho. Nebyl v Hageholmu. Valfrida Ströma tu noc nenavštívil.

Vyžadoval okamžitý odvoz zpátky do Malmö.

„Hajzl mizernej,“ ulevil si Kurt Wallander. „Já ho zlomím.“

„Tady se nic lámat nebude,“ řekl Björk. „Tahle šílená honička Lundem už tak přinesla spoustu problémů. Já prostě nechápu, že čtyři dospělí policisti nejsou schopni přivést k výslechu jednoho neozbrojeného chlapa. Uvědomuješ si vůbec, že jeden z koní byl při srážce s autem usmrcen? Jmenoval se Super Nova a majitel si ho cení na sto tisíc korun?“

Kurt Wallander cítil, jak v něm pění vztek.

Copak Björk nechápe, že teď potřebujou oporu? A ne tyhle ufňukaný stížnosti?

„Teď čekáme na identifikaci od té Rumunky,“ pokračoval Björk. „Nikdo nebude tisku poskytovat žádné informace kromě mě.“

„Za to jsme skutečně vděční,“ řekl Kurt Wallander.

Šel spolu s Rydbergem k sobě do kanceláře a zavřel dveře.

„Víš ty vůbec, jak vypadáš?“ zeptal se ho Rydberg.

„Radši ani ne.“

„Volala tvoje sestra. Poprosil jsem Martinssona, aby pro ni zajel na letiště. Předpokládal jsem, že jsi na to zapomněl. Bude se jí věnovat, než si na ni uděláš čas.“

Kurt Wallander s povděkem přikývl.

Pár minut po té se dovnitř přihnal Björk.

„Identifikace je hotová,“ řekl. „Máme svého vytouženého vraha.“

„Poznala ho?“

„Bez zaváhání. Byl to muž, který jedl jablko venku na poli.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Rydberg.

„Valfrid Ström si říkal obchodník,“ odpověděl Björk. „Sedmaačtyřicet. Bezpečnostní služba nicméně nepotřebovala moc času k zodpovězení našeho dotazu. Valfrid Ström byl činný v nacionálních hnutích od šedesátých let. Nejdřív v čemsi, co se jmenovalo Demokratická aliance, a později v podstatně militantnějších frakcích. Ale jak se stalo, že z něj najednou je chladnokrevný vrah, na to nám snad odpoví Rune Bergman. Nebo jeho manželka.“

Kurt Wallander vstal.

„Tak se pustíme do Bergmana,“ řekl.

Všichni šli do místnosti, kde seděl Rune Bergman a kouřil.

Výslech vedl Kurt Wallander.

Okamžitě přešel k útoku.

„Víš, co jsem v noci dělal?“ zeptal se.

Rune Bergman se na něj opovržlivě podíval.

„A jak bych to mohl vědět?“

„Sledoval jsem tě do Lundu.“

Kurtu Wallanderovi připadalo, že postřehl v mužově obličeji rychlý záchvěv.

„Sledoval jsem tě do Lundu,“ opakoval Kurt Wallander. „A vylezl jsem po lešení toho domu, kde bydlel Valfrid Ström. Viděl jsem, jak jsi vyměnil brokovnici za jinou. Valfrid Ström je po smrti. Ale jeden svědek ho označil za vraha z Hageholmu. Co k tomu můžeš říct?“

Rune Bergman neříkal vůbec nic.

Zapálil si další cigaretu a hleděl do prázdna před sebe.

„Tak to vezmeme od začátku,“ řekl Kurt Wallander. „Víme, jak to všechno proběhlo. Jediné, co nevíme, jsou dvě věci. Za prvé, co jsi udělal se svým autem. A za druhé, proč jste toho Somálce zastřelili.“

Rune Bergman pořád mlčel.

Krátce po třetí odpoledne byl formálně vzat do vazby a byl mu přidělen advokát. Žaloba zněla na vraždu nebo napomáhání vraždě.

Ve čtyři hodiny vyslechl Kurt Wallander v krátkosti manželku Valfrida Ströma. Byla stále ještě v šoku, ale na otázky odpovídala. Dozvěděl se, že Valfrid Ström se zabýval dovozem exkluzivních aut.

Řekla jim také, že nesnášel švédskou imigrační politiku.

Vdala se za Valfrida Ströma teprve zhruba před rokem.

Kurt Wallander nabyl dost pevné přesvědčení, že se přes tu ztrátu poměrně brzy přenese.

Po výslechu si pohovořil s Rydbergem a Björkem. Krátce poté ženu pustili s tím, že nesmí nikam odcestovat, a odvezli ji zpátky do Lundu.

Hned poté se Kurt Wallander a Rydberg pustili do dalšího pokusu přimět Rune Bergmana mluvit. Obhájce byl mladý a ctižádostivý muž a byl toho názoru, že tu není ani náznak důkazu a že vazba je zhruba na úrovni přípravy justiční vraždy.

V té chvíli dostal Rydberg nápad.

„Kam se to Valfrid Ström pokoušel prchnout?“ zeptal se Kurta Wallandera.

Ukázal na mapu.

„Ve Staffanstorpu úprk skončil. Třeba tam měl někde nablízku sklady? Není to daleko od Hageholmu, když člověk zná všechny místní silnice.“

Rozhovor s manželkou Valfrida Ströma potvrdil, že Rydberg uvažoval správně. Skutečně měl sklad svých dovážených aut mezi Staffanstorpem a Veberödem. Rydberg tam zajel policejním autem s mobilním telefonem a zanedlouho volal Kurtu Wallanderovi.

„Bingo,“ oznámil. „Stojí tu modrobílý Citroën.“

„Možná že bychom měli děti učit rozeznávat auta podle zvuku,“ navrhl Kurt Wallander.

Znovu se snažil skřípnout Rune Bergmana. Ale ten vytrvale mlčel.

Rydberg se vrátil do Ystadu po předběžné prohlídce auta. V palubní přihrádce našel krabičku broků. Mezitím policie v Lundu a Malmö prohledala Bergmanův a Strömův byt.

„Vypadá to, že tihle dva pánové byli členy jakéhosi švédského Ku Klux Klanu,“ řekl Björk. „Obávám se, že tohle bude dost náročné na rozpletení. Třeba v tom jede ještě víc lidí.“

Rune Bergman stále mlčel.

Kurtu Wallanderovi se ulehčilo, že Björk je zpátky a vezme na sebe všechny kontakty se sdělovacími prostředky. Obličej ho svěděl a pálil a připadal si k smrti unavený. V šest hodin se mu konečně podařilo zavolat Martinssonovi a mluvit se sestrou. Potom pro ni zajel svým vozem. Strnula, když viděla jeho rozbitou tvář.

„Možná že bude lepší, když mě táta ani neuvidí,“ řekl. „Počkám na tebe v autě.“

Jeho sestra otce navštívila v nemocnici už před pár hodinami. Byl ještě velmi unavený. Ale rozzářil se, když uviděl svou dceru.

„Mám dojem, že si z té noci moc nepamatuje,“ řekla, když dojeli k nemocnici. „Možná je to tak dobře.“

Kurt Wallander čekal v autě a sestra za ním zašla ještě jednou. Zavřel oči a zaposlouchal se do opery od Rossiniho. Když otevřela dveře, trhl sebou. Usnul.

Společně zajeli do domku v Löderupu.

Kurt Wallander na sestře viděl, jak ji ten úpadek šokuje. Společně uklidili páchnoucí zbytky jídla a špinavé šatstvo.

„Jak to mohlo dojít až takhle daleko,“ řekla a Kurt Wallander si připadal, že ho obviňuje.

A možná že má pravdu. Třeba mohl skutečně udělat víc. Přinejmenším objevit otcův úpadek dřív.

Nakoupili jídlo a vrátili se do Mariánské ulice. Při večeři se bavili o tom, co udělají s otcem.

„V pečovatelském domě umře,“ řekla.

„A jaké jsou další možnosti?“ zeptal se Kurt Wallander. „Tady bydlet nemůže. U tebe taky ne. V Löderupu to sám nezvládne. Tak co zbývá?“

Dospěli k tomu, že by stejně nejlepší ze všeho bylo, kdyby otec mohl dál bydlet ve svém domku s pravidelnou pomocí pečovatelky.

„Nikdy mě neměl moc rád,“ řekl Kurt Wallander při kávě.

„To víš, že měl.“

„Ne od té doby, co jsem se rozhodl jít k policii.“

„Třeba si pro tebe myslel na něco jiného.“

„Ale co? Nikdy nic neřekne.“

Kurt Wallander ustlal pro sestru na pohovce.

Když už nebylo co o otci říct, vyprávěl Kurt Wallander o všem, co se stalo. A náhle si uvědomil, že ta dávná důvěrnost, kterou mezi sebou měli, je pryč.

Stýkáme se moc málo, pomyslel si. Vůbec se neodvažuje zeptat, proč jsme se s Monou rozešli.

Vytáhl napůl vypitou láhev koňaku. Zavrtěla hlavou, a tak nalil jen jednu sklenku.

Večerní zprávy ovládla historie Valfrida Ströma. Totožnost Rune Bergmana nebyla vyzrazena. Kurtovi Wallanderovi bylo jasné, že to je díky jeho policejní minulosti. Předpokládal, že policejní prezident se snaží ze všech sil skutečnost zamlžovat, aby Bergmanova totožnost zůstala co nejdéle utajena.

Ale dřív nebo později se pravda přirozeně dostane na povrch.

V okamžiku, kdy zprávy končily, zazvonil telefon.

Kurt Wallander požádal sestru, ať telefon zvedne.

„Zjisti, kdo volá, že se podíváš, jestli jsem doma,“ poprosil ji.

„Volá nějaká Brolinová,“ řekla, když se vrátila z předsíně.

S námahou se zvedl ze židle a vzal telefon.

„Doufám, že jsem tě nevzbudila,“ řekla na pozdrav.

„Vůbec ne. Mám tu na návštěvě sestru.“

„Chtěla jsem ti jen říct, že jste odvedli mimořádně dobrou práci.“

„No, asi jsme měli spíš hodně štěstí.“

Proč vlastně volá, přemýšlel. A rozhodl se rychle.

„Co takhle skleničku?“ navrhl.

„Ráda. Kde?“ Slyšel jí v hlase překvapení.

„Sestra si jde lehnout. Tak u tebe?“

„Príma.“

Zavěsil a šel do obýváku.

„Já si vůbec nejdu lehnout,“ řekla mu sestra.

„Jdu jen na chvilku ven. Nečekej na mě. Nevím, jak dlouho to bude trvat.“

V chladném večerním vzduchu se dobře dýchalo. Zabočil do Plukovní ulice a pocítil náhlé uvolnění. Vyřešili brutální vraždu v Hageholmu během osmačtyřiceti hodin. Teď se zase budou moci soustředit na dvojnásobnou vraždu v Lenarpu.

Uvědomoval si, že odvedl dobrou práci.

Spoléhal na svou intuici, jednal bez váhání, a přineslo to výsledky.

Vzpomínka na šílenou honičku s koni ve voze mu naháněla hrůzu. Ale i přesto pociťoval ulehčení.

Zazvonil na domovní zvonek a odpověděla Anette Brolinová. Bydlela ve druhém poschodí v domě z přelomu století. Měla velký, ale spoře zařízený byt. U jedné zdi stály opřené obrazy, které stále ještě čekaly na zavěšení.

„Gin s tonikem?“ zeptala se. „Já asi nemám moc na výběr.“

„Rád,“ odpověděl. „Právě teď mi sedne vlastně cokoliv. Hlavně když to bude silné.“

Posadila se do pohovky naproti němu a nohy si dala pod sebe. Připadala mu krásná.

„Víš vůbec, jak vypadáš,“ zeptala se se smíchem.

„Takhle se ptají všichni,“ odpověděl.

Potom si vzpomněl na Klase Månsona. Toho, co přepadl jeden krámek, a Anette Brolinová nesouhlasila s vazbou. Připadalo mu, že o práci už nedokáže mluvit. Přesto si nemohl pomoct.

„Klas Månson,“ řekl. „Vzpomínáš si na něj?“

Přikývla.

„Hansson si stěžoval, že prý jsi řekla, že vyšetřování bylo mizerné. A že o vazbě nemůže být řeč, dokud to nebude provedeno důkladněji.“

„Vyšetřování bylo mizerné. Špatně napsané. Nedostatečné důkazy. Chabá svědectví. Dopustila bych se služebního přestupku, kdybych nařídila vazbu na základě takového materiálu.“

„Vyšetřování nebylo horší než většina ostatních. A zapomínáš na důležitou skutečnost.“

„Jakou?“

„Že Klas Månson je vinen. Už pár kiosků vyloupil.“

„Stejně budete muset předložit důkladnější práci.“

„Nemyslím si, že na té zprávě jsou nějaké nedostatky. Jestli toho neřáda Månsona necháme na svobodě, půjde a vyloupí další krámek.“

„Jenže vazbu nemůžeš uvalit, jak se ti zlíbí.“

Kurt Wallander pokrčil rameny.

„Necháš ho sedět, když přinesu pádnější svědectví?“

„To záleží, co svědkové řeknou.“

„Proč jsi tak tvrdohlavá? Klas Månson je vinen. Přizná se, když ho chvíli podržíme v chládku. Ale jak si začne myslel, že se z toho vyvlíkne, neřekne nám ani slovo.“

„Žalobce musí trvat na svém. Jak myslíš, že by to jinak se spravedlností v téhle zemi dopadlo?“

Kurt Wallander cítil, jak v něm úměrně s alkoholem roste vzpurnost.

„Takovou otázku ale může položit i bevýznamný venkovský kriminální policista,“ řekl. „Kdysi jsem si myslel, že práce policisty spočívá v tom, že chrání majetek a bezpečí obyčejných lidí. To si ostatně myslím dodnes. Jenže koukám, jak právní bezpečí slábne. Viděl jsem, jak se mládež, která spáchá nějaký trestní čin, v podstatě povzbuzuje, aby v tom pokračovala. Nikdo nezasáhne. Nikdo se nestará o oběti rostoucího násilí. Je to čím dál tím horší.“

„Teď mluvíš jako můj táta,“ řekla. „Soudce v důchodu. Opravdový konzervativní ouřada.“

„Možná. Možná že jsem konzervativní. Ale to, co říkám, myslím vážně. A navíc chápu, že lidi občas vezmou věci do svých rukou.“

„Ty snad taky dokážeš pochopit, že nějací pomatenci zastřelí azylanta.“

„Ano i ne. Nejistota v téhle zemi je velká. Lidé se bojí. Zvlášť na venkově, jako je tenhle. Brzo zjistíš, že v tomhle zapadákově právě teď máme ohromnýho hrdinu. Muže, kterému se tleská za zataženými závěsy. Muže, který uspořádal komunální referendum, a tím bylo zamítnuto přijímání utečenců.“

„Co se stane, když se postavíme proti rozhodnutí parlamentu? Máme přistěhovaleckou politiku, kterou musíme respektovat.“

„Chyba. Nedostatečně formulovaná politika právě vede k tomuhle chaosu. Zrovna teď žijeme v zemi, kam se může kdokoliv a s jakýmikoliv motivy dostat, kdy chce, jak chce a kde chce. Hraniční kontroly neexistují. Celní kontrola je bezzubá. Je tady spousta nehlídaných malých letišť, kde se každou noc vykládají narkotika a ilegální přistěhovalci.“

Uvědomoval si, jak se navztekává. Vražda Somálce představovala zločin s mnoha aspekty.

„Rune Bergman bude samozřejmě odsouzen s nejvyšším myslitelným trestem. Ale svůj díl viny ponese i Úřad pro přistěhovalce a vláda.“

„To jsou nesmysly.“

„Opravdu? Teď se tady ve Švédsku začínají objevovat lidi, co sloužili u fašistické bezpečnostní služby v Rumunsku. Žádají o azyl. Mají ho dostat?“

„Stejná zásada musí platit pro všechny.“

„Skutečně musí? Vždycky? I když je to chyba?“

Vstala z pohovky a dolila sklenky.

Kurt Wallander si začal připadat nepříjemně.

Jsme každý úplně jiný, pomyslel si.

Po deseti minutách hovoru se otevřela propast.

Po alkoholu začal být agresivní. Podíval se na ni a pocítil vzrušení.

Kdy se vlastně naposled s Monou pomiloval?

Asi před rokem. Rok bez sexu.

Úplně nad tím poznáním zasténal.

„Bolí tě něco?“ zeptala se.

Přikývl. Ačkoliv to nebyla ani trochu pravda. Ale vyhověl své temné potřebě soustrasti.

„Asi bys měl radši jít domů,“ řekla.

To bylo přesně to, co chtěl nejméně ze všeho. Neměl domov od té doby, co se Mona odstěhovala.

Dopil a natáhl skleničku, aby mu přilila. Byl už tak opilý, že přestával mít zábrany.

„Ještě jednu,“ řekl. „To si zasloužím.“

„Ale pak už musíš jít,“ řekla.

Najednou měla odměřený hlas. Ale on neměl sílu se tím zabývat. Když přišla se sklenkou, chytil ji a stáhl k sobě dolů.

„Posaď se tu u mě,“ řekl a položil jí ruku na stehno.

Vyprostila se a dala mu facku. Uhodila rukou se snubním prstenem a on pocítil na tváři štípnutí.

„Jdi domů,“ vyzvala ho.

Odložil skleničku na stůl.

„Co jinak uděláš? Zavoláš policii?“

Neodpověděla. Přesto si všiml, že zuří.

Zapotácel se, když vstával.

A pak si najednou uvědomil, co provedl.

„Promiň,“ řekl. „Jsem unavený.“

„Zapomenem na to,“ odpověděla. „Ale teď už běž domů.“

„Nevím, co to do mě vjelo,“ řekl a natáhl k ní ruku.

Přijala ji.

