Josef Jiří Puchwein (Jiří Marek)

Panoptikum 02. Panoptikum hříšných lidí

Příběh z dovolené

Kdykoliv myslel pan Bouše na svou paní a svou poslední dovolenou, vždycky říkával, že mu ji čert spískal, ačkoliv to nebylo tak docela pravda. Spískala, lépe řečeno smluvila ji paní Boušová s onou ženskou umíněností, která věci dostává do nečekaných souvislostí, ačkoliv k sobě nepatří. Jenže tohle si ženská nedá nikdy vymluvit, a tak i pan Bouše musel jet až k německé hranici, mezi kopce, jež ho nebavily, mezi lidi, s nimiž si nemohl popovídat, a to vše proto, že paní vypočetla, jak to tam bude všechno levné, protože v takové horské díře mají peníze ještě cenu, kromě toho si zavaří brusinky a pan Bouše bude stranou všech kriminálních možností, přičemž syn se bude věnovat německému jazyku, což mu neobyčejně prospěje ve škole i v povolání.

„Kolik řečí umíš, tolikrát jsi člověkem,“ říkala paní poučně, a pan Bouše, sedaje před chalupou na zahrádce, bručel, že by si to měli vzít k srdci nejdřív ti skopčáci okolo a naučit se alespoň trochu česky.

Samozřejmě, že to tam nakonec nebylo nijak levné, samozřejmě, že mladý Bouše v partě kluků místních četníků a železničářů mluvil česky a německy zadrhával jenom tehdy, když se mu podařilo v úzké chodbě potkat domácích pihovatou Gertl, jejíž ňadra hrozila roztrhnout tenkou blůzičku. Brusinky se toho roku nějak moc neurodily, a navíc okolní louky, nedávno pokosené, poskytovaly pro rýmu pana Bouše skvělou možnost ukýchat se k smrti.

Jediným světlým bodem byla zcela netušená okolnost, že na tu zatracenou rýmu, podnícenou nádhernou senosečí, se jako lék kupodivu osvědčovala kořalka, čepovaná v hostinci „Zur Forelle“ nerudným hostinským, který jenom nerad lámal češtinu a jemuž pan Bouše dobromyslně říkal: pane Forel! Nuže, tento nevlídný muž prodával levně kořalku, která byla patrně domácího původu, obsahovala znamenité byliny na žaludek, ale účinkovala výborně na rýmu.

Pan Bouše se na své dovolené skvěle nudil. Zásadně považoval každou dovolenou za pitomost; aby totiž šel v klidu na dovolenou inspektor od kriminálky, museli by jít na dovolenou všichni kasaři, bytaři i půdaři, musel by jít na dovolenou ten holomek Krajcingr, co se dal na vlakové loupeže, a ještě moc jiných výtečníků, to by zkrátka musela dostat dovolenou celá pražská galerka a ne jenom pan Bouše, protože takhle za ty tři neděle svůj revír ani nepozná. Představa, co se asi v Praze děje, mu kalila radost z letních dní v pohraničních kopcích.

Kromě toho tady nebylo ale vůbec nic zajímavého: rozhovory s lidmi, které měl tak rád po pražských hospodách a které mu vždycky tolik prozradily, zde naprosto odpadly, protože Němci se tvářili dvojnásob nerudně, jakmile se dověděli, že je od policie. Tak mu zbyli místní četníci, kteří ale neměli žádné zajímavosti, protože jediné, co se tady dálo, bylo pašování, a to patří do referátu celníkům, a pak šíření nacistických letáků a všelijaké ty srazy a parády henleinovské mládeže v bílých punčochách, a to nebylo nic zajímavého pro kriminalistu. Na nádraží poznal dva tři železničáře, ale už přednosta byl Němec, a co vám mohou říci zajímavého železničáři na takové staničce, kde opravdu lišky dávají dobrou noc a kde musí — pro ženský rozmar — nudou umírat jeden policejní inspektor?

Za obcí v lese objevil pan Bouše ovšem zajímavou stavbu, cosi jako starý sešlý zámeček a cosi jako zchátralý statek v jednom, jenže kromě štěkotu psa tam dobytek slyšet nebylo a na dlouhé zdi, oddělující tu záhadnou stavbu od světa, byl větrem a deštěm smytý nápis Maschinentischlerei, nad čímž — podle předpisu — něčí ruka musela vyrobit taky českou firmu Strojni truhlarstvi.

Pan Bouše si odplivl: to se podívejme, ti neřádi i na tom háčku šetří, já bych je všechny hnal! A nakonec, asi aby se jaksi pomstil, sebral někde pohozený kus cihly a ty čárky a háčky k tomu lajdáckému českému nápisu přidělal, červeně, jako to bývá v synově sešitu ze školy.

Když byl s tou prací hotov, postřehl, že přes zeď se někdo na něho dívá. Byl to zamračený zarostlý obličej, nápadné v něm byly strašné šilhavé oči. Hleděl jimi tak, že pan Bouše si věru nebyl jist, jestli ten chlap kouká na něho nebo spíš do lesa. Nicméně se za své počínání zastyděl.

„Opravuju vám to tady trochu,“ řekl nejistě a zdvihl klobouk na pozdrav.

Šilhavý něco zabručel a zmizel zase za zdí.

Moc tady lidi milí nejsou, to je fakt, řekl si pan Bouše. Pro kontrolu si sem zašel druhého dne, skoro čekal, že ten chlap zase ty červené opravy nějak smaže, ale ne, čárky a háčky byly na svém místě, asi mu to všechno nestálo za námahu.

Když se potom svěřil vrchnímu strážmistrovi, mávl ten zkušený a moudrý muž jenom rukou: „Pane inspektore, kdybysme my četníci měli všude opravovat české nápisy, tak nebudeme nic jiného dělat. Oni to, neřádi, tak špatně píšou schválně, protože podle nich je tady rajch a v rajchu vládne ten zatracenej Adolf a všichni Češi patří vyhubit i se všema čárkama a háčkama. Jo, dočkali jsme se pěknejch věcí!“

Taky objasnil panu Boušovi, že to strojní truhlářství je vlastně zkrachovaný podnik, ale tomu je třeba rozumět, oni tady mají takový pokyn, aby prosperovali všichni co nejhůř, podle přísloví, čím hůř, tím líp. Dneska tam žije jenom starý majitel, nějaký Poltz, a ten má u sebe šilhavého Sepla, občas si najmou pár dělníků a vyrábějí hole.

„Hole?“ podivil se pan Bouše.

„Jo, to byste neřek, že to je docela dobrej artikl, taková hůl, to prej je kumšt udělat, to chce extra dřevo a to dřevo se dlouho nějak pajcuje, máčí a připravuje, než se ohne, já tomu nerozumím, my četníci nenosíme hole, ale šavle…“

„Náš pan rada nosí rád občas pěknou hůl,“ zatesknil pan Bouše. „Myslím tím pana radu Vacátka, copak asi dělá, když já jsem na dovolené!“

Ta myšlenka na pěknou hůl, kterou by přivezl panu radovi, mu pak nešla z mysli. Pan Bouše se na ni tak upnul, jako by ospravedlnění celého jeho ničemného pobytu bylo právě v tom, že přiveze do Prahy hůl, po jaké pan rada už dávno marně touží, černou vycházkovou hůl, lehkou a elegantní, o které pan rada zrovna nedávno mluvil. Bylo s podivem, že v Praze se dneska pořádná hůl nedostane, ona tahle móda vůbec přechází, šviháci už nenosí hole, ale deštníky v holi, a deštníkem v holi pan rada zřejmě opovrhuje. Z rozhovorů pana rady taky pochytil, jaký je rozdíl mezi španělkou a sukovicí, mezi bambuskou a pravou ebenovkou. Zadoufal, že třeba tady, kde nic kloudného není, budou mít v té výrobně takovou hůl, s jakou pan rada zkušeně švihne a pochvalně se zadívá na pana Bouše, přičemž řekne něco v tom smyslu, že tohle je tedy hůl jaksepatří…

Rázem se mu zdálo to podivné stavení za obcí méně podivné a vlastně ani ty háčky a tečky ho už nerozčilovaly, protože nakonec ti lidé jsou Němci a copak Němec je štont pochopit, co to je tečka a háček?

Pan Bouše se před koncem dovolené vypravil — po dvou velkých žaludečních panácích u pana Forela — do oné výrobny.

Nebylo snadné tam vejít, vrata byla zavřená, když pootevřel malá vrátka, strčil z druhé strany do škvíry čenich jakýsi ohromný pes. Pan Bouše netoužil se s ním blíže seznamovat. Pes dlouze a vytrvale štěkal, až se mezi vrátky objevil ten šilhavý Sepl a něco zabručel. Pan Bouše vyloudil nejlaskavější úsměv, jakého byl schopen, a požádal o rozhovor s panem šéfem. Šilhavý tedy křikl na psa a pak šel napřed.

Podivný dvůr to byl, to je tedy pravda, tráva až do pasu, nikde žádné pořádné prkno, jak se sluší na strojní truhlářství, nikde vůně dřeva. Ponuré mlčení leželo na všem a z rohu se díval ten hafan, byla to skvrnitá doga, černá a bílá, a tvářila se lítostivě, že jí nedovolili toho návštěvníka sežrat.

Pan Poltz se ráčil obtěžovat před stavení, jemuž vévodil kruhový balkon nesený starými oprýskanými sloupy. Nevypadal nijak přívětivě, ale alespoň nešilhal, a pan Bouše mu přednesl svou žádost. Pravil, že chápe, že třeba tady ani neprodávají, když to je výroba, ale že jde o výjimku, o dar samotnému panu vrchnímu policejnímu radovi, je možné, že jeho jméno už pan Poltz slyšel…

„Mě neinteresujou policejní páni,“ řekl pan Poltz svou hrdelní německou češtinou. „Na co potřebuje policejní pán hůl? Polizei má přece pendrek, nicht wahr?“

Pan Bouše povzdechl. Stručně řekl, že sice policie má pendreky, ale že ani on, ani pan rada nepatří k takové policii, protože oni jsou přes jiné věci a chodit na vrahy nebo kasaře s pendrekem by bylo houby platné, na ty se musí jít s jistým fištrónem, jestli ví pan továrník, co tím je míněno.

(Ano, tak hluboce poklesl pan Bouše, že nazval toho nerudného chlapa továrníkem, ale vidina nádherné hole mu lámala charakter.) Pan „továrník“ Poltz se ušklíbl, možná, že chtěl naznačit, že mu takové rozdíly nic neříkají, protože tschechische Polizei je mu protivná ze zásady, ale nahlas řekl, že hole sice vyrábějí, ale neprodávají, a že nemají na skladě nic, co by bylo zajímavé. Poněkud ustoupil zpět do chodby. Pan Bouše zahlédl jakýsi stojan s holemi, jednu z nich pan Poltz vzal a přinesl panu Boušovi. Byla to obyčejná nehezká hůl, jakou nosí kmotři, když jdou přes les, nebo taky řezníci, když vedou dobytek.

„Takováhle by se vám hodila?“

„Mně možná jo, ale panu radovi ne,“ řekl pan Bouše.

Pan Poltz se zatvářil, jako by chtěl tou holí nevítaného návštěvníka přetáhnout, ale třeba ani nechtěl, třeba měl jenom takový nevlídný kukuč.

Když pan Bouše odcházel, prohlédl si ještě jednou dvůr a všiml si, že se z vysokého komína nad nízkou budovou kouří, ti neřádi zřejmě vyrábějí, ale neprodávají nic, rozhodně ne nějakému Čechovi.

Velká doga pozorovala svýma krhavýma očima návštěvníka a donutila ho, aby podstatně zrychlil krok.

Venku si pan Bouše povšiml, že od budovy vede úzkokolejná dráha, zarostlá jako vše tady trávou. Vydal se po chatrných pražcích a došel k nádraží. Musel to být kdysi velký podnik, když si dříví vozili z nádraží sami!

Od dobromyslného železničáře se dověděl, že po té staré úzkokolejce se ještě teď vozí materiál, když občas přijde na nádraží. To si přijede ten šilhoun s takovým kafemlejnkem a naloží si to na dva maličké vozíky, ono je to k tomu jejich baráku z kopce, takže to vždycky uveze.

„Co prosím vás mohou vozit?“

„Jo, to já nevím, ale něco v sudech, nejspíš pajc, to se na hole prej potřebuje.“

Pan Bouše zabručel, že na hole snad, ale ne na ošklivé klacky, které tam dělají a z nichž jeden mu ten pan Poltz nabídl.

A tak tedy se panu Boušovi nepodařilo proměnit nezdařenou dovolenou ve velký a radostný zážitek. Dotrpěl poslední její zbytek, ochutnávaje pilně v hostinci „Zur Forelle“ žaludeční kořalku, paní zatím zavařila přes špatnou úrodu tolik lahví, že to sotva utáhli, a co se týče úspěchů mladého muže v němčině, ty byly nejasné, nicméně Gertl se za nimi dlouze dívala, takže patrně ten vytáhlý kluk bude mít aspoň nějakou hezkou vzpomínku. Když pan Bouše kráčel po šeré chodbě pražské čtyřky a vdechoval letitý pach starých stěn, cítil, že se dostává opět do své dobré formy.

Na „detektývně“ pak pánové ocenili výhody žaludeční kořalky, kterou jim pan Bouše přivezl, i pan rada si ráčil vzít kalíšek a uznale pokývl hlavou.

„Myslel jsem, pane rado, že vám přinesu jinší vzpomínku, ale nějak mně to nevyšlo. Jsou tam nahoře u těch německých hranic moc neoučinliví lidi!“

Pan rada mávl rukou a páni se dali do debaty, jak to všechno s tím německým problémem skončí. Byli to mužové zkušení, jimiž pohled na mrtvého neotřásl. Pohled na spletitou politickou situaci jim však nějak naháněl hrůzu. Léto se chýlilo ke konci, přišel podzim. V pražském politickém životě vypukla tak řečená lihová aféra a páni sledovali boj o zvýšení cen lihu, které prosazovala agrární strana, dokazující, že české lihovarnictví je těžce postiženou třídou.

Pan Brůžek hučel něco o tom, že jsou to všechno pupkáči, a pan doktor Soukup, mladý policejní koncipista, vyložil, jak to vlastně s tím lihem je. Aby byl líh na svícení a vaření za dvě koruny, musí se denaturovat, protože jinak by ho lidi za ten laciný peníz začali pít. Denaturování je pomalu nákladnější než výroba v tom zmateném dnešním světě, a aby se to vyrovnalo, musí být líh na pití mnohonásobně dražší.

Pan Brůžek mínil, že to je docela jasné, neboť lidi jsou banda; on přece pamatuje — a pan Bouše samozřejmě taky — tu aféru na Žižkově, která začala tím, že jedna ženská si šla dát ošetřit zub a najednou jim na zubní ambulanci začala křičet, že nevidí. Doktoři si napřed mysleli, že blázní ze strachu, protože ženské jsou jak známo schopné všeho, ale pak se ukázalo, že opravdu je slepá, a to už byl jenom krok k tomu, aby jí začali vyplachovat žaludek a brát krev. Zrovna co se strhl tenhle cirkus, byla žižkovská policie volána do ulice U Bulhara, kde v soukromém bytě našli tři nebožtíky najednou, jak leží mezi stoly, na nichž ještě bylo moc zbytků veselé svatební hostiny.

Tak si to policie jako vždycky dala dohromady a zjistilo se, že ta paní, co ji začal bolet zub, byla včera na té svatbě a že všichni se tam otrávili metylalkoholem; vyhnul se tomu akorát ženich s nevěstou, protože ti nepili, hodlajíce se moudře věnovat jiným zábavám, jaké příslušejí novomanželům. Zato oba tchánové byli po smrti a ještě jeden strýček, náhodou zrovna ten, který donesl těch pět levnějších flašek kořalky.

„Kdyby svět nebyl dočista zkaženej,“ soudil pan Brůžek, „mohla by stát dobrá kořalka pár korun, jenže lidi by se asi upili, lidstvo je prostě už tak udělaný, že potřebuje nad sebou dozor.“

„Buďte rád, pane Brůžek,“ řekl moudře mladý koncipista, „jináč bychom my všichni přišli o chleba.“

Pan Bouše se toho hovoru nijak zvlášť nezúčastnil, ale když doma ležel v kanafasu, vzpomněl si, že dneska byla k večeři znamenitá svíčková, která byla asi proto tak dobrá, že k ní byly ty nově zavařené brusinky… A jeho usínající mysl zabloudila zpátky do té obce u německých hranic a cosi jako červ mu začalo vrtat hlavou, neodbytná myšlenka, která člověku prostě nedá klid. Pan Bouše už dávno spal, ale myšlenky se mu honily v hlavě dál v podobě snů, a on si s uznáním v tom zmateném, ale v podstatě krásném snění vzpomněl na výbornou kořalku v hospodě „Zur Forelle“.

Když se pak ráno probudil a četl v novinách, že byl v parlamentě na ochranu lihovarníků prosazen zákon o míchání lihu do benzinu, pomyslel si, že se asi najdou lidé, kteří budou pít benzin, a rozladěn šel do práce. Sám nevěděl, co ho tak popouzí, nakonec mu může být jedno, kdo co pije, v pražské galerce mají i santusáky, co pijou rovnou éter.

K večeru si vzal stranou mladého koncipistu Soukupa.

„Pane doktore, jestli tomu dobře rozumím, tak do benzinu nebudou míchat denaturovaný líh, protože denaturování by to jenom zdražovalo, nemám pravdu?“

„Samozřejmě, že máte, pane Bouše,“ odvětil mladý doktor. „Na průmyslové zpracování se dává levný čistý líh.“

Pan Bouše chvíli mlčel, horlivě přemýšlel a jako povzdechl: „Tak já vám, pane doktor, uctivě děkuju, a kdybyste chtěl vidět někdy výstavního blbce, tak se podívejte na mě. Pro Kristovy rány, já jsem, jak říká náš kluk, vůl jak anděl. Myslí mi to strašně pomalu, a to je u policie největší chyba!“

Koncipista se chtěl nejdřív zeptat, odkud se najednou vzalo to tvrdé hodnocení, ale mlčel. Cítil, že by mu pan Bouše sotva odpověděl, protože odcházel dlouhou chodbou, vrtě sám nad sebou hlavou.

Když člověk sám o sobě začne pochybovat, pak se buď pomátl, nebo je naopak blízko nějaké pravdě.

Jsem blbec, opakoval si pan Bouše, a kdyby se to o mně dověděl pan rada, spráskl by ruce.

Jsem úplně neschopný blbec… Jestli se ovšem v té věci pořádně nepletu. A když se pletu, pak jsem taky blbec, čili to pro mne vychází nastejno. A nemohu o tom nikomu říci, nemám s kým se poradit, protože jsou věci, do kterých člověk musí šlápnout sám, i když tuší, že si zláme nohu.

Chmurné myšlenky, jež nedávaly panu Boušovi spát a dělaly z něho doma nerudného nezdvořáka, jehož rozčiluje vlastní žena, bylo třeba nějak zaplašit. Zbývala jediná cesta.

Do té pitomé obce v horách, kde strávil dovolenou.

V sobotu odpoledne sedl do vlaku a večer byl na místě.

Na prázdném nádraží ho uvítal jeden ze známých železničářů.

„Zase na dovolenou, pane inšpektor?“ zahlaholil.

„Ne, jenom tak na kus řeči,“ zabručel pan Bouše a sedl si s hovorným mužem do kanceláře. Vyptával se, co je nového, jestli henleinovci zlobí a nakonec jestli v té výrobně holí ještě pracují.

„Jak by ne, pořád jim sem chodí zboží, pořád si to šilhavý Sepl odváží!“

„A nemohl byste mi jenom tak ukázat nákladní listy? Víte, já jsem zvědavý člověk.“

Železničář mínil, že se to nemá, ale když jde o pana inšpektora, tak že to je něco jiného, aby se jenom podíval. A pan Bouše si dokonce napsal pár čísel, když se těmi starými nákladními listy probíral, a spokojeně se usmíval.

Potom prohlásil, že si teď zajde do hospody na panáka, mají tady znamenitou žaludeční! Železničář prohlásil, že je to asi vůbec to nejlepší, co tu mají, a s tím se rozešli. Ale pan Bouše se nevypravil do hospody, ale po zarostlé úzkokolejce k záhadnému stavení.

Nespěchal, rozhodl se čekat, k svému záměru potřeboval noc.

Samozřejmě, že udělal chybu, ale byl si toho vědom. Podle práva měl teď jít na četnickou stanici a tam jim říci, jaké pojal podezření. Jestli jde nyní sám po zarostlých kolejích dávné úzkokolejky, bere na sebe všechnu odpovědnost. Ale když člověk bojuje se svou utkvělou představou, těžko může žádat četnickou stanici, aby mu ji pomohla vyjasnit. Druhá chyba byla v tom, že se pořádně nerozhlédl, než vykročil. Byl by viděl, jak za nádražím stojí šilhavý Sepl a pečlivě ho pozoruje.

Plán pana Bouše byl v podstatě velice prostý. V nastávající noci se musí dostat do té záhadné továrny, kde dělají hole, jež nakonec nemají, a kde objednávají nápadně velké množství surovin. Pan Bouše věděl: ano, je tam ta psí potvora a na tu člověk musí být opatrný. Ale pes je venku na dvoře. On se proto musí dostat do objektu zezadu, od zahrady, prostě přesně z druhé strany, než tehdy v létě přišel.

Stmívalo se rychle, dny byly už krátké, přicházela podzimní větrná noc. Nikde nepotkal ani človíčka, a to bylo dobré.

Také druhý předpoklad se ukázal správný: cesta přes zahradu byla docela schůdná, pokud si člověk nedělal moc z laťkového plotu. Prošel zahradou v hluboké tmě. Před ním stály temné budovy, nikde se neukazovalo světlo. Možná, že sobota je ten nejvhodnější den, možná, že tu nikdo nebydlí. To by ovšem bylo to nejlepší!

Podél stěny jakési bohužel zamčené kůlny se dostal k vlastnímu stavení. Mělo silné zdi, malá okna byla opatřena mřížemi, pomalu ztrácel naději, že by se dostal dovnitř z této strany.

Opatrně vyhlédl za rohem a ubezpečil se, že pes tu není. Ostatně, ještě než se pustil do zahrady, zvedl za plotem pořádný klacek. Pak pokračoval podél stěny na druhé straně. Narazil na malá vrátka. Když jenom zkusmo stiskl kliku, vrátka se otevřela.

Pan Bouše vydechl. Tohle je ale štěstí! Teď je otázka, kam ta vrátka vedou. Asi ne do důležitých objektů, protože to by je sotva zapomněli zavřít. Ale i tak mu prohlídka vnitřku té dlouhé kamenné budovy může říci leccos užitečného.

Opatrně vstoupil. Zatuchlý pach chodby ho ovanul, vrátka protivně vrzala a těžko se otvírala. Je možné, že je opravdu kdysi dávno zapomněli zavřít a ony už tak zůstaly.

Pan Bouše měl s sebou malou baterku, kterou rozsvítil. Kužel světla se zvolna sunul po stěnách. Bylo na nich vidět povívající pavučiny. Kamenná dlážka byla zaprášená, zřejmě tudy už dlouho nikdo nešel.

V té hluboké tmě se náhle za jeho zády ozval skřípavý zvuk.

Projel panem Boušem jako zamrazení. Dvířka se za ním sama zavřela. Vítr? Pan Bouše se k nim vrátil. Byla zamčená.

A sakra, řekl si tiše, tohle může a taky nemusí být náhoda! Tohle může být past! Marně hledal na dveřích nějakou západku, která by se dala zase zvednout. Dveře se nepohnuly. Nezbylo mu než pokračovat chodbou. Vyústila u schodiště, po němž mohl jít jenom nahoru. Velké křídlové dveře v prvním patře byly otevřeny. Vstoupil do rozlehlé místnosti, kdysi to byla asi nějaká slavnostní komnata, na stěnách visely staré portréty, vypadalo to zde trochu jako na starém hradě. Zřejmě tu nikdo nebydlel, a taky tudy nikdo nechodil. Světlo baterky bylo mdlé a zdaleka nestačilo ani všechno osvětlit, ani dodat panu Boušovi pocit, že je pánem situace.

Přistoupil k oknu. Dole zahlédl dvůr, vzadu křoví, u něho postavené sudy. A cosi bílého… Doga! Pobíhala volně, jakoby pro případ, že by se někdo rozhodl vyskočit oknem a zmizet přes dvůr.

Kdesi se ozval skřípavý zvuk. Kroky?

Vítr přirazil okno. Pan Bouše cítil, že se mu orosilo čelo potem.

Zhasl a přitiskl se ke stěně. Byl však sám, jenom obrazy temných barev a nevlídných tváří shlížely ze stěn v tom podivném svitu noci, který sem padal vysokými zaprášenými okny. Patrně venku vyšel měsíc.

Mrazivý strach se mu usadil v zátylku, bál se pohnout a marně se snažil sám sebe přesvědčit: není důvod k panice, nic zvláštního se neděje. Musel přece počítat s tím, že to tady nebude zrovna příjemná procházka.

Vyšel z velké místnosti do krátké předsíně a k svému překvapení ve slabém světle baterky zjistil, že jsou zde otevřené dveře na schodiště vedoucí dolů. To by znamenalo, že by se mohl dostat k budově, kde je umístěna dílna. Odtud pak se může už pohodlně vyjít ven. Nepřišel přece, aby prohlížel pamětihodnosti té staré barabizny a ponuré místnosti s obrazy předků. Má zájem o docela jiné věci. Schody vedly stále hloub, kamenné stěny kolem byly stále vlhčí a on pochopil, že vchází do sklepa. Zaváhal. Byl si dobře vědom, že je zde až příliš sám a že kdyby někdo za ním přibouchl znovu dveře, nemusel by se vůbec nikdo dovědět, kde vlastně skončil svůj život zbytečně zvědavý inspektor pražské kriminální policie Josef Bouše.

Vlhký vzduch ho dráždil ke kýchání, bylo to směšné v tom přízračném tichu, kde šoupavě zněly jenom jeho plíživé kroky, ale nemohl si pomoci, zdusil to kýchnutí rukávem saka, ale kýchl mocně a nějak ho to rozveselilo.

Cosi zašustělo při zemi, jakési drobné pobíhání a škrábání, když tam posvítil, zahlédl olysalé hřbety krys, které prchaly před jeho světlem. Otřásl se.

Měl znovu pocit, že tady není sám, že to nebylo jenom to krysí hemžení, to někde někdo skutečně šel, zdálo se mu chvílemi, že slyší dech, ale možná že to byla jenom představa.

Pomalu scházel dolů, pořád blíž té vlhké tmě, hledaje dveře, jež by ho někam dovedly. Schodiště se v jednom místě zlomilo. Pan Bouše si posvítil před sebe a v té chvíli ucítil cosi na svém hrdle. Tlumeně vykřikl, pak ho něco udeřilo přes ruku a baterka mu vylítla, padala dolů po schodech, a ve tmě, která kolem něho byla, ucítil, že ztrácí rovnováhu, že padá za ní, do tmy, po kamenných schodech. Byl to bolestný pád, trochu strašidelný, protože všude bylo tma, jenom nahoře zazněl už nezakrývaný smích.

Pan Bouše padal po schodech, bolestně se uhodil, ale jednu věc neztrácel ze zřetele, baterku, která ležela pod ním a nepřestávala svítit. Nahnul se pro ni, cítil, jak svíravá bolest u kořene nosu zesílila až k mdlobám, ale dosáhl baterky a snažil se lézt zpátky, i když mu hlava třeštila. Pak pochopil, co se stalo: schody byly na onom místě, kde mu kdosi tajemný vyrazil z ruky baterku, strženy. Byla to lidská ruka, která ho uchopila, byl zde ještě někdo jiný, ten smích si přece on sám nevymyslil.