„Zapomenem na to,“ řekla. „Dobrou noc.“

Pokoušel se přijít ještě na něco, co by řekl. Někde v podroušeném podvědomí ho hryzala myšlenka, že udělal něco neodpustitelného a nebezpečného. Podobně jako když jel ze schůzky s Monou opilý za volantem.

Šel a slyšel za sebou zaklapnout dveře.

Musím přestat pít, řekl si vztekle. Nezvládnu to.

Dole na ulici vdechl do plic chladivý vzduch.

Ježiši, jak jsem se mohl chovat tak děsně, říkal si. Jak nametený puberťák, co neví nic o sobě, o ženách, o životě.

Šel domů do Mariánské ulice.

Nazítří se znovu pustí do pátrání po vrahovi z Lenarpu.

13. KAPITOLA

Hned ráno v pondělí 15. ledna zajel Kurt Wallander do zahradnictví při výpadovce z Malmö a koupil dvě kytice. Uvědomil si, že před osmi dny jel stejnou cestou směrem k Lenarpu a místu vraždy, které stále ještě zaměstnávalo veškerou jeho pozornost. Přemýšlel o tom, žě uplynulý týden byl ten nejintenzivnější v celé jeho policejní kariéře. Když se podíval do zpětného zrcátka na svou tvář, bylo jasné, že každý šrám, každá boule a hra barev mezi fialovou a černou na tento týden upomíná.

Teplota byla pár stupňů pod nulou. Bylo bezvětří. Do přístavu přijížděl bílý trajekt z Polska.

Když přišel na policejní stanici krátce po osmé, dal Ebbě jednu z kytic. Nejdřív ji nechtěla přijmout, ale viděl, že ji ta pozornost potěšila. Druhou kytici si odnesl do kanceláře. Vyndal ze zásuvky v psacím stole kartičku a dlouho uvažoval nad tím, co napíše státní zástupkyni Anette Brolinové. Rozvažoval velmi dlouho. Když nakonec napsal pár řádek, vzdal se ctižádosti dosáhnout dokonalé formulace. Jenom poprosil o shovívavost nad svým neuváženým chováním předešlého večera. Omlouval to únavou.

Od přírody jsem stydlivý, napsal. Úplná pravda to samozřejmě nebyla.

Ale připadalo mu, že to Anette Brolinové umožňuje vstřícné gesto.

Právě chtěl přejít chodbou do státního zastupitelství, když do dveří vstoupil Björk. Jako obvykle zaklepal tak tiše, že to Kurt Wallander ani nepostřehl.

„Tys dostal květiny?“ zeptal se Björk. „To si teda zasloužíš. Omráčil jsi mě, jak rychle jsi vyřešil vraždu toho negra.“

Kurtovi Wallanderovi se nelíbilo, že Björk mluví o Somálci jako o mrtvém negrovi. Byla to jen mrtvola ležící v blátě pod plachtovinou, nic jiného. Ale samozřejmě se nepustil do žádné diskuse.

Björk měl na sobě kytičkovanou košili koupenou ve Španělsku. Posadil se do jedné z rozvrzaných dřevěných židlí u okna.

„Chtěl jsem probrat vraždu v Lenarpu,“ řekl. „Prošel jsem vyšetřovací spisy. Vypadá to dost děravé. Myslel jsem, že by za vyšetřování mohl převzít odpovědnost Rydberg, a ty by ses soustředil na to, přimět Rune Bergmana mluvit. Co tomu říkáš?“

Kurt Wallander opáčil otázkou.

„A co tomu říká Rydberg?“

„Ještě jsem s ním nemluvil.“

„Dovedl bych si to představit opačně. Rydberg má problémy s nohou a tady to vyšetřování obnáší ještě spoustu běhání.“

Kurt Wallander měl samozřejmě pravdu. Ale k návrhu opačného rozdělení odpovědnosti ho nevedla ohleduplnost vůči Rydbergovu revmatismu.

Nechtěl pustit honičku po vrazích z Lenarpu.

Přestože práce policisty je spolupráce, považoval vrahy za svoji věc.

„Pak je tu ještě třetí cesta,“ řekl Björk. „Že se Rune Bergmana ujmou Svedberg a Hansson.“

Kurt Wallander přikývl. Souhlasil s Björkem.

Björk se zvedl z rozvrzané židle.

„Potřebujeme lepší nábytek,“ řekl.

„Potřebujeme víc policistů,“ opáčil Kurt Wallander.

Když Björk odešel, posadil se Kurt Wallander k psacímu stroji a napsal podrobné hlášení o zadržení Rune Bergmana a Valfrida Ströma. Snažil se napsat takové hlášení, proti němuž Anette Brolinová nebude mít žádné námitky. Trvalo mu to přes dvě hodiny. Ve čtvrt na jedenáct vytáhl ze stroje poslední papír, podepsal ho a předal Rydbergovi.

Rydberg seděl u stolu a vypadal unaveně. Ve chvíli, kdy k němu Kurt Wallander vstoupil, končil telefonický hovor.

„Slyšel jsem, že nás chtěl Björk rozdělit,“ řekl. „Jsem rád, že jsem unikl tomu Bergmanovi.“

Kurt Wallander mu položil zprávu na stůl.

„Přečti si to,“ řekl. „A jestli proti tomu nic nebudeš mít, tak to dej Hanssonovi.“

„Svedberg to zkusil s Bergmanem hned ráno,“ informoval Rydberg. „Pořád mlčí. Značka cigaret ale souhlasí. Ty samé ležely v blátě u auta.“

„Rád bych věděl, co se tady ještě odhalí,“ řekl Kurt Wallander. „Kdo za tím je. Neonacisti? Rasisti s napojením v Evropě? Jak může někdo provést takové svinstvo? Vylézt na cestu a zastřelit naprosto neznámého člověka? Jen protože je náhodou černý?“

„Nevím,“ řekl Rydberg. „Ale s tímhle se asi budeme muset naučit žít.“

Domluvili se, že se sejdou za půl hodiny, až si Rydberg přečte hlášení. Pak se dají zase s vervou do šetření vraždy v Lenarpu.

Kurt Wallander šel na státní zastupitelství. Anette Brolinová byla u soudu. Nechal kytici u dívky ve vrátnici.

„Ona má narozeniny?“ ptala se dívka.

„Něco na ten způsob,“ řekl Kurt Wallander.

V kanceláři už na něj čekala jeho sestra Kristina. Když se ráno probudil, už nebyla doma.

Stačila si promluvit s lékařem i kurátorem.

„Táta je na tom líp,“ řekla. „Nevypadá to prý na chronickou senilitu. Možná jen chvilkové pomatení. Dohodli jsme se, že to zkusíme s pravidelnou pomocí v domácnosti. Chtěla jsem se zeptat, jestli nás stihneš odvézt dneska kolem dvanácté. Jestli ne, mohla bych si třeba půjčit tvé auto?“

„Samozřejmě že vás odvezu. Už je jasné, kdo mu bude pomáhat?“

„Mám se sejít s jednou ženou, která bydlí poblíž táty.“

Kurt Wallander přikývl.

„Dobře, že jsi tady,“ řekl. „Tohle bych sám nikdy nezvládl.“

Dohodli se, že přijede do nemocnice krátce po dvanácté. Jakmile sestra odešla, uklidil na psacím stole a položil před sebe tlustou složku s vyšetřovacími spisy o Johannesu a Marii Lövgrenových. Bylo na čase se pustit znovu do práce.

Björk oznámil, že vyšetřovací skupinu budou až do odvolání tvořit čtyři kriminalisté. A vzhledem k tomu, že Näslund ležel doma s chřipkou, sešli se u Rydberga jen tři. Martinsson měl kocovinu a mlčel. Kurt Wallander si vzpomněl na jeho rozhodné vystupování, když se u Hageholmu ujal hysterické vdovy.

Začali důkladným přehledem veškerého materiálu.

Martinsson to doplnil údaji, které získal spojením s ústředním kriminálním rejstříkem. Kurt Wallander byl spokojen s tímto metodickým a pomalým zkoumáním jednotlivých skutečností. Pro nezasvěceného pozorovatele by tahle práce určitě vypadala nesnesitelně nudná a otravná. Ale pro tři zúčasněné policisty se zdála jiná. Pravda a řešení se mohlo skrývat v naprosto zanedbatelné kombinaci detailů.

Shrnuli si hlavně volné konce nití vyšetřování, kterým je nutno se věnovat ze všeho nejdřív.

„Ty se ujmeš cesty Johannese Lövgrena do Ystadu,“ řekl Martinssonovi. „Musíme vědět, jak se dostal do města a jak přijel zpátky domů. Má víc bankovních přihrádek, než o kterých víme? Co se stalo tu hodinu, která uběhla mezi jeho dvěma návštěvami v bankách? Šel do obchodu nakupovat? Kdo ho viděl?“

„Mám dojem, že Näslund už začal obtelefonovávat banky,“ řekl Martinsson.

„Zavolej mu domů a zeptej se,“ řekl Kurt Wallander. „S tímhle se nedá čekat, než se uzdraví.“

Rydberg měl navštívit Larse Herdina a Kurt Wallander zajede znovu do Malmö a popovídá si s mužem jménem Erik Magnusson, o němž si Göran Boman myslel, že by to mohl být tajný syn Johannese Lövgrena.

„Všechno ostatní může počkat,“ řekl Kurt Wallander. „Začnem s tímhle a uvidíme se v pět.“

Než odjel do nemocnice, zavolal do Kristianstadu Göranu Bomanovi a zeptal se na Erika Magnussona.

„Pracuje na krajské správě,“ řekl Göran Boman. „Bohužel nevím jako co. Měli jsme tu mimořádně bouřlivý víkend, rvačky, opilci. Nedělal jsem nic jiného, než vyhrožoval výtržníkům.“

„Já si ho najdu,“ řekl mu Kurt Wallander. „Ozvu se ti nejpozději zítra ráno.“

Pár minut po dvanácté se rozjel do nemocnice. Sestra už čekala na příjmu, společně vyjeli výtahem nahoru na oddělení, kam byl otec přeložen po první noci a dnu, kdy byl na pozorování.

Když přišli, už byl odbaven, seděl na židli na chodbě a čekal na ně. Klobouk měl na hlavě a kufr se špinavým spodním prádlem a tubami barev stál vedle něj. Kurt Wallander nepoznával jeho šaty.

„Koupila jsem mu je,“ řekla sestra, když se jí zeptal. „Dobrých třicet let si žádný oblek nekoupil.“

„Jak je ti, tati,“ oslovil ho Kurt Wallander, když přistoupil až před něj.

Otec se mu díval upřeně do očí. Kurtovi Wallanderovi bylo zřejmé, že je otci lépe.

„Už se těším domů,“ řekl krátce a vstal.

Kurt Wallander zvedl tašku a otec se zavěsil do sestry. Na cestě do Löderupu se posadila vedle něj na zadní sedadlo.

Kurt Wallander spěchal do Malmö, ale slíbil, že za nimi kolem šesté zase zajede. Sestra měla zůstat přes noc a požádala ho, aby koupil něco k večeři.

Otec se okamžitě převlékl z obleku do pracovního. A okamžitě se postavil ke stojanu a pustil se do nedokončeného obrazu.

„Myslíš, že to sám zvládne jen s pomocí v domácnosti?“ zeptal se Kurt Wallander.

„To se uvidí,“ odpověděla sestra.

Byly skoro dvě hodiny po poledni, když Kurt Wallander zajížděl před hlavní budovu krajské správy v Malmö. Mezitím se zastavil v motelu ve Svedale a ve spěchu se naobědval. Zaparkoval vůz a vešel do velké recepce.

„Hledám Erika Magnussona,“ řekl vrátné, která odsunula skleněné okno.

„Máme tu nejmíň tři,“ odpověděla. „Který to má být?“

Kurt Wallander vytáhl policejní legitimaci a ukázal ji.

„Nevím,“ odpověděl. „Ale narodil se koncem padesátých let.“

Žena za sklem okamžitě věděla.

„To musí být Erik Magnusson z ústředního skladu,“ řekla. „Ti dva ostatní, co se jmenujou Erik Magnusson, jsou daleko starší. Co provedl?“

Kurt Wallander se pousmál její nepotlačitelné zvědavosti.

„Nic,“ řekl. „Chci se ho jen zeptat na pár běžných věcí.“

Popsala mu cestu do ústředního skladu. Poděkoval a vrátil se k autu.

Sklad krajského zastupitelstva ležel na severním předměstí Malmö, v oblasti poblíž Naftového přístaviště. Kurt Wallander dost dlouho bloudil, než místo nalezl.

Vešel dveřmi s nápisem Kancelář. Velkým proskleným oknem viděl žluté zdvižné vozíky, jak projíždějí sem a tam mezi nekonečnými řadami polic.

Kancelář byla prázdná. Sešel dolů po schodech a vešel do velké skladištní haly. Mladík s vlasy po ramena právě na sebe skládal velké igelitové pytle s toaletním papírem. Kurt Wallander šel k němu.

„Hledám Erika Magnussona,“ řekl.

Mladík ukázal na žlutý vozík, který zastavil u rampy, kde se právě vykládalo zboží z kamionu.

Muž v kabině žlutého zdvižného vozíku byl světlovlasý.

Kurta Wallandera napadlo, že Maria Lövgrenová asi sotva mohla myslet na cizince, jestli jí škrtící smyčku kolem krku uvazoval tenhle blondýn.

Pak ten nápad podrážděně zavrhl. Zase má zbrklé úsudky.

„Erik Magnusson?“ zavolal do hluku motoru z vozíku.

Muž se na něj tázavě podíval, potom vypnul motor a seskočil dolů.

„Erik Magnusson?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Ano?“

„Jsem od policie. Rád bych si s vámi chvilku popovídal.“

Kurt Wallander pozoroval jeho výraz.

V jeho reakci se neobjevilo nic nečekaného. Vypadal jen překvapeně. Naprosto přirozeně překvapeně.

„A proč?“ zeptal se.

Kurt Wallander se rozhlédl kolem.

„Můžem se tady někde posadit?“ zeptal se.

Erik Magnusson ho odvedl do jednoho koutu, kde stál automat na kávu. Byl tam taky špinavý dřevěný stolek a několik polorozpadlých lavic. Kurt Wallander zasunul do automatu dvě korunové mince a dostal kalíšek kávy. Erik Magnusson si zasunul pod ret porci šňupavého tabáku.

„Jsem od policie v Ystadu,“ začal. „Mám k vám několik otázek ohledně brutální vraždy ve vesničce Lenarp. Možná že jste o tom četl v novinách.“

„Asi jo. Ale co to má společného se mnou?“

Kurta Wallandera už napadlo totéž. Muž, který se jmenoval Erik Magnusson, vypadal naprosto nedotčen návštěvou policie přímo na pracovišti.

„Musím se vás zeptat na jméno otce.“

Muž se zamračil.

„Otce?“ řekl. „Nemám otce.“

„Všichni mají otce.“

„Já o něm každopádně nic nevím.“

„Jak je to možné?“

„Máma mě měla za svobodna.“

„A nikdy vám neřekla, kdo je váš otec?“

„Ne.“

„Vy jste se nikdy neptal?“

„Jasně že jsem se ptal. Jako malý jsem se ustavičně vyptával. Pak jsem to vzdal.“

„Co říkala, když jste se ptal?“

Erik Magnusson vstal a koupil si z automatu kávu.

„Proč se vyptáváte na tátu?“ zeptal se. „Má snad něco společného s tou vraždou?“

„K tomu se hned dostaneme,“ odpověděl Kurt Wallander. „Co vaše matka odpověděla, když jste se vyptával na otce?“

„Různě.“

„Různě?“

„Někdy že si není úplně jistá. Nebo že to byl obchodní cestující, kterého už nikdy potom neviděla. Jindy zas něco jiného.“

„A vy jste se s tím spokojil?“

„A co jsem měl asi dělat? Když nechce, tak nechce.“

Kurt Wallander přemýšlel o těchto odpovědích. Může být člověku skutečně jedno, kdo je jeho otec?

„Rozumíte si s matkou?“ zeptal se.

„Co tím vlastně myslíte?“

„Stýkáte se často?“

„Občas mi zavolá. Já zas občas zajedu do Kristianstadu. Líp jsem si rozuměl s otčímem.“

Kurt Wallander se zarazil. O žádném otčímovi Göran Boman nemluvil.

„Matka se znovu provdala?“

„Žila s jedním chlapem, když jsem byl malý. Ale nikdy se nevzali. Já jsem mu ale stejně říkal táta. Pak když mi bylo asi patnáct, tak se rozešli. A já jsem se rok nato odstěhoval do Malmö.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenoval. Je po smrti. Zabil se v autě.“

„Jste si jistý, že to nebyl váš skutečný otec?“

„Najít dva tak rozdílné typy, jako byl on a já, to aby člověk dlouho hledal.“

Kurt Wallander začal z jiného konce.

„Muž zavražděný v Lenarpu se jmenoval Johannes Lövgren,“ řekl. „Nebyl to náhodou on váš otec?“

Muž naproti u stolu se na něj překvapeně zahleděl.

„A jak to mám, proboha, vědět. Na to se snad radši zeptejte mámy, ne?“

„Už jsme se jí ptali. Ale popírá to.“

„Tak se jí zeptejte znova. Chci se dozvědět, kdo je můj otec. Třeba i zavražděný.“

Kurt Wallander mu věřil. Zapsal si adresu a rodné číslo Erika Magnussona a chystal se k odchodu.

„Možná že se ještě ozveme,“ řekl.

Muž znovu vylezl do kabiny nákladního vozíku.

„Klidně,“ řekl. „A pozdravujte mámu, jestli ji uvidíte.“

Kurt Wallander se vrátil do Ystadu. Zaparkoval na náměstí a šel dolů ulicí. Cestou si v lékárně koupil obvazy. Prodavačka se soustrastně dívala na jeho pohmožděný obličej. V obchodním domě na náměstí nakoupil večeři. Na zpáteční cestě k autu si to rozmyslel, vrátil se stejnou ulicí zpátky a v Systému si koupil láhev whisky. Ačkoliv si to vlastně nemohl dovolit, vybral si kvalitní sladovou.