Dostal se zpět na chodbu, pustil se jí zpátky, narazil na dveře, jež byly zamčeny, a pak na druhé, jež byly otevřeny. Potácivě vyšel a ovanul ho svěží vzduch. Byl na dvoře.

Na druhém konci zahlédl bílý stín velké dogy. Nezbylo mu než utíkat co nejrychleji k plotu. V té chvíli někdo rozsvítil světlo, celý dvůr byl najednou jasný, jenom tmavý stín člověka se tu míhal a za ním v patách velký pes. Vše bylo osvětleno jako na jevišti, na němž se předvádí velká štvanice.

Pana Bouše ani nenapadlo zkoušet, jestli jsou otevřená dvířka, chytil se plotu a z posledních sil se na něj vysoukal. Když se přetáhl na druhou stranu, cítil, že má zrovna dost. Přivřel oči. Pes vrčel za plotem temně, výhružně. Pan Bouše se podíval s jistou vděčností na silnou mříž, která ho od té bestie oddělovala. Cítil sladce lepkavou tekutinu, jež mu zalila ústa. To je krev, pomyslil si a ztratil vědomí.

„Ten se neměl vrátit,“ řekl v tu chvíli šilhavý Sepl svému zaměstnavateli, když hleděli z tmavého okna na onu honičku.

„To vím taky, blbče,“ odvětil pan Poltz. „Ale sám jsi říkal, že mluvil s železničářem. Asi mu řekl, kam jde, ne? Takhle je za plotem a dá si už pozor lézt tam, kam nemá. Má dost.“

Jenže pan Bouše měl přece jenom tužší kořínek, než se dalo z pohledu na jeho strejcovskou figuru předpokládat. Jeho nos byl sice pořádně rozbitý, ale k smrti to nebylo, a pan Bouše se za chvíli postavil na nohy. Tiskl si kapesník na obličej a vrávoravým krokem zamířil do osady. Na četnické stanici musí být přece služba.

Mladý závodčí byl z jeho návštěvy tak vyjeven, že napřed skočil pro svého velitele.

To už si pan Bouše umýval v lavoru tvář a lepil na nos docela slušný flastr. Tvářil se provinile:

„Udělal jsem hloupost, pane strážmistře, nic mi nepovídejte, ale jinak to nešlo. Já jsem si napřed chtěl být jist. Povolení k prohlídce jsem neměl, co se dalo dělat?“

Pan strážmistr zafuněl: „Vždycky se dá něco dělat! Hned tam půjdeme, já žádné povolení nepotřebuju, protože tady je pořád otevřená záležitost s těmi protistátními letáky. Začíná se pomalu brejžit, myslím, že tam zaskočíme, ne? Pokud si nechcete radši lehnout.“

„Nemám na to ani pomyšlení, zvláště když mi tady váš závodčí uvaří kafe,“ řekl pan Bouše bezmála vesele. „Jenže letáky můžete pustit z hlavy, tam jde o líh.“

Strážmistr jenom vyvalil oči: „O líh?“

Pan Bouše zalistoval ve svém zápisníčku: „Já jsem si dnes vypsal to, co jsem měl udělat už v létě. Dodávky do toho povedeného truhlářství. Podívejte se: předminulý měsíc šest hektolitrů, minulý osm, tenhle dokonce deset sudů. Samý líh. Dodavatel: lihovar Krásné Březno nad Labem, tady to máte i německy: Schönpriessen an der Elbe.“

„A nepotřebují tento líh na tento… Na tu výrobu?“

„Potřebují, samozřejmě, tak hektolitr za měsíc, když moc! Ale oni přece žádné hole už dávno nedělají… Já jsem na tohle mohl přijít dřív, ale holt mi to vždycky správně nemyslí. Já jsem, pane strážmistr, už v Praze přišel na to, že jsem blbec, tak jsem to chtěl tady napravit. Jenže jsem provedl další pitomost, naletěl jsem jim a vlezl do pasti. Prohnali mě pořádně, ale zase se tím vlastně přiznali. Kdyby o nic nešlo, proč by mi připravili takové uvítání?“

Četnické auto přijelo za svítání a pan Poltz byl velice rozespalý. Nechápal, oč jde, nechápal, co tu chce ten pán s flastrem na nose, nechápal vůbec nic.

„Tady jsem byl, tam nic není,“ řekl pan Bouše, když je pan Poltz chtěl vést chodbou. „Otevřete dveře, co vedou do dílny.“

Pan Poltz je otevřel, i když se dál tvářil zcela nevinně a nechápavě.

Pár starých vyřazených truhlářských ponků tu stálo, všechno pokryté prachem.

„Tady vyrábíte ty hole?“ řekl pan Bouše. „Pamatujete se, že jsem od vás chtěl jednu koupit?“

„Nepamatuju,“ zabručel pan Poltz a teprve teď se trochu sebral: „Budu si stěžovat. Nemáte povolení k prohlídce.“

„My žádnou prohlídku neděláme, my hledáme tajnou výrobu kořalky,“ řekl pan Bouše. A pak se najednou vší silou opřel o dveře, jež vedly z rohu dílny kamsi pryč. Pan Poltz k němu chtěl skočit, ale jednak bylo pozdě a jednak mladý závodčí pana Poltze dost tvrdě přidržel u zdi.

Dveře s praskotem povolily. V místnosti, kam pan Bouše vpadl, nebylo mnoho zařízení, vlastně k výrobě kořalek z dobrého lihu není toho moc třeba. Ale vůně prozrazovala, že se pan Bouše nemýlil. Byli na místě.

Jakýsi stín vyskočil oknem, bylo slyšet kovový rachot.

„Sudy s lihem jsou zřejmě venku!“ řekl pan Bouše četníkům. „A ten, co utíkal, to byl Sepl.“

„Však my si ho už najdem,“ zavrčel strážmistr. „Tak co, pane Poltz, máte smůlu, že? Dost dlouho jste nás vodil za nos!“

Pan Poltz mlčel. Zdálo se, jako by na něco čekal.

Pan Bouše se už nehodlal dál zdržovat, chtěl se podívat, kam vede okno, jímž utekl Sepl, ale v té chvíli za oknem prudce šlehl modrý plamen.

Ozářil na chvíli přilehlou kůlnu.

Pan Poltz stáhl hlavu mezi ramena a odvrátil se. Pochopil, že věrný Sepl se pokusil zachránit, co se dalo.

„Honem pryč!“ křikl pan Bouše, ale bylo pozdě. Několik výbuchů zaznělo rychle za sebou.

Tabulky v oknech dílny vylétly, četníci i s panem Poltzem museli utíkat do bezpečné vzdálenosti.

Zvenku v praskotu požáru bylo slyšet temné vytí, pak se krov kůlny zřítil a začala chytat dílna.

„Škoda toho psa, pane Poltz,“ řekl vztekle strážmistr.

„Víc je škoda šilhavého Sepla,“ řekl pan Bouše s povzdechem, „ten tam zůstal taky. A zbytečně, viděli jsme přece dost!“

Bylo marné něco hasit, nakonec četníci, pan Bouše i zatčený Poltz vynášeli z domu nejnutnější věci. V tom zmatku objevil pan Bouše i stojan se vzorky holí. Byla to krásná sbírka, a teď je vyhodil osobně na dvůr.

Dům z větší části shořel, protože lihu bylo příliš mnoho a hasiči přijeli samozřejmě pozdě. Ale v té opuštěné končině to tak moc neznamenalo.

„Pane inspektore,“ řekl obdivně strážmistr, když odcházeli od požáru, „jak jste na to vlastně přišel?“

„Náhodou, samozřejmě. A trochu asi proto, že mám rád našeho pana radu a že mně tak moc chutnala ta žaludeční ve zdejší hospodě a že byla tak laciná. Jo, ale teď už asi nebude. Vlastně je to škoda, jenže spravedlnost má svoje cesty, s tím se nedá nic dělat, jak říkává náš pan rada.“

Pan Bouše se podíval na zem, kde se válelo několik holí. Některé byly zlomené, jak přes ně přejela kola stříkačky, ale jedna tam byla tuze pěkná.

Pan Bouše ji zvedl: „Co kdybych si ji vzal, pane strážmistr? Víte, vlastně jsem raněný a třeba bych se potřeboval opírat!“

„Samozřejmě,“ řekl strážmistr. „A zajdeme taky do hospody, byla by škoda, aby ten zbytek vypili cizí lidi!“

Druhého dne předal na policejní direkci pan Bouše slavnostně novou hůl svému šéfovi.

„Jste blázen, pane Bouše,“ řekl pan rada s laskavou přísností. „Je to sice krásný kousek, pravej špacírštok, ale ono to taky mohlo skončit hůř než jenom přeraženým nosem! Udělal jste chybu!“

„Člověk někdy musí udělat novou chybu, když chce tu starou napravit,“ řekl pan Bouše a kýchl. „Jak račte ale vidět, nos mi zase už slouží, i při tom flastru.“

A tak měl nakonec z té dovolené každý něco: Pan Poltz pět let basy, pan Bouše jizvu na nose a pan rada krásnou hůl.

Spravedlnost má opravdu svoje cesty.

Sluneční lázně

Mrtvou objevili pozdě odpoledne, pak teprve běželi na komisařství; chvíli trvalo, než přišla policie, která zavolala kriminálku, a než páni detektivové dojeli na konečnou jedenadvacítky a než vystoupali zalesněný svah mezi zahradami a vilami, byla už tma.

V té tmě klopýtali pan Mrázek a pan Brůžek a tiše kleli, protože tohle neměli rádi. Měli už léta a netoužili honit tělo potmě v končinách, kde jaktěživ nebyli.

„Tohle je takovej vídrholec, že se tady prostě vraždit musí,“ prohlašoval pan Mrázek, kdykoliv si v zatáčce úzké cesty trochu vydechl.

„Třeba ani nemusí, ale člověka tady musí klepnout pepka,“ opravoval ho pan Brůžek.

„To je náš rajón,“ odpovídal policista místního komisařství s patrnou pýchou v hlase; bylo mu příjemné, že pánové z kriminálky jednou taky zkusí, co se obyčejný strážník našlape, než má naději na docela malé povýšení. „Ono by to bylo pohodlnější, kdybyste byli jeli na Krč a potom nahoru k Lhotce, ale to je drobet z ruky. Tohle je, pánové, nóbl čtvrť, tady mají lidi auťáky.“

Páni detektivové si pomyslili, že auťák mají oni taky, ale to by musel být s nimi pan rada, aby si ten přepych mohli dovolit. Už bylo pozdě a pan Brůžek se rozhodl, že starého nebudou zneklidňovat, kdoví co to bude, podívají se na to napřed sami.

Nyní tedy byli nahoře. Trochu se prosvětlilo; vyšli z úzké cesty, jež patrně spojovala všechny vjezdy do zahrad a k vilám, a stáli před velkými železnými vraty, jimiž se, jak se říká v protokolech, vcházelo k místu činu.

Byla to nová a podivná vila, nahoře s obrovskou skleněnou kupolí, jež svítila v měsíčním světle.

„To je hvězdárna, žejo?“ řekl pan Mrázek zasvěceně.

„To jsou lázně Slunce-dává-zdraví.“

„Cože?“ vyjevil se pan Mrázek.

„Tak se to, prosím, jmenuje,“ řekl strážník a otevřel vrata.

„Vražda v lázních,“ zabručel pan Brůžek. „To bude zejtra pan rada koukat!“

Zatím ale koukali oba páni detektivové. Strážníků zde bylo, jak když naseje. Pro zdejší komisařství na konci Prahy je vražda veliká událost, a tak zde bylo všechno, co bylo dneska ve službě.

Páni detektivové vešli napřed do podivné kulaté haly, z níž vedlo plno dveří, a strážník je vedl do prvního patra pod tu skleněnou kupoli, v níž teď svítila jediná žárovka a mdle osvětlovala dvě řady lůžek, rozdělené dřevěnou zástěnou. Na konci řady pak na jednom lůžku ležela lidská postava přikrytá prostěradlem.

V rohu velké místnosti stáli dva lidé v bílých pláštích, muž a žena, celí roztřesení, a očekávali, co tihle dva v tmavých buřinkách udělají za zázrak.

Pan Mrázek a pan Brůžek ovšem nehodlali dělat zázraky. Chtěli se jenom docela prostě podívat a dát ráno zprávu svému šéfovi. Oběma někde v koutku srdce tanula taková nesmělá myšlenka, kterou si samozřejmě nesdělili: že by bylo skvělé, kdyby mu zároveň oznámili, jaksi zcela mimochodem, že vraha našli a že týž může být předveden, kdykoliv pan rada ráčí vydat příkaz… To by bylo terno, a oni na ně úporně mysleli, i když se tvářili jakoby nic.

„Nadstrážník Hvízdala,“ zahřmělo za nimi, takže sebou oba trhli. „Hlásím, že zde přítomný lázeňský pan Šulc nás zavolal, že zde nalezli mrtvou ženu, a zde přítomná lázeňská paní Šulcová potvrdila, že dneska v šest hodin, když se už tady končí, na jednom lehátku se nikdo nezvedal a ona, tedy lázeňská Šulcová, zde přítomná v rohu stojící, se podívala blíže a… A další už vysvětlí ona osobně. Lázeňská Šulcová, přistupte!“

Paní v bílém plášti hlasitě povzdechla a po tak slavnostním a přísném vyzvání třaslavým krokem popošla do středu velké místnosti.

Pan Brůžek a pan Mrázek jenom poděkovali kývnutím hlavy čackému nadstrážníkovi a raději se napřed podívali na mrtvou.

Byla to žena středních let, docela hezká v tváři, zdálo se, jako by spala, jenom na čele byla malá kulatá ranka, slabounce zakrvácený maličký otvor.

Místní praktický lékař s kufříčkem, který sem přijel, aby konstatoval smrt, se nesměle ozval:

„On vám to váš doktor vysvětlí líp než já, ale ta paní je mrtvá už pár hodin. Nikdy bych neřekl, že může být průstřel taková čistá rána.“

„Krásná rána,“ řekl pan Mrázek. „Ale není to průstřel.“

Nadzdvihl opatrně hlavu mrtvé. Polštář byl bez krve, kulka neprošla lebkou na druhé straně.

Pan Brůžek se otočil, aby se podíval, kde pachatel stál. Asi za stěnou která půlila okrouhlou místnost a oddělovala pánské a dámské oddělení. Musel střelit přes tu přepážku, to znamená, že stál na lehátku na druhé straně. Pan Brůžek se mimoděk podíval ještě výš, ale tam bylo jenom sklo a za ním se objevily první hvězdy.

„Tak tedy, paní… ehm Šulcová, jak se to stalo? Kdy jste slyšela střelnou ránu?“ optal se pan Mrázek.

„Já jsem, prosím, nic neslyšela,“ řekla paní tiše, ale rozhodně. „Já tu pořád nejsem.“

„A co váš muž, pan lázeňský?“

„Já jsem taky nic neslyšel,“ zabručel muž odkudsi z kraje místnosti.

„Vy jste zde tedy také pořád nebyl… Dobrá… Kdo tedy slyšel střelnou ránu?“

Bylo ticho.

„No někdo ji slyšet musel, ne?“ opakoval pan Brůžek svou otázku. „Byli zde přece lidé!“

„Asi nikdo nic neslyšel,“ zabručel lázeňský. Pan Mrázek se porozhlédl kolem: „Kde stálo to lehátko? Přesně tady, co stojí?“

„Jo,“ řekla paní.

„Proč nestálo rovně?“

„Stálo rovně!“ ohradila se paní lázeňská.

„Ale nestojí. Kdo s ním hnul?“

„Asi jak jsme ji zvedali,“ zabručel opět v rohu místnosti manžel.

„Vy jste ji zvedali? A proč? Vy jste ji možná dokonce odnesli kus dál, ne?“ ozval se pan Brůžek.

„My jsme ji napřed jako budili, teda já,“ začala vykládat paní, „a když se nehýbala, tak jsem jí odhrnula z tváře prostěradlo… Ježíšmarjá, do mne jako když hrom bací!“

„Moment, ona měla přikrytou tvář? Proč?“

„To pacienti dělají proti slunci. Teda ona byla přikrytá jenom trošku.“

Pan Mrázek uchopil cíp prostěradla. Bylo prostřelené.

„Ukažte nám přesně, jak to prostěradlo leželo.“

Paní přistoupila k mrtvé se zřetelnou hrůzou v očích. Pokusila se položit prostěradlo na její tvář, ale ruka se jí třásla.

„Kdo tady ještě byl kromě té paní?“

„Tady bylo dneska dost lidí,“ řekl dutým hlasem pan lázeňský. „K večeru to samozřejmě polevilo. Ta dáma přišla… tedy my tu dámu známe, ona sem chodívala, paní Wintrová je naše zákaznice, chodí sem už nějaký měsíc… Teda ta dáma přišla odpoledne, asi tak po druhé hodině. No, a lehla si na slunce… A pak šla jednou dolů do lehárny, to vím určitě, a ještě jednou sem, ono je tu prosím horko, tak dámy a páni si chodí odpočinout do stínu… A pak už tady zůstala… Asi usnula.“

„Navěky,“ odpověděl pan Brůžek zamračeně. Pan Mrázek zvedl hlavu: „Vy jste tedy neslyšeli žádný výstřel? Ale ona byla zastřelena tady v té místnosti. Nezdá se vám to divné? Nezdá? Mně se to ale divné zdá. A moc!“

Nastalo znovu ticho pod skleněnou podivnou kupolí. Všichni se dívali na ty dva v bílých pláštích.

„Kdo tu byl ještě mimo tu… tu mrtvou? Dáte nám přesný seznam všech, kdo tu byli, rozumíte!“

Paní lázeňská přikývla, ale její muž zabručel:

„Copak my je všechny známe?“

„Máte někde napsaná jejich jména, ne?“

„Kde bysme je měli mít napsaná? Copak se lidi píšou, když jdou, řekněme, na plovárnu? A tady to jsou sluneční lázně. Někoho známe, někoho ne…“

Oba páni detektivové se na sebe podívali. Ba ne, tohle nevypadá na to, že by mohli panu radovi sdělit, že byla spáchána vražda, a obratem mu servírovat pachatele. Ba ne, tohle bude složitější. Ony celé ty lázně jsou nějak podivné… A ti dva teprve!

Pan Mrázek si odskočil k telefonu. Nedalo se nic dělat, musí sem přijet policejní lékař, musí sem fotograf, musí sem celá mordparta, pan Brůžek se může bavit s paní lázeňskou, on si zatím sepíše návštěvníky, které lázeňský zná. Bude to zřejmě ještě dlouhá práce.

Když už hluboko po půlnoci odcházeli oba páni detektivové z podivných lázní a klopýtali o kořeny stromů, bloudíce mezi ploty vil a zahrad na zalesněném svahu nad Podolím, povzdechl pan Brůžek: „Tak se mi zdá, že starého budit sice nemusíme, ale taky nic dobrého mu ráno neřekneme.“

Pan Mrázek, jehož navíc ke všem těm útrapám tlačily boty, řekl smutně: „Člověče, my jsme zkrátka byli moc pyšný!“

A oba hlubokomyslně mlčeli, protože pochopili, že oba měli stejný úmysl: aportovat panu radovi pachatele jako zajíce.

Zjistili nade vši pochybnost pouze jméno a příjmení mrtvé, pak podivnou okolnost, že nikdo z personálu nic neslyšel — a z hostů asi taky ne — dále, že mrtvá byla usmrcena střelnou ranou přímo do čela a že z těch lidí, kteří toho dne byli v slunečních lázních, se dají zatím najít jen asi čtyři, jejichž jména i přibližnou adresu lázeňský zná. Dále zjistili, že lehátko, na němž mrtvá ležela, bylo ze svého místa odsunuto a teprve po dlouhých dohadech se jim podařilo umístit je tak, jak prý původně stálo. Také ostatní lehátka byla posunuta, paní lázeňská tvrdila, že přes ně upadla samou hrůzou, když našla paní Wintrovou mrtvou, a dokládala to tím, že má na noze modřinu.

Vrah musel svou oběť zastřelit v místnosti, zdálo se nemožné, aby ji sem mrtvou přinesl. Jediná chvíle, kdy se tak mohlo stát, byl asi okamžik, kdy všichni hosté odešli a ona zde zbyla sama. Pokud ovšem byla ve chvíli, kdy hosté odešli, ještě živá…

Když si tohle všechno pánové objasnili, prohlásil pan Brůžek, že si zajde na dršťkovou ranní polévku, protože spát už nemá cenu a kromě toho by ani neusnul. Každé malé dítě jasně pozná, že dohromady nic nevědí. A pan rada není malé dítě.

Pan Mrázek schválil úmysl svého kolegy a před tou polévkou si dal velký rum, neboť bystří mozek. Poté prohlásil, že ještě není všechno ztraceno, protože tma jim zabránila se pořádně porozhlédnout. Například ještě nic nevědí o té paní Wintrové, a proto nemohou ani tušit, kdo mohl mít zájem na její smrti.

„Ono je setsakramentsky těžká věc dělat nějaký případ jenom tak lehkou rukou. Ono je to pořád stejný, člověče. Dokud to neoblítáš, nic nevíš.“

Načež si dali ještě jeden rum a šli na direkci, aby napsali hlášení pro pana radu. Časně ráno šel pan Mrázek po adresách hostů a pan Brůžek se vracel zpátky k vile, aby se podíval v denním světle, jestli nenajde někde onu nitku, za kterou by člověk mohl zatáhnout. Pan Mrázek si vzal s sebou pana Bouše a vypravili se nejdříve k panu Wintrovi. Přišel jim otevřít rozespalý, přes noční košili si přehodil narychlo župan, měl pomačkanou tvář a nejisté oči. Vypadal jako člověk, který usnul až k ránu.

Když pánové odhrnuli klopy svých kabátů, pokývl hlavou: „Vy jdete kvůli mé ženě, co?“

Pan Mrázek zavětřil: „Vy o ní víte?“

„Právě že nevím,“ řekl pan Winter a pokynul, aby šli dál. Zavedl je do přijímacího pokoje s vysokou starodávnou kredencí a posadil se na kanape s plyšovým opěradlem.

„Nevím o ní, ale domýšlím se…,“ řekl pan Winter a přejel si unaveně rukou tvář.

„Co se domýšlíte?“ zeptal se věcně pan Mrázek. Byl by se nadál všeho, jenom ne toho, jak klidně ten muž hovořil o své mrtvé ženě. Pan Bouše se zatím rozhlížel po pokoji.

„Domýšlím se, že utekla,“ řekl pan Winter.

„Jak prosím?“ vyjevil se detektiv. „Kdo utekl? Vaše paní?“

„Ovšem, moje paní. Ostatně jsem to čekal.“

„Ona měla, abych tak řekl, důvod?“

„Samozřejmě ne. Ale zbláznila se. Do jiného, aby bylo jasno.“

Pan Bouše neklidně vstal. Pan Winter ho pozoroval nevraživě.

„Pokoj vaší paní nebo ložnice je kde?“

„Co si tam přejete?“

„Podívat se. Třeba bychom našli něco, co by… ehm… dokázalo vaše tvrzení.“

Pan Winter zřejmě ztratil naprosto svou jistotu a vstal: „Mám tam nepořádek… Pokoušel jsem se usnout…“

„Podařilo se vám to?“ zeptal se účastně pan Mrázek. „Posaďte se, prosím, kolega se jenom podívá. Ona vám vaše paní nechala nějaký vzkaz?“

„Nenechala mi nic. Ale nepřišla včera vůbec domů. Je to jasné.“

„A kam myslíte, že utekla? K rodičům, jak to obyčejně dámy dělají?“

„Nemá rodiče. Myslím, že utekla… prostě jenom tak. Ona se se mnou chtěla rozvést.“

„Kvůli komu?“

„To kdybych věděl! Já bych ho…“

„Jaké máte povolání?“

„Zástupce firmy Singer, šicí stroje.“

„To je dost mírumilovné povolání,“ řekl pan Mrázek a pokusil se pousmát na zarmouceného i rozzuřeného manžela.

Pan Bouše se vrátil z ložnice a nesl v ruce několik listů.

Pan Winter se začervenal: „Jak jste to našel?“

„Zvyk… Vy jste si se svou paní dopisovali?“

„Nemluvili jsme spolu a psali jsme si.“

„Pozoruhodný způsob. Leckterý manžel by vám záviděl,“ řekl pan Bouše z hlubokého přesvědčení.

„Ona… ona se opravdu zbláznila. Představte si, trvá to asi půl roku nebo tak nějak. Byla najednou jako vyměněná, vůbec se mi netajila, že její srdce patří jinému. Já myslel, že se zblázním. Já s ní po dobrém…“

„A taky po zlém,“ doplnil ho pan Mrázek úslužně.

„Žádné surovosti jsem si nedovolil, i když si myslím, že v mém případě by muž…“

Pan Winter sevřel pěsti, až mu zbělely klouby. Byl to asi prudký pán.

„Kde jste byl včera?“ vystřelil najednou pan Bouše.

„Kde bych byl?“ podivil se pan Winter. „Na cestách.“

„Proč nejste dneska na cestách?“

„Protože každý den u nás nejezdíme. A kromě toho já jsem na ni čekal, a když nešla… Prožil jsem těžkou noc, k ránu jsem pochopil, že se nevrátí… nemohl jsem jet na cesty, nebyl bych schopen prodávat šicí stroje, pánové, v takovéhle situaci. Šicí stroje potřebují klid a soustředění.“

„Pane Wintře, prosím, abyste se oblékl. Půjdete s námi na policejní ředitelství, kde s vámi sepíšeme protokol.“

Pan Winter vstal, trochu se uklonil a šel do ložnice.

Pan Mrázek stoje v pootevřených dveřích s ním vedl běžnou konverzaci. Ptal se ho, jak jdou obchody, tvrdil, že zřejmě je pan Winter zámožný, už podle bytu, vyptával se, jestli paní nežila rozmařile… Nešlo o to, co bude pan Winter odpovídat, šlo o to, aby odpovídal, protože jenom tak měl pan Mrázek jistotu, že se nepokusí utéci. Ale pan Winter byl zřejmě příliš zarmoucen. Vrátil se oblečen s onou elegancí, jakou slynou obchodní zástupci větších firem, a prohlásil, že je pánům zcela k dispozici.

V předsíni visela na zdi šavle a stará vojenská přílba. Pan Bouše se tázavě zastavil a pan Winter řekl: „Památka z války.“

Pak vyšel na chodbu a pečlivě zamkl.

Když se pan Mrázek dostal na direkci, měl zde vzkaz, aby ihned volal pana Brůžka, který byl od rána v slunečních lázních.

„Máš něco nového?“ zeptal se dychtivě.

„Mám jméno a adresu muže, který byl milencem té mrtvé. Aspoň se s ní scházel tady v těch lázních. Jinak se mi nelíbí lázeňský a jeho žena.“

„Mně se zatím nelíbí vůbec nic,“ řekl pan Mrázek a zavěsil.

Pak se vydal za milencem paní Wintrové, Janem Rákosem, bytem na Smíchově.

Myslel si, že to bude jako s panem Wintrem. Trochu si popovídají a pak ho s sebou vezme na direkci. Jenomže pan Rákos, třicetiletý úředník pojišťovny Slavie, byl, jak se říká, upoután na lůžko. Jeho matka potvrdila, že syn včera ráno už nemohl do práce, protože se mu točila hlava, a tak běžela pro doktora, on syn mermomocí chtěl vstát, ale měl takovou horečku, že to nešlo.

Pan Mrázek byl nedůvěřivý, ale paní vypadala věrohodně, kromě toho tvrdila, že odpoledne sem přišel nějaký pán z pojišťovny a ptal se po synovi. Když pan Mrázek seděl u postele mladého muže, přišel doktor a potvrdil, že ta chřipka pacienta sklátila už včera. Za týden bude zase chlapík, taková nemoc na konci jara není nic divného.

„Ale vy chodíte přece dost často do slunečních lázní, ne?“ řekl pan Mrázek.

Pan Rákos přikývl, že chodí, a doktor poznamenal, že to je nejspíš pitomost, protože opalovat se teď venku vede akorát k nastuzení. Zřejmě místní doktor nevěděl nic o lázních Slunce-dává-zdraví.

Když odešel, zeptal se pan Mrázek nemocného:

„Chodíte do těch lázní sám?“

„Ano.“

„A sám odcházíte?“

„Ano, proč…“

„A s kým se tam setkáváte?“

Pan Rákos mlčel. Pak nešťastně řekl: „K čemu to potřebujete vědět?“

„To se ještě dozvíte. Znáte paní Wintrovou?“

Nemocný přikývl, že zná.

„Důvěrně?“

I tady nemocný musel přikývnout.

„A hřešíte na to, že její muž o vás neví, co?“

„Ten o mně ví. Ona Toni je ohromně čestná a všechno mu řekla. Kdyby jí povolil rozvod, už jsme byli svoji. Máme se totiž rádi.“

Řekl to s pýchou zamilovaných a pan Mrázek účastně pokýval hlavou.

„Nenapadlo vás někdy, že by bylo líp, kdyby celý ten poměr… kdyby prostě nebyl, rozumíte mně?“

„Nerozumím. Já jsem rád, že… že je taková, jaká je.“

„No ale třeba vám to někdy bylo už trochu obtížné pořád mít za patami manžela, pořád se schovávat. Ty lázně jsou sice hezké, ale nakonec moc příjemné to tam taky nebylo.“

„Nebylo. Ale neměli jsme zatím jinou možnost. Moje matka… Prostě sem si ji vzít nemohu. Já jsem čestný člověk a ona taky!“

„A pan Winter taky, takže to máme krásný, ale čestný trojúhelník. Tohle je to nejhorší,“ řekl pan Mrázek zkušeně. „Neměl jste s paní Wintrovou včera někde schůzku?“

Muž se začervenal: „Totiž… měli jsme mít. Jako obvykle. Ale já jsem nemohl přijít. Snad to pochopila… Ale proč, prosím vás, se na to všechno ptáte? Její muž mne udal?“

„Ne, vyšetřujeme všechny, kdo chodili do těch slunečních lázní. Zatím se mějte dobře!“

Na místním komisařství požádal pan Mrázek, aby dávali zvýšený pozor na byt pana Rákose, a ujistil se, že lékař bude nemocného navštěvovat denně. Kdyby ho nezastihl doma, podá zprávu policii.

Nejhorší bylo, že na direkci už pan rada nebyl, prý se vypravil osobně na místo činu. Znamenalo to, že pan Mrázek bude zase šlapat tu krkolomnou cestu mezi zahradami až na vrchol kopce k slunečním lázním.

Když pan rada dojel na místo činu, nalezl na vratech ceduli, zhotovenou vlastnoručně panem Brůžkem:

Z ÚŘEDNÍCH DŮVODŮ SE DNES NEOPALUJE

Udělal to k velké mrzutosti pana lázeňského a jeho ženy, tak trochu ze vzteku, že se od nich nic pořádného nedověděl. Pan rada si dal vysvětlit, že to podivné sluneční sanatorium postavil jistý pan Habinger, nadšený vyznavač léčení sluncem, a že podobné budovy postavil i v cizině. Jeho obdiv k slunečnímu záření zcela přejali jeho zaměstnanci, pan lázeňský a jeho choť, tvrdíce panu radovi, že jenom zabedněnec by nemohl cítit, že všechno zdraví je ukryto v slunečním záření, jež léčí všechny choroby, především kloubní a kožní, a jež pod skleněnou kupolí vytváří horko přímo tropické a přitom nespaluje kůži. Hosté lázní Slunce-dává-zdraví se vyznačují tím, že jsou křepčí a nejsou opálení jako blázni, co běhají kolem řeky v plavkách. Zde se hosté vystavují slunci samozřejmě nazí, a když jsou unaveni, odeberou se zahaleni do prostěradel dolů, kde je odpočívárna. Zde se podávají i nápoje.

„Například?“ přerušil pan rada poučný výklad.

„Například, co si host objedná. Nejčastěji vodu se šťávou. Nebo víno.“

„Zajímavé,“ řekl pan rada a vyzval lázeňského, aby pokračoval.

Hosté mají své kabiny naprosto čisté, jak se může pan policejní rada přesvědčit. Zde se host svlékne a pod kupolí se vystaví blahodárným slunečním paprskům, čímž si pojistí skálopevné zdraví.

„Nebo ho najdou s dírou v hlavě,“ řekl pan rada.

„Politováníhodná věc,“ zahuhlal lázeňský. „Stalo se to poprvé, prosím.“

„Ještě aby víckrát! No, a co dál… Co dál, když se host dost naležel na slunci a eventuálně dost vypil?“

„Prosím, u nás se pije střídmě. Tedy, host si pak zajde do své kabiny.“

„A tam eventuálně přijme nějakou návštěvu!“

„Prosím, to je… to je… skoro vyloučeno.“

„Skoro! Ale ne docela. Paní Wintrová se zde setkávala s panem Rákosem. Ano či ne?“

„Ano… Ale to… to jenom oni!“

„A ti druzí taky, jenže to neskončilo vraždou,“ řekl přísně pan rada. „Kde máte další personál?“

Další personál sestával z jednoho přihlouplého zahradníka a sluhy pro všechno, který toho moc nenapovídal, a z babky, která sem chodila večer uklízet a přišla včera až poté, když našli mrtvou na lehátku.

Pan rada neměl pražádný důvod k velké radosti. Pan Brůžek marně chodil kolem domu, marně se poptával u sousedů, nikdo nic nevěděl, nikdo nic neslyšel, ostatně zde byl dost čilý ruch, lidé přicházeli a odcházeli, taky sem jezdili auty, někteří i drožkou.

Pan rada chodil pod skleněnou kupolí a nevraživě si prohlížel nízkou dřevěnou stěnu, která oddělovala muže od žen a zajisté dávala dost příležitostí, aby se jak páni, tak dámy mohli spatřit.

„To se zde prosím netrpělo, sem chodili jenom slušní lidé,“ řekla uraženě paní lázeňská, když jí pan rada sdělil tohle své pozorování.

„Milá paničko, sem taky přišel vrah, a to není u mne slušný člověk, vezměte to laskavě na vědomí. A vůbec vezměte na vědomí, že jste všichni tady podezřelí z vraždy, protože nikdo až nápadně nic neví, nikdo až neuvěřitelně nic neslyšel, třebaže ta ženská byla zastřelena, a to sakra přece musí být nějak slyšet, ne?“

Paní se docela opravdově pokřižovala, což na pana radu neudělalo valný dojem. Jeho zkušenost mu říkala, že ti, co se tváří nejnevinněji a nejpobožněji, jsou vždycky největší neřádi.

Přišel pan Mrázek a podal svému šéfovi velice důkladnou zprávu, která pana radu potěšila. Vlastně ho už dnes ráno potěšilo, že ho v noci nechali spát. Nyní jeho spokojenost ještě vzrostla a on nešetřil chválou, takže se pan Mrázek i pan Brůžek radostně pýřili.

„Tomuhle říkám vyšetřování,“ pokyvoval hlavou pan rada. „Trojúhelník, jako když ho narejsujete. Takže to máme vlastně všechno doma, ne?“

Pan Brůžek sebou neklidně zavrtěl: „Já bych si to nemyslil, když dovolíte, pane rado.“

Pan rada pokývl hlavou: „Já taky ne, můj milej, já taky ne. Já vám totiž řeknu taky něco zajímavého. Tak ta ženská byla zastřelena malorážkou, říká se tomu taky někdy flobertka, a byla zastřelena nikoliv z bezprostřední vzdálenosti, ale z dálky.“

Pan rada se podíval na dřevěnou stěnu, pak vylezl na protilehlé lůžko a díval se svrchu na lehátko, kde našli včera večer tu mrtvou: „Odtud… Snad… Kdopak ví! Odborníci u nás tvrdí, že ten průstřel z větší vzdálenosti byl možný jenom proto, že dotyčný nestřílel z pistole, ale z pušky. Z pušky, pánové! A víte, co to je, propašovat sem pod lajntuchem pušku, zastřelit ženskou, aby nikdo nic neviděl a neslyšel, a zase s flintou odejít pryč? To je úplná pitomost.“

Pan rada si utřel z čela pot, protože pod kupolí bylo horko. Pokynul pánům, aby ho následovali ven. Mlčky vyšli na zahradu.

„Tak co teď, pánové?“

Pan Mrázek povzdechl: „Já teda nemohu říci nic jiného, než co jsem už řekl. Ti lidé, kteří tady včera byli, opravdu nic nevědí. A dva z nich tady byli odpoledne. Muselo se to stát teda až pozdě večer.“

„Jenomže tohle taky neštymuje,“ zavrtěl hlavou pan rada. „Náš doktor Vejvoda — a tomu teda můžeme věřit — tvrdí, že smrt nastala spíše už odpoledne. Povídal taky, že ta kulička, co našli v mozku, byla jako hrášek, ale na smrt stačila. Na smrt stačí vždycky málo, pánové.“

„Pane rado,“ namítl po chvíli pan Brůžek, „jestli to byla ta malorážka, tak ta, pokud vím, se dá rozebrat. Hlaveň se sundá a pak to člověk spíš někam pronese.“

„Dovedete si představit, že někdo, kdo chce zastřelit člověka, si začne těsně před činem montovat flintu v místnosti, kam každou chvíli někdo může vrazit? Anebo spíš: v místnosti, kde spolu s ním někdo je?“

Pan Brůžek jenom povzdechl.

„No, a protože to byl trojúhelník, tak máme dva podezřelé, ne?“ pokračoval pan rada.

„Jako vždycky, prosím,“ úslužně přisvědčil pan Mrázek. „Manžela a milence.“

„A na kterého byste vy soudil?“

„To, prosím, je těžké. To musíte jít po alibi, jenže to mají oba, ten milenec je má dokonce festovnější.“

„Pokud můžete věřit jeho matce, že si opravdu neodskočil a svou milou nezabil!“

„Ano, to je prosím faktótum… Manžel se ovšem taky mohl vrátit ze služební cesty.“

„A taky mohl zajít do lázní a zabít ji. Jenže jejího milence v lázních znají a dosvědčují, že zde včera nebyl. Ptal jste se jich na pana Wintra?“

„Zatím nebyla příležitost,“ špitl pan Brůžek.

„Tak já vám, pánové, něco řeknu,“ pravil slavnostně rada Vacátko, ale neřekl nic, protože z domu vyšel lázeňský a nedbaje, že pánové spolu hovoří, zamířil k nim.

„Měl bych uctivou prosbu, kdyby bylo možné tu ceduli z vrat sundat! My to máme pronajaté, a když nechytíme sezónu, tak máme škodu. My jsme prosím nevinní!“

Pan rada zdvihl obočí, což býval odjakživa znak jeho nespokojenosti, ale pak najednou kývl: „Dobrá, spusťte provoz. Pan Brůžek tady zůstane, kdyby něco bylo potřebí.“

Lázeňský odešel, ukláněje se a mumlaje slova díků.

„Vy to, pane Brůžek, tady omrknete, seznámíte se s lidmi, co sem chodí, a tak… Poslyšte, ten člověk třeba tu flintu tady někde odhodil. Třeba byste ji i našel!“

„Už jsem se koukal, když dovolíte, okénko u sklepa je nedovřené, já si vezmu k ruce jejich zahradníka a uhlí drobet odhodíme. Kdoví…“

„Kdoví,“ povzdechl rada Vacátko. „Nejhorší je, že nikdo neví nic. V tom je celá naše bída. Lidi nic nevědí, protože nic neslyšeli. My slyšeli už leccos, ale nic nevíme. My se vrátíme na direkci a vy mi přivedete pana manžela i toho milence. Chřipka sem, chřipka tam… A pan Brůžek mi pošle k večeru lázeňského a jeho paní.“

Pan rada ležérně zasalutoval ke své buřince, což znamenalo, že je konec porady. Ale pak se přece jenom ještě zastavil: „Mládenci, tady je ještě jedna věc, kterou nesmíme jenom tak zapomenout. Ta ženská měla na obličeji cíp prostěradla, jako všichni, co se tu opalují. On střelil skrz to prostěradlo. Doufám, že víte, co to znamená.“

„Samozřejmě,“ řekl pan Mrázek, třebaže nevěděl nic.

Pan Brůžek se tvářil, že se rozhlíží po okolí, a mlčel.

„To znamená, že vrah věděl, kde ta ženská leží!“ řekl triumfálně pan rada.

„Anebo ji poznal podle toho, co nebylo přikryté, když dovolíte,“ opáčil pan Brůžek.

Pan rada jenom uznale řekl: „A sakra… Máte nějaké zkušenosti!“

A nebylo jasné, jestli to myslí jako pochvalu, nebo lehkou výčitku.

Na direkci čekala obálka ze soudního. Pan doktor Vejvoda sděloval, že dodatečně byla zjištěna okolnost, kterou je třeba při dalším vyšetřování vzít v úvahu. Paní Wintrová byla těhotná. Odhadovaná délka těhotenství: tři měsíce.

Výslechy řídil pan rada osobně. Nejprve byl přivolán pan Winter. Dostavil se už velmi zneklidněn, být dvakrát za den na čtyřce není nic příjemného pro zástupce firmy Singer.

„Vaše paní je totiž mrtvá,“ řekl zamračeně rada Vacátko.

Pan Winter zbledl, povstal z dřevěného křesla a řekl zděšeně: „Moje žena je mrtvá? Panebože! To ona tedy… Ale to přece nemusela! Já bych byl nakonec s rozvodem souhlasil!“

Pan rada se díval pozorně na toho člověka. Buď je tak vynikající herec, nebo… Nebo v tom není namočený!

Nevyvracel zatím panu Wintrovi jeho přesvědčení, že žena spáchala sebevraždu, a pokračoval ve výslechu.

Za chvíli se ukázalo něco zneklidňujícího. Paní Rákosová, maminka nemocného, poznala v panu Wintrovi onoho úředníka z pojišťovny, který se byl u nich včera dotazovat, jestli je pan Rákos doma. Dál nešel, stačilo mu, když řekla, že syn leží.

„Tak tedy, pane Wintře, vy nám neříkáte pravdu!“ uhodil na něho pan rada. „Za prvé jste nám neřekl dost zajímavou okolnost, že jste za války byl důstojníkem. Nedal jste se aktivovat a vystoupil jste ze svazku armády.“

„To jsem neřekl, ale na to se mne taky nikdo neptal,“ odvětil ten muž a pan rada musel přiznat, že nemá tak docela nepravdu.

„Střílet ale dovedete, ne?“

„Střílet? Nač prosím? Tedy za války jsem uměl… Byl jsem lajtnantem na italské frontě. Ale abych se přiznal, nikdy jsem moc nestřílel. To za nás obstarávalo horské dělostřelectvo a kulomety.“

Pan Winter si přetřel čelo: „Mohu se zeptat, jak moje žena… Jak to udělala?“

„Pane Wintře, vy jste mi špatně rozuměl. Vaše žena nespáchala sebevraždu. Byla zastřelena… Jistě chápete, že se vás musíme vyptat na všechno.“

Muž na něho hleděl, jako by spatřil strašidlo: „Zastřelena? Ale kde? Jak? A prosím…“ Najednou pan Winter znovu vyskočil a zahrozil oběma pěstmi před sebe: „To udělal on… Ten její! Určitě!“

„Vy ho znáte?“

Pan Winter povadl. Klesl zpět do křesla a zašeptal:

„Málo…“

„Znáte jeho jméno a víte, kde bydlí, že?“

Muž jenom sklonil hlavu.

„Proč jste se na něho včera v jeho bytě ptal?“

„Já… Já… Já jsem se vrátil domů dříve, a když žena nebyla doma, napadlo mne, že… že je s ním.“

„Zkrátka žárlivost, co?“

Muž mlčel.

„A žárlivost vás vedla ještě dál. Věděl jste, kde je… Znal jste přece ty lázně?“

„Jaké lázně? Žádné neznám.“

V tom měl možná pan Winter pravdu. Lázeňský i jeho paní prohlásili, že toho pána neznají, nepamatují se, že by kdy jejich podnik navštívil. Včera tam nebyl zcela určitě. Zbýval pan Rákos.

Reagoval stejně jako pan Winter, když mu řekli, že paní Wintrová je mrtva. Byl přesvědčen, že spáchala sebevraždu. Pak stejně jako pan Winter prohlásil, že jejím vrahem musí být její manžel. Bylo jasné, že oba pánové mají k sobě zcela jednoznačný vztah a že nehodlají ze svých názorů nic slevit. Jinak byl pan Rákos ještě zničenější než pan Winter, dal se nakonec do pláče.

„Měl jsem ji rád, pánové, měl jsem ji velmi rád… Byla tak jemná! Kdo jiný by měl zájem na její smrti než on? Nepřál jí trochu štěstí. Kolikrát mi ona říkala, že by ji radši asi viděl mrtvou! Udělal to on, jsem o tom zcela přesvědčen.“

„Pane Rákosi, tohle neříkejte. Kromě toho totéž říká pan Winter o vás. S tím se nikam nedostaneme.“

„Ale proč bych já něco podobného dělal, když mne ona měla taky ráda a chtěla být se mnou. A já s ní? Pro mne je tohle strašná katastrofa…“

Pan rada potom přecházel po své pracovně a páni detektivové uctivě postávali v koutě. Byla to nejasná a zamotaná situace. Ti dva zřejmě nelhali, to zkušeným detektivům napovídal způsob, jak se při výslechu chovali. „Pak je tu někdo třetí, pánové,“ prohlásil nakonec pan rada. Znělo to velebně, ale znamenalo to, že celé vyšetřování musí začít znovu. Z jakého konce?

Zvláště když pan Brůžek nenašel nic, ani stopu po zbrani, ani náznak, že by něco bylo v nepořádku.

„Já jsem si, pane rado, když dovolíte, dokonce lehl tam pod tu kupoli. Horko je tam náramný, šla na mne pořád dřímota. Tak jsem si musel dát dvě piva.“

„Zaúčtujte si je,“ řekl stroze pan rada, ale najednou luskl prsty a zadíval se na pana Brůžka s jakousi zvláštní pozorností.

„A víte, že jste udělal moc dobře? Já to zejtra udělám taky tak. Pan Mrázek půjde se mnou — a pan Bouše taky. Ten kvůli rýmě. Naše hlavní chyba je, že si neumíme vůbec představit provoz v těch lázních!“

Byl to vlastně příjemný den, hotový odpočinek. Pánové odložili své tvrďáky a svršky v kabině a potom, zahaleni v bílá prostěradla, stoupali vzhůru pod skleněnou kupoli. Kdyby je nezdržovala úcta k šéfovi, patrně by se dali do smíchu, protože pan rada, zbaven všeho důstojenství, vypadal v prostěradle spíše žertovně. Ovšem ani páni detektivové nemohli v tomto odění nikomu nahnat strach. Zvláště hubený pan Mrázek, který za sebou vláčel cíp prostěradla jako vlečku, vypadal neodolatelně.

Pak se, poučeni panem lázeňským o síle slunečního záření, uložili za dřevěnou zástěnou v mužském oddělení a nechali na sebe působit blahodárné paprsky, přičemž pan Bouše se odhalil, až když tak učinil pan rada; služební úcta mu to dříve prostě nedovolila. Venku byl jasný pěkný den, pod skleněnou střechou však brzy začínalo být horko.

Pan rada utřel z čela pot a slastně se protáhl. Na druhé straně bylo slyšet kroky, nějaká dáma šla na lehátko s hlasitým vzdycháním.

„Je to pravda, paní Šulcová, že tu u vás někdo umřel?“ ptala se.

„Ale co vás nemá, paní revidentová, u nás a umřít! Slunce dává zdraví, kdepak smrt,“ odpovídala paní lázeňská, která jednak hájila pověst lázní a jednak dobře věděla, že za dřevěnou přepážkou jsou páni od policie. Byla z té návštěvy celá nesvá, za nic nemohla přijít na to, co tu vlastně chtějí. Kdyby se z nich nakonec stali zákazníci, bylo by to samozřejmě dobré, ale kdoví jestli mužové tak přísní vůbec mají slunce rádi! Včerejší výslech jí přivodil v noci pořádnou nespavost. K pánům brzy přibyl jakýsi postarší muž. Zřejmě to tu znal a s patrnou rozkoší se nechal skrápět hojným potem.

„Vy zde račte být častěji?“ začal svou konverzaci pan rada.

„Ano… Já na slunce věřím. Nikde se tak pěkně nevypotím jako tady,“ odpověděl pán.

„To pak chutná napít, co?“

„Jsem vegetarián a abstinent,“ odvětil pán přísně. „Mají zde ovšem výtečnou sodovku.“

Pan rada to přijal s uznáním. Oni sem asi budou chodit takoví, co věří na posmrtný život a na pravidelné dýchání. Velká zábava tu asi nebude. Když se ten Rákos rozhodl, že se tady bude scházet s paničkou, asi neměl opravdu lepší možnost.

Když už mu byla příliš dlouhá chvíle, pan rada se nadzvedl a k svému úžasu viděl, že pan Bouše zcela tvrdě spí; pan Brůžek byl v polospánku a pan Mrázek se zoufale potil. Vyšel s panem radou ven a sešli dolů do tmavé odpočívárny. Zde byl příjemný chládek. Pan lázeňský beze slova přinesl dvě láhve piva, byl to Staropramen, a pan rada pochvalně kývl hlavou.

„Ráčil jste na něco přijít?“ zeptal se uctivě pan Mrázek.

Pan rada se zhluboka napil.

„Na to, že tady může člověk pořádně zpitomět. Jak tam dlouho ležíme — a viděl jste to? Bouše je v limbu a Brůžek k tomu nemá daleko. To znamená, že kdyby i nakrásně někde někdo vystřelil, tak se ani neprobudí.“

Pan Mrázek zamrkal. Pak vyběhl do předsíně a přinesl delší prkénko.

„Když dovolíte, uděláme pokus. Já to prkno zlomím, víc ta flobertka asi nebouchne.“

Pan rada to schválil, a když si odpočinuli, šli znovu pod sluneční báň. Potkali onoho přísného pána, jak hojně zpocen spěchá na sodovku.

„Třikrát to musíte opakovat! Třikrát, to je magické číslo,“ řekl panu radovi nabádavě.

„Myslel jsem, že magické číslo je sedm,“ odvětil pan rada.

Muž se zarazil, ale pak přikývl: „Ovšem, dvakrát tři plus jedna. Chápete?“

„Sem opravdu chodí blázni,“ řekl tiše pan rada, když došli nahoru pod skleněnou kupoli, kde bylo horko jako v peci.

Pan Mrázek podepřel prkénko o malou stoličku a pak na ně vší silou skočil. Prkénko prasklo s patřičným rámusem. Pan Bouše sebou jenom zachrul, pan Brůžek otevřel oči a pousmál se provinile: „Já nespím, pane rado…“

„Vidím. A slyšel jste něco?“

„Ne… Totiž ano. Něco upadlo, že?“

Pan rada přikývl a poslal lázeňskou k té paní na druhé straně plenty, aby se jí zeptala, zdali ji nic nevyrušilo.

„Prý nic, ona ta paní je náš stálý host,“ řekla paní lázeňská.

Pan rada poděkoval a zacloumal panem Brůžkem: „Tak tedy jednu věc už víme. Ti lidé mohli něco slyšet, ale nevěnovali tomu pro samou únavu pozornost. Neříkal jsem, že sem musíme jít, abychom věděli co a jak?“

Pan Brůžek mátožně přikývl a pan rada ho poslal dolů na pivo. Pak ulehl s pocitem, že si teď zaslouží skutečný odpočinek.

Lázně se plnily, lidé přicházeli, někteří už museli čekat, až se lehátko uvolní, a pan lázeňský vzbudil pana Bouše, aby prý toho slunečního horka nepřebral. Pan Bouše kýchl a řekl, že mu už dlouho nebylo tak dobře. Pan rada — asi z protekce — dostal nové prostěradlo, neboť jedno už dokonale propotil.

„To odcházejí nemoci,“ řekl mu pan lázeňský spokojeně. „Slunce dává zdraví.“

Pan rada byl příliš neklidný, aby vydržel ležet, a vyptával se lázeňského na všechny možné choroby, jež tady léčí.

Pak řekl: „Ale odpoledne musí být pod tou kupolí k nevydržení, ne? Lidi se tam potí… To asi není příjemná vůně!“

„To nikdo necítí,“ odvětil moudře lázeňský. „Když je moc velké horko, otevřeme okno.“

A protože si myslil, že si to mocný pán od policie přeje, skutečně spěchal zatáhnout venku za řetízek a jedna skleněná výplň v kupoli se otevřela. Dovnitř zavanul svěží vánek.

Pan rada se díval pozorně na otvor, který vznikl v skleněné kupoli.

Pak si přehodil přes sebe prostěradlo a vylezl na své lůžko, otočiv tvář k otevřenému oknu. Nato se obrátil zpátky k ženskému oddělení. Pan lázeňský to přijal s jistým pohoršením. Přes přepážku nyní bylo vidět, leč dvě dámy vyššího věku, které tu ležely, nelákaly radův pohled. Díval se jako očarován na krajní lehátko, jež bylo prázdné. Pak se otočil zpátky k otevřenému oknu.

„Tak vida,“ řekl nahlas. „Pánové, vztyk, a za mnou!“

Pak oděn v prostěradlo jako římský senátor spěchal dolů.

„Vykliďte tu místnost pod kupolí, zůstanou jenom páni od policie! Musím to tu mít prázdné.“

Pan lázeňský něco zamumlal, netroufal si však odporovat.

Páni detektivové, vzdychajíce a utírajíce pot se oblékali, a pan Bouše se pořád nemohl probrat.

Když na sebe konečně hodili svršky, vyšli za svým šéfem před budovu. Pan rada dal přinést žebřík.

„Pane Brůžek, vylezte nahoru na ten ochoz kolem kupole. Postavte se před to otevřené okno a hlaste, co vidíte?“

Pan Brůžek s hekáním vylezl nahoru a hlásil, že vidí do místnosti. Nejlíp je vidět na krajní lehátko ženského oddělení.

„To jsem si myslel,“ řekl pan rada. „Můžete jít dolů. Pane lázeňský, otvíráte tohle okno pravidelně?“

„Podle potřeby.“

„Dají se otevřít i jiné části skleněné střechy?“

„Ne prosím.“

„Kde visí řetízek, jímž se otvírá okno?“

„Tady. Vždycky takhle visí.“

Pan rada se podíval na své muže. Ti se zase dívali na něho a v jejich očích byl obdiv.