V půl páté byl zpátky na policejní stanici. Martinsson ani Rydberg nebyli u sebe v kanceláři. Přešel chodbou na státní zastupitelství. Dívka v recepci se usmála.

„Měla z té kytice ohromnou radost,“ řekla.

„Je u sebe v kanceláři?“

„Ne, má být u soudu do pěti.“

Kurt Wallander se vrátil zpátky. V chodbě narazil na Svedberga.

„Jak to jde s Bergmanem?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Pořád mlčí,“ odpověděl Svedberg. „Ale časem určitě roztaje. Důkazy se hromadí. Laboratoř si myslí, že tu zbraň budou moct spojit s vraždou.“

„A co motivy?“

„Vypadá to, že Ström i Bergman byli v několika skupinách bojujících proti přistěhovalcům. Ale zatím není jasné, jestli šli na vlastní pěst nebo na něčí objednávku.“

„Takže jinými slovy všichni vypadají spokojeně?“

„To sotva. Björk mluví o tom, jak je to bezvadný, že máme vraha, ale že to je stejně všechno špatně. Mám dojem, že Bergmanův podíl se utlumí a všechno se to hodí na krk Valfridu Strömovi. Protože ten už nic neřekne. Já sám mám dojem, že Bergman v tom byl přinejmenším stejně aktivní.“

„Rád bych věděl, jestli to byl Ström, kdo mi po nocích volal,“ řekl Kurt Wallander. „Nikdy toho neřekl tolik, abych mohl bezpečně rozhodnout, jestli to byl on nebo ne.“

Svedberg se na něj pátravě podíval.

„Že při nejhorším je tu víc lidí, který jsou ochotní tohle podnikání po Bergmanovi a Strömovi převzít.“

„Řeknu Björkovi, že hlídkování utečeneckých táborů nesmí přestat,“ rozhodl Svedberg. „Mimochodem přišla řada oznámení ohledně požáru tady v Ystadu a dost nasvědčuje tomu, že to založila parta mladíků.“

„A nezapomeňte na toho staříka, co dostal pytlem řepy po hlavě.“

„Jak to vypadá v Lenarpu?“

Kurt Wallander odpověděl vyhýbavě.

„Nevím pořádně,“ řekl. „Ale znovu jsme se do toho obuli.“

V pět hodin a deset minut se Martinsson s Rydbergem usadili u Kurta Wallandera v kanceláři. Rydberg mu stále ještě připadal unavený a vysílený. Martinsson se tvářil mrzutě.

„Jak se Lövgren dostal v pátek pátého ledna do Ystadu a nazpátek je pořád ještě hádanka,“ řekl. „Mluvil jsem s řidičem autobusu na téhle lince. Povídal, že Johannes a Maria s ním jezdívali, když měli něco ve městě. Byl si naprosto jistý tím, že po Novém roce s ním ani jeden z nich nejel. Ani taxi do Lenarpu nejelo. Podle Nyströmových stejně jezdívali vždycky jen autobusem, když měli někam cestu. A taky víme, že to byl skrblík.“

„Kávu vždycky pili společně,“ pokračoval Martinsson. „Oba tvrdí, že ten den do města nejel. A my přesto víme, že zašel do dvou bank mezi půl dvanáctou a čtvrt na dvě. Musel být ten den z domova pryč tři až čtyři hodiny.“

„To je zvláštní,“ přisvědčil Kurt Wallander. „V tomhle se musíš trochu povrtat.“

Martinsson se vrátil ke svým poznámkám.

„Každopádně žádnou jinou bankovní schránku ve městě už nemá.“

„Dobře,“ přikývl Kurt Wallander. „Tak tohle víme.“

„Ale mohl by mít něco v Simrishamnu,“ namítl Martinsson. „Nebo v Trelleborgu, případně i v Malmö.“

„Nejdřív se soustřeď na jeho pochůzky v Ystadu,“ rozhodl Kurt Wallander a obrátil se k Rydbergovi.

„Lars Herdin trvá na svém vyprávění,“ řekl poté, co se podíval do svého poznámkového bloku. „Náhodou narazil na Johannese Lövgrena a tu ženu v Kristianstadu na jaře v devětasedmdesátém. A tvrdí, že se o dítěti dozvěděl z anonymního dopisu.“

„Uměl tu ženu popsat?“

„Chabě. Při nejhorším postavíme ty ženský do ředy vedle sebe, ať na tu pravou ukáže. Pokud je to jedna z nich.“

„Ty o tom pochybuješ?“

Rydberg zavřel poznámkový blok s navztekaným bouchnutím.

„Nic mi v tom nezapadá dohromady,“ řekl. „Ty to víš taky. Musíme sledovat tyhle jednotlivé nitě. Já si prostě jen nejsem jistý, že jdeme správnou cestou. A rozčiluje mě, že na jinou cestu nejsem schopný přijít.“

Kurt Wallander vyprávěl o setkání s Erikem Magnussonem.

„Proč ses ho nezeptal, jestli má alibi na tu noc vraždy?“ zeptal se Martinsson překvapeně, když skončil.

Kurt Wallander cítil, jak za všemi boulemi a modřinami začíná rudnout.

Na to zapomněl.

Ale nepřiznal to.

„S tím jsem chtěl počkat,“ řekl. „Abych měl důvod se s ním znovu setkat.“

Sám slyšel, jak hloupě to zní. Ale ani Rydberg ani Martinsson na to nijak nereagovali.

Rozhovor vázl. Každý se pohroužil do vlastních myšlenek.

Kurt Wallander zauvažoval, kolikrát už se ocitl právě v téhle situaci. Kdy vyšetřování skomírá. Jako když kůň odmítne jít dál. A jim teď nezbývá než toho koně táhnout a tlačit a uvést zase do pohybu.

„Jak budem pokračovat dál?“ přerušil Kurt Wallander ticho, když začalo působit příliš tíživě. A odpověděl si hned sám.

„Ty, Martinssone, prostě musíš zjistit, jak se Lövgren dostal do Ystadu a nazpátek, aniž si toho někdo všiml. To je nutné vědět co nejdřív.“

„V jedné skříňce v kuchyni stála plechovka s účty,“ řekl Rydberg. „Třeba ten pátek něco koupil v některém obchodě. Třeba si na něj nějaká prodavačka bude pamatovat.“

„Anebo měl létající koberec,“ poznamenal Martinsson. „Budu na tom dělat.“

„Příbuzenstvo,“ řekl Kurt Wallander. „Musíme je všechny probrat.“

Z tlustého svazku spisů vyhledal seznam jmen a adres a podal ho Rydbergovi.

„Pohřeb je ve středu,“ řekl Rydberg. „V kostele ve Villie. Nesnáším pohřby. Ale na tenhle budu muset.“

„Já zajedu zítra zase do Kristianstadu,“ oznámil Kurt Wallander. „Göranovi Bomanovi se nezdála Ellen Magnussonová. Připadalo mu, že lže.“

Skončili pár minut před šestou.

Dohodli se, že se opět sejdou zítra odpoledne.

„Jestli se Näslund uzdraví, tak ať se ujme toho kradeného nájemního auta,“ řekl Kurt Wallander „Ostatně vypátrali jsme, co ta polská rodina dělala v Lenarpu?“

„On pracuje v cukrovaru v Jordberze,“ řekl Rydberg. „Měl všechny papíry v pořádku. Ačkoliv to sám pořádně nevěděl.“

Kurt Wallander seděl v kanceláři sám, když Rydberg s Martinssonem odešli. Na stole mu ležela halda papírů, které bylo nutno projít. Šlo o vyšetřovací spisy z případu ublížení na těle, kterým se zabýval kolem Nového roku. A kromě toho tu ležel bezpočet hlášení, která se týkala všeho od zaběhlých telat až po převrácené kamiony z poslední vichrné noci. Úplně dole nalezl papír, který oznamoval zvýšení platu. Rychle si spočítal, že mu to do peněženky přinese každý měsíc o třicet devět korun víc.

Když prošel tou horou papírů, bylo skoro půl osmé. Zavolal do Löderupu a řekl sestře, že už je na cestě.

„Máme hlad,“ posteskla si. „To pracuješ takhle každý večer?“

Vzal si s sebou do auta kazetu s jednou Pucciniho operou. Vlastně se chtěl ještě přesvědčit, zda Anette Brolinová opravdu zapomněla na příhodu ze včerejší noci. Ale nechal to být. To počká.

Jeho sestra Kristina vyprávěla, že pomocnice do domácnosti, kterou má otec dostat, je rozhodná padesátnice, která sotva bude mít nějaké těžkosti s péčí o otce.

„Lepší to ani být nemohlo,“ řekla mu na dvoře, kam mu do tmy vyšla naproti.

„Co dělá táta?“

„Maluje.“

Zatímco sestra připravovala večeři, seděl Kurt Wallander v ateliéru na saních a díval se, jak na plátně vzniká podzimní krajina. Vypadalo to, že otec naprosto zapomněl na to, co se stalo před pár dny.

Musím ho navštěvovat pravidelně, uvažoval Kurt Wallander. Alespoň třikrát v týdnu a pokud možno v určitou hodinu.

Po večeři hráli s otcem pár hodin karty. V jedenáct si šel lehnout.

„Odjíždím zítra,“ řekla mu sestra. „Nemůžu být z domova dýl.“

„Děkuju, že jsi přijela,“ řekl Kurt Wallander.

Domluvili se, že pro ni přijede v osm hodin a odveze ji na letiště.

„Ze Sturupu bylo obsazeno,“ řekla mu. „Letím z Everödu.“

To se Kurtovi Wallanderovi hodilo, protože stejně musel jet do Kristianstadu.

Krátce po půlnoci vešel do svého bytu v Mariánské.

Nalil si velkou sklenici whisky a odnesl si ji do koupelny. Potom dlouho ležel v teplé vodě ve vaně a nechal si rozehřívat ztuhlé končetiny.

Třebaže se snažil na to nemyslet, pořád se mu vybavovali Rune Bergman a Valfrid Ström. Usiloval o to je pochopit. Ale jediné, k čemu se dostal, byla věc, o níž uvažoval už tisíckrát předtím. O novém světě, který vyrostl, aniž on si toho vůbec všiml. Jako policista žil stále v jiném, starém světě. Jak se má, proboha, naučit žít v něčem novém? Jak si člověk poradí s tou strašnou nejistotou před novými změnami, které se navíc odehrávají strašně rychle?

Vražda na Somálci byla vraždou nového druhu.

Dvojnásobná vražda v Lenarpu byla naopak starým zločinem.

Bylo to skutečně tak? Uvažoval o brutalitě a smyčce.

Nebyl si jist.

Blížila se půl druhá, když konečně zalezl pod chladivou přikrývku.

Samota v posteli byla horší než kdykoliv předtím.

~~~

Pak následovaly tři dny, kdy se vůbec nic nestalo.

Vrátil se Näslund a vyřešil problém ukradeného auta.

Muž a žena byli na lupu a auto potom nechali v Halmstadu.

V době vraždy byli v jednom penzionátu v Båstadu. Majitel penzionátu jim dosvědčil alibi.

Kurt Wallander si promluvil s Ellen Magnussonovou. Rozhodně popřela, že Johannes Lövgren je otcem jejího syna Erika.

Ještě jednou také navštívil Erika Magnussona a chtěl na něm dosvědčit alibi, na které se zapomněl zeptat při první návštěvě.

Erik Magnusson byl u své snoubenky. Nebyl důvod jeho tvrzení zpochybňovat.

Martinsson se v pátrání po Lövgrenově cestě do Ystadu nikam nedostal.

Nyströmovi si byli jistí, řidič autobusu a majitel taxiků také.

Rydberg šel na pohřeb a promluvil si s devatenácti Lövgrenovými příbuznými.

Neobjevilo se nic, co by je dovedlo dál.

Teplota se držela kolem nuly. Jeden den bylo bezvětří, druhý den vichřice.

Kurt Wallander potkal Anette Brolinovou na chodbě. Poděkovala za květiny. Stejně si ale nebyl jistý, jestli vyškrtla z paměti události té noci.

Rune Bergman stále mlčel, ačkoliv důkazy proti němu se vršily. Různé švédské pytlácké organizace se snažily na sebe vzít odpovědnost za tenhle čin. Tisk a jiné sdělovací prostředky rozpoutaly ohnivou debatu kolem přistěhovalectví. Zatímco ve Skåne byl klid, hořelo to v noci kolem utečeneckých táborů v jiných částech země.

Kurt Wallander a jeho spolupracovníci z pátrací skupiny, která se snažila vyřešit dvojnásobnou vraždu v Lenarpu, se od toho všeho distancovali. Jen skutečně zřídka se stalo, že hovor se stočil na něco, co nemělo nic společného se ztroskotaným vyšetřováním vraždy. Kurt Wallander si uvědomil, že není sám, kdo je tak nejistý a zmatený v nové společnosti, jež kolem něj roste.

Žijeme, jako kdybychom litovali ztraceného ráje, pomyslel si. Jako kdybychom toužili po starých časech, jejich zlodějích aut a lupičích trezorů, kteří zdvořile smekli klobouk, když jsme je přišli zadržet. Jenže ta doba je neodvolatelně pryč a otázka je, jestli byla ve skutečnosti někdy tak idylická, jak jsme si ji malovali.

~~~

V pátek 19. ledna se stalo všechno najednou.

Ten den začal pro Kurta Wallandera špatně. V půl osmé odvezl svého Peugeota na technickou prohlídku a jen tak tak že vyvázl bez zákazu provozu. Když procházel protokol prohlídky, zjistil, že auto vyžaduje opravy za hodně tisíc.

Mrzutý se vracel zpátky na policii.

Ani si nestačil svléknout v kanceláři kabát, když se dveřmi vřítil Martinsson.

„Tak teď to vím,“ řekl. „Teď už je jasné, jak se Johannes Lövgren dostal do Ystadu a zpátky.“

Kurt Wallander okamžitě zapomněl na starosti s autem a okamžitě pocítil, jak se ho zmocnilo napětí.

„Nebyl to žádný létající koberec,“ pokračoval Martinsson. „Odvezl ho totiž kominík.“

Kurt Wallander klesl zpátky do židle.

„Který kominík?“

„Mistr kominický Artur Lundin ze Slimminge. Najednou si totiž Hanna Nyströmová vzpomněla, že tam byl pátého ledna kominík. Vyčistil komíny v obou usedlostech a pak odtamtud odjel. Když mi řekla, že u Lövgrenů čistil komíny naposled a že odjížděl tak kolem půl jedenácté, začalo mi svítat. Zrovna jsem s ním mluvil. Zastihl jsem ho, právě když pracoval v pečovatelském domě v Rydsgårdu. Ukázalo se, že nikdy neposlouchá rádio, nedívá se na televizi, nečte noviny. Čistí komíny a po zbytek času pije kořalku a stará se o králíky. Neměl nejmenší ponětí, že Lövgrenovi byli zavražděni. Ale řekl mi, že Johannese Lövgrena vezl do Ystadu. Vzhledem k tomu, že má dodávku, a Johanes Lövgren seděl na zadním sedadle bez oken, není tak divné, že ho nikdo neviděl.“

„Nyströmovi ale museli vidět, když auto přijelo zpátky, ne?“

„Ne,“ odpověděl Martinsson vítězně. „To je právě ono. Lövgren poprosil Lundina, ať zastaví na silnici k Veberödu. A pak se dá jít po luční cestě a přijdeš zadem přímo k Lövgrenově domu. Je to asi kilometr pěšky. Jestli Nyströmovi seděli u kuchyňského okna, muselo to vypadat, že Lövgren přichází od stáje.“

Kurt Wallander se zamračil.

„Stejně se mi to nelíbí.“

„Lundin byl velmi otevřený člověk. Řekl, že mu Johannes Lövgren slíbil malou vodku, když ho odveze i zpátky. Vysadil Lövgrena v Ystadu a pokračoval v práci na komínech na severu města. A potom zase ve smluvenou hodinu Lövgrena vyzvedl, dovezl na Veberödskou cestu a inkasoval láhev vodky.“

„Výborně,“ řekl Kurt Wallander. „Čas souhlasí?“

„Přesně.“

„Ptal ses na aktovku?“

„Lundin si myslí, že aktovku viděl.“

„Měl ještě něco?“

„To si Lundin nevzpomíná.“

„Viděl Lundin, že by Lövgren někoho v Ystadu potkal?“

„Ne.“

„Říkal Lövgren něco o tom, co bude v Ystadu dělat?“

„Nic.“

„Je vyloučeno, že by tenhle kominík věděl něco o tom, že má Lövgren v portmonce sedmadvacet tisíc korun?“

„Jo. Ze všeho nejmíň vypadal na lupiče. Podle mě je to samotář, co si žije se svými komíny a kořalkou, nic jiného nemá.“

Kurt Wallander uvažoval.

„Mohl si Lövgren s někým domluvit schůzku na té polní cestě? Aktovka přece zmizela.“

„Možná. Měl jsem v úmyslu si vzít psovoda a tu cestu pročesat.“

„Udělej to okamžitě,“ souhlasil Kurt Wallander. „Teď se snad konečně někam dostanem.“

Martinsson odešel z kanceláře. Skoro se ve dveřích srazil s Hanssonem, který právě přicházel.

„Máš čas?“ zeptal se.

Kurt Wallander přikývl.

„Jak to vypadá s Bergmanem?“

„Mlčí. Ale tu vraždu má přišitou. Baba Brolinová ho dneska bere do vazby.“

Kurt Wallander nijak nekomentoval Hanssonův ponižující přístup k Anette Brolinové.

„Co jsi chtěl?“ zeptal se pouze.

Hansson se posadil na židli u okna a vypadal nešťastně.

„Asi víš, že dost sázím na koně,“ začal. „Mimochodem ten kůň, cos ho doporučil, tak ten vypadl. Kdo ti to poradil?“

Kurt Wallander si matně vzpomínal na jednu poznámku, kterou utrousil v Hanssonově kanceláři.