„Pánové, vrah nemusel být vůbec v místnosti. Mohl si otevřít okno, vystoupit nahoru a střelit dovnitř. Měl ležící oběť přímo na mušce. Výstřel zvenku sotva kdo mohl slyšet pod kupolí, kromě toho víme, že lidé tam uvnitř většinou spí… Stačí?“

Bylo ticho. Opravdu to stačilo. Ale ne zcela.

„Prosím, pane rado, kdyby ale někdo stál nahoře na tom ochozu, muselo by ho být z lázní vidět,“ namítl pan Brůžek.

Pan rada se zamračil, ale pak přikývl: „Něco na tom je. Tak tedy musel najít moment, kdy tam nikdo nebyl, kromě té oběti.“

„Dokud ten člověk nevyleze nahoru, tak neví, kdy je tam prázdno.“

„Ledaže by tam byl a počkal, až všichni odešli. Pak vyšel ven, vylezl nahoru… A bylo to.“

„Pan Winter tady ale v onen den nebyl a ten milenec taky ne!“ namítal dál pan Brůžek.

Pan rada zdvihl prst: „Však já s nimi, upřímně řečeno, ani moc nepočítám. Tady byl někdo třetí.“

„Pane rado, pane rado…,“ zašeptal najednou pan Bouše, dívaje se kamsi před sebe. „Podívejte se tamhle na ten smrk, jestli to ovšem není jedle.“

Pan rada otočil hlavu a v duchu si proměřil vzdušnou čáru od kupole k tomu stromu.

„Žebřík, pánové,“ zavelel a rozběhl se ke stromu. Pánové klusali za ním s žebříkem. „Pane Bouše, vylezte nahoru. Až do místa, odkud uvidíte do skleněné kupole.“

Pan Bouše lezl a páni dole ani nedýchali.

„Je to tady, hlásím, pane rado. Krásně rovná čára. Skrz to okno jde akorát na lehátko.“

Pan rada se podíval na své muže vítězným pohledem: „Žádné lezení na ochoz! Žádné nebezpečí, že to někdo uvidí. Na strom, pánové! A tady mohl klidně čekat, až se okno otevře.“

Shora se ozvalo: „Pane rado, mně se zdá, že tady ta kůra je jakoby odřená. Sem někdo lezl.“

„Bodejť ne! Kdyby pro nic jiného, tak proto, že je dovnitř vidět. Jedno lůžko na ženském oddělení nakonec stačí, ne? Můžete jít dolů, pane Bouše.“

Pan rada si pokynem ruky zavolal lázeňského: „Víte, že z tohoto stromu je vidět dovnitř?“

Pan lázeňský přikývl: „Prosím, vím… Ale tam nikdo neleze. Já občas sám dohlídnu. Tady je pořádek… Jednou tady ale byla taková nepříjemnost, to je asi rok. Oni tamhle sousedi opodál mají přitroublého syna. Kluk jako hrom, ale holt, jak se říká, zpožděnej. A ten mi tam lez. Tak toho jsem jednou vlastnoručně sundal.“

Lázeňský huhlal co nejtišeji, jaksi se styděl, že musel použít násilí.

„Šlo to tehdy až na komisařství, on si jeho otec stěžoval. Ale neměl pravdu, protože ten kluk měl už předtím všelijaký aféry s tím svým střílením.“

„Cože?“ vykřikl pan rada.

„Jo prosím! On měl vzduchovku a v létě rozstřílel v sousední vile všechny žárovky. Oni tam měli svatbu, napřed si mysleli, že je to legrace, ale potom ho hnali a taky to udali… Zajímavé je, že je sice blázen, ale trefu má! Jeden ptáček v okolí neobstojí. Teď mu to otec zarazil.“

Pan rada se díval na lázeňského pohledem současně zuřivým i užaslým.

„A kdeže bydlí ten výtečník?“

„Tamhle ta třetí vila. Je vidět komín.“

Pan rada poděkoval pokývnutím hlavy. Pak se podíval na pány detektivy a ti už věděli svoje. Pan Mrázek a Brůžek se rozběhli k vile, skryté mezi stromy.

„Pane Bouše, honem na zdejší komisařství, ať mi pošlou patřičné spisy, nebo ať sem přijde někdo, kdo ten případ se střílením zná.“

Pan rada potom dovolil, aby se hosté chtiví slunce vrátili na svá místa. On sám prostěradlo s poděkováním vrátil, cítil se být zcela svěží. Pivo však neodmítl.

Pan Mrázek a pan Brůžek našli na zahradě vily asi dvacetiletého výrostka s velkou hlavou a mdlým pohledem, pečlivě řezajícího nožem velkou větev. Jeho otec, starší pán, tvrdil, že syn byl právě nedávno na vyšetření a že doktoři u něho zjistili nápadné zlepšení. Zprávy z komisařství potvrdily svérázné střelecké umění toho mladíka. Otec mu napřed koupil dvě vzduchovky, střílení ptáků považoval za nevinnou zábavu, ostatně syna nic jiného nebavilo. Strážník z komisařství ještě teď potvrzoval, jakou měl ten kluk trefu. Při té svatbě co rána, to zásah, za půl minuty byli svatební hosté potmě. A starému strážníkovi Šourkovi ustřelil od huby cigaretu.

Jak se ukázalo, slabomyslný střelec předevčírem sebral otci malorážku. Otec ji měl zavřenou na půdě a on se dostal nahoru okénkem ve střeše. Odpoledne si toho otec všiml a pušku mu zabavil.

Když ho přivedli pod strom, usmíval se šťastně a z koutku úst mu vytékala slina. Vylezl nahoru neobyčejně hbitě, ani žebřík nepotřeboval, a vesele hýkal, když se na pokyn pana Brůžka před ním v skleněné kupoli otevřelo sklápěcí okno.

Pan rada se zamračeně díval nahoru na strom a pak se s povzdechem obrátil: „Ať si pro něho přijedou z Kateřinek!“

Rozloučil se s lázeňským a jeho paní, která se z obdivu i z vděčnosti pokusila políbit panu radovi ruku.

Na čtyřce vůbec nikoho nepřekvapilo, když v laboratoři zjistili, že zachycený projektil v hlavě mrtvé ženy byl skutečně vypálen z malorážky, kterou našli u toho slabomyslného.

Když pan Brůžek potom úhledně svazoval tkanicemi desky s tímto případem, zeptal se: „Račte dovolit, pane rado, ta paní byla těhotná. Zeptal jste se, kdo z těch dvou vlastně… jaksi…“

Pan rada Vacátko dlouho a mlčky ukrajoval špičku od doutníku. Teprve když jeho tvář zahalil oblak dýmu, odpověděl: „Víte, pane Brůžek, čím jsem starší, tím mám větší respekt před smrtí. Před ní je moc lidských trápení dočista zbytečných. Já jsem to těm dvěma ani neřekl.“

Zamilovaný strážmistr

Nemáte co dělat, žejo, říkával smutně pan Bouše, když se ho pánové na „detektývně“ — když opravdu neměli co dělat — začali vyptávat, jak se podle jeho názoru pozná takový zvláště vykutálený sňatkový podvodník.

Je třeba říci, že tohle byla sice nevinná, nicméně velmi dlouho jediná zábava pánů, když byli ve službě. Pan Bouše podle svého zvyku i nutnosti posmrkával a káravě pokyvoval hlavou.

„Takový sňatkový podvodník obyčejně sedí se slečnou ve vinárně,“ začínal pan Brůžek.

„A drží ji za ruku, dívá se jí do očí,“ doplňoval pan Mrázek.

„A má zlaté zuby, nebo aspoň jeden, nejlíp vpředu, protože to budí důvěru.“

„A není moc mladý, ale zase není moc starý, zkrátka tak akorát.“

„Tak akorát ve vašich letech,“ bručel pan Bouše a hlasitě zatroubiv do svého kapesníku prohlásil, že na něho jde zase rýma.

Ale pány ani nenapadlo, aby se chytili hovoru o nemocech, a naopak setrvávali ve své analýze sňatkového podvodníka.

Mrzuté na tom všem bylo, že pan Bouše skutečně jednou naletěl, a zrovna na člověka, který seděl se slečnou ve vinárně, držel ji za ruku a hleděl jí do očí. A pan Bouše ho sebral… Tedy, ono se něco přihodí každému, však pan Mrázek už dvakrát přivedl zaručeného pachatele. Jednou to byl nějaký cukrář z Kobylis a podruhé dokonce bankovní úředník z Vinohrad.

A sám policejní rada Vacátko říkával: „Pánové, radši střelte dvakrát vedle, než abyste vůbec nevystřelili.“

Myslel to samozřejmě obrazně, za pana rady se zbraně používat mohlo jenom v krajním případě, a to ještě spíše naoko než doopravdy, protože za pana rady bylo všechno na beton, a když se jde na beton, tak se už nemusí střílet.

Pan Bouše ovšem tehdy šel taky na beton, když se stal obětí jakési podivné náhody, která by byla spletla docela určitě každého. Jednoho dne byl na „detektývně“ sám, protože pánové byli v terénu. Nic zvláštního se nedělo, asi dva tři otevřené případy, zkrátka klid a pokoj.

Tedy klid a pokoj nebyl, to bychom lhali, u pana rady nikdy nebyl klid. Například zrovna teď měli pánové dlouhodobý vedlejší úkol pátrat po nějakém Houzovi, jehož popis chyběl, nikdo ho neznal. Podle jednoho svědectví měl mít pleš a podle druhého zase husté tmavé kučery, měl mít knírek a neměl jej mít, měl mít tmavomodrý oblek a měl být oblečen sportovně, zkrátka samé zmatky, jako když vypovídají na policii ženské. Je to zvláštní, ale ženská neumí svědčit, každá si všímá něčeho jiného a nějak jinak. Ten Houza byl sňatkový podvodník, což by ovšem nebylo zrovna nic pro mordpartu pana rady, ale když on ten Houza byl podezřelý, že má na svědomí jednu zabitou služku z Karlína. Tedy: to byla jenom domněnka, ta jistá služebná vyzvedla své peníze a dala se slyšet, že má pána v zajištěném postavení a že si půjdou spolu kupovat nábytek. A tu vzniklo podezření, jestli ten tajemný Houza není pachatelem.

Jo, ale shánějte někoho, o němž nevíte, jak vypadá, a jestli se vůbec jmenuje Houza!

A zrovna v tenhle čas měl pan Bouše tu nešťastnou službu, a najednou ho volají zdola, že je tam nějaká ženská s udáním. A pan Bouše šel dolů a paní mu ještě na chodbě stačila vypovědět, že její vzdálená neteř Dášenka z venkovského města, která je u ní na návštěvě, se stýká občas s takovým, co s ním ona, jako teta, nemůže souhlasit, protože se nepřišel představit, ale naopak, jakmile se objeví, svádí neteř k tomu, aby s ním chodila po Praze, a ona, holka hloupá, s ním chodí. A zrovna teď prý někdo jí, tedy tetě, volal, že neteř, teda Dáša, je s tím člověkem ve vinárně Podrum. Ten, co volal, se nepředstavil, ale pravil, že se podivuje, že ona, jako teta, ji, teda jako Dášu, pouští s takovým — sňatkovým podvodníkem. A tak se teď ona, teda teta, rozběhla na policii a prosí, aby páni honem šli a toho lumpa zavřeli nebo třeba oběsili, do toho jim už ona, teda jako teta, nebude mluvit.

Pan Bouše byl napřed přesvědčen, že tu paní slušně, ale rozhodně vyhodí. Jenže jakmile slyšel o sňatkovém podvodníkovi, zbystřil sluch, a sotva paní domluvila, ubezpečil se, že jde skutečně o vinárnu Podrum a o neteř Dášu Pospíšilovou: „Dámo, račte jíti domů a očekávejte svou neteř, protože ta se štandopede vrátí domů, na to můžete vzít jed!“

Pak skočil do první tramvaje a hnal se k vinárně Podrum. Samozřejmě, že ten lokál znal, jsou tam tři místnosti, a ten podvodník s tou holkou budou až v té třetí, protože tam jsou boxy, kdepak by jinde takoví dva seděli!

Zkušenost pana Bouše byla veliká, nic ho nepřekvapilo, když ty dva v boxu skutečně našel. On byl v nejlepších letech, čelo dost vysoké a vlasy na ústupu, elegán, jak se na sňatkového podvodníka sluší, a držel tu holku za ruku a díval se jí nyvě do očí. Neboť sňatkoví podvodníci si nic nedovolují, nesnaží se položit ruku, kam nemají, dáma musí nabýt dojmu, že si dotyčný všechno vynahradí až v manželství.

„Slečna Dáša Pospíšilová?“ řekl pan Bouše stroze.

Slečna vylítla a celá zrudla, ani nemusela ukazovat průkaz a bylo to jasné.

„Tak, slečinko, alou k tetičce, už na vás čeká. A vy, pane…“

„Co si to dovolujete,“ řekl pán uraženě, ale to se v takových případech vždycky říká, a pan Bouše jenom odhrnul klopu a ukázal policejní odznak.

Slečna zadrkotala zuby a pán zjihl: „To je omyl, prosím, abych tak řekl — fatální omyl!“

„Fatální nefatální, slečna půjde domů a vy se mnou, a to hned, neračte to zdržovat.“

Pán sice vytáhl svůj průkaz, ale to v tomto okamžiku nemohlo nijak zviklat pana Bouše, který uvěřil, že šťastná náhoda mu přihrála do ruky záhadného a hledaného pana Houzu. A tak milého pána, který tvrdil, že jde o fatální omyl, sebral, a teprve na čtyřce se to všechno vysvětlilo a pan Vondra, vedoucí úředník okresní záložny ve Svitavách, byl propuštěn s omluvou. Opravdu fatální věc. Na druhý den se ohlásil pan Bouše u svého šéfa: „Pane rado, dovoluji si upozornit, že se včera stala chyba…“

Pan rada šel, zavřel opatrně dveře, načež řekl: „Stala se volovina, pane Bouše! Kolosální volovina, která se může samozřejmě stát, ale takhle někde na okresním oddělení četnictva. A ona se stala u nás na direkci! Fuj!“

Pan Bouše si hlučně utřel nos a mlčel. Pan rada mlčel taky.

Nuže, to byl tedy hřích pana Bouše a trvalý zdroj zábavy pánů v „detektývně“.

A protože život jde dál a pořád se zaplétá po svém, šel dál i život na policejním ředitelství. Pánové už dávno chytli toho Houzu, už měli zase jiné mordy a dobrého pana Bouše zlobili už jenom ze setrvačnosti.

Mimochodem ten nevinný pán v okresní záložně už zase vesele úřadoval a zajisté si dával pozor, aby nejezdil moc často do Prahy. Šuškalo se o něm, že má poměr s jistou vdanou paní, ale na malém městě se pořád musí něco šuškat, to jinak nejde.

Slečna Dáša musela tehdy samozřejmě domů, rozhněvaný tatínek si pro ni přijel. Prohlásil, že pan Vondra se mu nic nelíbí, neboť slušný pán se neschází s dívkou, s níž má nějaké vážnější úmysly, v Praze ve vinárně, když má možnost ji oslovit doma na korze a pak doprovodit domů.

Slečna zase byla toho názoru, že jí celé maloměstské korzo leze krkem a že je vůbec nešťastná. Když za pár dní ve městě potkala mladého strážmistra Sládka, zamračila se, třebaže tenhle člověk na ní mohl oči nechat; slečna neměla ráda uniformu a četník jí byl málo.

Mladý strážmistr to všechno nepozoroval, nebo spíše pozorovat nechtěl. Zeptal se slečny, jak se měla v Praze, a posléze projevil podivení nad tím, že si nedá lepší pozor, s kým jde do vinárny.

Slečna Dáša napřed zbledla, pak zčervenala a nakonec vydechla: „Vy to víte?“

Mladý strážmistr se tvářil ledabyle: „No, to víte, u nás… U nás se ví jaksi všechno.“

„A co víte?“

„No nic zvláštního, jen že vás vyšetřovala policie… Ale to se může stát. Tedy například se mnou se vám to stát nemůže, chápete?“

Slečna chápala, ale k strážmistrově žalu nijak nedala najevo, že by příště šla do vinárny s ním. Stačilo jí, že se ujistila jeho mlčenlivostí. Ale doma se jí to všechno rozleželo v hlavě a řekla to tatínkovi, neboť tatínek je úředníkem na notářství a to na malém městě něco znamená. Bude nejlíp nespoléhat se na mlčení toho protivného mladíčka v uniformě a zařídit to přímo u velitele.

A tak se stalo, že vážený pan Pospíšil, úředník z notářství, navštívil velitele četnické stanice pana poručíka Šťáhlavu a sdělil mu, že došlo k jisté nepříjemnosti, jež se dostala zřejmě do hlášení, a bylo by jistě nemilé, kdyby…

Velitel poslouchal jako v Jiříkově vidění, protože o ničem nevěděl. Pak si řekl, že to asi někde bylo a on to přehlédl, a ujistil váženého pána, že to je všechno patálie, která se může stát akorát tak na pražské policii, ale ne jim, a že samozřejmě o tom všem se nikdo nedoví a toho strážmistra že si sám zavolá a všechno bude v nejlepším pořádku. Když byl sám, usmál se: bude mu někdo povídat, že to bylo jenom tak ve vinárně! To bylo asi v hotelu, a přitom ta slečna vypadá jako svatá… Co se týče pana ředitele záložny, tomu je možno ovšem gratulovat, holka má postavu, že to člověka zrovna bere za srdce. Jenomže ať se hrabal v kterémkoliv hlášení, nic nenalézal. Kromě toho mu bylo pořád divnější, že by o tomhle něco přišlo na okres, to by se ti dva museli do něčeho namočit. A protože přece jenom u četníků už něco zažil a byl zvyklý se v takových věcech pořádně šťourat, milý pan velitel začínal podezírat toho mladého strážmistra Sládka. Je to frajírek, asi se chtěl vytahovat. Nikde v hlášení to samozřejmě nebylo, on to někde slyšel, a tak dělal před slečnou důležitého.

Ale pozor! Kde to mohl slyšet? A jak to, že drby slyší mladý strážmistr, a velitel se o nich dovídá až tak pozdě?

Četnický rozum pana velitele začal pracovat. Mladý strážmistr chodil do služby a netušil, že jej oči jeho nadřízeného pozorují bedlivěji než jindy.

Konečně jednou byl povolán přímo do kanceláře.

„Vy jste mne volal, pane poručíku?“ řekl ležérně.

„Byl jsem tak smělý, vašnosti,“ řekl poručík jedovatě, a pak strašně zařval: „Jak stojí podřízený před svým velitelem? A co udělá podřízený, když ho velitel zavolá?“

Mladý strážmistr, který prožíval jako své největší trápení žal lásky, najednou pocítil, že jsou ještě mnohem nepříjemnější věci. Vypjal se jako struna, prsty na švech kalhot, a vychrlil ze sebe: „Strážmistr Sládek přišel na váš rozkaz, pane veliteli.“

Pak udělal pohyb, jako by se chtěl uvolnit, ale poručík zařval znovu: „Nedal jsem pohov a nedám, strážmistře! Budete stát v pozoru a budete odpovídat stručně a jasně. Rozuměno?“

„Hlásím, že jsem rozuměl!“ zaburácel podle předpisu nešťastný strážmistr, ačkoliv — k svému žalu — nerozuměl vůbec ničemu.

„Tak vy jste byl minulý týden mimo službu, a to v pátek, dvanáctého tohoto měsíce. Ano či ne?“

„Ano.“

„A byl jste — kde?“

„Byl jsem… v Praze.“

„A proč?“

„Ze soukromých důvodů.“

„A v uvedený den byl v Praze taky ředitel záložny Vondra. Ano či ne?“

Strážmistr chtěl něco říci, ale otevřel jenom ústa a nevydal ani hlásek.

„Ptal jsem se, a vaší povinností je odpovídat, rozuměno?“ hřímal velitel, vychutnávaje s neskrývaným potěšením, jaký účinek má jeho metoda na mladého strážmistra. „Byl pan Vondra v Praze, nebo nebyl?“

„Nevím, prosím,“ řekl strážmistr, ale bylo docela jasné, že nyní lže.

„V uvedeném dni dlela v Praze také vám známá slečna Pospíšilová. Ano či ne?“

„Ne… Nevím, prosím. Já jsem s ní nebyl.“

Poručík se zasmál: „Bodejť byste byl, když s ní byl pan Vondra. A vy, troubo, jste žárlil, a tak jste zavolal její tetu. Co jste jí řekl, to nevím, to mi třeba řeknete vy, ale vím, že ona zalarmovala policii a ti dva měli ostudu. Mimochodem: byli spolu opravdu ve vinárně? Nebylo to někde jinde? Řekněme v hotelu?“

Strážmistr zrudl: „To prosím by slečna Dáša… Chci říci, že byli ve vinárně.“

„Tak… Vzhledem k tomu, že jste se právě přiznal, donucen mou vyšetřovací metodou, můžete si dát pohov, rozuměno?“ řekl velitel a prošel se po své pracovně. Ubohý strážmistr však zůstal ve svém strnulém pozoru a ani se nehnul.

„Koukáte, jak jsem na to přišel, co?“ těšil se poručík ze svého úspěchu. „Dedukce. Víte, co to je dedukce? Nevíte… Ovšem, nemůžete vědět. Ale pamatujte si, že četník musí být chytrý, i když je jenom strážmistrem. My četníci jsme nevšední lidé, rozuměno, Sládek? Zvláštní! Proto taky to všechno neohlásím, protože byste letěl a to by ode mne nebylo kolegiální. Na druhé straně takové střevo, jako jste vy, nemohu potřebovat tady ve městě. Rozuměno? A tak si tedy zapište za uši, že jakmile se uvolní místo někde v kopcích, tak vás tam šoupnu, abyste mohl přemýšlet o své pitomosti. Zamilovaný četník! Člověče, tohle přece nejde! A ještě tak hloupě to provedete!“

„Chtěl jsem… Mně se ten pán nelíbí,“ řekl mladík nešťastně.

„Ale jí se třeba líbí, a o to jde. Pamatujte si, že když mě ženská nechce, tak se jí nevnucuju. Za chlapem v uniformě se musí holky ulítat, a ne aby on sám lítal za nimi. Rozuměno? Toho ředitele záložny nechte na pokoji! Ona si vás, člověče, stejně nevezme. A teď čelem vzad a odchod!“

Strážmistr sklapl podpatky a vypochodoval z kanceláře jako ve snách.

A poručík, když byl sám, se dal do smíchu. No ne, tohle jsem ještě za celou svou praxi nezažil. Kluk se dočista zbláznil! Ten musí odtud, protože on by byl schopen toho fešáka Vondru ještě někde zapíchnout služební šavlí.

Přitom ten Vondra, ať je jaký chce, se dovede otáčet! Pravda, běhá za ženskými a už měl několik ostud s pány manžely, ale to mu nakonec velitel neměl za zlé. Záložnu zvedl, to je jisté, a dokonce když nastoupil, začalo se městečko rozpadat na dvě strany, na jednu, která byla pro pana ředitele Vondru a pro záložnu, a na druhou, která držela se starou spořitelnou.

Naoko se nic nedálo, když se oba pánové, pan ředitel záložny a pan ředitel spořitelny, potkali na nedělním korze, uctivě zdvihli klobouky, ale mysleli si o sobě: ty mamlase! Brzy ukázal nový ředitel záložny, tedy pan Vondra, jak si představuje moderní podnik. Dal do místních novin celostránkový inzerát, kde označil záložnu za nejstarší český peněžní ústav a zajistil všem vkladatelům dokonalou finanční jistotu.

Pana ředitele spořitelny mohl trefit šlak: „Pánové, tohle je nekalá konkurence! Teď abychom i my dali takový inzerát. A to stojí zbytečné peníze!“

Druhou ranou bylo, když si pan Vondra oběhl školy, a zavázav si ředitele četnými dary, zaplavil školy rozvrhy a pravítky s nápisem: Ukládej své peníze jedině v záložně! Ve spořitelně se sešla správní rada, aby pojednala o situaci, ale nedošla k žádnému závěru. Ano, pan ředitel Vondra byl štika ve stojatých vodách, to musel uznat i sám četnický velitel. Nakonec se toho rozštěpení chytly politické strany, a protože národní demokraté podporovali spořitelnu, museli čeští socialisté podporovat záložnu. Záložnu podporovaly navíc manželky, neboť pan Vondra byl fešák. Nevrlým manželům zbyla spořitelna.

A ta ovšem měla v rukou hlavní trumf. Jediná pořádná firma ve městě, Rouha a spol., výroba dýh, udržovala své obchodní spojení jedině přes spořitelnu. Když se jednou vedoucí úředník Vondra objevil na ústředí záložen v Praze, řekli mu: „Konáte svou práci k naší spokojenosti, ale skutečný finanční efekt to pro nás nemá. Pokuste se získat firmu Rouha a spol.! To bychom mimořádně ocenili.“

Jenomže to mohli zrovna tak chtít, aby jim pan Vondra přinesl modré z nebe. Generální ředitelé jsou někdy rozmarnější než ženské. Zatracený Rouha, toho nikdo do naší záložny nepřetáhne. Proč taky? Co mu může náš peněžní ústav nabídnout? Výhodnější úvěr? Delší splátky? Půjčku… Ale to všechno mu přece dá spořitelna taky. V Praze zkrátka mají moc rozumu.

Do Prahy jezdil teď méně. Slečna Dáša na něho vrhala ohnivé pohledy, a on se tvářil, že ji nevidí. Nakonec je to romantická maloměstská husička. A věno bude mít malé, táta je úředníkem. Ba ne, kdyby člověk chtěl něčeho dosáhnout, musel by si vzít nějakou velkostatkářku. Jenže ta tu nikde není. Nevěrné paničky jsou sice příjemná zábava, ale na zajištění života nestačí. Na život člověk musí vyzrát. Musí udělat kariéru. A tu může on udělat, jenom když získá firmu Rouha a spol. pro záložnu.

Což je nakonec dokonalá pitomost.

Zatím mladý strážmistr očekával ortel, který mu přislíbil jeho velitel. Že bude sloužit na vesnici, mu nevadilo. Bolelo ho však už teď, že neuvidí slečnu Dášu. Nemohl bez uzardění projít po náměstí, hned se tu a tam ozval dívčí smích; všechny zřejmě věděly, že za Dášou pálí docela beznadějně ten četnický mládenec, co se pořád ještě červená, když má potkat svou marnou lásku.

Jednoho dne se stalo, aniž si to uvědomil, že zase stál před domem, kde Dáša bydlela. A z okna slyšel její hlas. Zastavil se a poslouchal, jak zpívá. Možná že nezpívala nijak zvlášť, ale byla to ona, a to mu docela stačilo. Byl by přísahal, že neslyšel ještě nic tak krásného. Zpěv kůrů andělských byl proti tomu, jak zpívala slečna Dáša, hotové krákorání.

A když se dostatečně vynadivil, spatřil slečnu, jak přichází z vedlejší ulice. Ale jak to, že její hlas zní z otevřeného okna?

Užasle se na ni zadíval, pozdravil a řekl: „Myslel jsem, že to zpíváte vy, slečno.“

„A kdo by to zpíval?“ ušklíbla se ta proradná krasavice.

„Totiž ten zpěv zní od vás z okna, a vy… Vy jste tady.“

„Záhada, co? To byste jako četník ale měl vypátrat!“ zasmála se slečna a měla se k odchodu. Mládenec udělal tak pitomý obličej, že se jí ho zželelo a zastavila se u něho, což mu způsobilo neobyčejnou radost.

„Nepřijdete na to, že?“ řekla mu sladce a dělala si přitom z něho docela nepokrytě legraci.

„Zpívá to někdo jiný…,“ zakoktal nejistě.