„To byl jen žert,“ řekl. „Pokračuj.“

„Zaslechl jsem, že se zajímáte o Erika Magnussona, co pracuje v ústředním skladu krajského zastupitelstva v Malmö,“ řekl. „On totiž existuje člověk, co se jmenuje Erik Magnusson a často je vidět na klusáckých závodech v Jägersro. Sází vysoko a hodně prohrává a já čistě náhodou vím, že pracuje na krajském zastupitelství.“

Kurta Wallandera to začalo okamžitě zajímat.

„Jak je starý? Jak vypadá?“

Hansson ho popsal. Kurtu Wallanderovi bylo okamžitě jasné, že jde o stejného člověka, s nímž se setkal při dvou různých příležitostech.

„Povídá se, že má dluhy,“ pokračoval Hansson. „A dluhy ze sázek můžou být hodně nebezpečné.“

„Výborně,“ řekl Wallander. „Přesně takovou informaci jsme potřebovali.“

Hansson vstal ze židle.

„Člověk nikdy neví,“ řekl. „Hazardní hra a drogy můžou fungovat úplně stejně. Pokud člověk jako já nehraje jen pro zábavu.“

Kurt Wallander si vzpomněl na jednu věc, kterou zmínil Rydberg. Že lidé závislí na drogách jsou schopni spáchat jakoukoliv brutalitu.

„Výborně,“ řekl Hanssonovi. „Výborně.“

Hansson odešel. Kurt Wallander přemýšlel jen chvilku a potom zavolal Göranu Bomanovi do Kristianstadu. Měl štěstí a dovolal se okamžitě.

„Co chceš, abych udělal?“ zeptal se, když mu Kurt Wallander převyprávěl Hanssonův příběh.

„Důkladně ji protřepej,“ řekl Kurt Wallander. „Nespouštěj ji z očí.“

Göran Boman slíbil, že dá Ellen Magnussonovou sledovat.

Kurt Wallander potkal Hanssona cestou ven z policejní stanice.

„Dluhy z hazardních her,“ řekl. „Komu dluží peníze?“

Hansson znal odpověď.

„V Tågarpu je jeden majitel železářství a ten půjčuje. Pokud je Erik Magnusson někomu něco dlužen, tak určitě jemu. Tenhle lichvář půjčuje hodně sázkařům, co hrajou v Jägersro vysoko. A co já vím, má pár hodně nepříjemnejch chlápků, který posílá připomínat dluhy, když někdo zaostává se splácením.“

„Kde se s ním dá mluvit?“

„Má železářství v Tågarpu. Takový malý obtloustlý šedesátník.“

„Jak se jmenuje?“

„Larson. A říká se mu Nicka.“

Kurt Wallander se vrátil k sobě do kanceláře. Sháněl Rydberga, ale nenašel ho. Věděla o něm Ebba. Rydberg je u lékaře a nevrátí se před desátou.

„Je nemocný?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Asi to bude ten revmatismus,“ řekla Ebba. „Nevidíš, jak celou zimu kulhá?“

Kurt Wallander se rozhodl, že na Rydberga nebude čekat. Oblékl si kabát, nasedl do auta a odjel do Tågarpu.

Železářství leželo přímo uprostřed vesnice.

Teď právě nabízeli kolečka za sníženou cenu.

Muž, který vešel ze zadní místnosti, když zacinkal zvonek na dveřích, byl skutečně malý a tlustý. Kurt Wallander byl v obchodě sám a rozhodl se jít přímo na věc. Vytáhl policejní průkazku a ukázal ji. Muž zvaný Nicka ji pozorně studoval, ale nijak ho to nevyvedlo z míry.

„Ystad,“ řekl. „Copak mi asi policie odtamtud chce?“

„Znáte muže jménem Erik Magnusson?“

Muž za pultem byl příliš zkušený na to, aby lhal.

„Může být. Proč?“

„Kdy jste ho poznal?“

Špatná otázka, pomyslel si Kurt Wallander. Dává mu možnost úniku.

„To už si nevzpomínám.“

„Ale znáte ho?“

„Máme dost společných zájmů.“

„Třeba klusácké závody a sázky?“

„Taky.“

Kurta Wallandera rozčilovala mužova bohorovná sebejistota.

„Tak teď mě dobře poslouchejte,“ řekl. „Vím, že půjčujete lidem, kterým to sázení přeroste přes hlavu. Teď se zrovna nechci ptát, jaké úroky si na půjčky počítáte. Je mi úplně fuk, že se zabýváte nelegálním půjčováním peněz. Teď se chci dozvědět něco jiného.“

Muž s přezdívkou Nicka se na něj zvědavě podíval.

„Chci vědět, jestli vám Erik Magnusson dluží peníze,“ řekl. „A chci vědět kolik.“

„Nedluží mi nic.“

„Nic?“

„Ani vindru.“

Chyba, uvažoval Kurt Wallander. Hanssonova stopa je chybná.

Vteřinu poté zjistil, že to je právě naopak. Konečně se dostali na správnou stopu.

„Ale jestli vám jde o tohle, tak mi byl dlužný,“ pokračoval muž.

„Kolik?“

„Dost. Ale zaplatil. Pětadvacet tisíc.“

„Kdy?“

Muž se rychle zamyslel.

„Asi před týdnem. Minulý čtvrtek.“

Čtvrtek jedenáctého ledna, uvažoval Kurt Wallander.

Tři dny po vraždě v Lenarpu.

„Jak platil?“

„Přišel sem.“

„V jakých bankovkách?“

„Tisícovky. Pětistovky.“

„Kde měl ty peníze?“

„Kde je měl?“

„V tašce? Aktovce?“

„V igelitové tašce. Myslím že to byla ICA.“

„Byl s placením pozadu?“

„Trochu.“

„Co by se stalo, kdyby nezaplatil?“

„Musel bych se mu připomenout.“

„Víte, jak k penězům přišel?“

Muž zvaný Nicka pokrčil rameny. Současně vešel do obchodu zákazník.

„To není moje věc,“ řekl. „Chtěl jste ještě něco?“

„Ne, děkuji, zatím ne. Ale ještě se možná ozvu.“

Kurt Wallander šel k autu.

Začal foukat vítr.

Tak, teď ho máme, říkal si. Teď.

Kdo by si pomyslel, že z Hanssonova nešťastného sázení vzejde i něco dobrého?

Kurt Wallander jel zpátky do Ystadu a připadal si, že vyhrál v loterii.

Cítil, že řešení je na dosah.

Erik Magnusson, opakoval si.

A máme to.

14. KAPITOLA

Po usilovné přípravě, která se protáhla hluboko do večera v pátek devatenáctého ledna, byli Kurt Wallander a jeho kolegové hotovi vytáhnout do boje. Na dlouhé vyšetřovací poradě seděl i Björk a když na něm Kurt Wallander požadoval, aby uvolnil Hanssona z vraždy v Hageholmu a zařadil ho do lenarpské skupiny, jak se teď nazývali, schválil to. Näslund byl stále ještě nemocný, ale zavolal a oznámil, že nazítří už přijde.

Třebaže před nimi byla sobota a neděle, měla práce pokračovat s nezmenšenou intenzitou. Martinsson se vrátil s psovodem z důkladného prozkoumání močálovité cesty z Veberödu, která vedla podél zadní stěny Lövgrenovy stáje. Pečlivě prověřil celou trasu o devatenácti stech dvanácti metrech, která procházela několika lesíky a rozdělovala jako mez dvě pole a potom probíhala téměř rovnoběžně se skoro vyschlým říčním korytem. Nenašel nic zvláštního, přestože se na stanici vrátil s plastovým pytlíkem plným různých předmětů. Mezi jiným našel zrezavělé kolečko od kočárku na panenky, kus naftou nasáklého přehozu z umělé tkaniny, prázdnou krabičku od cigaret nějaké zahraniční značky. Předměty budou rozebrány, nicméně Kurt Wallander nevěřil, že pro vyšetřování budou mít nějaký význam.

Nejdůležitějším rozhodnutím, které na poradě padlo, bylo nepřetržité sledování Erika Magnussona. Bydlel v činžovním domě ve staré zástavbě nazývané Růžová zahrada. A vzhledem k tomu, že Hansson ostatní informoval, že v neděli jsou v Jägersro závody, dostal ke svému nesmírnému potěšení přidělenou službu na závodech.

„Neschválím k proplacení žádné sázkové tikety,“ řekl Björk v dost nejapném pokusu o žert.

„V tom případě navrhuji společný kupón vé pět,“ odpověděl Hansson. „Máme báječnou příležitost, jak tohle vyšetřování udělat silně ziskovým.“

Ale jinak na poradě u Björka vládl vážný duch. Bylo cítit, že řešení je na dosah.

Otázka, která vyvolala nejdelší diskusi, se týkala Erika Magnussona a toho, jestli má pochopit, že mu hoří půda pod nohama. Rydberg a Björk váhali. Ale Kurt Wallander byl toho názoru, že nemohou nic ztratit, když Erik Magnusson objeví, že je ve středu zájmu policie. Sledování pochopitelně bude probíhat diskrétně. Ale mimo to nepodnikne policie žádná opatření, aby podezření držela v tajnosti.

„Jen ať je nervózní,“ řekl Kurt Wallander. „Jestli se má čím znepokojovat, tak doufám, že na to přijdeme.“

Trvalo jim tři hodiny projít vyšetřovací spisy, aby prověřili všechny možnosti souvislostí s Erikem Magnussonem. Nic nenašli, ale na druhé straně také nenašli nic, co by přímo odporovalo tomu, že Erik Magnusson byl oné noci v Lenarpu. I navzdory alibi od jeho snoubenky. Občas pocítil Kurt Wallander nejasné obavy nad tím, že se dostali do další slepé uličky.

Především Rydberg váhal. Znovu a znovu se ptal, jestli jediný člověk mohl spáchat dvojnásobnou vraždu.

„Něco mi na těch jatkách nasvědčovalo spolupráci,“ řekl. „Nemůžu na to zapomenout.“

„Nic ale nebrání tomu, aby Erik Magnusson neměl pomocníka,“ namítl Kurt Wallander. „Musíme brát jednu věc po druhé.“

„Jestli vraždil kvůli dluhům ze sázení, sotva k tomu potřeboval nějakého komplice,“ řekl Rydberg.

„Je mi to jasné,“ přiznal Kurt Wallander. „Ale musíme se dostat dál.“

Po Martinssonově hbité akci měli fotografii Erika Magnussona z personálního archivu krajského zastupitelstva. Získal ji z brožurky, kde krajské zastupitelstvo vyprávělo o své rozsáhlé činnosti obyvatelstvu, u něhož se předpokládala naprostá nevědomost. Björk byl toho názoru, že všechny státní i komunální úřady by měly mít vlastní ministerstva obrany, která by v případě nutnosti nevědoucímu lidu vštípila do hlavy, jak nezměrný význam právě jejich instituce má, považoval brožurku za vynikající. Každopádně tady stál Erik Magnusson vedle svého žlutého zdvižného vozíku, oblečený do běloskvoucí kombinézy. Usmíval se.

Policisté si prohlíželi jeho tvář a srovnávali s několika černobílými fotografiemi Johannese Lövgrena. Mimo jiné měli obrázek Johannese Lövgrena, jak stojí vedle traktoru na čerstvě zoraném poli.

Může to být otec a syn? Traktorista a skladník?

Kurt Wallander si nedokázal obě fotografie spojit.

Jediné, co se mu vybavovalo, byl krvavý obličej starce s uříznutým nosem.

V jedenáct hodin v pátek v noci měli plán tažení hotov. To už je Björk dávno opustil kvůli večeři pořádané místním golfovým klubem.

Kurt Wallander s Rydbergem chtěli sobotu využít k další návštěvě u Ellen Magnussonové v Kristianstadu. Martinsson, Näslund a Hansson se podělí o sledování Erika Magnussona a zeptají se snoubenky na alibi. A neděli stráví sledováním a rozborem celého vyšetřovacího spisu. V pondělí se Martinsson, který bez vlastního přičinění byl určen za počítačového experta, pustí do podnikání Erika Magnussona. Má ještě další dluhy? Má za sebou nějakou trestnou činnost?

Kurt Wallander poprosil Rydberga, ať se tím probere na vlastní pěst. Chtěl, aby Rydberg provedl to, čemu říkal křižácká výprava. Pokusí se dát dohromady události a lidi, kteří spolu na první pohled neměli moc společného. Nejsou tu styčné body, které dosud byly neviditelné? To právě měl Rydberg prozkoumat.

Rydberg a Kurt Wallander spolu odcházeli z budovy. Kurt Wallander si v tom okamžiku uvědomil, jak Rydberg vypadá unaveně, a že byl v nemocnici.

„Jak to s tebou vypadá?“ zeptal se.

Rydberg pokrčil rameny a něco nesrozumitelně zamumlal.

„Nohy?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Lepší už to nebude,“ odpověděl Rydberg a dal najevo, že o svých potížích nechce mluvit.

Kurt Wallander odjel domů a obsloužil se sklenkou whisky. Nechal ji však nedotčenou na nočním stolu a šel si lehnout. Únava ho přemohla. Usnul a unikl tak všem myšlenkám, které se mu honily hlavou.

V noci se mu zdálo o Stenu Widénovi.

Společně navštívili operní představení, kde se zpívalo neznámou řečí.

Kurt Wallander se později v bdělém stavu už nikdy nedokázal rozpomenout, o jakou operu šlo.

Oproti tomu se okamžitě po probuzení následujícího rána rozpomněl na jednu věc, o níž předchozího večera hovořili.

O závěti Johannese Lövgrena. O závěti, která neexistovola.

Rydberg mluvil s advokátem, který vyřizoval pozůstalost, jehož pověřily obě dcery a jehož často povolávala místní zemědělská organizace. Žádná závěť nebyla. To znamenalo, že obě dcery zdědí celé, nečekaně velké jmění Johannese Lövgrena.

Mohl Erik Magnusson vědět, že Johannes Lövgren měl tak velký majetek? Byl vůči němu Johannes Lövgren stejně tajemný jako před svou ženou?

Kurt Wallander vstal z postele s předsevzetím, že se toho dne nevzdá, dokud se s konečnou platností nedozví, zda Ellen Magnussonová porodila svého syna Erika Johannesu Lövgrenovi, uvedenému jako otec neznámý.

Snědl nepořádnou snídani a sešel se s Rydbergem u policejní stanice krátce po deváté. Martinsson strávil noc v autě před bytem Erika Magnussona v Růžové zahradě a teď byl vystřídán Näslundem. Vzkázal, že se v noci absolutně nic nestalo. Erik Magnusson byl doma v bytě. Noc proběhla klidně.

Lednový den se utápěl v mlze. Na hnědých polích ležela jinovatka. Rydberg seděl na předním sedadle vedle Kurta Wallandera unavený a zamlklý. Teprve když se blížili ke Kristianstadu, začali spolu mluvit.

V jedenáct hodin se na policejní stanici v Kristianstadu sešli s Göranem Bomanem.

Společně prošli záznam výslechu, který Göran Boman udělal se ženou.

„Nic na ni nemáme,“ řekl Göran Boman. „Prověřili jsme ji i její okolí. Nic. Její život se vejde na list papíru. Třicet let pracuje v jedné lékárně. Pár let zpívala ve sboru, ale přestala. V knihovně si půjčuje spoustu knih. Dovolenou tráví u sestry ve Vemenhögu, nejezdí do ciziny, nenakupuje nové oblečení. Alespoň navenek žije úplně nedramaticky. Má pravidelné, skoro až pedantické návyky. Nejvíc na tom všem zaráží, jak takovýhle život vydrží.“

Kurt Wallander mu poděkoval za práci.

„Teď to převezmem,“ řekl.

Jeli domů k Ellen Magnussonové.

Když otevřela, pomyslel si Kurt Wallander, že syn je hodně podobný matce. Nedokázal se rozhodnout, jestli je očekávala. Měla nepřítomné oči, jako kdyby byla někde daleko odsud.

Kurt Wallander se rozhlédl obývacím pokojem. Zeptala se, jestli si dají kávu. Rydberg odmítl, ale Kurt Wallander přijal.

Pokaždé když Kurt Wallander vstoupil do cizího bytu, pomyslel si, že se dívá na přebal knihy, kterou právě dostal. Byt, nábytek, obrazy, vůně, to byl titul. Teď se pustí do čtení. Ale byt Ellen Magnussonové postrádal vůně. Jako kdyby se ocitl v neobydleném bytě. Vdechl pach něčeho bezútěšného. Šedé rezignace. Na pozadí vybledlých tapet měla pověšeny barvotisky nedefinovatelných abstraktních motivů. Nábytek, zaplňující byt, byl starodávně těžký. Na několika mahagonových stolcích ležely zdobně naaranžované krajkové ubrusy. Na malé nástěnné poličce stála fotografie dítěte sedícího před růžovým keřem. Kurt Wallander si pomyslel, že jediná fotografie syna, kterou měla vystavenou, pocházela z dětství. Jako dospělý tu nikde nebyl.

Vedle obývacího pokoje byla malá jídelna. Kurt Wallander pootevřel nohou půlku nedovřených dveří. Ke svému nelíčenému překvapení uviděl na stěně jeden z obrazů svého otce.

Podzimní krajina bez tetřeva.

Stál a prohlížel si obraz, až uslyšel rachocení tácu za zády.

Jako kdyby viděl otcův obraz poprvé.

Rydberg seděl na židli u okna. Kurta Wallandera napadlo, že se ho někdy musí zeptat, proč vždycky sedí u okna.

Odkud bereme své zvyky? V jaké tajné dílně se vyrábějí naše návyky a zlozvyky, pomyslel si.

Ellen Magnussonová mu podala kávu.

Řekl si, že musí začít.