„A to chcete tvrdit, že poznáte můj hlas!“ tvářila se rozhněvaně. „Takhle zpívám jenom já!“

„Ovšem, krásně zpíváte, ale…“

„Prostě to, co slyšíte, je gramofonová deska. V Praze dneska je takové zařízení, že si můžete dát nahrát svůj hlas. Nevěděla jsem o tom… (tady trošku zaváhala, ale pak to řekla s jakousi krutou úmyslností)… ale řekl mi o tom pan ředitel Vondra. Proto jsem s ním tehdy taky byla! Zkrátka v tom studiu si něco nazpíváte a oni vám pošlou desku. Hezká hračka, co, a můj bratříček, mizera, si s tím teď hraje. Ale já mu to zatrhnu! Tak vidíte, je to docela jednoduché a já jsem si myslila, že na to přijdete sám. Ale vy asi nebudete nikdy žádný velký detektiv.“

Slečna Dáša, dobře vědouc, že mu vráží nůž do srdce, odešla s úsměvem, který byl zlý a necitelný. A strážmistr stačil sotva zasalutovat.

Pak bouchly dveře, za otevřeným oknem dozněl zpěv a zamilovaný strážmistr odcházel a proklínal svou pitomost, protože kdyby byl našel správné řešení, jistě by tím na slečnu neobyčejně zapůsobil. Jsem opravdu trouba, jak řekl pan velitel, a nikdy to se mnou nebude lepší. A nikdy nezískám zájem téhle krásné a pyšné slečny.

Kteréžto zjištění mu působilo nemalý žal.

Ale lidský život se naštěstí neskládá jenom z trápení. A tak se stalo, že za několik dní dovolila slečna Dáša zamilovanému strážmistrovi, aby ji doprovodil na tenis a nesl jí raketu. Bylo to proto, aby si toho všiml pan ředitel záložny Vondra a pochopil, že si slečna nehodlá pro něho věčně lámat srdce. Ale pan ředitel Vondra na tenise nebyl, protože byl na cestě do Prahy a nebylo v tom docela žádné galantní dobrodružství, ale skvělý obchodní úspěch. Jel ohlásit, že se mu podařilo zahájit první kontakty s firmou Rouha a spol., výroba dýh.

Na ústředí ho přijali neobyčejně vlídně. Bylo mu řečeno, že v takovém případě se jistě dá velmi reálně uvažovat o tom, aby jeho titul vedoucího úředníka byl skutečným jmenováním ředitelem. Také finančně by bylo možno to vyjádřit v platu. Do budoucna v něho vkládá největší naděje celé ústředí.

Pan Vondra ty řeči poslouchal a tvářil se horlivě. Když ale byl chvíli sám, odsunul papíry z konferenčního stolku a natáhl si pohodlně nohy. Sliby, to je něco, co on dobře zná. Může se uvažovat… Dalo by se vyjádřit! Jenomže na tohle se vám, drazí pánové, vykašlu! Já jsem ten, kdo bude klást požadavky!

„Potřebuji,“ řekl, když se předseda správní rady opět vrátil, „naprostou důvěru pro další jednání. Potřebuji dále, aby se jednání vedlo s dokonalou diskrétností. Vedoucí firmy Rouha a spol. mi přislíbil, že jeho přechod do vlivu naší záložny se bude díti sice postupně, ale zato neustále. Ovšem jeho závazky ve spořitelně jsou takové, že kdyby se prozradilo něco o jeho jednání s námi, způsobilo by mu to nemalé obtíže.“

„To chápeme a jsme ochotni přistoupit na všechny výjimky, jichž bude třeba.“

„Zatím prosím, abych dostal plnou moc a aby mi bylo naznačeno, jaké výhody mohu poskytnout panu Rouhovi staršímu, s nímž budu jednat. Jednání se vzhledem k diskrétnosti celé věci uskuteční tajně.“

„Poskytneme vám reprezentační fond pro tento případ.“

„A pro další. Nerozhoduje jenom senior firmy,“ poznamenal pan Vondra, který pochopil, že železo je žhavé a je třeba je kout. A tak pilně kul a nakonec odcházel z ústředí vybaven plnou mocí, jaká se normálně vedoucím pobočných závodů neposkytuje. Konto firmy Rouha a spol. mělo být vedeno zcela odděleně, a účetní bude provádět jenom vlastní účetní práce. Konto osobně bude spravovat vedoucí úředník, tedy budoucí ředitel pan Vondra.

Když složil tuto listinu do aktovky a odporoučel se, začal si pan Vondra pohvizdovat. A toho večera dámy v Cascade baru si chválily moc fajn pána, který nekoukal na korunu a zval je velkoryse: „Pijem, slečny, je to za účelem reprezentace!“

Za účelem reprezentace dal jedné ze slečen svou adresu a požádal ji, aby ho přijela navštívit. Bude to rozhodně zábavnější než pletky s paničkami, které hrozí pořád skandálem, protože nemají co dělat. Ale pan ředitel teď práci má. Má jí až nad hlavu!

Získat Rouhu a spol., výrobu dýh, to není maličkost. To chce mít hlavu!

Byla to veselá noc, a když se vrátil domů, byl poněkud přepadlý. Není divu, takové jednání vyčerpá. Zavolal si účetního, zavázal ho naprostým mlčením a pak mu ukázal dopis z ústředí. Účetní byl duše přízemní a staral se nejvíc o to, jak takové zvláštní konto bude kontrolováno.

„Budu je kontrolovat já sám,“ řekl pan ředitel ne bez pýchy.

Účetní povzdechl: „Jenom se divím, že se starý Rouha dal zlákat.“

„Všechno jde, když se to vezme za správný konec. Teď jde o to, aby se nic nevyneslo ven!“

Účetní to samozřejmě slíbil a už se těšil, jak se asi bude tvářit jeho kolega ze spořitelny, který mu pořád předhazuje, že ho ten cizák Vondra přeskočil. On Vondra je raubíř, a to v obchodě rozhoduje. Já bych tohle udělat neuměl, řekl si starý účetní a zasedl zase k svému pultu.

Uplynuly dva dni.

„Koho to tam šéf má?“ řekla stárnoucí pokladní, když se z pracovny ředitele ozýval hovor. „A kudy tam přišla ta návštěva?“

Starý účetní se zaposlouchal a pak pochopil: „Milá slečno, ta návštěva šla domem, to je nutné, protože jde o moc diskrétní návštěvu.“

„Ale je to mužský hlas!“ řekla stárnoucí pokladní výrazně.

„Právě! Je to tajné jednání! Už je to tu!“

Účetní nebyl líný a velmi nenápadně se přiblížil ke dveřím, za nimiž bylo slyšet vzrušený dialog. Že by se jednání nedařilo?

Když za chvíli hovor ztichl, bylo jasné, že návštěva odešla, stejně jak přišla, schodištěm domu. A za chvíli vešel do místnosti šéf. Naklonil se k účetnímu: „Je to na nejlepší cestě.“

„Slyšel jsem nějaký rozhovor a myslel jsem si, že… Ale zdálo se mi, jako by se zlobil!“

„Ono to sem bylo slyšet? Ale to snad ne! Budu si muset dát tapetovat dveře,“ řekl starostlivě Vondra, a pak se usmál: „Jednání bylo dobré! Rouha je ovšem tvrdý oříšek, ale zvládne se to. Chce to jistou velkorysost. Potřebuje úvěr, chápete? Ale nikomu ani muk!“

Pak jako spiklenec zase odešel do své kanceláře. Účetní ani nemukl, ale mukla slečna pokladní: „Nepřišel mu nadávat některý z manželů?“

„Nač myslíte! Pan šéf je náhodou machr!“

Návštěva se uskutečnila několikrát, hovory byly dlouhé a zřejmě bouřlivé. Jednou otevřel šéf dveře a účetní slyšel, jak se tam kdosi rozčiluje: „Slibovali úvěr na nejmenší procentovou míru. My jsme s tím počítali. Když rozšiřujeme svůj obchod, pak je jasné…“ Šéf honem přivřel dveře, mrknuv na účetního.

Druhého dne byla vyplacena v hotovosti značnější suma na tajné konto firmy Rouha a spol., výroba dýh.

Je třeba říci, že to byla vůbec doba plná nadějí a vzrušení. Slečna Dáša už ze svého srdce pana Vondru odepsala, když se dověděla, že ho navštívila jakási velice nápadná dáma z velkého města. Není tím ovšem řečeno, že by do svého srdce zapsala četnického strážmistra Sládka, nicméně pro něho tím vznikla velká naděje i další doufání, že totiž pan velitel zapomněl na jeho poklesek a že ho do těch kopců nepošle právě teď, když téměř dvakráte týdně se může vidět se slečnou Dášou a vyložit jí, že kariéra četnického strážmistra není sice nic skvělého, ale není taky k zahození.

Ostatně nadějemi se kojilo i ústředí záložen v Praze. Ovšem takovýhle úřad na pouhou naději nesází, a proto poslali k panu Vondrovi svého zvláštního kontrolora, podívat se zblízka, jak vypadá tajné konto Rouha a spol.

Pan vedoucí úředník Vondra přijal kontrolora laskavě, ale poněkud roztržitě: „Zatím nemám žádné skvělé výsledky.“

„Ale byla už poskytnuta značná půjčka,“ řekl kontrolor a vyňal příslušná hlášení.

„No, z naší strany se už leccos udělalo, ale pochopte, že já bych chtěl hlásit ústředí také něco potěšitelného z té druhé strany. A to zatím nemám, i když jednání je více než výborné.“

Pan Vondra se podíval na hodinky. „Právě za chvíli má dojít k dalšímu rozhovoru, od kterého si velmi slibuji.“

„Nebudu vás zdržovat, ale…“

„Mne nezdržujete, naopak, na oběd jste prosím mým hostem. Obávám se jen, že vás budu muset požádat, abyste odešel vedle do našich úředních místností a tam sečkal. Jednání nebude dlouhé.“

Kontrolor přikývl a posadil se vedle účetního. V kanceláři pana Vondry bylo ticho. Ještě jednou se objevil pan ředitel, vzal si od pokladní výkaz včerejší hotovosti a zase zmizel, omluvně se usmívaje na kontrolora, který si četl zatím noviny.

Pak bylo slyšet vedle bouchnout dveře, šoupání židlemi, jako by si někdo těžce dosedal, pak nějaký hukot a ovšem hovor. Chvílemi byl tlumený, pak zazněl hlasitěji.

Účetní se podíval na kontrolora: „Tohle já znám, to tu bývá. On pan Rouha je pruďas, dovede se rozčilit. Myslím, že mačká našeho šéfa ke zdi!“

„Tak on je vedle sám pan Rouha!“ podivil se kontrolor.

„A kdo jiný… Slyšíte přece!“

Intenzita hlasů se najednou zvedla, pánové si zřejmě nedávali ubrousek před ústa. Účetní zdvíhal obočí, aby naznačil svůj úžas. Pak to všechno skončilo, klaply dveře a do místnosti vešel trochu pocuchaný pan Vondra, přátelsky se usmál na kontrolora a řekl: „Tak už mám zase volno. Ten chlap mne utahá. Ale já ho přece jenom dostanu na kolena, žádný strach. To bude kšeft, o jakém se bude vyprávět!“

Na oběd s panem kontrolorem poslal účetního, protože měl neodkladnou práci. Ostatně bude lépe, když bude kontrolora hostit účetní.

„A nešetřete!“ řekl účetnímu diskrétně mezi dveřmi.

Účetní nešetřil, a protože bylo venku chladno, oba pánové uznali, že slivovice bude ten pravý nápoj, který zahání nastuzení a působí léčivě. Moc hezky si povídali, i když trochu hlasitě.

Mladý strážmistr, který seděl u vedlejšího stolu, tak mohl vyslechnout všechny ty transakce, které chystá pan Vondra, a protože ho neměl z duše rád, naslouchal pečlivě. Dověděl se, že pan Vondra je muž velkého formátu, ale že hraje vabank.

„Kamaráde, ty mně můžeš věřit, ale já už to jejich hádání slyšel třikrát, a pokaždé ti ten Rouha říká: ‚Slibovali půjčku na nejmenší procentovou míru. My jsme s tím počítali…‘ To znamená, že náš starej něco slíbil, co nemůže dodržet. Ono by to taky pro něho mohlo špatně dopadnout.“

„Pro něho by mohlo špatně dopadnout jedině to, kdyby se na tom obchodu chtěl přiživit. No a to by mohl, protože kdopak to kontroluje? Nikdo!“

„Tedy on do větru je, ale takoví mají nejvíc štěstí. Například u ženských!“ pravil důrazně účetní a sáhl opět po slivovici.

Páni nalezli v sobě zalíbení, takže nakonec byla láhev prázdná a pan účetní doprovodil kontrolora na nádraží.

„Nekontroluje ho nikdo,“ řekl teskně kontrolor, když za pomoci průvodčího vylezl do vagónu. Načež usnul a probral se až v Praze. Pan účetní měl možnost na cestě z nádraží poněkud vystřízlivět, právě natolik, aby si povšiml, že pan ředitel, nedbaje pozdních hodin, ještě v záložně ve své pracovně svítí. Druhého dne — bylo to protivné kalné ráno, dvojnásob protivné pro člověka, jehož bolí po slivovici hlava — obstárlá pokladní loupla po panu účetním zlýma očima, protože na malém městě se ví všechno, i kdo kolik vypil. Když uplynula hodina a dvě, zvedla pokladní hlavu od svých lejster, a protože zrovna nebyl nikdo za okénkem, řekla se starostlivým povzdechem: „Jestlipak on taky náš pan šéf včera neslavil jako vy!“

„Já jsem neslavil, já jsem měl úřední jednání,“ odvětil účetní důstojně a spolkl prášek.

Za další hodinu se zneklidnil i on. Především faktem, že byla včera na konto Rouha a spol. převedena opět nemalá částka: jedno sto tisíc korun československých.

Zatímco jsme pili, pan šéf pracoval, pomyslil si teskně. Je to muž ze železa.

Paní pokladní byla toho názoru, že i silný muž může podlehnout nemoci, a vypravila se do bytu pana ředitele, aby — bude-li třeba — účinně přispěla k jeho uzdravení. Paní bytná sdělila, že pan ředitel je zdráv a vesel a že není doma, protože odjel na dovolenou. Paní pokladní pozvedla obočí, neřekla nic a vrátila se poklusem do záložny. Jala se počítat pokladní hotovost. Po chvíli bylo slyšet její výkřik: „Kristepane, já omdlím! V pokladně chybí třicet tisíc!“

Potom polkl účetní další prášek a bratrsky se rozdělil s paní pokladní. Pak zvedl telefon a zavolal firmu Rouha a spol.

„Jde o malou informaci. Dostali jste včera od nás sto tisíc korun?“

Pan Rouha, výrobce dýh, byl člověk prostý a upřímný. Pravil do telefonu: „Vy jste se, člověče, zbláznil. Proč by mně dávala záložna peníze?“

„Prosím, ale i dřív… Převody… Půjčky!“

„Heleďte, vy tam něco v záložně oslavujete, ne?“

A pan Rouha se dlouho smál, tak dlouho, dokud panu účetnímu nevypadlo sluchátko ze zpocené dlaně a pokladní ho nepotřísnila kolínskou, aby se vzpamatoval.

Pak se s úpěním vrhl znovu k telefonu a zavolal četnickou stanici.

Telefon bral mladý strážmistr. Když vyslechl, co se stalo, zasmál se.

„Řekl jste něco?“ ptal se zmučený hlas účetního.

„Ne, ne. To asi něco v telefonu! A prosím vás, pane účetní, já jsem včera v restauraci slyšel, jak jste jakémusi pánovi vykládal o návštěvách u pana ředitele! Kdo byly ty návštěvy?“

„To byl vždycky pan Rouha, majitel firmy Rouha a spol.“

„A vy jste ho viděl?“

„Ne, to ne, prosím. On chodil tajně.“

„Vy jste ho zkrátka jenom slyšel,“ rozvíjel mladý strážmistr svou teorii.

„Ano! Ale snad kdybyste laskavě přišli!“

„Ano, my přijdeme, samozřejmě. Zatím se ničeho nedotýkejte.“

Ohlásil všechno veliteli a ten se rozhodl vzhledem k vážnosti případu jít tam sám. Bylo přece nemyslitelné, že by právě pan Vondra zmizel. V tom je něco jiného! Třeba žárlivý manžel.

Mladý strážmistr se postavil do pozoru: „Pane veliteli, strážmistr Sládek prosí, aby byl k případu přibrán. Mám určité podezření!“

„To vím, vám leze pan Vondra krkem. Ale podjatost je nejhorší vlastností vyšetřovatele, rozuměno?“

„Hlásím, že rozumím. Ale tady jde o něco jiného. Jsem si jist, že bych mohl případ dost podstatně osvětlit.“

Velitel zabručel, že nepotřebuje žádného mladíka, aby právě jemu něco osvětloval, že si na to posvítí sám, ale pak mávl rukou, aby tedy ten horlivý strážmistr s ním šel.

V záložně je rozechvělý účetní zavedl hned do kanceláře pana vedoucího úředníka Vondry.

„Tady jsem připravil všechny záznamy o obchodech s firmou Rouha a spol. Bylo jí vyplaceno sto osmdesát pět tisíc.“

„To ještě nic neříká,“ zabručel velitel.

„Ale pan Rouha říká, že nikdy nic nedostal a o nic nežádal,“ zakvílel účetní. „Tak tedy, s kým jednával pan Vondra za zavřenými dveřmi?“

„S nikým, pane účetní,“ řekl najednou pan strážmistr a otevřel skříň. Zřejmě ho nepřekvapilo, že je v ní kufříkový gramofon docela moderního typu.

Pak se hrabal chvíli v psacím stole. Dole v zásuvce našel desku a nasadil ji na gramofon. Když natáčel pero, rozčilil se velitel: „Co blbnete, Sládek? Chcete nám tu vyhrávat šlágry?“

„Něco jiného, pane veliteli.“

Jehla chvíli šuměla po desce a pak se místností rozlehl vzrušující rozhovor o půjčkách, o možnostech začít obchody se záložnou, o procentech i o důvěře. Jeden hlas patřil panu Vondrovi. A ten druhý…

„Ten druhý je taky Vondrův hlas, jenže změněný,“ řekl překvapeně velitel.

„Ježíšmarjá,“ úpěl účetní, „a já jsem myslil… Ale když on třeba na chvíli pootevřel dveře a my slyšeli, jak tu někdo mluví.“

Když se z přístroje ozvalo: Slibovali půjčku na nejmenší procentovou míru. My jsme s tím počítali…, tu starý účetní vykřikl: „Tuhle větu jsem na mou duši slyšel několikrát, ale ani mě nenapadlo, že by…“

„Kohopak by to mohlo napadnout,“ zabručel velitel a zadíval se s přísným obdivem na mladého strážmistra: „Jak to napadlo ale vás, člověče?“

Strážmistr se začervenal: „Totiž to slečna Dáša!“

„Ovšem, jak jinak!“

„Ona si dala nahrát na desku svůj hlas. Ona totiž krásně zpívá.“

„Vůbec o tom nepochybuju. Ale co s tím má společného pan Vondra a tenhle trik?“

„On jí o tom studiu v Praze, kde si člověk může dát natočit, co chce, pověděl.“

Velitel poklepal strážmistrovi na rameno: „Sládek, bravo! On nakonec i zamilovaný strážmistr může být k něčemu dobrý. A teď alou zpátky a dát hlášení všem služebnám. A hlavně na hraniční přechody. Jestli už nebude pozdě!“

Nikdy nepracoval strážmistr tak rychle a dokonale.

Byl hluboce přesvědčen, že svou agilností zachraňuje navěky slečnu Dášu z pařátů upíra a zločince.

A tak se stalo, že ráno vstoupil pan policejní rada Vacátko do „detektývny“, a vida pana Bouše, usmál se a řekl: „Pane Bouše, jestlipak víte, jak se pozná takový sňatkový podvodník?“

Pánové se rozesmáli a pan Bouše si hlučně vyčistil nos.

„Pamatujete se ještě, jak se ten váš nešťastný případ jmenoval?“ zeptal se pan rada.

„Na to, pane rado, člověk nezapomene. Jan Vondra, vedoucí úředník záložny ve Svitavách. Do smrti si to budu pamatovat.“

„A jak vypadal, to si taky pamatujete?“

„Až moc dobře, pane rado,“ řekl smutně pan Bouše.

„Tak se seberte a vyrazte do terénu. Ten pán není sňatkový podvodník, ale defraudant, a to velkého stylu. Protože hranice nepřešel, dá se předpokládat, že se skrývá v Praze.“

Pan Bouše se chvíli díval na pana radu, jestli snad neráčí žertovat, ale pak se jeho obličej rozzářil: „No ne, tak teda přece!“

„Vy máte čuch, pane Bouše, to už o vás říkával můj předchůdce, nebožtík vrchní policejní rada Knotek. Tak skočte po něm, bylo by to terno, kdybychom ho dostali my. To by zemské četnické velitelství prskalo!“

Pan Bouše vyrazil a nešetřil: stálo ho to moc rumů, vesměs drahých, protože chodil po nóbl lokálech. Takový defraudant z venkova se neschová u holek z Jedové chýše, to dá rozum.

Brzy dostal hlášku, že jistá Lily má prima kořena, ale že si ho ulila k sobě do bytu, protože on se nechce ukazovat na veřejnosti.

Tak si pan Bouše zajistil policejní asistenci, aby mu snad pán nepláchl, a vtrhl k slečně Lily. Po krátkém, ale důrazném jednání, kdy jí naznačil, že by přišla o všechny další možnosti pobývat v Praze, slečna diskrétně ukázala na dveře, jež vedly do malého kamrlíku.

Pan Bouše s velikou chutí přivedl delikventa na čtyřku. A pánům v „detektývně“ nikoliv bez pýchy pak řekl:

„Když já jednou někoho seberu, tak je zaručeně vinnej, i kdyby byl momentálně nevinnej!“

A kýchl, neboť to bylo pravda.

Otec Goriot ze Záběhlic

Stalo se — byl to zřejmě osud — že ze svého prvního případu jsem neudělal žádný zvláštní čin na poli kriminalistiky, ačkoliv by se tak na mladého pracovníka policejního ředitelství bylo slušelo. Zato jsem se trochu procvičoval ve filosofii a naučil jsem se něčemu, co je stejně dobré jako takzvaná policejní intuice. Naučil jsem se vidět za případem víc než jenom případ, vidět za lidmi jejich stíny a hledat pachatele ne proto, aby tady byl někdo, kdo může být předán soudu, ale aby se naplnila spravedlnost.

Spravedlnost je paní vznešená a správně ji znázorňují se zavázanýma očima. Tedy ne slepou, protože v tom je rozdíl: ona má pásku přes oči a neuvidí tak dlouho, dokud se to hodí. Pak ji ale může sejmout a… A co se stane, když ji sejme? Jaký rozsudek vynese, když bude vidět?

No, a to je už filosofie a ne kriminalistika.

Tak tedy jednoho dubnového dopoledne nalezl zahradník, který měl blízko potoka Botiče své pozemky, v hustých vrbách, jaké tam tehdy rostly, mrtvého. Ležel hlavou ve vodě, zahradník se hrozně polekal, vytáhl ho, ale viděl, že je nebožtík, a viděl taky, že voda omývá vzadu pod temenem rozbitou hlavu. Kromě toho měl mrtvý spoutané ruce a na krku smyčku. Zahradník zděšeně přivolal lidi, ti zavolali strážníky a aparát se rozběhl, jak už to bývá.

Pan rada si mne zavolal a povídal mi: „Koukněte, mladej, dám vám váš první případ. Asi to nebude nic hrozného, tak se do toho zakousněte a zlomte vaz! Přeju vám hodně štěstí, když jste se už na tohle řemeslo dal.“

A usmíval se jaksi laskavě a skoro dojatě, protože on dobře věděl, že dát se na kriminalistiku není maličkost, že to je povolání nezvyklé a trochu posvátné, protože je to první stupínek ke spravedlnosti, bez níž by se svět musel vykolejit ze své dráhy.

(Já nevím, čím to je, asi to dělá moje vzdělání, ale já každou chvíli začnu přemýšlet a sestavuji si moc pěkné věty, jenom je zapsat. Zatím pánové, od nichž bych se měl učit, z mordparty pana rady, jsou obyčejní strejcové, ale nechtěl bych, aby mne honili. Sotva bych jim uklouzl. Moc nefilosofují, ale zato hodně vědí.)

Vypravil jsem se do Záběhlic, kde se ten případ stal, prošel jsem se povodím Botiče a žasl jsem: u nás v Praze je Botič smrdutá stoka, a tady je to potok s mocnou vodou, která napájí obrovské lány zeleniny a kde se koupou husy s housaty. Teď v dubnu táhla od potoka mlha a bylo nevlídně, slunce jenom s námahou vyráželo za mraky.

Strážník, který byl na místě činu, mi nejdříve s patrnou bolestí sdělil, že stát se to o pár metrů dál, už by to bylo z pražského rajónu, je to zatracená smůla. Zvláštní, on toho litoval, a já jsem měl z toho radost, protože to byl můj první případ. Nebyl nijak záhadný, byl až hrozně obyčejný, a to mne trochu mrzelo. Strážník už věděl, že se dotyčný jmenuje Rohlíček Alois, zaměstnán v nedaleké továrničce. Dělal tam všechno, poslíčka i doručovatele, nosil z banky peníze na výplatu, ručil za drobné zásilky. Byl to hrozně hodný člověk, říkali lidé, a ten, kdo mu to udělal, byl lump, a je mu i šibenice málo.

„Tichý človíček, dvacet let u nás sloužil, nikdy si ani slovem nestěžoval, plat měl malý, to ano, ale byl spokojen, nikdy nežádal víc, byl svým způsobem šťastný.“

Hovořil se mnou sám majitel továrny a mně se zdálo, že považuje za vrchol lidské dokonalosti, když někdo nechce přidat na platu. Proto taky tomu Rohlíčkovi k jeho dokonalosti účinně pomáhal a nikdy mu ani halíř nepřidal.

Samozřejmě, že šlo o vraždu loupežnou, protože Rohlíček zrovna nesl peníze na výplatu, jezdil pro ně do Michle do záložny a nesl je vždycky v malé kožené tašce, kterou měl připnutou řetízkem k řemenu kolem boků. Bylo to běžné a neúčinné zařízení. Když někdo takového inkasistu zabije, tak mu ten řemen umí taky přeříznout. To se stalo i zde, a taška i s řemenem byla pryč.

Napřed jsem začal zkoumat, proč šel Rohlíček kolem potoka a v kolik hodin tudy šel. V záložně byl hned ráno v osm. To nebylo nic divného, to byla obvyklá hodina, protože než s tím došel domů — tramvaj jezdila jenom na Michelské náměstí — tak to hodinku trvalo. Největší bezpečnostní zařízení asi bylo v tom, že Rohlíček nevypadal jako někdo, kdo nese peníze, vypadal jako venkovský strejda, který se vrací z nákupu domů. Nezapomeňme, že tehdy tady všude na konci Michle ještě byly statky a že Záběhlice, i když patřily k Praze, byla obec naprosto venkovská, kam se chodívalo v neděli na tancovačku; proto tam bylo tolik hospod. Rohlíček chodil pořád stejnou cestou a stejně šel pak po břehu Botiče, protože to bylo kratší a protože tam vedla pohodlná pěšinka. Na tu pěšinu bylo odevšad vidět, zahradníci byli pořád u svých pařenišť a záhonů.