„Byl u vás Göran Boman od policie v Kristianstadu a položil vám řadu otázek,“ řekl. „Nesmíte se divit, když se vás zeptáme na totéž ještě jednou.“

„A vy se nesmíte divit, když vám odpovím stejně,“ řekla Ellen Magnussonová.

Přesně v tom okamžiku bylo Kurtu Wallanderovi zřejmé, že žena naproti němu je tajná milenka, s níž měl Johannes Lövgren dítě.

Kurt Wallander to věděl, aniž věděl, proč to ví.

V jednom krkolomném okamžiku se rozhodl, že se k pravdě prolže. A pokud nehádal úplně špatně, patřila Ellen Magnussonová k lidem, kteří mají s policií naprosto mizivé skutečnosti. Určitě předpokládala, že se chtějí dopátrat pravdy tím, že sami mluví pravdu. Ona měla lhát, ne oni.

„Paní Magnussonová,“ začal Kurt Wallander. „Víme, že Johannes Lövgren je otcem vašeho syna Erika. Nemá smysl, abyste to popírala.“

Podívala se na něho vyděšeně. Nepřítomnost v pohledu byla najednou ta tam. Vrátila se okamžitě zpátky do pokoje.

„To není pravda,“ řekla.

Lež, která prosí o smilování, pomyslel si Kurt Wallander. Teď každou chvilku povolí.

„Samozřejmě že to je pravda,“ opáčil. „Víme to stejně tak dobře jako vy. Kdyby Johannes Lövgren nebyl zavražděn, nikdy bychom neměli zapotřebí klást tyhle otázky. Ale teď to musíme vědět. A pokud se to nedozvíme teď, budete muset na tyhle otázky odpovídat u soudu pod přísahou.“

Šlo to rychleji, než si myslel.

Zničehonic povolila.

„Proč to chcete vědět?“ vykřikla. „Nic jsem neudělala! Proč by člověk nesměl mít tajnosti?“

„Tajnosti nikdo nikomu nezakazuje,“ řekl Kurt Wallander zvolna. „Ale pokud se lidi vraždí, tak se musíme snažit najít pachatele. A v tom případě taky musíme klást otázky. A dostat odpověď.“

Rydberg seděl nehybně na své židli u okna. Unavenýma očima pozoroval ženu.

Potom si společně vyslechli její příběh. Kurtovi Wallanderovi připadal nevýslovně tristní. Její život, který se před ním odvíjel, vypadal stejně bezútěšně jako krajina pokrytá jinovatkou, kterou to ráno projížděli.

Kdysi se narodila postaršímu zemědělci v Yngsjö. Vymanila se z venkovského prostředí a dotáhla to na prodavačku v lékárně. Vyprávěla, že se poprvé setkali, když si přišel koupit sodu na trávení. Potom se vrátil a dvořil se jí.

Jí se představil jako osamělý sedlák. Teprve když se narodilo dítě, dozvěděla se, že je ženatý. Byla vždycky spíš poddajná, než nenávistná. Její mlčení si koupil za peníze, vyplácené několikrát do roka.

Ale syn vyrůstal u ní. Ten byl její.

„Co vás napadlo, když jste se doslechla, že byl zavražděn?“ zeptal se Kurt Wallander, když dovyprávěla.

„Věřím v Boha,“ řekla. „Ve spravedlivou pomstu.“

„Pomstu?“

„Kolik lidí Johannes zradil?“ zeptala se. „Zradil mě, svého syna, svou manželku a své dcery. Zradil všechny.“

A teď se ještě zanedlouho dozví, že její syn je vrah, pomyslel si Kurt Wallander. Bude si představovat, že je archanděl, který vykonal boží mstu? Zvládne to?

Dál kladl otázky. Rydberg si na své židli u okna přesedl. Z kuchyně bylo slyšet odbíjení hodin.

Když odcházeli, měl Kurt Wallander pocit, že dostal odpověď na všechny otázky.

Věděl, kdo je ta tajemná žena. Kdo je tajemný syn. Věděl, že čekala od Johannese Lövgrena peníze. Ale on nepřišel.

Na jednu otázku ale dostal nečekanou odpověď.

Ellen Magnussonová nikdy nedala svému synovi peníze od Johannese Lövgrena. Ukládala je na knížku. Teprve po její smrti je měl dostat. Možná že měla strach, že je prohraje v sázkách.

Jenže Erik Magnusson věděl, že Johannes Lövgren je jeho otec. V tom lhal. A možná že taky věděl, že Johannes Lövgren, jeho otec, má značné jmění?

Rydberg v průběhu celého výslechu mlčel. Než odešli, zeptal se, jak často se se synem stýká. Jestli spolu mají dobré vztahy. Zná jeho snoubenku?

Odpověděla vyhýbavě.

„Je dospělý,“ řekla. „Žije si svůj vlastní život. Ale je to hodný kluk a zajde mě navštívit. Samozřejmě že vím, že má snoubenku.“

Teď zase lže, pomyslel si Kurt Wallander. Snoubenku nezná.

Zastavili se v hospodě v Degeberze na jídlo. Rydberg vypadal čiperněji.

„To byl dokonalý výslech,“ řekl. „Mohlo by se to používat v policejní akademii při výuce.“

„Vždyť jsem lhal,“ namítl Kurt Wallander. „A to se nemá.“

Během jídla rozebrali situaci. Shodli se, že počkají na šetření o životě Erika Magnussona. Teprve až budou údaje připravené a zpracované, vezmou ho k výslechu.

„Myslíš, že je to on?“ zeptal se Rydberg.

„Samozřejmě,“ odpověděl Kurt Wallander. „Sám nebo s komplicem. Co myslíš ty?“

„Doufám, že máš pravdu.“

Když se vrátili zpátky na stanici v Ystadu, bylo čtvrt na čtyři. Näslund seděl ve své kanceláři a kýchal. Ve dvanáct ho vystřídal Hansson.

Erik Magnusson si během dopoledne koupil boty a podal si v trafice pár sázenek. Pak jel zase domů.

„Vypadá ostražitě?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nevím,“ odpověděl Näslund. „Chvílemi mně to tak připadá. Pak se mi zas zdá, že si to namlouvám.“

Rydberg jel domů a Kurt Wallander se zavřel v kanceláři.

Bezmyšlenkovitě se probíral horou papírů, které mu někdo položil na stůl.

Nemohl se soustředit.

Vyprávění Ellen Magnussonové ho znepokojilo.

Uvědomoval si, že sám nežije nijak vzdáleně od její skutečnosti. Díval se na svůj pochybný život.

Vezmu si volno, až tohle skončí, sliboval si. Se všemi přesčasy to musí dát alespoň týden. Sedm dní se budu věnovat jen sám sobě. Sedm dní jako sedm hubených let. A vyjdu z toho jako nový člověk.

Uvažoval, jestli se nemá vydat do nějakého rehabilitačního střediska a pokusit se trochu shodit. Ale samotný nápad se mu příčil. Radši sedne do auta a pojede někam na jih.

Třeba do Paříže nebo do Amsterodamu, v holandském Arnhemu znal policistu, s nímž se setkal na jednom protidrogovém semináři. Třeba by se za ním mohl zajet podívat.

Nejdřív musíme vyřešit vraždu v Lenarpu, řekl si. Tu uděláme příští týden.

A pak se rozhodnu, kam pojedu…

~~~

Ve čtvrtek 25. ledna byl Erik Magnusson přiveden k výslechu. Policie ho zadržela před domem, kde bydlel. Samotné zadržení provedli Rydberg a Hansson, Kurt Wallander seděl v autě a pozoroval to. Erik Magnusson nastoupil do policejního vozu bez protestů. Zadrželi ho ráno na cestě do práce. Vzhledem k tomu že Kurt Wallander dbal na to, aby první výslechy nevzbudily zbytečnou pozornost, dal mu příležitost zavolat do práce a vysvětlit svou nepřítomnost.

Při výslechu byli v místnosti přítomni Björk, Wallander a Rydberg. Björk a Rydberg se drželi v pozadí, otázky kladl Kurt Wallander.

Několik dnů před tím, než byl Erik Magnusson přiveden k výslechu v Ystadu, sílilo na policii přesvědčení, že je pachatelem dvojnásobné vraždy v Lenarpu on. Různá šetření prokázala, že má dost tíživé dluhy. Při několika příležitostech se mu až na poslední chvíli podařilo vyváznout, aby nebyl doslova napaden za to, že nezaplatil své sázkařské dluhy. Při návštěvě v Jägersro si Hansson všiml, že Magnusson sází neúměrně vysoké částky. Jeho ekonomická situace se dala označit za katastrofální.

Před rokem se na něj zaměřila policie v Eslövu pro podezření z bankovní loupeže. Ale nikdy ho ze zločinu neusvědčila. Oproti tomu vypadalo pravděpodobné, že je zapletený do pašování drog.

Jeho snoubenka, momentálně bez práce, byla už několikrát dříve trestána za přechovávání drog a podobné trestné činy v souvislosti s narkotiky, jednou také za poštovní podvod. Erik Magnusson měl, jak již bylo řečeno, značné dluhy. Ale v jistých obdobích vlastnil překvapivě velké obnosy. V té souvislosti byl jeho plat zaměstnance krajského zastupitelstva zanedbatelný.

Tohle čtvrteční ráno mělo ve vyšetřování přinést zásadní obrat. Teď se objasní vražda v Lenarpu. Kurt Wallander se probudil brzy ráno s pocitem intenzivního napětí v celém těle.

Den poté, v pátek 26. ledna shledal, že se mýlí.

Předpoklad, že pachatelem, nebo spolupachatelem, je Erik Magnusson, bylo rozdrceno na padrť. Sledovali slepou stopu. V pátek odpoledne jim bylo zřejmé, že Erika Magnussona z dvojnásobné vraždy v Lenarpu nelze usvědčit z toho prostého důvodu, že je nevinný.

Alibi na noc vraždy potvrdila matka snoubenky, která u nich byla na návštěvě. Její důvěryhodnost nebylo možné zpochybňovat Byla to starší dáma, která trpěla nespavostí. Erik Magnusson hlasitě chrápal celou tu noc, kdy Johannes a Maria Lövgrenovi byli tak brutálně zavražděni.

Peníze, které zaplatil majiteli železářství v Tågarpu za svůj dluh, pocházely z prodeje auta. Magnusson předložil stvrzenku za prodej Chryslera, a kupec, truhlář z Lommy potvrdil, že platil hotově bankovkami v hodnotě tisíc a pět set korun.

Svou lež ohledně toho, že neví, že Johannes Lövgren byl jeho otec, dokázal také věrohodně vysvětlit. Udělal to kvůli své matce, protože si myslel, že to tak chtěla. Když mu Kurt Wallander prozradil, že Johannes Lövgren byl zámožný člověk, vypadal upřímně překvapený.

A nakonec z toho nezbylo nic.

Když se Björk zeptal, jestli někdo namítá něco proti tomu, aby Erika Magnussona poslal domů, nikdo se neozval. Kurt Wallander pociťoval zdrcující tíži viny nad tím, že vyšetřování zavedl špatným směrem. Jen Rydberga jako kdyby se to nedotklo. On ostatně také od počátku nejvíc váhal.

Vyšetřování se zhroutilo. Zbyla skutečně jen ruina.

A nezbývalo než začít od začátku.

A navíc začalo sněžit.

V noci na sobotu 27. ledna se přihnala prudká sněhová vichřice od jihozápadu. Po několika hodinách byla dálnice E 14 neprůjezdná. Sněžilo nepřetržitě šest hodin. Prudký vítr způsobil, že nasazení sněžných pluhů nemělo smysl. Jakmile byl sníh odklizen, okamžitě se navály nové závěje.

Noc a den se policie snažila zvládnout zmatek, aby nenastal úplný chaos. Potom se počasí uklidnilo stejně rychle, jako je přepadlo.

Třicátého ledna oslavil Kurt Wallander třiačtyřicáté narozeniny. Oslavil je změnou jídelníčku a tím, že znovu začal kouřit. K velké radosti mu večer toho dne zavolala dcera Linda. Telefonovala z Malmö a oznámila mu, že se rozhodla začít studovat na jedné lidové univerzitě u Stockholmu. Slíbila, že ho před odjezdem navštíví.

Kurt Wallander si zařídil program tak, aby mohl otce navštěvovat nejméně třikrát týdně. Své sestře do Stockholmu napsal, jaký zázrak s otcem provedla ta nová pomocnice. Pomatení, které ho dovedlo na onu osamělou noční procházku do Itálie, odeznělo. Žena pravidelně docházející do jeho domu byla záchrana.

Několik dní po narozeninách zavolal večer Anette Brolinové a navrhl jí, že ji proveze zimní skånskou krajinou. Znovu se omluvil za své chování ten večer u ní v bytě. Přijala pozvání a příští neděli, čtvrtého února, jí ukázal pamětihodnosti, Ales stenar a Glimmingehus. Povečeřeli v hospodě v Hammenhögu a Kurtu Wallanderovi připadalo, že ji začíná přesvědčovat, že je jiný člověk než ten, který si ji přitáhl na kolena.

Běžely týdny, aniž dospěli k nějakému obratu ve vyšetřování. Martinssona a Näslunda přeřadili na jiné úkoly. Nicméně Kurt Wallander a Rydberg se dosud cele mohli věnovat dvojnásobné vraždě.

Jednoho dne v polovině února, chladného a jasného dne za úplného bezvětří, navštívila Kurta Wallandera dcera Johannese a Marie Lövgrenových, která žila v Göteborgu.

Přijela do Skåne, aby dohlédla na usazení náhrobního kamene za své mrtvé rodiče na hřbitově ve Villie. Wallander jí vysvětlil, jak to opravdu je, že totiž policie stále pátrá po stopě. Druhý den po její návštěvě zajel na hřbitov a chvíli zamyšleně postál před černým kamenem se zlatým nápisem.

Únor uběhl přípravou na prohloubení a rozšíření vyšetřování.

Rydberg byl zamlklý a uzavřený, trpěl bolestmi v noze a většinou pracoval u telefonu, zatímco Kurt Wallander byl často v poli.

Prověřili každou banku v celém Skåne, ale žádnou další schránku nenašli. Wallander mluvil přinejmenším se dvěma sty lidmi, kteří byli s Johanesem a Marií Lövgrenovými buďto spřízněni, nebo je alespoň znali. Neustále se vracel zpět do bobtnajícího vyšetřovacího spisu, prověřoval body, které už předtím pominul, přetřásal základy starých, probraných hlášení a znovu je kontroloval. Ale nikde žádnou puklinu nenašel.

Jednoho ledového, větrného únorového dne dojel pro Stena Widéna na jeho statek a pak společně navštívili Lenarp. Společně pozorovali klisnu, která zřejmě skrývá tajemství, dívali se, jak žere seno, a Nyström jim byl v patách, ať se hnuli kamkoliv. Nyström dostal klisnu darem od dcer.

Samotnou usedlost, která teď stála tichá a zapečetěná, svěřili k prodeji jednomu makléři ze Sturupu. Kurt Wallander stál ve větru a pozoroval rozbité kuchyňské okno, které už nikdo nedal zasklít, jen do něj byla přibita překližka. Snažil se navázat před deseti lety přerušené přátelství se Stenem Widénem, ale klusácký trenér a přítel nejevil zájem. Když ho Kurt Wallander zavezl domů, pochopil, že to je ztracené.

Předběžné vyšetřování vraždy somálského utečence bylo uzavřeno a Rune Bergman postaven před soud v Ystadu. Soudní budovu zaplnili zástupci veřejných sdělovacích prostředků. Teď bylo prokázáno, že smrtící rány vystřelil Valfrid Ström. Rune Bergman byl odsouzen za napomáhání vraždě a soudní psychiatr ho prohlásil za plně příčetného.

Kurt Wallander svědčil u soudu a několikrát si přišel poslechnout výslechy a projev žalobkyně Anette Brolinové. Rune Bergman toho moc neřekl, třebaže nemlčel důsledně. Soudní líčení odhalilo podzemní rasistické organizace, kde převládalo politické smýšlení podobné Ku Klux Klanu. Rune Bergman a Valfrid Ström jednali současně na vlastní pěst, ale zároveň byli napojeni na různé rasistické skupiny.

Kurt Wallander si znovu pomyslel, že se ve Švédsku chystá něco zásadního. Chvílemi pociťoval rozporuplné sympatie vůči některým argumentům nepřátelským k přistěhovalcům, které se v diskusi i v tisku objevovaly v průběhu soudního líčení. Má vlastně vláda a Úřad pro přistěhovalce přehled o tom, jací lidé hledají útočiště ve Švédsku? Kdo je utečenec a kdo je zlatokop? Lze mezi tím vůbec dělat rozdíl?

Jak dlouho bude možné zachovávat zásadu velkorysé přistěhovalecké politiky, aniž vypukne chaos? Je vůbec stanovena nějaká horní hranice?

Kurt Wallander se polovičatě pokusil hlouběji proniknout do těchto otázek. Uvědomil si, že v sobě chová stejné nejasné a nepříjemné znepokojení jako tolik jiných lidí. Strach před neznámým, cizím.

Na konci února byl vynesen rozsudek nad Rune Bergmanem, který stanovil vysoký trest. K nelíčenému překvapení všech se proti rozsudku neodvolal, a ten tedy krátce nato nabyl platnosti.

Tu zimu už ve Skåne sníh nepadal. Jednoho rána na počátku března se Kurt Wallander a Anette Brolinová spolu vydali na dlouhou procházku po Falsterboském zálivu. Spolu se dívali na hejna ptáků vracejících se ze vzdálených zemí Jižního kříže. Kurt Wallander ji náhle chytil za ruku a ona ji neodtáhla, alespoň ne hned.

Podařilo se mu shodit čtyři kila. Ale zjistil, že už nikdy se nedostane na tu váhu, kterou měl, než od něj odešla Mona.

Občas se jejich hlasy potkaly v telefonu. Kurt Wallander zjistil, že jeho žárlivost opadá. Černá žena, která ho dřív navštěvovala ve snu, už se neobjevovala.

Uběhl březen a Svedberg zopakoval své přání přestěhovat se zpátky do Stockholmu. Rydberg byl dva týdny nemocný. Nejdřív si všichni mysleli, že to je kvůli jeho bolavé noze. Ale jednou Ebba Kurtovi Wallanderovi důvěrně svěřila, že jde asi o rakovinu. Neprozradila ani, jak se to dozvěděla, ani o jaký druh rakoviny jde. Když Wallander navštívil Rydberga v nemocnici, řekl mu jen, že jde o běžnou prohlídku žaludku. Skvrna na röntgenovém snímku nasvědčovala jizvě na tlustém střevě.

Kurt Wallander pocítil palčivou bolest nad hrozbou, že Rydberg je vážně nemocný. A s rostoucím pocitem bezmoci se dál pachtil s vyšetřováním. Jednoho dne ve zlosti praštil tlustými deskami o stěnu. Podlaha se zaplnila papíry. Potom nekonečně dlouho seděl a jen zíral na tu spoušť. Nakonec lezl po kolenou a třídil materiál a začínal zase znovu od začátku.

Někde je něco a já to nevidím, pomyslel si.

Spojitost, maličkost, prostě ten klíček, kterým jen stačí otočit. Jenže vlevo nebo vpravo?

Často volal Göranu Bomanovi do Kristianstadu a stěžoval si na svou bídu.

Göran Boman z vlastního popudu prošetřil Nilse Velandera a další myslitelné kandidáty. Nikde nic. Dva dny seděl Kurt Wallander s Larsem Herdinem, aniž se pohnul o metr z místa.

Pořád se ale ještě nechtěl smířit s tím, že tenhle zločin zůstane záhadou.

V polovině března se mu podařilo vylákat Anette Brolinovou na operní zájezd do Kodaně. V noci poté se věnovala jeho osamělosti. Ale když řekl, že ji miluje, stáhla se stranou.

Prostě jen tohle. Nic jiného.

V sobotu sedmnáctého a neděli osmnáctého přijela na návštěvu jeho dcera. Přišla sama, bez toho keňského medika a Kurt Wallander jí přišel na nádraží naproti. Ebba mu den předem poslala do bytu v Mariánské ulici svou přítelkyni, aby tam provedla důkladný úklid. A konečně mu připadalo, že zase našel svou dceru. Udělali si velký výlet po pobřeží Österlenu, naobědvali se v Malém zálivu a potom seděli až do pěti hodin do rána a povídali si. Navštívili jeho otce a Lindina dědečka a ten je oba překvapil tím, že vyprávěl veselé příběhy, jaký byl Kurt Wallander jako dítě.

V pondělí ráno ji doprovodil k vlaku.

Připadalo mu, že si znovu získal část její důvěry.

Když se potom posadil do pracovny a sklonil nad vyšetřovací spisy, objevil se náhle ve dveřích Rydberg. Posadil se na židli u okna a bez okolků mu řekl, že má potvrzenou rakovinu prostaty. A teď se má podrobit ozařování a chemoterapii, což bude dlouhé a bezvýsledné. Nepřipustil žádný soucit. Přišel jen, aby Kurtovi Wallanderovi připomněl poslední slova mrtvé Marie a uzel na škrtící smyčce. Potom vstal, podal Kurtovi Wallanderovi ruku a odešel.

Kurt Wallander zůstal sám se svou bolestí a svým vyšetřováním. Björk rozhodl, že až do odvolání bude pracovat sám, protože policie teď byla úkoly přetížena.

V březnu se nestalo nic. A v dubnu taky ne.

Zprávy o Rydbergově zdraví byly proměnlivé. Stálým poslem zpráv byla Ebba.

Na začátku května zašel Kurt Wallander k Björkovi a navrhl, aby to vyšetřování převzal někdo jiný. Ale Björk odmítl. Kurt Wallander na tom bude pracovat přinejmenším do léta, do dovolených. A pak situaci znovu přehodnotí.

Začínal znovu a znovu. Vracel se zpátky, převracel a ždímal spisy, snažil se vyšetřování oživit. Ale zůstávalo to jak chladné, neživé kameny.

V červnu vyměnil Peugeota za Nissana. Osmého června nastoupil dovolenou a jel do Stockholmu navštívit dceru.

Společně pak jeli autem až na Severní mys. Herman Mboya odjel do Keni a měl se vrátit až v srpnu.

V pondělí devátého července byl Kurt Wallander zpátky ve službě.

Ve vzkazu od Björka si přečetl, že má s vyšetřováním pokračovat, dokud se Björk nevrátí na začátku srpna. A potom se rozhodnou, jak dál.

Dostal také zprávu od Ebby, že Rydbergovi se daří podstatně lépe. Třeba se nakonec doktorům nad jeho rakovinou podaří vyzrát.

Úterý desátého července byl v Ystadu krásný den. Místo oběda si zašel na náměstí a procházel se. Podíval se do obchodu s elektronikou a skoro se rozhodl pro jedno přehrávací zařízení.

Pak si vzpomněl, že má v peněžence stále několik neproměněných norských bankovek. Zbyly mu z cesty k polárnímu kruhu. Šel do Spolkové banky a postavil se do fronty před jedinou otevřenou pokladnou.

Ženu za přepážkou nepoznával. Nebyla tu ani Britta-Lena Bodénová, dívka s vynikající pamětí, ani jiná z pokladních, s nimiž se setkal někdy dřív. Asi nějaká letní výpomoc.

Muž před ním vybíral větší částku na hotovosti. Kurt Wallander mimoděk zauvažoval, k čemu člověk potřebuje tolik na hotovosti. Zatímco si muž přepočítával bankovky, přečetl si Kurt Wallander roztržitě jeho jméno na řidičském průkazu, který odložil na pultě.

Potom přišla řada na něj a proměnil si bankovky. Ve frontě za ním mluvil nějaký turista italsky nebo španělsky.

Teprve venku na ulici ho něco napadlo.

Zůstal nehybně stát, jako kdyby ho vnuknutí úplně ochromilo.

Pak se vrátil zpátky do banky. Počkal, až si turisté promění peníze.

Ukázal pokladní legitimaci.

„Britta-Lena Bodénová,“ řekl a usmál se. „Má dovolenou?“

„Ta je určitě u rodičů v Simrishamnu,“ řekla pokladní. „Má dovolenou ještě dva týdny.“

„Rodiče jsou taky Bodénovi?“ zeptal se.

„Tatínek je vedoucí benzínové pumpy v Simrishamnu. Mám dojem, že to je ta, co se dneska jmenuje Statoil.“

„Děkuju,“ řekl Kurt Wallander. „Mám jen pár běžných otázek.“

„Já vás znám,“ řekla dívka. „Vy jste ještě nevyřešili tu hroznou vraždu?“

„Ne,“ odpověděl Kurt Wallander. „Je to strašné.“

Na stanici skoro běžel, skočil do auta a jel do Simrishamnu. Od otce Britty-Leny Bodénové se dozvěděl, že je s přáteli na pláži u Sandhammarenu. Musel ji hledat hodně dlouho, než ji našel dobře ukrytou za písečnou dunou. Hrála s přáteli a všichni se na Kurta Wallandera překvapeně dívali, když se k nim brodil pískem.

„Nerušil bych, kdyby to nebylo důležité,“ řekl na omluvu.

Vypadalo to, že Britta-Lena Bodénová chápe vážnost situace a zvedla se. Měla na sobě minimální plavečky a Kurt Wallander odvrátil pohled. Sedli si kousek dál od ostatních, aby nebyli rušeni.

„Ten den v lednu,“ řekl Kurt Wallander. „Chtěl bych si o tom znovu promluvit. Mohla byste se na ten den znovu rozpomenout? A to, co mě teď zajímá, je, jestli byl někdo v té chvíli v bance, když si Johannes Lövgren vybral tolik peněz.“

Pořád ještě si situaci dobře vybavovala.

„Ne,“ odpověděla, „byl sám.“

Bylo mu jasné, že je to pravda.

„Přemýšlejte dál,“ pokračoval. „Johannes Lövgren vyšel dveřmi ven. Zabouchly se. Co se stalo potom?“

Odpověď přišla krátká a rozhodná.

„Dveře se nezabouchly.“

„Přišel další zákazník?“

„Dva.“

„Znala jste je?“

„Ne.“

Další otázka byla rozhodující.

„Protože to byli cizinci?“

Podívala se na něj překvapeně.

„Jak to víte?“

„Do teď jsem to nevěděl. Přemýšlejte dál.“

„Byli to dva muži. Poměrně mladí.“

„Co chtěli?“

„Vyměnit si peníze.“

„Vzpomínáte, jakou měli valutu?“

„Dolary.“

„Mluvili anglicky? Byli to Američani?“

Zavrtěla hlavou.

„Angličtina to nebyla. Ten jazyk jsem nepoznala.“

„A co se stalo potom? Pokuste se to znovu vybavit před očima.“

„Přistoupili k přepážce.“

„Oba?“

Dlouze přemýšlela, než odpověděla. Teplý vítr jí čechral vlasy.

„Jeden z nich přišel a položil peníze na pult. Mám dojem, že to byla stodolarovka. Zeptala jsem se, jestli to chce proměnit. Přikývl.“

„Co dělal ten druhý?“

Znovu přemýšlela.

„Něco mu spadlo na zem, sklonil se a zvedl to. Myslím, že to byla rukavice.“

Vrátil se ve svých otázkách kousek zpátky.

„Johannes Lövgren právě odešel,“ zopakoval. „Vybral si velkou sumu na hotovosti a zastrčil peníze do aktovky. Dostal ještě něco?“

„Stvrzenku.“

„Tu taky zastrčil do aktovky?“

Poprvé zaváhala.

„Myslím že jo.“

„Pokud si stvrzenku nedal do aktovky, kde by byla?“

Znovu se zamyslela.

„Na pultě neleželo nic. Tím jsem si jistá. Jinak bych to uklidila.“

„Mohla tedy spadnout na zem?“

„Mohla.“

„A muž, který se shýbl pro rukavici, ji tedy mohl sebrat?“

„Ano.“

„Co bylo na stvrzence?“

„Suma, jméno, adresa.“

Kurt Wallander zadržel dech.

„Tohle všechno tam stálo? Jste si jistá?“

„Vypsal si výběr rozevlátými písmeny. Vím, že vyplnil i adresu, i když to není potřeba.“