Jenomže z té obvyklé cesty přece jenom sešel a to se mu stalo osudným. Zašel do vrbiček…

No jo, ale on tam musel zajít. Prostě přišlo to na něho a tak si odskočil kousek dál. Bylo to docela jasné: tam ležel pečlivě složený obnošený svrchník a klobouk a kromě toho měl ten člověk sundané šle. To znamená, že se k tomu lidskému konání chystal. A v té chvíli ho kdosi udeřil, zardousil, odřízl mu řemen s taškou a hodil ho do potoka. No a zmizel, to je jasné.

Nikdo zde nikoho neviděl, aspoň první dotazy nic podstatného nepřinesly. Nikdo cizí tudy nešel, to by si zahradníci všimli, pár místních ženských ano, ale ty nelze brát do našeho případu.

Zjistil jsem, co se dalo, zoufale jsem se snažil, abych někde něco nevynechal, protože to by byla hrozná bota a tu si nesmím samozřejmě při svém prvním případu dovolit. Když jsem si byl docela jist, že je vykonáno všechno, co se vykonat má, dal jsem mrtvého odvézt na soudní, protože teprve pitva mi řekne, jak se vlastně vražda stala.

Pak jsem si zašel k Rohlíčkovům. Jednak jsem musel úředně rodině sdělit, co se stalo, to jistě nebude nic příjemného, jednak jsem se chtěl trochu obeznámit s jeho lidmi, třeba mi povědí něco, co povede na stopu vraha. Musím říci, že jsem čekal ten domácí nářek větší, ale ženské, tedy vdova a dcera, byly zaražené, ale neuplakané, a stará jenom pořád opakovala: „On byl chudák, velkej chudák…“ Dcera byla krev a mlíko, taková venkovská holka plná života, podívala se na mne i při tom zármutku tak, že jsem si říkal: oceňuje mne jako mužského, a kdybych jenom trochu chtěl, tak se začne usmívat.

Nic zvláštního mi ty ženské neřekly, než že Rohlíček byl dobrák, že měl akorát ty svoje králíky a jinak nic. Trochu mne překvapilo, když jsem se mezi řečí dověděl, že nespal v pokoji, kde byly dvě postele, ale v malém přístěnku.

„On byl churavej, a tak chtěl mít klid,“ řekla mi vdova.

„Takže jste ve světnici spala vy s dcerou,“ odpověděl jsem, aby řeč nestála.

„Jo. Vlastně ne. Já jsem spala v kuchyni a tady spí dcera.“

Brzy jsem se dověděl, že k tomu byl i jiný důvod než nemoc pana Rohlíčka. Dcera Magda měla galána, nějakého Karla Vycpávka, kočího, ale prý si bude zařizovat povoznictví, a až se zařídí, tak se vezmou. Tak tohle mne trochu zaujalo, ale dával jsem si pozor, abych to nějak neprozradil. Měl jsem prvního člověka, který mohl potřebovat větší obnos a který asi moc dobře věděl, kdy jde starý pro peníze. Ale pamětliv, že vyšetřovatel nesmí podezírat člověka bez důkazů, snažil jsem se nezapomínat i na další možné zájemce. Zvláště mě zajímala továrnička, kde to asi taky mohl kdekdo vědět, a rozhodl jsem se, že se podívám, kdo to dopoledne nebyl v práci. Pak provedu výslech všech, co pracovali na zahradách; dneska to bylo jenom takové informativní zjišťování. Zítra to vezmu důkladně do ruky a byl by v tom čert, aby se někde něco neobjevilo. Byl jsem pln dobré nálady a radostných vyhlídek. Když jsem šel od Rohlíčků, zeptal jsem se jedné báby, která okouněla před stavením, jestli znala Rohlíčka a jaký to byl člověk. Byla to otázka zbytečná, samozřejmě, ale mně šlo o něco jiného. Já jsem se chtěl dovědět něco o jeho rodině. A taky jsem se dověděl! Rohlíček byl doma páté kolo u vozu, ty dvě ženské vládly a on dělal. Pořád měly málo, stará o něm hezky nikdy nemluvila, no a teď tedy mají utrum! Kdo teď na ně bude dřít? Mladá se sice vdá, ale on ten její se taky nepřetrhne. Bába znectila všechny, jak se sluší, ale pro mne něco bylo cenné. Znovu se objevil ten nápadník, co se chce stát povozníkem!

Zítra si s ním pohovořím, až budu vědět víc o způsobu vraždy.

Jenže v tom právě byla ta první veliká obtíž. Ukázalo se, že Rohlíček nebyl usmrcen ranou do hlavy, jak jsme celkem všichni předpokládali. Rána sama byla jenom povrchová, spíše roztržená kůže, lebka nebyla prasklá, náraz tedy nebyl velký. Je vůbec otázka, jestli po té ráně ten člověk mohl ztratit vědomí. Doktor tvrdil, že spíše ne. Smrt nastala utopením, v plicích se našlo bahno, a uškrcením. Kromě toho soudní lékař důtklivě radil, abychom se spojili s místním lékařem. Podle jeho názoru byl Rohlíček velmi nemocen; nádor, který objevila soudní pitva u ledvin, nemohl zůstat nepozorován.

„Ale já vám řeknu další věc, mladej,“ řekl mi pan rada, když jsem mu ukázal protokol ze soudního. „Ten člověk měl svázané ruce za zády! Nepřišlo vám to divné?“

„Ne… Vrah měl zřejmě dost času si svou oběť dokonale zajistit. Udeřil ji, svázal, uškrtil a utopil.“

„A prosím vás, mladej, kdy mu ty ruce svázal? Dokud byl Rohlíček živ a zdráv, tak sotva, to by se mu přece jenom bránil, ne? Stačilo by, aby vykřikl, a přiběhli lidi.“

„Myslel jsem, že poté, kdy ho uhodil do hlavy. Považoval jsem ránu do hlavy za vážnou, za smrtící. Pitva ukázala, že tomu tak nebylo. Ale asi přece jenom stačila k tomu, aby Rohlíček ztratil vědomí. No, a pak ho vrah svázal.“

„A proč by ho byl svazoval, kdyby ten člověk byl bez vlády? Přece by mu bylo bohatě stačilo dát Rohlíčkovi na krk smyčku a utáhnout. Zvláště když ho navíc hodil do vody. A do vody ho hodil dýchajícího, proto je ten kal v plicích.“

Mlčel jsem. Přiznám se, že mi bylo nepříjemné, jak docela jednoduše mi pan policejní rada ukázal, že jsem ještě zajíc.

„Máte pravdu,“ řekl jsem sklesle.

Pan rada se usmál: „Starou belu mám pravdu, mladej! To se teprve ukáže, jestli ji mám. Já si myslím, že tu správnou pravdu zdaleka nemám, tu najdete až vy. Já vám jenom chtěl ukázat, kde je podle mého názoru chyba. Nevěšte hlavu, to víte, snadnější je do případu mluvit zvenku než v něm být po uši. To člověk běží jako pes po jedné stopě a deset mu jich uteče. Tak jenom klid, zdá se to složitější, než jsme si mysleli, ale to bývá.“ Vypadl jsem z radovy kanceláře a na chodbě jsem se zastavil. Pan rada má ovšem pravdu. Ano: proč měl ten člověk svázané ruce? Proč, když je to tak docela zbytečné?

A vůbec ta vražda je až k neuvěření složitá! Všechny možné způsoby ten vrah vyčerpal, ještě že ho nepíchl nožem a mohli jsme to mít úplně komplet! Pan rada má stokrát pravdu, ono to bude zamotanější, hrom do toho, na první případ asi až moc!

Šel jsem za nápadníkem Rohlíčkovy dcery Magdy. Karel Vycpálek byl pořez, typický frajer z periférie, patku vlasů sčesanou podle módy do čela a vymačkanou do krásné vlny. To věřím, že si s holkou zabral pro sebe pokoj, však sám jistě zabral celou postel a chudák Rohlíček asi sotva mohl něco namítat. Alibi měl ovšem dokonalé. Ráno s Magdou vstávali pozdě, protože den předtím se zdržel s kamarády v hospodě a Magda měla doma řeči, tak se trochu pohádali a pak se dlouho usmiřovali a tím pádem zaspali. Říkal to všechno docela samozřejmě a s jakousi skrytou radostí, považoval za správné nedělat se svým milostným uměním žádné tajnosti. Co se týče starého, jako Rohlíčka, toho měl docela rád, byl to moc tichý člověk a do ničeho jim nemluvil. On sám se chce zařídit pro sebe, povoznictví vynáší, ale chce to pár stovek do začátku, však si nastřádá. Myslel si dřív, že Magda něco bude mít, ale nevypadá to nijak skvěle.

„Jenže vy ji máte rád, a tak jste si řekl, že peníze nejsou všechno, co?“ nadhodil jsem.

Podíval se na mne udiveně: „Rád? To nevím, ale ona je správně stavěná holka, ne?“ Připustil jsem to a řekl: „Rohlíček vám sliboval věno?“

„Ale kdepak. Já jsem s ním o tom nemluvil. To spíš matka, ta doma komanduje. Oni chtěli prodat zahradu, co mají u domku, a to by něco hodilo.“

„Zkrátka vy jste potřeboval peníze!“

„Jo. A kdopak by je nepotřeboval! Fotr, tedy jako pan Rohlíček, taky.“

„Nač potřeboval peníze?“

„No na zaplacení domku! Mají na něm dluh.“

To byla pro mne novinka.

„Vy jste věděl, že Rohlíček nosí do podniku peníze ze záložny?“

„Samo. To věděl každej.“

„A nenapadlo vás někdy, že by to bylo všechno hrozně jednoduché, kdyby pan Rohlíček ty peníze třeba… no třeba nedonesl do továrny?“

Podíval se na mne dost udiveně: „To nešlo, protože by ho zašili.“

„Když jste se dověděl o smrti pana Rohlíčka, kde jste byl?“

„V kuchyni. Magda mi dávala snídani. Trochu pozdě, já vím, ale my…“

„Stačí,“ řekl jsem.

Ten člověk mi nebyl sympatický, a kdybych se byl s ním bavil ještě chvíli, asi bych na něho zařval, aby se přiznal, že zabil Rohlíčka, a tím bych tomu všemu nasadil samozřejmě korunu. Neboť něco na jeho výpovědi bylo, co člověka nutilo k opatrnosti. Asi ta samozřejmost, s jakou vypovídal o věcech, jež mu přitěžovaly: že potřebuje peníze, že holka nic mít nebude… Kdyby byl Rohlíčka zabil, asi by to ve výpovědi kroutil jinak.

Šel jsem k místnímu doktorovi. Řekl jsem mu, proč mne k němu poslali ze soudního, a starý doktor pokyvoval hlavou: „Tak tedy tumor, podívejme se, no jo, oni v té nemocnici tehdy měli přece jenom pravdu. Zvláštní, že i on sám to říkal…“

„Kdo vám co říkal?“

„Rohlíček. To byl moc hodný člověk. Nechodil ke mně dlouho, oni tady lidi k doktorovi nechodí, když nemusí, to není jako dál ve městě. Začal postonávat, bolesti a tak, myslel jsem si napřed, že to bude zánět ledvin, ale moč na to nevypadala, a když pořád krempíroval a moc špatně vypadal, začal jsem mít taky podezření, že to, co nahmatávám, je přece jenom nádor. Ovšem já s tímhle nemám takovou praxi, a tak jsem ho poslal do špitálu. Tam byl asi tři dni, udělali rentgen a napsali mi, že je nutná operace. Diagnóza CA, to je karcinom, víme? A teď si představte, že ten člověk, který o medicíně nic nevěděl, mi povídal: Pane doktor, ta operace, to by byla moje smrt. Tatík to měl taky. My to máme v rodině, říká se tomu rak.

Já mu samozřejmě vynadal, to doktor musí, když pacient začne takhle trojčit. Řekl jsem mu, aby nedal na báby kořenářky, že to je asi pořádný ledvinový kámen, že se mu na něj podívají, však ten tlak, na který si stěžuje, na to ukazuje. To víte, doktor musí umět lhát, jinak to někdy nejde. Však v tom vašem povolání taky asi nemůžete chodit s pravdou na trh, žejo? Zřejmě mně nevěřil, ale on byl takový zakřiknutý, tak se nebránil. Ale na operaci nešel. Já jsem mu začal dávat utišující léky. Když se to bere na začátku, tak to působí a pacient má chvíli dojem, že je to lepší, ale pak se to přihlásí znovu, ono se s tím moc dělat nedá, jenom ten nůž a pak naděje, že to ještě moc nemetastázovalo… Čili ten, co ho zabil, ten jenom uspíšil jeho osud. Možná o půl roku nebo o tři měsíce, to člověk vědět nemůže.“

Tak teď mi nezbylo nic jiného, než zase jít k Rohlíčkovům domů. Ono to vypadá, jako bych chodil v kruhu, ale jinak se to nedalo dovést k nějakému konci. Zajímalo mne, jestli někdo doma věděl, že to je s Rohlíčkem tak zlé, a jestli snad toho nevyužil.

Ještě než jsem vstoupil, vyslechl jsem v kuchyni vzrušený rozhovor. Matka s dcerou se dohadovaly, jak to bude s bytem. Dcera zřejmě matku nutila, aby si vzala přístavek, kde spával otec, a ona že by si zabrala se svým milým pokoj a kuchyň.

„Prosím tě, ještě si tě ten tvůj pardál nebere!“ zlobila se matka. „Nic za to nedám, že to jednou mezi vámi špatně dopadne, oba jste moc do luftu. Vyspávat a nedělat, to je celej Karel a ty jakbysmet.“

„Když jste byla mladá, taky jste si přispala. To je řečí pro jedno ráno. Jak si mě může vzít, když nemáme kde bydlet? Jiná máma by byla ráda, že se holky zbaví.“

Přerušil jsem tu rodinnou scénu, jakmile jsem vstoupil dovnitř. Na posteli ležely černé šaty, zřejmě už se tady chystal funus. Kupodivu se obě dost podivily, když jsem jim řekl, že Rohlíček byl vážně nemocen. Že postonával, to věděly, ale hlavně stará byla přesvědčena, že to je jenom takové mrzoutění.

„Tak on byl opravdu nemocnej,“ opakovala, jako by jí tahle novina říkala něco velmi významného. „Tak vida!“

Mlčel jsem, čekal jsem, jestli ještě něco řekne, ale ona umlkla.

„Neznáte někoho z jeho okolí, kdo mohl mít zájem na jeho smrti? Kdo by byl schopen ho oloupit?“

Stará rozhodně zavrtěla hlavou: „Odtud nikdo.“

A najednou se na mne obrátila: „Jestlipak on náš táta nemá nárok na nějaké peníze, když se mu to stalo jako ve službě?“

„Sotva. Pojištěn, pokud vím, nebyl… Má nárok na pohřebné. A vy na penzi.“

Zřejmě s tím nebyla nijak zvlášť spokojena, ale mlčela. Dcera se na mne dívala zvědavě. Pak řekla: „Vy jako hledáte toho, kdo mu to udělal?“

„Je to moje povinnost.“

„A co myslíte, že najdete? A i kdyby… Jemu to nepomůže.“

„Není na světě jenom on. Je tu taky jeho vrah. Je tu — spravedlnost!“

Pokývla lehce hlavou a už se neptala. Rozloučil jsem se. Ne, neměl jsem z těch lidí dobrý dojem. Vlastně o něm nepadlo ani jedno dobré slovo. Byl pro ně mrtvý, už když žil, natož teď. Smutný osud.

Řeknu vám, ona to není žádná legrace, dělat první případ a cítit, jak se vám krásně rozlízá pod rukama. Pořád jako by člověk nabíral vodu: ruku jsem měl mokrou, ale dlaně prázdné. Chodil jsem jako bez duše, pil jsem pořád černé kafe, v noci jsem se budil a hledal nějakou nitku, za kterou bych to všechno chytil. Logika v tom žádná nebyla, až na ty peníze, o ty tady samozřejmě šlo. Ale komu? Napsal jsem si jednou v noci všechna jména, která by přicházela v úvahu, to jest napřed toho šamstra, pak obě ty pozůstalé, eventuálně někoho z továrny (to jsem si tam napsal s otazníkem, protože jsem neměl ani stín důkazu), dokonce jsem si tam napsal i zahradníka, který ho objevil… No a nakonec, to bylo asi nějaké osvícení nebo co, jsem tam taky napsal jméno: Rohlíček.

Mohl mít tenhle člověk zájem na těch penězích?

Samozřejmě, že mohl. A před smrtí měl tak jako tak!

Vyjeveně jsem se na to jméno díval, jako bych je viděl poprvé. A v zamyšlení jsem tiskacími písmeny napsal: Fingovaná vražda. A dal jsem to do rámečku.

Krista Pána, buď jsem se z toho zbláznil, nebo jsem přišel na něco velkého. A ráno jsem letěl do soudní.

Náhodou tam doktor Vejvoda už byl, a to byl člověk zkušený. Taky jsme tam ještě měli mrtvého Rohlíčka. Změřil jsem si pečlivě provaz, kterým měl svázány ruce, i smyčku, kterou měl na krku. Pak jsem se svěřil doktorovi se svými úvahami.

Doktor se znovu díval dlouho na fotografie mrtvého. Mou teorií nebyl nijak nadšen.

„Podívejte se, svázané ruce vzadu… Já nevím, jestli to jde. A pak ta smyčka na krku. Byla utažená, tadyhle na fotografii je strangulační rýha. Jestli chcete, tak se můžeme ještě podívat na mrtvolu.“

Odmítl jsem. Přiznám se, že celé prostředí soudního lékařstvími nahánělo trochu strach. Ještě jsem si asi nezvykl. Ostatně, o zkušeném panu Mrázkovi se na direkci říká, že si nezvykl dodnes, jak uvidí nebožtíka, točí se mu hlava. I mně tedy fotografie stačila, navíc byla docela jasná. Smyčka byla utažena. „Pane doktore, a co když se ta smyčka utáhla ve vodě?“

Doktor pochybovačně pokrčil rameny:

„Jestli chcete, dejte si prozkoumat ten provaz, ale je docela obyčejný a ten se stahuje spíš suchem a ne vlhkem. Přitom mrtvý neležel ve vodě nijak dlouho. Nejvýš půl hodiny. Prosím, na udušení to stačí, ale na nějaké zvláštní změny na provaze ne. Myslím, že budete muset hledat vraha. Nebo aspoň někoho, kdo mu při tom pomáhal. Protože když přijmu vaši teorii, potřebuji pomocníka.“

Šel jsem zase domů. Moje myšlenka mi pořád nešla z hlavy. Jenom si to představme! Člověk se dozví, že je těžce nemocen. Má zkušenost z rodiny a ví, že tahle nemoc není vyléčitelná. Pod dojmem toho hrozného zjištění ho napadne, že by mohl svou rodinu zabezpečit. Kdyby ho někdo naoko přepadl a vzal mu peníze… Může ho i trochu přiškrtit. Anebo ho může uškrtit docela, protože jemu stejně nezbývá moc života. A tak si k tomu někoho najde.

Koho? Někoho z rodiny. Budoucího zetě… Ačkoliv ty dvě ženské by toho byly také schopné! Ne, nebuďme zbytečně krutí. Ten kočí stačí. Sehrají to dokonale. A buď jim to nevyšlo a Rohlíček se utopil, nebo o to pomocníkovi nijak moc nešlo a prostě udělal svou práci velmi důkladně. Ten dobrák se dal zkrátka zabít…

Moment! Má to jeden háček. Toho pomocníka nikdo neviděl. Přes všechny dotazy (moje a strážníků z komisařství) se nenašel ani jediný svědek, který by byl někoho viděl kolem těch vrbiček jít. První, kdo tam přišel, byl ten zahradník, co mrtvého našel.

A pak ještě něco. Rohlíček to nemusel dělat tak složitě. Mohl peníze prostě sebrat, napsat dopis, že peníze utratil, a řekněme — se oběsit.

Ne, to nemohl, protože pak by se šlo po jeho majetku a protože měl domek, padl by domek v dražbě aspoň na část těch peněz. A domek byl psaný na něho, a kdyby jej byl v poslední době dal připsat dceři, bylo by to moc nápadné. Rohlíček nejednal tak hloupě. Jenom fingovaná vražda a loupež mohly mu zajistit to, co chtěl. Aby peníze připadly rodině.

Fingovaná loupež a vražda — bez pomocníka! Ale je vůbec možné, aby se někdo sám spoutal a zaškrtil a navíc utopil? Vždyť když už o tom člověk jenom mluví, zní to jako legrace.

A tak jsem se rozhodl udělat pokus. Vědecký pokus. Měl jsem přesnou míru provazu, kterým byl Rohlíček spoután a uškrcen. Uškrtit jsem se nechtěl, ale zkusil jsem se spoutat. Napřed jsem si udělal na krk smyčku a pak jsem se pokusil do menší smyčky provazu, který šel od krku po zádech dolů, zasunout ruce.

To nebyl problém. Ale jak provaz utáhnu?

Už jsem toho chtěl nechat, ale pak jsem si k tomu klekl a hle, konec provazu se při troše námahy dostal pod špičku boty a já jsem jej mohl přišlápnout. Pak jsem se prudce zvedl. Sice jsem při tom upadl, ale výsledek byl překvapující. Byl jsem spoután.

V té chvíli někdo zazvonil. Uvědomil jsem si, že to je Helena, měli jsme smluveno, že ke mně přijde.

„Hned,“ křikl jsem.

Škubal jsem rukama, ale marně, nemohl jsem se z té smyčky vyplést.

„Už jdu,“ volal jsem znovu, ale nemohl jsem honem vytáhnout ruce, a tak jsem za zamčenými dveřmi jenom huhlal: „To jsi ty, Helenko? Já jsem spoutaný…“

„Cože?“ vydechla úžasem na chodbě.

„Já jsem se sám spoutal… Já vím, že je to blbost, ale udělal jsem to.“

Konečně jsem vytáhl jednu ruku z té smyčky a odemkl jsem dveře. Helena vešla jako uražené božstvo, změřila si mne a vtrhla hned do pokoje. Zřejmě mi nevěřila a chtěla vidět svou sokyni.

„Já jsem se opravdu spoutal sám,“ řekl jsem zkroušeně. „Helenko, nezlob se, ale je to moc důležité.“

A jedna věc mi byla jasná. Když ten člověk spadl do vody — spadl tam pozadu, to byla ta rána na temeni hlavy — třeba chtěl najednou žít, ale už bylo pozdě, ty spoutané ruce mu zabránily vyrvat se z náručí smrti, kterou si sám přivolal.

„Heleno, prosím tě, teď se ještě zkusím uškrtit a ty mně tu smyčku zase uvolníš, aby to nedopadlo jako před chvílí, ano?“

Helena má sice smysl pro humor, ale v té chvíli vypadala velmi starostlivě. Já jsem ovšem musel dokončit pokus a taky jsem jej dokončil. Rukama spoutanýma za zády bylo možné dosáhnout tak vysoko, že se mi podařilo uchopit konec smyčky, která visela od krku po zádech dolů.

Utáhl jsem ji. Krásně se mi zařízla do krku a já jsem začal modrat. Pak jsem ještě pozadu padl na podlahu a hrozně jsem se praštil, nemohl jsem moc řvát, protože jsem se škrtil, a marně jsem trhal rukama, abych se osvobodil. Bylo to dokonalé, a nebýt u mne Helena, tak jsem se snad ze samé služební horlivosti uškrtil!

„Ty ses zbláznil!“ vykřikla a pomohla mi vstát, přičemž mi uvolnila smyčku na krku a na rukou. Když jsem ze sebe setřásl provazy, bylo mi všechno jasné, kdežto Heleně nebylo jasné nic.

Odmítla se mnou dále pobývat v místnosti a trvala na tom, že půjdeme na procházku. Nedalo se nic dělat, trochu jsem ji chápal, ono je pro dívku obtížné sednout si na kanape s člověkem, který se právě sám spoutal a škrtil. Můj pátrací úspěch byl tak veliký, že mi dal zapomenout na milostné zklamání, ostatně jsem neztrácel naději, že po procházce přece jenom ještě na chvíli zajdeme ke mně nahoru.

„Ty netušíš,“ řekl jsem jí, „nač jsem já vlastně přišel!“

Druhého dne jsem si přivstal a od rána na direkci pečlivě jsem ťukal na stroji obsáhlou zprávu, kde jsem nade vši pochybnost dokázal, že jde o fingovanou vraždu a že přes všechnu složitost moje zkouška jasně dokazuje, že to mohl provést jeden člověk bez cizího přispění. Pak jsem dal ten spis panu radovi na stůl a čekal na jeho vyjádření.

Když pan rada vešel do „detektývny“, byl jsem rozčilením celý rozechvělý.

Pan rada se na mne podíval, pak se podíval na pány kolem a řekl velice slavnostně: „Tak se na to podívejte! Tadyhle mladej, místo aby honil vraha, si vymyslel, že si to ten chudák všechno udělal sám!“

Páni se povinně zasmáli.

„Jenomže ona to vůbec žádná legrace není, pánové, on má mladej pravdu. Zdá se to všechno neuvěřitelné, ale když si to člověk všechno pořádně rozebere, jako si to rozebral on, a když se nakonec sám sváže…“

„A přiškrtí,“ dodal jsem nikoliv bez pýchy.

„Správně, pak může jeho teorie mít svou platnost. Jenom mu, pánové, musíte vysvětlit, že takhle se nedá v kriminalistice pracovat, protože to by životnost detektivů byla hrozně nízká, kdyby na sobě měli prubovat všechny způsoby mordů. No ale mládí je mládí! Jinak jsem s vámi spokojen.“

Lidi, tohle slyšet od pana policejního rady, to bylo vyznamenání! Všiml jsem si, jak se na mne i zkušení pánové zadívali, a četl jsem v jejich očích obdiv i závist. Byl jsem v sedmém nebi.

Pan rada zatím chodil po místnosti a rozšafně rozvíjel názory: „Pánové, ono to vlastně všechno potvrzuje tu mou starou teorii, že pachatel, který chce nějak zvlášť šikovně přelstít policii, se nakonec sám prozradí. On to prostě přešpekuluje, víme! A přitom vražda není nic složitého. Taková pravá a krásná vražda, řekněme ze žárlivosti! On se vrátí dřív domů, ona je v posteli s jiným, on popadne nůž a zapíchne ji. Krása, co? Všechno jasné. Ale jak to pachatel začne nějak moc složitě motat, tak je v tom vždycky nějaký podraz. Pan Rohlíček byl bezpochyby chudák, ale přešpekuloval to z lásky k rodině. A my — tedy tadyhle mladej — na to přišel! Tak to má být!“

Pan rada vznešeně odplul do své kanceláře a já jsem si hlasitě oddechl.

„Tak mám první případ za sebou,“ řekl jsem s ulehčením.

Páni se na mne podívali se značným překvapením.

„Za sebou?“ zapochyboval pan Bouše. „To snad ne!“

„Jakpak ne? Dokázal jsem, kdo je vrahem. Pan Rohlíček sám. Prosím, ono by se dalo ještě uvažovat, že snad měl pomocníka, on by se třeba i našel, ale teď to zatím možné není. A není to ani třeba.“

„To je tedy faktótum,“ řekl pan Mrázek. „On by to mohl být řekněme ten šamstr od té dcery. No, ale co z toho? Dokázat mu to nemůžete a nakonec to není ani to hlavní. Hlavní jsou ty peníze.“

Vyvalil jsem oči.

„Jaké peníze?“

„No ty, co nesl a co nemáte!“

„Já jsem měl objasnit případ a ne honit peníze!“ řekl jsem uraženě.