Kurt Wallander se vrátil k situaci v bance.

„Lövgren dostal peníze a šel. Ve dveřích potkal dva neznámé muže. Jeden z nich se shýbl pro rukavici a možná také zvedl z podlahy stvrzenku o výběru peněz. Na ní stálo, že si Johanes Lövgren právě vybral sedmadvacet tisíc. Je to tak?“

Najednou to pochopila.

„To oni to udělali?“

„Nevím. Zamyslete se ještě jednou.“

„Vyměnila jsem peníze. Zastrčil si bankovky do kapsy. Pak šli.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Tři čtyři minuty. Víc ne.“

„Zápis o výměně musí v bance být, ne?“

Přikývla.

„Měnil jsem si dneska v bance peníze. Musel jsem udat jméno. Uvedli ti dva nějakou adresu?“

„Možná, už si nevzpomínám.“

Kurt Wallander přikývl. Tady přihořívalo.

„Máte fenomenální paměť,“ řekl. „Viděla jste ty dva ještě někdy jindy?“

„Ne, už nikdy.“

„Poznala byste je?“

„Myslím že jo.“

Kurt Wallander chvíli přemýšlel.

„Možná že budete muset na pár dnů přerušit dovolenou,“ řekl.

„Zítra jedeme na Öland!“

Kurt Wallander se rozhodl okamžitě. „To nejde,“ řekl. „Možná pozítří. Ale rozhodně ne zítra.“

Vstal a oprášil se od písku.

„Řekněte rodičům, kde vás mohu najít.“

Dívka vstala a chystala se vrátil k přátelům.

„Můžu jim to vyprávět?“ zeptala se.

„Něco si vymyslete,“ odpověděl. „To určitě zvládnete.“

Po čtvrté odpoledne měl stvrzenku o výměně peněz z archívu Spolkové banky.

Podpis byl nečitelný. Adresa nebyla uvedena.

Ke svému vlastnímu překvapení to Kurta Wallandera nezklamalo. Vyložil si to tím, že teď už alespoň ví, jak to celé proběhlo.

Přímo z banky jel za Rydbergem, který byl doma v rekonvalescenci.

Seděl na balkoně, když Kurt Wallander zazvonil. Zhubl a byl nápadně bledý.

Společně se potom posadili na balkón a Kurt Wallander vyprávěl o svém objevu.

Rydberg zamyšleně pokyvoval.

„Určitě máš pravdu,“ řekl, když Kurt Wallander skončil. „Tak to muselo probíhat.“

„Teď je jen otázka, jak je najdem,“ řekl Kurt Wallander. „Párek turistů na náhodné dovolené ve Švédsku před víc jak půl rokem.“

„Možná že tu pořád ještě jsou,“ řekl Rydberg. „Jako uprchlíci, žadatelé o azyl, přistěhovalci?“

„Kde mám začít?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nevím,“ odpověděl Rydberg. „Ale ty určitě na něco přijdeš.“

Seděli u Rydberga na balkóně pár hodin.

Krátce před sedmou sešel Kurt Wallander dolů ke svému autu.

Kameny pod nohama už tolik nestudily.

15. KAPITOLA

Následující dny si Kurt Wallander provždy pamatoval jako dobu, kdy se „mapa zaplnila“. Jeho východiskem byly vzpomínky Britty-Leny Bodénové a nečitelný podpis. Měl myslitelný scénář událostí a poslední slova Marie Lövgrenové, než zemřela, byla kouskem skládanky, který konečně zapadl do souvislostí. A kromě toho musel brát i zřetel na podivně uvázanou smyčku. Potom si mapku nakreslil. Ještě toho dne, kdy hovořil s Brittou-Lenou Bodénovou mezi teplými písečnými dunami v Sandhammarenu, zajel domů k Björkovi, vytáhl ho od oběda, získal okamžité svolení zapojit do vyšetřování naplno i Hanssona a Martinssona, protože teď mělo vyšetřování tohoto případu opět naprostou přednost a šlo o to uvést věci do pohybu.

Ve středu 11. července byla provedena brzy po ránu, než se otevíralo pro zákazníky, rekonstrukce v bance. Britta-Lena Bodénová se posadila za přepážku, Hansson se ujal role Johannese Lövgrena, Martinsson s Björkem si zahráli na ony dva muže, kteří si přišli proměnit dolary. Kurt Wallander trval na tom, aby všechno probíhalo přesně jako tenkrát před půl rokem. Bankovní ředitel nakonec a s obavami dovolil, aby Britta-Lena Bodénová vydala Hanssonovi dvacet sedm tisíc v bankovkách vysokých, ale různých hodnot. Ten si na tuto příležitost vypůjčil od Ebby starou aktovku.

Kurt Wallander všemu ze strany přihlížel. Dvakrát poručil scénu zopakovat, když si Britta-Lena Bodénová vzpomněla na nějakou maličkost, která v rekonstrukci úplně neodpovídala skutečnosti.

Kurt Wallander prováděl rekonstrukci právě kvůli tomu, aby jí osvěžil paměť. Doufal, že ve svých mimořádně jasných vzpomínkách odhalí ještě nějakou zapadlou skulinku.

Potom zavrtěla hlavou. Řekla všechno, nač se pamatuje. Nic dalšího se nedalo dodat. Kurt Wallander ji poprosil, aby cestu na Öland odložila ještě o pár dní, a potom ji posadil samotnou do jedné kanceláře, kde si měla prohlédnout fotografie trestaných cizinců, kteří z různých důvodů uvízli v síti švédské policie. Vzhledem k tomu, že to nepřineslo žádný výsledek, posadili ji na letadlo do Norrköpingu, aby si v Úřadě pro přistěhovalce prohlédla jejich rozsáhlý fotoarchiv. Po osmnácti hodinách zírání na nekonečné množství fotografií se vrátila na letiště Sturup, kde ji Kurt Wallander osobně vyzvedl. Výsledek byl negativní.

Dalším krokem bylo zapojit Interpol. Scénář zločinu byl zpracován počítačem, rozebrán a porovnán s podobnými v evropském středisku Interpolu. Nestalo se však nic, co by do vyšetřování přineslo větší jasnost.

Zatímco se Britta-Lena Bodénová potila nad nekonečnou řadou fotografií, porovnával Kurt Wallander tři dlouhé výslechy mistra kominického Arthura Lundina ze Slimminge. Byly rekonstruovány cesty mezi Lenarpem a Ystadem, přesně zjišťován čas, znovu prověřován průběh. Kurt Wallander dál rýsoval mapu událostí. Občas zašel za Rydbergem, který vysedával pobledlý a unavený na balkoně, a probíral s ním vyšetřování. Rydberg popíral, že by ho to rušilo nebo unavovalo. Kurt Wallander nicméně vždycky odcházel z balkonu s palčivě špatným svědomím.

Anette Brolinová se vrátila z dovolené, kterou trávila společně s mužem a dětmi na chatě v Grebbestadu na západním pobřeží. Přivezla si rodinu do Ystadu a Kurt Wallander nasadil absolutně formální tón, když jí volal a seznamoval s obratem v onom napůl odloženém vyšetřování.

Ale po prvním horečném týdnu zase všechno usnulo.

Kurt Wallander zíral na svou mapu. Znovu se dostal do slepé uličky.

„Musíme počkat,“ uklidňoval ho Björk. „Těsto Interpolu kyne zvolna.“

Kurt Wallander se zašklebil nad tím pochybným srovnáním.

Ale současně musel uznat, že má Björk pravdu.

Když se Britta-Lena vrátila z Ölandu a měla nastoupit do práce v bance, vyžádal si Kurt Wallander u vedení banky pro ni několik dnů volna. A potom ji vzal do utečeneckých táborů kolem Ystadu.

Zajeli také do tábora na lodi v Naftovém přístavu v Malmö. Ale nikde žádnou tvář nepoznávala.

Kurt Wallander nechal ze Stockholmu povolat policejního portrétistu.

Navzdory nesčetným pokusům s portrétistou se Brittě-Leně Bodénové nepodařilo vytvořit tváře, s nimiž by byla spokojená.

Kurt Wallander ztrácel naději. Björk ho donutil, aby pustil Martinssona na jinou práci a spokojil se s Hanssonem jako nejbližším a jediným kolegou ve vyšetřování.

V pátek 20. července to Kurt Wallander znovu téměř vzdával.

Pozdě večer si sedl a napsal hlášení, kde navrhoval, aby se vyšetřování prozatím nechalo ležet vzhledem k nedostatku rozhodujícího materiálu, který by policii přivedl k vyřešení.

Položil si hlášení na stůl, rozhodnut předat kopii v pondělí ráno Björkovi a Anette Brolinové.

Sobotu a neděli strávil v Bornholmu. Bylo větrné a deštivé počasí a navíc mu bylo nevolno po něčem, co snědl na trajektu. Nedělní večer proležel v posteli. Neustále běhal na záchod a zvracel.

Když se v pondělí ráno probudil, cítil se podstatně lépe. Stejně chvilku uvažoval, jestli raději nemá zůstat v posteli.

Nakonec vstal a odjel do práce. Krátce před devátou dorazil do kanceláře. Ebba slavila narozeniny a pozvala všechny do jídelny na dort. Bylo skoro deset hodin, než se Kurt Wallander dostal ke svému hlášení pro Björka a znovu si ho přečetl. Byl právě na odchodu, aby hlášení předal, když zazvonil telefon.

Volala Britta-Lena Bodénová.

Mluvila šeptem.

„Jsou tady zase. Pospěšte si!“

„Kdo je tam zase?“

„Ti chlapi, co měnili peníze! Copak to nechápete?“

Na chodbě vrazil do Noréna, který se právě vracel z dopravní kontroly.

„Pojď se mnou!“ zavolal na něj.

„Co se děje?“ zeptal se Norén a dál přežvykoval svačinu.

„Neptej se a dělej!“

Když dojeli k bance, držel Norén ještě pořád nedojedenou půlku krajíce chleba v ruce. Kurt Wallander jel na červenou a jednou si zkrátil cestu přes trávník. Auto zaparkoval na náměstí u radnice mezi dvěma stánky. Přesto dorazili pozdě. Muži mezitím zmizeli. Britta-Lena Bodénová byla tak naprosto šokovaná ze shledání, že ji nenapadlo někomu říct, aby je sledoval.

Oproti tomu měla tolik duchapřítomnosti, aby zapnula bezpečnostní kameru.

Kurt Wallander studoval podpis na stvrzence. Opět nečitelný. Ale byl to tentýž podpis. Adresu ani tentokrát neuvedli.

„Výborně,“ pochválil Kurt Wallander Brittu-Lenu Bodénovou, která se dosud třásla v ředitelově kanceláři. „Co jste jim řekla, když jste šla telefonovat?“

„Že si musím dojít pro razítko.“

„Myslíte, že měli nějaké podezření?“

Zavrtěla hlavou.

„Výborně,“ řekl Kurt Wallander znovu. „Provedla jste to bezvadně.“

„Myslíte, že je dostanete?“ zeptala se.

„Ano,“ přisvědčil Kurt Wallander. „Tentokrát je dostaneme.“

Videofilm bankovní kamery ukazoval dva muže, kteří příliš jako cizinci nevypadali. Jeden měl krátké světlé vlasy, dryhý byl plešatý. V policejním žargonu byli okamžitě pokřtěni na Lucii a Plešouna.

Britta-Lena Bodénová poslouchala ukázky různých jazyků a nakonec dospěla k tomu, že si muži mezi sebou vyměnili několik slov česky nebo bulharsky. Padesátidolarovou bankovku, kterou si proměnili, poslali okamžitě ke kriminálně technickému rozboru.

Björk svolal k poradě do své kanceláře.

„Objeví se znovu po půl roce,“ řekl Kurt Wallander. „Proč šli do stejné venkovské banky? Za prvé musí bydlet někde v blízkosti. Za druhé tady udělali po jedné z běžných návštěv pořádný zátah. Tentokrát takové štěstí neměli. Muž před nimi ve frontě platil, nevybíral peníze. Ale šlo o starého muže, jako byl Johannes Lövgren. Třeba si myslí, že starší muži, kteří vypadají jako farmáři, vždycky chodí do banky pro větší sumu peněz.“

„Češi nebo Bulhaři?“ pronesl Björk.

„To není tak jisté,“ namítl Kurt Wallander. „Ta dívka se může mýlit. Ale podle toho, jak vypadají, by to mohlo souhlasit.“

Dívali se na videozáznam ještě čtyřikrát a rozhodli, které záběry nechají zvětšit a rozmnožit.

„Každého Východoevropana ve městě i v kraji musíme prověřit,“ řekl Björk. „Je to nepříjemné a určitě se to bude brát jako bezpráví a diskriminace. Ale na to se teď můžeme vykašlat. Někde přece být musí. Promluvím si s krajskými policejními řediteli v Malmö a Kristianstadu, co si o tom myslí a co můžeme udělat na krajské úrovni.“

„Všechny policejní hlídky by se měly podívat na videozáznam,“ řekl Hansson. „Můžou se objevit někde na ulici.“

Kurt Wallander si vzpomněl na jatka v Lenarpu.

„Po tom co provedli v Lenarpu je musíme považovat za nebezpečné,“ upozornil Kurt Wallander.

„Pokud to byli oni,“ upřesnil Björk. „To ještě nevíme.“

„Máš pravdu,“ připustil Kurt Wallander. „Ale stejně.“

„Teď se do toho pustíme na plné obrátky,“ řekl Björk. „Práci vede a rozděluje Kurt, jak uzná za vhodné. Všechno, co není nezbytné udělat hned, se odkládá na později. Já zavolám žalobkyni, ať má radost, že se něco děje.“

Ale nedělo se nic.

Navzdory ohromnému policejnímu nasazení a malé rozloze města se po mužích slehla zem.

Úterý a středa uběhly bez jakýchkoliv výsledků. Oba krajští policejní ředitelé schválili výjimečná opatření v obou svých regionech. Videozáznam byl rozmnožen a rozeslán. Kurt Wallander váhal do posledního okamžiku, jestli má fotografie poskytnout tisku. Obával se, že se muži budou skrývat ještě důsledněji, když po nich vyhlásí pátrání. Poradil se s Rydbergem, ale ten s ním nesouhlasil.

„Dravou zvěř musíš vyštvat,“ řekl. „Počkej pár dnů, ale potom ty fotky pusť.“

Dlouho si prohlížel fotografie, které mu Wallander přinesl ukázat.

„Není nic, co by se dalo označit jako vrahova tvář,“ řekl. „Člověk si vždycky něco představuje, profil, sestřih vlasů, tvar zubů. Ale nikdy to nesouhlasí.“

Úterý 24. července bylo ve Skåne opět pořádně větrno. Rozervané mraky se honily po obloze a síla větru se blížila vichřici. Kurt Wallander dlouho ležel a naslouchal kvílení větru, když se za svítání probudil. Na koupelnové váze zjistil, že zhubl o další kilo. Povzbudilo ho to natolik, že ani nepociťoval rozmrzelost posledních dnů, když zabočil na policejní parkoviště.

Tohle vyšetřování začíná vypadat jako osobní porážka, pomyslel si. Honím kolegy a stejně zase uvízneme ve vzduchoprázdnu.

Někde ale být musí, pomyslel si navztekaně a s prásknutím zabouchl dveře auta. Někde, ale kde?

U vrátnice se zastavil a prohodil pár slov s Ebbou. Vedle ústředny uviděl stařičký hrací strojek.

„To se ještě dneska dá koupit?“ podivil se. „Kde jsi to sehnala?“

„Koupila jsem to na pouti v Sjöbo u jednoho stánku,“ odpověděla. „Občas se mezi všemi cetkami najde i něco zajímavého.“

Kurt Wallander se usmál a šel dál. Cestou do své kanceláře nakoukl k Hanssonovi a Martinssonovi a požádal je, ať k němu zajdou.

Po Lucii a Plešounovi pořád žádné stopy.

„Ještě dva dny,“ oznámil Kurt Wallander. „Pokud nebudeme něco mít do čtvrtka do rána, svoláme tiskovou konferenci a pustíme fotografie.“

„To už jsme měli udělat dávno,“ poznamenal Hansson.

Kurt Wallander to nekomentoval.

Znovu probírali výsledky vyšetřování. Martinsson se bude dál věnovat prohlídce několika kempingů, kde by se ti dva také mohli ukrývat.

„Turistické ubytovny,“ řekl Kurt Wallander. „A všechny zimmer frei, co se v létě pronajímají.“

„Dřív to bylo jednodušší,“ povzdechl si Martinsson. „Lidi byli i v létě na jednom místě. Teď je to děsný stěhování národů.“

Hansson se měl dál věnovat určitým méně úzkostlivým stavebním firmám, o nichž bylo známo, že si najímají černou pracovní sílu z východní Evropy.

Kurt Wallander se měl vydat k pěstitelům jahod. Měl podezření, že ti dva se mohou skrývat u některého z velkostatkářů.

Nic z toho nevedlo k výsledku.

Když se znovu pozdě odpoledne sešli, byla hlášení negativní.

„Objevil jsem alžírského instalatéra,“ oznámil Hansson. „Dva kurdské zedníky a nespočet polských námezdníků. Mám chuť o tomhle napsat Björkovi pár řádek. Nemít na krku tuhle dvojnásobnou vraždu, mohli jsme to v kraji vyčistit. Pracujou za stejný plat jako děti na letní brigádě. Žádný pojištění. Když dojde k neštěstí, tvrdí zaměstnavatel, že byli na stavbě protiprávně.“

Ani Martinsson neměl žádné příznivé zprávy.

„Našel jsem jednoho plešatého Bulhara,“ oznámil. „S trochou dobré vůle to mohl být Plešoun. Jenže to byl doktor v nemocnici v Mariestadu a taky měl neprůstřelné alibi.“

V místnosti bylo dusno. Kurt Wallander vstal a otevřel okno.

Zničehonic si vzpomněl na Ebbinu hrací skříňku. Ačkoliv melodii neslyšel, hrála mu v podvědomí celý den.

„Poutě,“ řekl a otočil se. „Tam bychom měli být. Která je teď nejdřív?“

Hansson i Martinsson to věděli.

V Kiviku.

„Začíná dneska,“ řekl Hansson. „A končí zítra.“

„Tak já tam zítra zajedu,“ řekl Kurt Wallander.

„Tam je to veliký,“ varoval Hansson. „Vem si někoho s sebou.“

„Já klidně pojedu,“ přihlásil se Martinsson.

Hansson vypadal spokojený s tím, že se z toho vyvlékl. Kurta Wallandera napadlo, že ve středu večer asi budou klusácké závody.

Ukončili poradu, rozloučili se a šli po svých. Kurt Wallander zůstal ještě sedět u psacího stolu a třídil svazek telefonických vzkazů. Chtěl to mít probrané, než se zítra pustí do práce, a už byl vlastně taky na odchodu. Najednou zpozoroval lístek, který spadl pod stůl. Shýbl se pro něj a přečetl si, že volal velitel jednoho z utečeneckých táborů.

Vytočil číslo. Nechal vyzvánět devět signálů a právě chtěl zavěsit, když někdo telefon zvedl.

„Wallander z policie v Ystadu. Hledám pana Modina.“

„To jsem já.“

„Vy jste volal?“

„Mám dojem, že mám pro vás něco důležitého.“

Kurt Wallander zadržel dech.

„Týká se to těch dvou mužů, po kterých pátráte. Vrátil jsem se dneska z dovolené. Na stole ležely fotografie, co policie rozeslala. Já ty dva znám. Byli v tomhle táboře nějakou dobu.“

„Jedu k vám,“ řekl Kurt Wallander. „Počkejte na mě v kanceláři, jedu hned.“

Utečenecký tábor ležel u Sturupu. Trvalo to devatenáct minut, než Kurt Wallander dorazil. Tábor sídlil v bývalé faře a používal se jen provizorně, když ostatní tábory byly plně obsazené.

Velitel se jmenoval Modin a bylo mu kolem šedesátky. Čekal na Kurta Wallandera na dvoře, když ten smykem zatočil na faru.

„Tábor je teď prázdný,“ vysvětloval Modin. „Ale příští týden tu očekáváme několik Rumunů.“

Šli do jeho malé kanceláře.

„Řekněte mi to všechno od začátku,“ vybídl ho Kurt Wallander.

„Bydleli tu od prosince minulého roku do poloviny února,“ řekl Modin a listoval v papírech. „Pak je převezli do Malmö. Přesněji řečeno do Celsiova dvora.“

Modin ukázal na fotografii Plešouna.

„Tenhle se jmenuje Lothar Kraftczyk. Má české občanství a žádal tu o politický azyl, protože se cítil pronásledován na základě příslušnosti k etnické menšině.“

„V Československu jsou menšiny?“ podivil se Wallander.

„Mám dojem, že se považoval za cikána.“

„Považoval?“

Modin pokrčil rameny.

„Já tomu nevěřím,“ řekl. „Běženci, kteří vědí, že mají nedostatečné argumenty pro to, aby mohli ve Švédsku zůstat, se hodně brzo naučí, že vynikající způsob, jak zvětšit své možnosti, je tvrzení, že jsou cikáni.“

Modin vzal do ruky fotografii Lucie.

„Andreas Haas,“ řekl. „Taky Čech. Co on měl za důvod žádat o azyl, to vážně nevím. Papíry šly s ním do Celsiova dvora.“