Páni zmlkli a já se tvářil, že mám práci, a začal jsem se hrabat ve svých papírech.

Pak jsem šel do kavárny, dal si dvojitého turka a dělal, že čtu noviny; ale zatím jsem pořád myslel na to, co mi nadhodili páni z mordparty.

Starý pan Mrázek, jako by tušil mé trápení, přišel do té kavárny za mnou, dal si taky dvojitého turka a povídá: „Jestli se neurazíte, pane doktor, tak já vám objasním, oč tady jde.“

„To bych rád věděl,“ zabručel jsem.

Pan Mrázek se usmál: „Vy to třeba rád neslyšíte, ale je to tak. Ty peníze, to je ta jediná spravedlnost, kterou můžete najít. Protože ty peníze byly důvod toho zabití, ne? Když je najdete, tak vezmete někomu druhému možnost mít ze smrti chudáka Rohlíčka užitek. To je totiž faktótum.“

Sice mně šlo vždycky to Mrázkovo faktótum na nervy, ale cítil jsem, že má pravdu.

„Vy myslíte…,“ špitl jsem.

„Jo, já myslím, že když Rohlíčkovi už nepomůžete, že byste mohl pomoci té pravé spravedlnosti.“

„Zkrátka, vy si myslíte, že zatímco já jsem se doma poutal a škrtil, že si někdo v klidu přepočítával peníze, které mu Rohlíček přihrál!“

„Já si myslím, že jste toho chudáka nijak nepomstil, jestli vám o to šlo,“ pravil pan Mrázek a já jsem najednou cítil, jak tenhle strejcovský detektiv má hluboký smysl pro lidskou spravedlnost, a poznal jsem, v čem on vidí pravou vznešenost povolání.

Povzdechl jsem: „Pane Mrázek, já od začátku vím, že například ty dvě ženské jsou bezcitné potvory a že jenom kvůli nim to Rohlíček udělal. Ale jak na ně? Jestli jim peníze dal na stůl a odešel se zabít, já jim to nedokážu. Ledaže bych počkal, až začnou utrácet.“

Pan Mrázek zavrtěl hlavou: „Ba ne, ty budou mazanější. Pane doktor, co jim já, starej člověk, budu povídat, oni to vědí sám nejlíp, jaké jsou ženské potvory, když se vyvedou. A jestli si koupí něco na sebe anebo jestli ta stará vystrojí dceři svatbu a dá jí nějakou tisícovku, kdopak jí dokáže, že neměla nějaké úspory?“

„Čili je to začarovaný kruh,“ odvětil jsem smutně.

„Je a není. Jestli se neurazíte, tak já vám něco poradím.“

Pan Mrázek začal svým prstem, ušpiněným od fajfky, kreslit na stole: „Tak ten Rohlíček dostal v osm hodin ráno v Michli ve spořitelně peníze. Řekněme osm a pět minut s nimi vyšel ven. A teď na něho někdo čekal a on mu ty prachy hezky dal… V tom případě přicházejí, jak se říká, v úvahu jenom členové rodiny. Jenomže, jak to stojí v protokole, nikdo z rodiny nebyl spatřen toho rána venku. Takže to padá. Pak je tu možnost druhá: pan Rohlíček ty prachy uložil v jiné záložně. Třeba v nuselské. Tam mohl být tak v osm patnáct…“

„Moment,“ vykřikl jsem uchvácen prostou logikou pana Mrázka. „A co když si vzal taxíka a jel někam dál? Na Václavák do šekového úřadu.“

„To je taky faktótum,“ připustil pan Mrázek, ale pak pokrčil rameny: „Jenže takový strejda jako pan Rohlíček si taxíka sotva vezme. Já bych s tím moc nepočítal… Jedna věc je jistá: v deset byl už nebožtík. Tak tedy se musíme ptát, co dělal od osmi patnácti do těch deseti. Moc času neměl, na to vemte jed.“ „Zkrátka spořitelny a banky v okolí!“ řekl jsem vzrušeně. „To by šlo. Já se po nich podívám. A mockrát vám děkuji za dobrou radu!“

Na vrchního jsem mávl, že ty dvě kafe beru na sebe, a vyrazil jsem. Tady nešlo o dobrou radu, co mám dělat, na to bych asi byl přišel sám. Ale to nejcennější bylo, že pan Mrázek mě upozornil na moje poslání: být mstitelem. Ano, ty peníze musím najít. Ty dvě ženské se z nich dlouho radovat nesmějí!

Ukázalo se, že v žádném peněžním ústavě v Praze nebyla taková velká částka toho dne ráno uložena. Dvacet tisíc, to je přece jenom suma, kterou si pokladník pamatuje.

Pak jsem se vypravil na pošty. Hrom do toho, dopadl jsem stejně.

Panu Mrázkovi jsem se vyhýbal, aby se mne neptal, jak to vypadá, a tvářil jsem se, že pátrám dál. Ale ve skutečnosti jsem byl nasuchu.

Helena byla mrzutá, nakonec se jí víc líbilo, když jsem se spoutával, než když jsem chodil po bankách a poštách. Ženské jsou prostě nevyzpytatelné.

Představa, že někdo už z těch peněz má užitek, mne rozčilovala. Jsem neschopný pitomec, říkal jsem si.

Páni na „detektývně“ začas pochopili, co se děje, a utěšovali mne: „To byly případy, že jsme peníze z nějaké loupeže hledali třeba rok!“

Rok… Pěkně děkuju. Že já jsem si radši nevybral nějaké jiné povolání!

Až se stala takováhle věc. Ráno mne volali do kanceláře z té továrničky, kde Rohlíček pracoval. Sám pan šéf se dotazoval, co má dělat. Přišlo rekomando na jméno pana Rohlíčka, šéf je odmítl převzít, protože neví, co se v takovém případě dělá, a pošťák je tedy odnesl zpátky.

Poděkoval jsem za zprávu. Rekomando pro mrtvého… To znamená, že je poslal někdo, kdo neví, že je Rohlíček mrtev. A proč zrovna rekomando, tihle lidé si posílají přece obyčejné dopisy. A ještě něco: proč napsal do továrny a ne domů?

Zavolal jsem na poštu, aby rekomando zadrželi, že tam jedu.

Pan rada viděl, jak se trápím a jak jsem rozčilený, tak mi dal auto. To bylo velké vyznamenání!

Rekomando bylo posláno z Bratislavy, vzadu byla zpáteční adresa: Marie Rejnošová…

Kdo je Marie Rejnošová?

Z moci úřední jsem rekomando převzal a rozlepil. Pan Mrázek mně s tím ochotně pomohl, udělal to kulatou tužkou tak dokonale, že se v nejhorším zase dalo zalepit.

V dopise stálo:

Milý bratře,

přijmi ode mne mnoho pozdravů a vzpomínek. Už jsi mi léta nepsal a já taky ne, tak jsem byla překvapená, když přišel balíček, ty nemáš trochu rozum, poslat takové peníze v balíčku, co kdyby se ztratily, bylo by to na mne. Neboj se, u mne budou uloženy, jak si přeješ, po tvé smrti je pošlu tvé ženě. Ale nemluv o smrti a o nemoci, to nebude pravda, to bych to musela mít po tatínkovi já taky, a jsem zdravá zaplaťpánbůh. Tak je dám na knížku, bála bych se mít tolik u sebe.

Opatruj tě Bůh.

Marie Rejnošová, sestra.

Dočetl jsem a ruce mi klesly. Sestra… já o ní nic nevěděl! Pěkně jsem to vyšetřoval! A ta sestra ještě předevčírem dá na poštu rekomando dopis, protože neví vůbec nic o bratrově smrti. Pražské večerníky v Bratislavě nečte, a tak jí uniklo, že jméno jejího bratra se jednoho dne objevilo v novinách v souvislosti se záhadnou smrtí.

A na pohřeb ji nepozvali. Asi s ní Rohlíčkova žena nevycházela v dobrém, proto jí nic nesdělila. Někdy taková nenávist mezi švagrovými jde až za hrob.

„Co tomu říkáte?“ povzdechl jsem. „Ještě že to neví pan rada!“

„Ale to nic, to se stane,“ zatřepal pan Mrázek rukou a pak si zase nacpával klidně svůj čibuk. „To se staly už horší pády. Zkrátka, vy si teď honem brnkněte do Bratislavy, ať páni z kriminálky jdou za tou starou paní a obklepnou ji. A ty peníze ať zabaví. Jinak vám gratuluju, protože jste to krásně dovedl ke konci!“

Dojatě jsem stiskl pravici pana Mrázka, věčně umazanou od fajfkového popela.

V Bratislavě se ukázalo, že paní Rejnošová je velice pořádná paní, vdova, která vypukla v pláč, když se dověděla o smrti svého bratra. Hned pánům od policie dala tu knížku a nejvíce litovala toho, že ji švagrová nepozvala na bratrův pohřeb. Byla by peníze přivezla s sebou, pánové od policie se nemuseli ani obtěžovat.

Když jsem referoval o tom celém případu panu radovi, řekl jsem: „Já se pořád divím, že to ten člověk dělal tak složitě. Ta smrt byla komplikovaná až hrůza, a to ukrytí těch peněz taky. No jenom si, prosím, představte: v obyčejném balíčku, jako by to byla věc bez ceny, pošle dvacet tisíc sestře, s kterou se léta nestýkal. Vždyť v tom bylo i riziko, ne? On přece mohl ty peníze poslat domů poštou a — řekněme — se oběsit…“

Pan rada se usmál: „To by to vymňouk, kamaráde! Tak za prvé ta jeho smrt! Mně se pořád zdá, že on to spíše chtěl na přepadení zahrát než se opravdu oddělat. Víte, člověku se ze světa nechce, i když má nádor na ledvinách. Jenže to přešpekuloval a stálo ho to krk. Ale s těmi penězi to zařídil dočista geniálně. On to byl zřejmě chytrej člověk, ten pan Rohlíček! Kdyby ty peníze poslal domů a krásně se oběsil, tak těm ženským ty peníze samozřejmě vzali. On neměl jinou možnost, když je chtěl mermomocí zachovat pro rodinu, než to udělat tak, jak to udělal. Víte, ten člověk musel mít ty dvě ženské strašně rád, když na prahu smrti ještě uměl takhle přemejšlet!“

Na druhý den jsem položil na stůl balíček s dvaceti tisícovkami a pozval ty dvě ženské k jednání. Posadil jsem je před peníze a řekl jim všechno, co Rohlíček vlastně udělal.

„Pro tyhle peníze váš muž a otec obětoval svůj život. Docela zbytečně, samozřejmě, protože ty peníze patří továrně, a budou jí také odevzdány. Tím je vyšetřování skončeno. Můžete jít.“

Nejdřív se rozplakala dcera a po ní matka. Plakaly dlouho a usedavě, dívajíce se mezi slzami na peníze.

A já jsem si dobře vzpomněl, že když dostaly zprávu o Rohlíčkově smrti, neuronila žádná ani slzičku.

Vražda v hotelu

Muž, který hned po ránu vstoupil do pracovny pana rady Vacátka, vypadal vzrušeně. Proužkované kalhoty nad bílými kamašemi dávaly tušit, že pod převlečníkem má bezvadný žaket. V ruce trochu nervózně svíral jelenicové rukavice, takže pan rada měl dojem, že má čest přijímat diplomata. Pán však nebyl diplomat, měl chování ještě o něco vznešenější, byl to ředitel hotelu Palace-Grand. Když bílými rukavicemi nonšalantně oprášil židli, dříve než si na ni sedl, pan rada uznale povytáhl obočí.

Návštěvník začal poněkud zeširoka. Napřed oznámil, že jeho hotel je prvotřídní podnik, zapsaný v světových bedekrech a tamtéž vřele doporučovaný, že si nezadá s hotelem Majestic v Benátkách ani s Europa-hotelem v Paříži, že snad pouze Waldorf-Astoria v New Yorku je větší a vznešenější, ovšem město Praha taky není New York…

„Zajisté,“ pravil pan rada přátelsky. „A co vás ke mně přivádí?“

Pan ředitel si povzdechl: „Poněkud složitá a delikátní situace, pane policejní rado. Proto jdu přímo za vámi, mimochodem mám svolení pana policejního prezidenta, který byl upozorněn mým známým, doktorem Patočkou z ministerstva vnitra.“

„No prosím, a čím můžeme sloužit? My jsme totiž kriminálka, my nejsme ani tak přes hotely jako spíš přes mordy, i když jistý mezinárodní ohlas nám taky nezůstal odepřen.“

Pan rada cítil, že začíná být nevrlý. Byl zvyklý napřed maličko pojíst a přečíst si noviny, než začal úřední činnost, a teď do ní spadl rovnýma nohama. Kromě toho ještě nezalil fíkusy a trápila ho myšlenka, že na to třeba zapomene.

Pan ředitel hotelu Palace-Grand pokývl hlavou: „Jsem informován, proto jsem si dovolil osobně vás obtěžovat a věřím, že váš zásah zjedná jasno a nepoškodí pověst hotelu…“ Poté vylíčil panu radovi, v čem záleží pověst hotelu Palace-Grand. Ujistil ho, že mají apartmá, jež vyhoví nejnáročnějšímu návštěvníku, mnohé z nich mají vlastní koupelnu s dokonalým hygienickým zařízením, což například řada pařížských hotelů postrádá, o vídeňských ani nemluvě. Kromě toho kuchyně hotelu slyne po celém světě, sám kníže Leopold, bratr královny-matky belgické, dává přednost tournedos v hotelu Palace-Grand před jakýmkoliv jiným jídlem, ba tvrdí, což je od něho neobyčejně laskavé, že skopovou kýtu na česneku neumějí tak dobře ani v hotelu Gellért v Pešti. Poslední dobou se zařídil hotel na zcela novou přípravu jídel, takzvané grilování, velká móda posledních dvou let, a co se týče flambování, v tom je mistr kuchař zcela nedostižný. Mahárádža z Lahore ráčil osobně zatleskat, když do zešeřelé místnosti přinesl číšník hořící zmrzlinu, polévanou curaçaem…

Pane na nebi, říkal si užasle pan rada, ten člověk mě snad přišel pozvat na recepci! Kdybych mu řekl, že mám v papíru deset deka bůčku, tak omdlí. A vůbec, co to je to flambování, při němž tleskal sám mahárádža? „Pane řediteli, moment! Váš hotel je jistě světový, ale co s tím mám dělat? Oč jde?“

„Do jisté míry šlo o to, přesvědčit vás o tom, pane rado,“ odvětil důstojně návštěvník. „V politováníhodném případu, který se bohužel udál v našem hotelu, to má neobyčejný význam. Dovoluji si vás požádat, aby policie postupovala se všemožnou ohleduplností a diskrétností. Jsou přítomni zahraniční hosté!“

„U vás někdo něco ukradl?“ zeptal se pan rada věcně. „Příbory, náhrdelník, kufr…“

„Kdyby jenom to,“ povzdechl pan ředitel a udělal dramatickou pauzu. „U nás došlo k vraždě.“

Pan rada se ulehčeně usmál: „No tak vidíte! To jste mohl říct hned mezi dveřmi a už jsme za tím mohli jít. Mimochodem, kdypak k té vraždě došlo? Nejdete s tím trochu pozdě?“

„Pane rado, jak jste si ráčil všimnout, čekal jsem už tady na vás. Přišel jsem hned ráno.“

„No dobrá, hned ráno, ale já jsem policejní rada a vražda se hlásí na nejbližším komisařství, které zařídí, co je nutné… Pak teprve přijdeme my. Tak kdypak se to stalo a kdo byl zavražděn?“

„Jde o dámu, mladou, jméno jsem v rozčilení zapomněl… A kdy se to stalo, to nevím, časně ráno mi to hlásili do bytu, hned jsem přispěchal…“

„Proč to sakra hlásili vám, a ne policii?“ rozzlobil se pan rada.

„Jsem přece ředitel hotelu a beze mne se nic nesmí hnout! Hotel, prosím, má své zákony.“

„My taky. A první je, zajistit stopy! Kdo vraždu objevil?“

„Host, tedy manžel té nešťastné dámy. Přivolal vrátného. Bylo to, prosím, už k ránu, když se vrátil z baru. A vrátný konal svou povinnost. Zavolal hotelového lékaře. A ten hotelového detektiva.“

„Vy máte svého detektiva?“ užasl docela upřímně pan rada.

„Je to starší pán, penzionovaný policejní úředník, neobyčejně slušný a diskrétní. Strnad jménem…“

Pan rada si pomyslil, že by měli mít ještě svou hotelovou mordpartu s jedním hotelovým Vacátkem a že by pak už vůbec nic nepotřebovali.

Zazvonil a vstoupil pan Brůžek.

„Vezměte s sebou lidi, fotografa a samozřejmě někoho na otisky… Máme mord v Palace-Grand hotelu, tak tam utíkejte.“

„Snad bych mohl posloužit vozem,“ špitl zničený ředitel. „Jenom — velmi prosím — o naprostou diskrétnost při práci, hoteloví hosté nesmí mít o ničem tušení. Snad kdyby se pánové chovali jako návštěvníci!“

Pan Brůžek mrkl na pana radu a pak se obrátil na ředitele: „Buďte bez starosti. Nosíme tvrdé klobouky, lidé budou myslet, že tam máme svatbu nebo funus.“

Pan ředitel se na ten vtip zatvářil neobyčejně kysele.

„Manžel té dámy, eventuálně další svědkové jsou doufám v hotelu,“ řekl pan rada.

„Zajisté, ten manžel… ehm… je ve stavu, abych tak řekl, zvláštním. Zdržel se, podle zpráv, které mám, velmi dlouho v baru. Máme světový bar, prosím, rád pány provedu…“

„Proti tomu páni nebudou,“ zamžoural pan rada na pana Brůžka.

„A ten manžel je cizinec? Odkud?“ zeptal se pan Brůžek.

„Naštěstí je to Čech. Z Kladna.“

„A cože bydlil u vás v tak nóbl hotelu?“ podivil se pan rada.

„To se, prosím, dělá, když si někdo chce, jak se říká, vyrazit z kopýtka. U nás je pro ten účel úplné pohodlí. Skvělá obsluha, bar výborně zásobený…“

„A kýta na česneku lepší než v Gellértu v Pešti, já vím! Tak teď byste snad mohl naše pány naložit, aby se to nezdržovalo. My se ještě uvidíme, loučit se ani nebudeme.“

Pan ředitel se s povzdechem a mnoha poklonami dostal ke dveřím a pan rada se obrátil k svým fíkusům. Pak si rozložil bůček s hořčicí a s houskou a pomalu a soustředěně se pustil do jídla, mysle na grilování a na tournedos v hotelu Palace-Grand. Bručel si tiše pro sebe: „Zabitá mladá ženská, kterou objeví ráno manžel, když se vrátí namazaný z baru. V tak nóbl hotelu by taky mohli mít něco onačejšího!“

Pan Brůžek, stoupaje v čele mordparty po skvělém hotelovém schodišti, uznale pokyvoval hlavou; bylo to všechno tak strašně nóbl, ty vysoké koberce, které tlumily hluk kroků, naleštěné kliky tmavých dveří a palmy v kořenáčích. Teprve později poznal pan Brůžek, že ty palmy jsou vlastně umělé, což ještě zvýšilo jeho uznání. Chodba byla šerá i teď ve dne, a pana Brůžka samozřejmě napadlo, že po takové chodbě se dá přejít, aniž je někde co slyšet. Bílé mramorové schody se leskly čistotou, zato však — jak si také stačil všimnout — nebylo vidět zdola nahoru, takže jestli už se někdo dostal na schody, sotva ho mohl vrátný nějak kontrolovat. Byly to myšlenky čistě profesionální, ale pan Brůžek jinak myslit neuměl.

Vešli do malé předsíňky, vedoucí k pokoji. Stál zde vysoký smutný pán, hotelový detektiv. Pan Brůžek poznal penzionovaného policejního úředníka Strnada a přátelsky mu zasalutoval. Pan Strnad se úslužně uklonil. Pak mlčky ukázal, aby pánové šli dál.

„Zavolán jsem byl v šest padesát, dostavil jsem se v sedm dvacet,“ spustil hotelový detektiv. „Do pokoje jsem vstoupil… no řekněme v sedm dvacet pět. Mrtvá ležela — a dosud leží — vedle v koupelně. V pokoji byl manžel dotyčné, pan Matouš, tamhle seděl na divaně, zcela zhroucen.“

„A kde máte toho manžela?“

„Je naproti v pokoji, prosím, je u něho lékař. Děláme vše, abychom ten politováníhodný případ co nejvíce, abych tak řekl, zahladili,“ zašeptal utrápený ředitel.

„Jenom jestli jste nezahladili to, co potřebujeme my. Stopy!“ řekl pan Brůžek a trochu se začervenal. Uvědomil si, že teď mluví přesně jako pan rada.

Mrtvá ležela v koupelně nahnutá přes prázdnou vanu. Měla na sobě večerní šaty, plavé vlasy byly rozpuštěny a visely také do vany. Pan Brůžek se nad ni naklonil. Bylo to jasné: někdo ji zezadu udeřil a ona upadla horní částí těla přes okraj prázdné vany… Rána nebyla ostrá, krve bylo jenom nepatrně. Udeřena tedy byla nějakým tupým předmětem. Pan Brůžek ustoupil z koupelny, aby mohl vejít fotograf, který započal svou práci v blescích magnéziového světla.

„Měl jste dojem, že tady někdo něco hledal, že šlo o loupež?“ zeptal se pan Brůžek hotelového detektiva.

„Ne, prosím. Ostatně byl zde pan manžel, a ani on neměl takový dojem.“

Vešel lékař. Byl to malý kulatý pán, blahobytně vyhlížející, a ohlásil, že se panu Matoušovi už daří lépe. Šlo o přirozený šok — a potom ovšem i o následky alkoholických nápojů. Teď dostal injekci a pár hodin bude spát. Vypovídat stejně není schopen.

„To si vzal smrt své ženy tak k srdci?“ zeptal se pan Brůžek, jemuž pořád nebylo mnoho věcí jasných.

„Jenom do jisté míry,“ odvětil důstojně lékař. „Z toho byl ten šok… Ale to pití bylo předtím. Veliké pití, pokud jsem mohl zjistit. Být to v méně nóbl podniku, dalo by se to nazvat otrava alkoholem. Tady samozřejmě ne.“

Ředitel hotelu, který stál v rohu pokoje, to přijal s pokývnutím hlavy:

„Máme nejlepší značkové alkoholy, prosím, otrava u nás nepřichází v úvahu.“

Doktor se jenom ušklíbl a mlčel.

Pan Brůžek si povzdechl. Měl na jazyku protivnou chuť ranní kávy a hovořit nyní o ušlechtilých alkoholech shledával nepatřičným: „Pane doktore, vy jste ohledával mrtvou. Ležela tak jako teď?“

Doktor nahlédl do koupelny: „V podstatě ano. Já jsem se nad ní jenom sklonil, a když jsem viděl, že je konec, nedělal jsem s ní nic a dal jsem pokyn zavolat policii.“

„Vrátný ovšem nezavolal policii, nýbrž pana Strnada,“ dodal pan Brůžek trpce.

Muž s malým kufříčkem, daktyloskop pražského ředitelství, si připravil své náčiní. Začal koupelnou.

Mezi dveřmi se vynořil číšník s podnosem sklenek.

Pan ředitel zašeptal: „Dovolil jsem si pro pány malé občerstvení. Suché martini, jestli je libo. Neobyčejně vhodné po ránu.“

Pan Brůžek uznale pokývl. Sice by byl dal přednost rumu, ale v tomhle prostředí bylo svatokrádeží na rum jenom pomyslit, natož jej pít. Hodil do sebe suché martini, jako by to byl rum, a taky ostatní pánové učinili podobně.

Když ředitel odešel, pan Strnad omluvně řekl: „To víte, pane inspektore, tohle je hotel. Já bych byl volal hned pány od nás, já přece mám o věci pojem. Ale ředitel že ne, on musel napřed vyburcovat nějakého hlavouna z ministerstva a pak zase běžel za panem radou…“

„A kde se ten manžel tak zrichtoval?“

„Oni něco slavili dole v baru, včera tam byla divočina, jinak ale je to nóbl bar, sem chodí jenom opravdové dámy, sem holka z ulice nesmí. Tam byl pan Matouš se svou paní celou noc. A pak ještě dva manželé, taky z Kladna, nějací Janíkovi, ti bydlí v jedenáctce… Udělali si společný výlet na tři dni do Prahy. Rozšoupnout se, víme? Ten Janík je zaměstnanec Báňské a hutní, tam se vydělávají prachy. A Matouš je pojišťovák, to taky není špatný, roztáčeli to pořádně.“

Pan Brůžek si pilně psal a pokyvoval hlavou: „Pane Strnad, to se hned pozná člověk od nás.“

Pan Strnad potěšeně pokývl hlavou.

Pan Brůžek zavolal policejní ředitelství a podal hlášení. Pan rada schválil všechno, co pan Brůžek zařídil, a oznámil, že osobně přijde do hotelu vyslechnout ty lidi z Kladna.

Mrtvou odnášeli na soudní pitvu. Nesli ji po chodbě k zadnímu schodišti a sjeli nákladním výtahem. Kdepak zůstalo mramorové schodiště s kobercem, kde špalír vrátných, kde palmy? Tmavé auto na dvoře mezi bednami naložilo truchlivý náklad a zmizelo. Pan ředitel si zřetelně oddechl.

V restauraci začala tiše hrát hudba.

Pan Strnad soudil, že svět je pomíjející, zaplatíš si pokoj a vezou tě jako balík špinavého prádla. Pak projevil starost, jestli pan Brůžek nepotřebuje osvěžení, ředitel dal totiž příkaz, aby pánové od policie ničeho nepostrádali. Na hotelového detektiva se to nevztahuje, ale kdyby si pan Brůžek přál… Pan Brůžek si přál, a to dvě kafe s rumem, a protože to bylo v hotelu Palace-Grand, přišla vídeňská káva a s ní jamajský rum, takže se oba pánové rozhodli, že jej do kafe ani lít nebudou, a zbožně jej usrkávali.

„Vy jste ty Matoušovy tady v hotelu viděl. Jak se k sobě chovali?“

„Co já vím, vzorně! Panička byla moc veselá, byla ještě mladá, a zřejmě se taky ráda napila.“

„Jak by ne, tamhle na stolku stojí ještě dvě skleničky,“ řekl pan Brůžek, a najednou ožil. Ty dvě skleničky přitáhly jeho pozornost. Téměř zalitoval, že si jich nevšiml už dřív. Daktyloskop byl v koupelně hotov a teď přišel do pokoje.

Pan Brůžek vzal ubrousek a obě sklenky zabalil. Daktyloskop mlčky přikývl, bude líp zpracovat je až na direkci. Začal svým práškem posýpat stolek, na němž sklenice stály.

„Jak to vypadá?“ zeptal se ho pan Brůžek.

„V koupelně otisky jsou, o to nic, a tady taky… Ale čí, žejo? Ono se tu motalo dost lidí, doktor, personál…“

Pan Brůžek povzdychl. Tohle nevypadalo na snadný případ. Kdyby to byla loupež, to už by se to dalo chytit za správný konec. Ale loupež popřel nejen manžel, ale taky Strnad. A jaký jiný důvod mohl vrah mít?

„Poslyšte, a co ta společnost v tom baru?“

Pan Strnad bohužel nemohl sloužit. Ví však, že včera byla v baru normální společnost. Ale pár lidí by se dalo zjistit jednak v recepci, jednak tam byli tak říkajíc štamgasti, například pan ředitel Majslík, známá firma, který se rád napije. Kdyby pan Brůžek dovolil, promluvil by pan Strnad nenápadně s personálem. Číšníci vědí samozřejmě všechno, a jemu řeknou víc než policii.

Pan Brůžek souhlasil a zatím trpělivě čekal, až daktyloskop dokončí svou piplavou práci. Do pokoje vstoupil pan rada a za ním jako stín zase ředitel hotelu. A za ředitelem jako další stín číšník s podnosem. Pan rada nevrle mávl rukou, ale pak si přece jenom skleničku vzal, zvláště když ředitel pozvedl tu druhou. „Aby to dobře dopadlo pro náš hotel, prosím,“ řekl pan ředitel významně.

Martini bylo sice výborné, ale panu radovi už šel ředitel na nervy.

„Zatím jsme se chovali až moc nenápadně. Když najdeme pachatele, nebudeme tady ani o minutu déle… Ale dokud ho nenajdeme, obávám se, že nás tu budete musit strpět.“

„Pane rado, samozřejmě, jsem vám plně k dispozici, jde o to, aby hosté… Například na této chodbě bydlí perský princ, to není maličkost… Dole anglický lord, vedle ředitel brazilské banky…“

„A tady čtyři lidi z Kladna, z nichž jeden byl zavražděn. Mohu za to snad já?“ zabručel podrážděně pan rada.

Pan ředitel se odporoučel.

Rada Vacátko zamračeně pozoroval daktyloskopa: „Jestli chcete zjistit, kam kdo sáhl, tak prosím, ale já si od toho moc neslibuju.“

„Ještě jeden otisk, pane rado, tadyhle je to vidět pouhým okem, celá dlaň, prosím… Krásná věc!“ švitořil daktyloskop a sňal velký otisk na rámu dveří do koupelny.

„A ty dvě sklenky taky třeba něco dají,“ řekl už na odchodu.

„Jaké sklenky?“

Pan Brůžek vysvětlil, že na stolku stály dvě sklenky, patrně z nich někdo pil. Zabalil je už, laboratoř se jich ráda ujme.

„Výborně,“ přikývl pan rada. „A co flaška?“

„Jaká flaška, pane rado?“

„Když někdo pije, tak si nalévá, ne? Z flašky…“

„No ale tady je hotel, a tak ty dvě sklenky mohl přinést číšník!“

„Jak ty dvě sklenky stály? Na talířku? Servítek u nich?“

„To prosím ne, jenom tak na stole… Tady a tady.“

„Pane Brůžek, pozoruji, že nejste dost nóbl a že se nepohybujete v drahých hotelích. Viděl jste přece, jak přinesl to martini, ne? Vy jste přece taky jistě dostal!“

Pan Brůžek stydlivě připustil, že dostal.

„Talířek, servítek, sklenička… Jinak se to nedělá. Jestli ty dvě sklenky stály na stole beze všeho, patřila k nim flaška, kterou si ti lidé sem na pokoj donesli. A proto se ptám, kde je?“

„Tak ta prosím tady nebyla. To vím určitě.“

„A víte určitě, že ji nikdo neodstranil?“

„Pan Strnad, prosím, člověk od nás, penzista, nyní hotelový detektiv, zaručuje, že se tady ničím nehnulo.“

Pan rada nespokojeně pochodoval pokojem: „Nehnulo, nehnulo. Já jenom, že nejlepší otisky jsou vždycky na flašce. Tu musí člověk vzít pořádně do ruky. Skleničku chytnete za nožičku, na tom se otisk mizerně hledá, nemám pravdu?“ obrátil se k daktyloskopovi, který si honem balil svůj kufřík.

„Ráčíte mít pravdu, pane rado. Teď bych prosil, abych mohl vzít otisky zúčastněným osobám.“

„Samozřejmě. Kdepak je, pane Brůžek, máte?“

„Ten druhý pár je prý ve svém pokoji, s těmi jsem ještě nemluvil. A manžel, který vraždu objevil, spí. Po injekci.“

„A po opici, už jsem slyšel. Víte, já strašně nemám rád, když se něco pořád natahuje. A nám tady čas utíká. Tak běžte hezky za tím manželem a vezměte mu otisky, i když spí. A k těm dalším účastníkům tohohle zájezdu půjdu já sám. A vy se mnou,“ řekl daktyloskopovi a vykročil ze dveří.

Manželé Janíkovi se ukázali jako docela roztomilí, ale ovšem strašně vyděšení lidé. Vrátili se z baru hodně ráno. Lehli si, pan Janík přiznal, že toho měl v hlavě až dost, také jeho paní si nebyla docela jistá, jestli si na všechno může vzpomenout, protože dole byla velice rozjařená společnost, hodně cizinců, a oni čtyři se přidali k partě jakéhosi pana ředitele, jehož jméno zapomněli… Dana odešla první, oni se vrátili k ránu. Vašek, tedy pan Matouš, tam ještě zůstal. Dlouho nespali, klepal na ně někdo, byl to vrátný, prý s nimi chce mluvit pan Matouš, něco se u něho stalo. Matouš sotva stál na nohou a z jeho slov vyrozuměli, že Dana je mrtvá, napřed myslili, že snad srdce nebo něco jiného, protože Dana hodně pila, ale pak… Paní Janíková vypukla v pláč, pan Janík k němu neměl daleko. Byli nejbližší přátelé a nemají tušení, kdo to mohl udělat. Otisky? Ale samozřejmě, chápou, že je třeba hledat všude, i když oni moc často do pokoje k Matoušovým nechodili. Než šli do baru, tedy včera večer, tam ovšem byli. Paní Janíková byla s Danou v koupelně, ženské se musí pořád česat… A pak šli všichni čtyři dolů a začal ten bláznivý večer, ohromně zábavný a hrozně tragický, jak se pak ukázalo.

„Kdo mohl Daně ublížit?“ ptal se pan Janík sám sebe a vrtěl hlavou, jako by tomu všemu ani uvěřit nemohl.

„Kdy paní Matoušová odešla nahoru?“ zeptal se pan rada.

„To nevím. Tam dole jsme se od sebe později odtrhli. Dana seděla s nějakou jinou společností, to víte, v baru, tam se za chvíli lidé znají, všude nás hostili a hlavně ji, ona byla mladá a hezká.“

„O kolik byla mladší než vy?“ zeptal se pan rada.

„Asi o šest let… Proč?“

„Jenom tak, abych měl představu, jak často zvali také vás,“ usmál se pan rada.

Paní povzdychla: „Ano, já jsem byla taky až moc veselá. Bože, kdo mohl tušit takový konec! Já tomu prostě nevěřím. Ne, uvidíte, že to nebyla vražda… Jí se něco stalo… Nějaký úraz!“

„Ona byla taková… Jí opravdu nikdo nemohl ublížit!“ tvrdil pan Janík. Pod pohledem své ženy zmlkl.

Pan rada ten pohled zachytil. Vstal: „No tak jsem si udělal aspoň trochu obrázek o tom, co se tady večer dělo, a za to vám děkuji. Zatím, prosím vás, zůstaňte v pokoji. Nebudu vás v Praze zbytečně zdržovat, ale musím ještě mluvit s panem Matoušem a možná ještě s jinými lidmi. Rozhodně je líp čekat den dva v hotelu než na policii, že?“

„My chápeme,“ řekl pan Janík uctivě, „a jsme vám plně k dispozici.“

„Milí lidé,“ řekl v pokoji rada Vacátko panu Brůžkovi. „Vypovídali přesně tak, jak se dohodli. No samozřejmě, co myslíte, že dělali do té doby, než jsem za nimi zašel? Cvičili se, co řeknou a jak to řeknou. A řekli to hezky, a řekli toho co nejmíň… Jak vypadá pan Matouš?“

„Spí a nic ho nevzbudí. Otisky jsem mu vzal, samozřejmě.“

Pan rada se ještě jednou rozhlédl po pokoji: „Tak teď se pusťte do výslechů tady v hotelu. Pošlu vám sem lidi, také našeho mladého, koncipistu Soukupa. Ať se zaučuje.“

Pan Brůžek osaměl. Protože se před ním kupila hora práce, objednal si kávu.

Z hotelu Palace-Grand zmizeli pánové s kufříčky a fotografickými aparáty, ale nastěhovali se sem nenápadní žoviální pánové v buřinkách, kteří se zajímali o všechno. O seznamy hostí, o jejich pasy, o dámy a pány, kteří byli včera v baru. Dokonce si okamžitě povolali z bytu nočního vrátného a vyptávali se ho velice dlouho, kdo všechno kolem něho v noci přešel. Vrátný popíral, že by byl v noci viděl pana Matouše nebo pana Janíka.

Pan Bouše, který s ním hovořil, se jenom usmál: „Inu, člověk může leccos přehlédnout, ne?“

„Já nepřehlídnu nic,“ ohradil se bručivý vrátný, kterého vytáhli z postele.

Mladý policejní koncipista Soukup si vzal pana Bouše stranou: „Takhle to nikam nepovede. Vy se s tím tatíkem hezky bavte a já zkusím projít mu za zády od baru na schodiště.“

Úspěch byl více než skvělý. Pan Bouše se postavil tak, aby byl vrátný zády k schodišti, a oba si povídali o tom, jaká je teď drahota. Mladý policejní úředník proběhl jako kočka na schody.

Tenhle trik oba pánové zdařile třikrát opakovali. Potřetí se pan Bouše znovu usmál a řekl: „Tak vidíte, že vůbec netušíte, kdo vám jde nahoru!“

„Jak bych netušil?“ odvětil urputný vrátný. „Jestli myslíte toho mladého, co vždycky běží ke schodům, tak tedy o tom vím, ale přece mu nevynadám, když je od vás, ne? A jestli myslíte, že lidi z baru musí jít okolo vrátnice, tak to je taky omyl. Tohle je nóbl podnik, páni, co tu bydlí, můžou jet z baru rovnou do pokojů, protože lift vede až dolů. To je kvůli disgrétnosti, víme!“

Pan Bouše cítil, že se mu orosilo čelo, a mladý úředník Soukup těžce polkl.

Pak seděl tento snaživý hoch v hale a kreslil si časové schéma. Potíž byla v tom, že policie věděla jenom to, kdy ta mladá žena byla zabita. Nikdo zatím nevěděl, kdy vyjela nahoru, s kým se sešla, nebo kdo jel za ní.

Jedna věc se zdála zcela jistá: ta mladá žena se v koupelně česala nebo jinak upravovala. Zakutálená růž na rty, kterou před chvílí našel Soukup v koupelně, na to ukazovala. Vrah vstoupil za ní a udeřil ji. Mohl pak odejít buď zpátky do baru, nebo do svého pokoje.

„Pane doktore,“ ozval se pan Bouše (tituloval ho občas tak vznešeně, třebaže Soukup byl zatím jenom JUC.), „podívejte se sem na chodbu. Tady tím oknem…“

Okno vedlo do širokého světlíku — a tím světlíkem vedl zase žebřík na střechu. Nebylo tak nemožné odejít i tudy.

„No, a máme to. Východ z nouze se tomu říká v biografech, žejo?“

Konečně přiběhl pan Strnad, že se pan Matouš už probral ze svého spánku. Našli ho sedět na posteli s hlavou v dlaních. Injekce působila pořádně a on se nyní pokoušel sebrat nějak své myšlenky.

„Prosím vás, co je s Danou?“ opakoval pan Matouš několikrát.

„Je mrtvá, pane Matouši. Ostatně to přece víte!“

„Já si myslel, že třeba… Ježíšmarjá, já pořád doufal, že to je sen. I v tom spánku jsem v to nějak doufal… Kde je Vašek, myslím Janík?“

„Ve svém pokoji. Ale teď dovolte, abychom napřed promluvili s vámi.“

Matouš přikývl a začal se oblékat. Byl bledý, třásly se mu ruce a jeho oči těkaly z místa na místo: „Jak to, že jsem tady? To není můj pokoj!“

„Ne. V tom vašem je zatím policie.“

„To je hrůza!“

„Kdy odešla vaše žena z baru?“

„To nevím… Já ani nevěděl, že odešla. Já prostě šel nahoru…“

„Proč?“

„No, už jsem toho měl dost… Anebo šli už všichni? Já nevím…“

„Jinak jste během večera z baru neodešel?“

„Pánové, kam bych chodil? Tedy samozřejmě, že jsem snad šel na toaletu a tak…“

„Byla vaše žena dlouho pryč, než jste se za ní vypravil?“ nadhodil pan Bouše.

Matouš zavrtěl hlavou: „Já nevím, že by byla šla nahoru, já ji jenom našel v koupelně. Já jsem myslel, že je opilá, ještě jsem ji vzal za ramena a povídám jí: Vstávej, neblázni. No, a pak jsem najednou poznal, že… Taková hrůza!“

Zimomřivě se schoulil, když to říkal. Soukup mu podal trochu vody. Matouš se žíznivě napil a pak si s bolestným stažením obličeje sáhl na žaludek: „Mně je tak mizerně!“

„Zkrátka vy se na celou tu noc nepamatujete?“

„Ne“

Pan Bouše povzdechl a taky mladý policejní koncipista najednou nevěděl, co by se tohoto člověka mohl dál ptát. Doporučili panu Matoušovi, aby odpočíval a nevzdaloval se z pokoje. Před dveřmi mu pro jistotu postavili jednoho člověka.

Vraceli se na čtyřku a mladý Soukup rozvíjel teorii, že to udělal někdo, kdo to snad ani udělat nechtěl, někdo, kdo vešel do pokoje náhodou… Pan Bouše byl zase toho názoru, že šlo o loupež, protože kdopak by zabíjel mladou pohlednou ženskou a nic přitom nechtěl? To, že se nic neztratilo, nebylo podle něho důležité, prostě ho vyrušili. Kdyby nebyl pan manžel tak dokonale opilý, patrně by si všiml, že někdo v pokoji byl.

Pan rada vyslechl obě teorie mlčky a myslel si docela jasně své. Právě tak s kamennou tváří přečetl protokol soudní pitvy a ještě jednou si zavolal doktora: „Poslyš, ty tady píšeš, že byla udeřena tupým předmětem. Už byste se na tom soudním jednou měli dohodnout, co to je tupý předmět. Kladivo je taky tupý předmět a druhý konec sekyry jakbysmet. Nemohl bys mi to říci nějak přesněji?“

Doktor bručel, že to je jednou takhle stanoveno a že tupý předmět je tupý předmět. Obušek to ale nebyl, pytlík s pískem taky ne, rána byla prudká a předmět byl tvrdý, oblý, bez hran.

„A hele, co kdybych se tě zeptal: nebyla udeřena do hlavy lahví?“

„To by šlo,“ prohlásil doktor. „Našli jste nějakou flašku?“

„Starou belu jsme našli, kamaráde. Už dávno jsme tak dokonale nic nenašli jako v tomhle případě.“

Pan rada zavěsil a přecházel po své pracovně, zamítaje v duchu všechny teorie, které mu jeho lidé předložili. Když se vrátil pan Brůžek a tvářil se taky nešťastně, pan rada jenom zakýval hlavou: „Taky nic, žejo. Nikdo z hostů toho baru nic neví, všichni mají alibi a všichni byli pod párou. To znamená, že si na leccos ani nemusí vzpomenout. Ztrácíme s tím zbytečně čas! Pane Mrázek, seberete se a pojedete do Kladna. Myslím, že tam jezdí autobus, je to rychlejší než dráha. Důkladně se tam vyptáte, jací jsou to lidé, ti Janíkovi a Matoušovi!“

„K službám, pane rado. Ale co se jako mám dovědět?“

„Všechno. No uvažujte: dva manželské páry si udělají výlet do Prahy a ten skončí divokou nocí a pak vraždou… Mně se nelíbí ten kamaráčoft. Chtěl bych vědět, co za tím je. Byly ty dvě ženské přítelkyně, nebo ti dva mužští… Anebo to bylo nějak křížem? Rozumíte mně?“

Pan Mrázek přikývl: „Hlásím, že rozumím. To je faktótum, to musíme vědět!“

„Tak šupito, a čím dřív se vrátíte, tím líp! Snad přinesete něco zajímavého. Budete asi jediný!“

Pan Brůžek vycítil osten výčitky a honem řekl: „Tedy jistý pan ředitel Majslík tvrdí, že ta paní Dana nebyla moc nepřístupná, prý se moc bavila. Napadlo ho, když viděl, že šla nahoru, jít tam za ní, ale pak na to jaksi pozapomněl a taky už nemohl moc chodit…“

„Krásná společnost,“ zabručel pan rada zachmuřeně. „A výpovědi jakbysmet. Tadyhle jeden číšník říká, že pan Janík a Matouš pili normálně. Zato dámy byly rozpustilé. A druhá výpověď: pan Matouš byl snad do konce zábavy v baru, tedy v době, kdy jeho paní už tam patrně nebyla. Tak to by vypadalo na alibi, co? A ty ostatní výpovědi jsou taky samá voda! Nevědí… Nepamatují se… Snad…“

Pan rada složil papíry: „Mně chybí jedna věc. Ta láhev! Jestli to nebyl loupežný vrah, tak to byl někdo, kdo tam přišel pro nějaký jiný důvod. A když viděl na stole flašku, tak ji popadl a udeřil… Tu láhev bychom hrozně potřebovali.“

„Kvůli otiskům?“ řekl pochybovačně pan Brůžek.

„Jistě. Protože, milej zlatej, ten, kdo tam zabíjel, zabíjel pudově a nestaral se o to, jestli nechá otisky. Ledaže by je otřel až potom. Ale i to by byl nepřímý důkaz. Jenže tohle si můžeme povídat donekonečna, tu láhev nemáme.“

Pan Brůžek upřímně litoval, že se mu nepodařilo láhev objevit. Nevěřil sice teorii pana rady, ale byl by mu rád vyhověl.

Objevil se daktyloskop. Neměl ještě všechno zcela uzavřeno, ale i tak měl pár důležitých zpráv. V pokoji a v koupelně bylo otisků až dost, většinou však patřily jak té mrtvé, tak panu Matoušovi. Janíkovi se v otisku neobjevili nikde. To znamená, že jejich otisky byly pozdějšími dotyky zcela setřeny a že — jak vypovídají — vešli do pokoje, jenom aby vyzvedli své přátele na cestu do baru.

„No a tam končí všechny stopy,“ dodal zachmuřeně pan rada. „Všechny stopy zastřel alkohol, pánové! A co ty sklenky?“

„Mám vás prosit, abyste sešel do laboratoře! Ty dvě sklenky přinesly zcela nečekané překvapení. Otisky na nich byly nezřetelné, to předpokládal pan rada správně. Ale zato byl na nich docela zřetelný — pod světlem v laboratoři až výrazně zřetelný — otisk rtěnky.“

„Vypadá to, pane rado, že z těch sklenek pily dámy.“

„Vy si to řeknete jenom tak,“ bručel pan rada, „ale ani nevíte, co to pro nás znamená!“

Dobře si pamatoval, jak paní Janíková trvala dneska dopoledne na tom, že v pokoji u Matoušů vůbec nebyla. Má důvod, aby zapírala? Nebo si prostě uvědomila, že když šli do baru, Matoušová jí nalila sklenku… Tohle je potřeba prověřit. Dvě ženské… Pan rada si byl vědom, že vyslovuje v duchu velice vážné podezření, ale ty dva otisky byly strašně zřetelné.

„Jeden je tmavší a jeden světlejší,“ poznamenal pan Brůžek znalecky. „Jenže co s tím, že?“

„Počkat, počkat… My máme rtěnku té mrtvé. Pošlete ji sem, ať udělají zkoušku. A ta druhá… Skočíte do hotelu, pane Brůžek, a znovu se zeptáte paní Janíkové, kdy byla naposled v pokoji u Matoušů. A zároveň zjistíte, jakou užívá barvu na rty. A přinesete vzorek.“

Pan rada sám, jemuž nešly z hlavy ty dvě barvy, nechtěl čekat, až se jeho detektiv vrátí, a odešel z budovy. Za rohem na Národní třídě byla parfumérie. Na pultě tam stála velká reklama: dívka se rty namalovanými tak, že z nich šel až strach.

„Slečno, vy máte různé barvy těchhle věcí?“

„Zajisté, prosím, ovšem kvalita je stejně dobrá!“

„Mně jde jen o barvu. Podle čeho si ji ženské vybírají?“

Prodavačka se usmála: „Správně se to má určovat podle vlasů. Brunetě sluší tmavší odstín, blondýně světlejší.“

Pan rada se podíval na prodavačku s překvapením a jakýmsi skrytým nadšením: „Opravdu? Ona je tmavovlasá…“ Tu se zarazil: „Myslím, moje manželka, chápete?“

Prodavačka zdvořile přikývla. Na jejích očích bylo vidět, že mu nevěří. Pan policejní rada, zasažený na svém citlivém místě, se odporoučel a venku si polohlasně řekl, že je osel a že na starého policajta upadá do rozpaků tam, kde nemá.

V kanceláři ho čekala další zpráva. Pan Strnad sděloval, že odjíždí jeden host. Peršan… Bydlel na stejné chodbě jako ti lidé z Kladna. Měl rezervaci na týden a teď najednou spěchá do Vídně.

„Vida, vida… Poslyšte, nevíte náhodou, jestli se v baru nějak nebavil s tou zabitou paní?“

„Právě že bavil, a moc! On je to fešák, tmavé oči, všichni mu říkají excelence, to se ženským líbí.“

„Moc zajímavé, pane Strnad. Zasluhujete pochvalu prvního stupně,“ usmál se pan rada do telefonu. „A teď mě laskavě přepojte na vašeho ředitele.“

Ředitel hotelu měl smutný hlas: „Už tedy víte… Velmi nepříjemné, pane rado!“

„Máte dojem, že my jsme byli příčinou?“

„Obávám se.“

„Nemáte představu, proč asi je mu přítomnost policie tak nepříjemná?“

„Největší ostuda pro hotel je, když se stane taková strašná věc, jako se stala zde.“

„No tak já vám něco poradím, pane řediteli. Jestli nechcete mít ještě větší ostudu, tak okamžitě toho pána… Jak se jmenuje?“

„Mohamed Rasul Zade, prosím.“

„Krásné jméno. Tak toho pána pozvete do kanceláře a na rozloučenou mu nalijete koňak. Do velké baňaté sklenky. Budete dbát na to, aby ji pořádně uchopil. My se totiž velmi zajímáme o otisky hostů, kteří zrovna dnes spěchají s odjezdem.“

„Ale pane rado…“

„Nenuťte mne, abych dal tomu pánovi vzít otisky úředně. Sklenka bude bezvadně vyčištěna a nikdo se jí potom nedotkne. V hotelu máte přece svého detektiva. Mimochodem je to neobyčejně schopný muž! Zatím se vám poroučím.“

Pan rada zavěsil sluchátko a dlouho přemýšlel. Že by se ukázala nějaká zcela netušená stopa? Možné je samozřejmě všechno. Ale že by princ přijel zabít ženskou do Prahy? Jenomže — kdo říká, že to je opravdu perský princ, ten pan Zade? To říká ředitel hotelu. Konzulát království íránského by musel o nějakém princi něco vědět.

„Soukup, zajedete na íránský konzulát. Mohamed Rasul Zade… Chci vědět, jestli to je princ, když je, tak přesně jaký, a když ne… No však vy už víte. A hned podat zprávu!“

Soukup vyrazil jako střela a pan rada znovu upadl do neveselých myšlenek. Přivedou ho k cíli ty dvě nešťastné sklenky? Přivede ho k cíli ten Peršan? Nemiloval příliš složité konstrukce. Život ho naučil, že věci jsou většinou velice jednoduché.

Brzy o tom dostal první potvrzení. Ten záhadný princ není princ, ale obchodník.

Pak se přihnal pan Brůžek. V notesu měl tlustou čáru, osobně namalovanou rtěnkou paní Janíkové. Dívala se prý na něho jako na blázna. Je taky velice nespokojena, že nesmějí opustit hotel a ani mluvit s panem Matoušem. Chce vědět, co proti ní policie má!

„Koukejme se, rezolutní dáma! Řekl jste jí něco?“

„Chraňpámbu, pane rado. Neměl jsem od vás žádné poručení.“

„Správně. A jinak setrvává na svém, že v pokoji nebyla, co?“

„Ano, prosím. Když jsem dělal čáru tou rtěnkou, tak byla ale dost nesvá. Pane rado, uvidíte, že ta barva bude odpovídat!“

„Pošlete ji do laboratoře!“

Pan Brůžek to zařídil a hned se vrátil do pracovny pana rady: „Ještě něco, prosím… Velice usilovně jsem pátral po té láhvi.“

„Ale nemáte ji, co?“ řekl pan rada temně.

„Nemám, prosím. Ale jestli vůbec byla, tak ji ten pachatel…“

„Nebo pachatelka!“ doplnil ho výrazně pan rada.

Pan Brůžek si odkašlal: „Tedy ten, kdo to udělal, ji po činu nejspíš vyhodil oknem. Tam je skladiště beden, lahví a všeho, co hotel nepotřebuje. Potíž je v tom, prosím, že podle mých informací odvezli právě dneska ráno všechny ty láhve pryč. Samozřejmě, že tam byly střepy, vždycky prý tam jsou, ty vyhodili na haldu. Kdoví kde je jim konec.“

Pan rada zakýval hlavou: „Ta jejich pořádkumilovnost nás bude stát pěknou rajtačku, pane Brůžek!“

Blížil se večer. Na policejní ústředně se hlásila kladenská pošta a za chvíli slyšel pan rada uctivý hlas pilného pana Mrázka: „Hlásím, pane rado, že jsem provedl dotazy, jak jste si přál. Ještě nejsem docela hotov, ale už teď jsem zjistil tak závažné okolnosti, že honem volám… V okolí Matoušových se nepokrytě hovoří o tom, že přátelství s Janíkovými bylo proto tak pevné, že pan Janík má poměr s paní Matoušovou. Podle některých zpráv, možná, že to jsou už klepy, prý ale ani pan Matouš není nebo aspoň nebyl lhostejný k paní Janíkové… Tedy tak, jak jste to předpokládal.“

Pan rada se usmál: „Já znám přece malé město! Máte ještě něco?“

„To je zatím všechno, zítra přinesu protokoly. Vůbec se s tím tady lidé neskrývají, že se o tom ví… A takové výlety mimo Kladno si dělali ti lidé častěji.“

„Zajímavé! Tak se moc nezdržujte, kdybyste měl vyslechnout a sepsat všechny drby, to byste se tam mohl stát obecním kronikářem. Na shledanou.“

Pan rada zavěsil a zadíval se na pana Brůžka. „No, a jde nám to do figury až hanba. Manželský čtyřuhelník. Já to tušil.“

Vzápětí volali z laboratoře, že barva rtěnky na sklence je totožná s barvou, kterou dodal pan Brůžek. Ta druhá souhlasí s rtěnkou nalezenou v koupelně zabité ženy.

„A máme to,“ zabručel pan Brůžek. „Je v tom ženská… I když bych já osobně spíše vsadil na mužského.“

„Můžete, protože těch možností je víc. První: paní Matoušová je v pokoji, za ní přijde ta druhá dáma, posedí spolu, napijí se trochu, pak jde Matoušová do koupelny a ta druhá ví, že ji nikdo neviděl přicházet a že by to všechno mohla skončit jednou ranou. A vezme láhev a…“

„Anebo to mohl udělat milenec. Třeba už toho měl dost.“

„Anebo pan choť! Někdy i manžel má dost své ženy!“ poznamenal poučeně pan rada. „V tom to je, že máme tři možné pachatele, protože máme tři