„A vy jste si jistý, že na fotografii jsou ti dva muži?“

„Ano, naprosto jistý.“

„Tak pokračujte,“ vyzval ho Kurt Wallander. „Povídejte.“

„O čem?“

„Jací byli. Událo se něco zvláštního v té době, kdy tu byli? Měli dost peněz? Prostě všechno, nač si vzpomenete.“

„Pokoušel jsem se rozpomenout,“ řekl Modin. „Drželi se dost sami pro sebe. Musíte pochopit, že žít v utečeneckém táboře je asi to nejhorší na nervy, čemu může být člověk vystaven. Hráli šachy. Celé dny.“

„Měli peníze?“

„To si nevzpomínám.“

„Jací byli?“

„Velmi odměření. Ale ne nepřátelští.“

„A dál?“

Kurt Wallander viděl, že s odpovědí váhá.

„Nač myslíte?“ zeptal se.

„Tohle je malý tábor,“ řekl Modin. „Ani já ani nikdo jiný tu v noci nepřespává. A některé dny to tady bylo úplně bez personálu. Kromě kuchařky, která jim vaří. Míváme tu stát auto. Klíčky jsou tady v kanceláři pod zámkem. Ale občas, když jsem ráno přišel, měl jsem dojem, že auto někdo v noci používá. Jako kdyby se někdo dostal do kanceláře, vzal si klíče a odjel s autem.“

„A vy podezíráte ty dva muže?“

Modin přikývl.

„Ale nevím proč,“ řekl. „Je to jen pocit.“

Kurt Wallander uvažoval.

„V noci tady nikdo nebyl,“ řekl. „Někdy ani přes den. Je to tak?“

„Ano.“

„A co pátek 5. ledna,“ pokračoval Kurt Wallander. „Je to víc jak půl roku. Dokážete si vzpomenout, jestli tu tenkrát byl někdo z personálu?“

Modin zalistoval stolním kalendářem.

„Já jsem byl na krizové poradě v Malmö,“ řekl. „Byl právě takový příval běženců, že jsme museli hledat provizorní tábory.“

Pak už Kurtovi Wallanderovi začalo hořet pod nohama.

Mapa případu ožila. Teď už měla co říct.

„Takže tu nikdo nebyl?“

„Jen kuchařka. Ale kuchyně je na zadní straně. Nemusela si všimnout, že někdo autem odjel.“

„Nikdo z ostatních utečenců nic neprozradil?“

„Utečenci na sebe nikdy nic neprozradí. Mají strach. I jeden před druhým.“

Kurt Wallander vstal.

Najednou měl naspěch.

„Zavolejte svému kolegovi do Celsiova dvora, že jsem na cestě k němu,“ požádal ho. „Ale o těch dvou mužích nic neříkejte. Jen se postarejte, aby velitel byl na místě.“

„Proč je chcete dostat?“ zeptal se.

„Je možné, že spáchali zločin. Závažný zločin.“

„Vraždu v Lenarpu? To myslíte?“

Kurt Wallander náhle neviděl důvod proč neodpovědět.

„Ano,“ řekl. „Myslíme si, že to byli oni.“

Dorazil do Celsiova dvora v Malmö krátce po sedmé večer. Zaparkoval na příčné ulici a šel k hlavnímu vchodu, střeženému ochrankou. Po několika minutách si pro něj došel jeden muž. Jmenoval se Larson, býval to námořník a šířil kolem sebe pronikavý pach piva.

„Haas a Kraftczyk,“ řekl Kurt Wallander, když se usadili v Larsonově kanceláři. „Dva žadatelé o azyl z České republiky.“

Muž v pivním oparu odpověděl bez zaváhání.

„Šachisti,“ řekl. „Bydlí tady.“

Hergot, pomyslel si Kurt Wallander. Hergotkrucinál, tak teď.

„Jsou tady v domě?“

„Ano,“ odpověděl Larson. „Teda chci říct že ne.“

„Ne?“

„Bydlí tady. Ale nejsou tu.“

„Jak to myslíte?“

„Že tu nejsou.“

„A kde teda jsou?“

„To já nevím.“

„Ale bydlí tady, ne?“

„Uprchli.“

„Uprchli?“

„To se stává dost často, že odsud běženci utečou.“

„Ale vždyť žádají o azyl, ne?“

„No ale stejně zdrhnou.“

„A co děláte vy?“

„Nahlásíme to, samozřejmě.“

„A co se stane?“

„Většinou nic.“

„Nic? Lidi, kteří tu čekají na rozhodnutí, jestli budou smět v zemi zůstat nebo jestli budou vyhoštěni, utečou? A nikdo se o to nezajímá?“

„Policie by se měla snažit je najít.“

„To je naprosté šílenství. Kdy zmizeli?“

„Někdy v květnu. Oba začali mít podezření, že jejich žádost bude zamítnuta.“

„Kam mohli odejít?“

Larson rozhodil rukama.

„Kdybyste věděl, kolik lidí v téhle zemi žije bez povolení k pobytu,“ řekl. „Nespočet. Bydlí u sebe navzájem, falšují si dokumenty, mění si jména, pracují na černo. Ve Švédsku můžeš žít celý život a ani pes po tobě neštěkne. Nikdo tomu nevěří, ale je to tak.“

Kurt Wallander zůstal bez řeči.

„Tohle je šílenství,“ opakoval, „to je naprostý šílenství.“

„Souhlasím. Ale tak to je.“

Kurt Wallander zasténal.

„Potřebuju všechny papíry, co tu máte na ty dva.“

„To nemůžu jen tak někomu vydat.“

Kurt Wallander vybuchl.

„Ti dva chlapi spáchali vraždu,“ zařval. „Dvojnásobnou vraždu.“

„Já ty papíry stejně nemůžu vydat.“

Kurt Wallander vstal.

„Zítra ty papíry vydáte. I kdyby si je měl přijet vyzvednout policejní prezident osobně.“

„Já jsem si to nevymyslel. Na předpisech nic nezměním.“

Kurt Wallander jel zpátky do Ystadu. Ve tři čtvrti na devět zazvonil na dveře u Björka. Spěšně ho seznámil s tím, co se stalo.

„Zítra vyhlásíme pátrání.“

Björk přikývl.

„Svolám na dvě hodiny tiskovku,“ řekl. „Dopoledne mám poradu s veliteli policie. Ale postarám se o to, abychom dostali z toho tábora všechny dokumenty.“

Kurt Wallander jel za Rydbergem. Ten seděl v šeru na balkoně.

Okamžitě si všiml, že Rydberg má bolesti.

Rydberg, jako kdyby mu četl myšlenky, řekl, jak to je:

„Tohle asi nezvládnu. Možná že vydržím do Vánoc, možná taky ne.“

Kurt Wallander náhle nevěděl, co říct.

„Co se dá dělat,“ řekl Rydberg. „Radši mi řekni, proč jsi přijel.“

Kurt Wallander vyprávěl. Ve tmě jen matně tušil Rydbergovu tvář.

Potom seděli mlčky.

Večer byl chladný. Ale Rydberg jakoby to nevnímal ve svém starém županu a s bačkorami na nohou.

„Třeba se dostali ze země ven,“ navrhl Kurt Wallander. „Možná že už je nikdy nedostanem.“

„V tom případě se budem muset spokojit s tím, že alespoň známe pravdu,“ řekl Rydberg. „Právní bezpečí neznamená jen, že pachatelé zločinu jsou potrestáni. To taky znamená, že se nikdy nevzdáme.“

Rydberg se s obtížemi vysoukal na nohy a došel pro láhev koňaku. Třesoucí se rukou nalil dvě skleničky.

„Existují staří poldové, kteří do smrti přemýšlejí o nevyřešených záhadách,“ řekl. „Já k nim patřím.“

„Litoval jsi někdy toho, že ses stal policistou?“ zeptal se Kurt Wallander.

„Nikdy, ani jediný den.“

Upíjeli koňak. Povídali si, nebo jen mlčky seděli. Teprve kolem půlnoci se Kurt Wallander zvedl a šel. Slíbil, že nazítří večer přijde zase. Když odcházel, seděl Rydberg pořád ještě ve tmě na balkoně.

Ve středu ráno dvacátého pátého července procházel Kurt Wallander s Hanssonem to, co se událo od včerejší porady. Vzhledem k tomu, že tiskovou konferenci budou mít až odpoledne, rozhodli se přece jen zajít na trh do Kiviku. Hansson se nabídl, že tiskovou zprávu napíše spolu s Björkem. Wallander s Martinssonem počítali s tím, že budou před polednem zpátky.

Projeli Tomelillou a jižně před Kivikem uvízli v pomalé automobilové zácpě. Odbočili a zaparkovali na poli, kde je hamižný majitel stáhl o dvacet korun poplatku.

Právě když se blížili k tržišti s výhledem na moře, dalo se do deště. Bezradně si prohlíželi to hemžení lidí a změť stánků. Tlampače rámusily, opilá mládež povykovala a oni se nechali vláčet davem sem a tam.

„Pokusíme se někde uprostřed sejít,“ navrhl Kurt Wallander.

„Měli jsme si vzít vysílačky, kdyby k něčemu došlo,“ řekl Martinsson.

„K ničemu nedojde,“ zamítl tu obavu Kurt Wallander. „Sejdeme se za hodinu.“

Díval se za Martinssonem, jak odchází a mizí v davu. Vyhrnul si límec a pustil se opačným směrem.

Setkali se za hodinu. Oba promočení na kost a navztekaní na tlačenici a strkání.

„Kašlem na to,“ řekl Martinsson. „Jedem někam na kafe.“

Kurt Wallander ukázal na kabaretní stan přímo před nimi.

„Byl jsi vevnitř?“ zeptal se.

Martinsson se zašklebil.

„Třásla se tam hora špeku a šunky a předváděla striptýz,“ řekl. „Publikum řvalo jak na náboženských orgiích. Fujtajbl.“

„Obejdem stan,“ rozhodl Kurt Wallander. „Mám dojem, že na druhé straně je ještě pár stánků. Pak jedem.“

Brodili se blátem a protáhli kolem karavanu a zrezavělých stanových tyčí.

Bylo tam několik prodejních stánků. Vypadali všechny stejně. Červeně natřená železná konstrukce a plachtovina.

Kurt Wallander i Martinsson zpozorovali oba muže najednou.

Stáli ve stánku naplněném koženými bundami. Na ceduli byla cena a Kurt Wallander si ještě stačil pomyslet, že bundy jsou neuvěřitelně levné.

Za pultem byli jejich dva muži.

A zírali na dva policisty.

Kurt Wallander si uvědomil příliš pozdě, že ho poznali. Museli mnohokrát vidět jeho tvář na fotografii v novinách nebo v televizi. Popis osoby policisty Kurta Wallandera byl rozšířen po celé zemi.

A pak šlo všechno strašně rychle.

Jeden z mužů, kterého přezdili na Lucii, zastrčil ruku pod kožené bundy na pultě a vytáhl zbraň. Kurt Wallander i Martinsson se vrhli stranou. Martinsson se zapletl do šňůr kabaretního stanu, Kurt Wallander se praštil do hlavy o roh karavanu. Muž za pultem vystřelil na Wallandera. Rána nebyla slyšet v řevu ze stanu, kde teď řádili „jezdci smrti“ na hlučících motocyklech. Kulka se odrazila od karavanu jen několik desítek centimentrů od Wallanderovy hlavy. V příštím okamžiku zjistil, že Martinsson drží v ruce pistoli. Kurt Wallander jel neozbrojen, zatímco Martinsson si služební zbraň vzal.

Martinsson vystřelil. Kurt Wallander viděl, jak sebou Lucie škubl a chytil se za rameno. Zbraň mu vyletěla z ruky a spadla na zem před stánek. Martinsson se s řevem vyprostil z lan a vrhl se na pult přímo proti raněnému muži. Pult pod ním praskl a Martinsson se topil v hromadě kožených bund. Mezitím přiskočil Wallander a zmocnil se zbraně ležící v blátě. Současně viděl, jak se Plešoun rozběhl a zmizel v davu. Nikdo přestřelku nepostřehl. Prodejci z okolních stánků jen překvapeně koukali, když se Martinsson vrhl na pult ohromným tygřím skokem.

„Utíkej za tím druhým,“ vykřikl Martinsson z hromady bund. „Tohle už zvládnu sám.“

Kurt Wallander běžel s pistolí v ruce. Plešoun byl někde v davu. Vyděšení lidé se vrhali na stranu, když ho viděli přibíhat s blátem v obličeji a pistolí v ruce. Už si myslel, že muže ztratil, když ho náhle postřehl znovu na zběsilém a bezohledném úprku mezi návštěvníky poutě. Jednu starší ženu, která se mu připletla do cestu, praštil tak, že ji hodil do stánku s cukrátky. Kurt Wallander klopýtal změtí, převrátil vozík s bonbóny a snažil se neztratit prchajícího z dohledu.

Najednou byl muž pryč.

Kruci, nadával Kurt Wallander. Krucinál.

Pak ho uviděl znovu. Prchal na okraj tržiště tam, kde se prudce svažovalo k moři. Kurt Wallander běžel za ním. Několik pořadatelů se pustilo proti němu, ale uskočili mu z cesty, když zamával zbraní a zařval, ať se drží stranou. Jeden z pořadatelů spadl do stánku, kde se rozlévalo pivo, ostatní zbořili stánek s domácími svícny.

Kurt Wallander běžel. Srdce mu v hrudníku tlouklo o závod.

Náhle muž zmizel za příkrým svahem. Kurt Wallander byl asi třicet metrů za ním. Než se dostal k okraji, zakopl a bezhlavě se řítil prudce dolů. Zbraň mu vypadla z ruky. Na chvilku zaváhal, jestli se nemá zastavit a najít ji. Pak ale uviděl Plešouna běžet po pobřeží a pustil se za ním.

V tom okamžiku také postřehl, že Plešoun vytáhl nůž a obrátil se proti němu.

Tímhle nožem uřízl nos Johannesu Lövgrenovi, pomyslel si. Tím nožem ho donutil prozradit, kam ukryl peníze.

Rozhlédl se po nějaké obraně. Jediné, co viděl, bylo pošramocené veslo.

Plešoun proti němu zaútočil nožem. Kurt Wallander odrazil ránu veslem.

Po druhé, když muž vyrazil s nožem, vší silou ho praštil. Veslo jej udeřilo do klíční kosti. Kurt Wallander slyšel, jak praskla. Muž se zapotácel, Kurt Wallander pustil veslo z ruky a pravou pěstí muže zasáhl do brady. Cítil palčivou bolest v kloubech.

Muž se okamžitě svezl k zemi. Kurt Wallander spadl do mokrého písku.

Vzápětí už přiběhl Martinsson.

A současně se spustil liják.

„Dostali jsme je,“ vydechl Martinsson.

„Dostali,“ přikývl Kurt Wallander. „To teda jo.“

Šel až dolů k vodě a opláchl si obličej. Daleko na moři byla vidět nákladní loď plující na jih.

Pomyslel si, jak je dobře, že může Rydbergovi v jeho neštěstí přinést povzbuzující zprávu.

O dva dny později přiznal muž jménem Andreas Haas, že vraždu spáchali oni dva. Doznal se, ale sváděl to na svého druha. Když Lothara Kraftczyka konfrontovali s doznáním, vzdal se. Ale vinu za násilnosti sváděl na svého druha.

Všechno probíhalo tak, jak si Kurt Wallander představoval. Oba muži chodili při různých příležitostech do bank měnit si peníze a vybírali si zákazníka s větším výběrem peněz. Jeli za kominíkem Lundinem, když odvážel Johannese Lövgrena domů. Špehovali ho cestou močálem a o dvě noci později přijeli autem z utečeneckého tábora.

„Jedna věc mi není jasná,“ řekl Kurt Wallander, který vedl výslechy Lothara Kraftczyka. „Proč jste dali koni seno?“

Muž se na něj překvapeně podíval.

„Prachy byly schovaný v seně,“ řekl. „Možná že jsme seno odhodili koni, když jsme hledali aktovku.“

Kurt Wallander přikývl. Tak jednoduché bylo řešení záhady nakrmeného koně.

„A ještě jedna věc,“ dodal Kurt Wallander. „Škrtící smyčka?“

Na to odpověď nedostal. Nikdo z mužů se nechtěl znát k tomu zběsilému násilí. Opakoval otázku, ale odpovědi se nedočkal.

Česká policie oznámila, že Haas i Kraftczyk byli doma trestáni za násilné trestné činy.

Poté co uprchli z tábora, pronajali si jeden polorozpadlý domek u Hööru. Kožené bundy, které prodávali na pouti, pocházeli z loupeže v kožešnictví v Tranåsu.

Vazební jednání trvalo pár minut.

Nikdo nepochyboval o tom, že důkazy jsou dostačující, přestože dosud sváděli vinu jeden na druhého.

Kurt Wallander seděl v soudní síni a pozoroval muže, které tak dlouho stíhal. Vzpomněl si na časné lednové ráno, kdy vstoupil do domu v Lenarpu. Třebaže vražda byla vyřešená a pachatelé dostanou trest, nebyl spokojený. Proč uvázali Marii Lövgrenové kolem krku smyčku? Proč tohle nesmyslné bezdůvodné násilí?

Otřásl se. Na to neměl odpověď. A to ho znepokojovalo.

Pozdě v sobotu večer čtvrtého srpna vzal sebou Kurt Wallander láhev whisky a jel domů k Rydbergovi. Následujícího dne měla Anette Brolinová společně s ním navštívit jeho otce.

Kurt Wallander přemýšlel o otázce, kterou jí položil.

Jestli by se kvůli němu mohla rozvést.

Přirozeně odpověděla, že ne.

Ale bylo zřejmé, že ji ta otázka nerozzlobila.

Cestou k Rydbergovi poslouchal z přehrávače v autě Marii Callasovou. Na příští týden si vzal volno za všechny své přesčasy. Pojede do Lundu navštívit Hermana Mboyu, který už se vrátil Keni. A zbytek svého volna věnuje malování bytu.

A možná že si udělá radost a koupí si hifi věž.

Zaparkoval před domem, kde bydlel Rydberg.

Nad hlavou mu svítil žlutý měsíc. Cítil, že se blíží podzim.

Rydberg seděl jako obvykle ve tmě na balkoně.

Kurt Wallander nalil whisky do dvou sklenek.

„Vzpomínáš, jak jsme se obávali toho, co Maria Lövgrenová zašeptala?“ zeptal se Rydberg. „Že budeme muset pátrat po cizincích? A když se objevil v obraze Erik Magnusson, byl to nejvítanější vrah, jakého jsme si mohli přát. Ale nebyl to on. Teď jsme každopádně dva cizince dostali. A jeden chudák Somálec zemřel úplně zbytečně.“

„Tys to věděl celou dobu,“ řekl Kurt Wallander. „Že to tak bylo? Celou dobu jsi byl přesvědčený, že jde o cizince?“

„Nevěděl jsem to,“ řekl Rydberg vyhýbavě. „Ale myslel jsem si to.“

Zvolna probírali vyšetřování, jako kdyby to už byla vzdálená vzpomínka.

„Udělali jsme spoustu chyb,“ řekl Kurt Wallander zamyšleně. „Já udělal spoustu chyb.“

„Jsi dobrý policista,“ opáčil Rydberg s důrazem. „Možná že jsem ti to nikdy neřekl. Ale připadá mi, že jsi zatraceně dobrý policista.“

„Dopustil jsem se řady chyb,“ opakoval Kurt Wallander.

„Jsi tahoun,“ řekl Rydberg. „Nevzdal ses. Chtěl jsi ty vrahy z Lenarpu dopadnout. A to je důležité.“

Hovor pomalu skomíral.

Sedím tu s umírajícím člověkem, pomyslel si Kurt Wallander bez souvislosti. Asi mi doteďka nedošlo, že Rydberg opravdu umírá.

Vzpomněl si na jednu příhodu z dětství, kdy byl pobodán nožem.

A taky na to, že sotva před půl rokem řídil auto pořádně podroušený. Vlastně by měl být zbaven služby.

Proč to neřeknu Rydbergovi, pomyslel si. Proč nic neřeknu? Nebo už o tom ví?

Hlavou mu proletělo úsloví jako zaříkadlo.

Je čas žití a je čas umírání.

„Jak ti je?“ zeptal se opatrně.

Ve tmě Rydbergovi neviděl do tváře.

„Teď zrovna bolesti nemám,“ odpověděl. „Ale přijdou zítra nebo pozítří.“

Byly pomalu dvě hodiny po půlnoci, když Kurt Wallander opouštěl Rydberga, který trval na tom, že ještě posedí na balkoně.

Kurt Wallander nechal auto stát před domem a šel domů pěšky.

Měsíc se schoval za mraky.

Chvílemi se zapotácel.

V hlavě mu zněl hlas Marie Callasové.

Ležel dlouho ve tmě doma na posteli s otevřenýma očima, než se mu podařilo usnout.

A znovu myslel na to šílené násilí. Na novou dobu, která si zřejmě žádá nové policisty.

Žijeme v době škrtících smyček, pomyslel si. A strach pod nebem jen poroste.

Potom se přinutil tyhle myšlenky zapudit a začal hledat černou ženu ze svých snů.

Vyšetřování skončilo.

Teď si konečně bude moci odpočinout.

VRAH BEZ TVÁŘE

Henning Mankell

Ze švédského originálu Mördare utan ansikte,

vydaného nakladatelstvím Ordfronts Förlag

ve Stockholmu roku 1996, přeložila Dagmar Hartlová.

Obálku navrhl Miloš Novák.

Vydalo Nakladatelství Olympia, a. s.,

110 15 Praha 1, Klimentská 1

v roce 2001 jako svou 3184. publikaci.

Odpovědný redaktor Josef Šmatlák.

Technický redaktor Jan Zoul.

První vydání, 224 stran.

Sazbu zhotovilo studio TYPO JP, s. r. o.

Vytiskly Zlínské tiskárny, a. s., Zlín

27-072-2001

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai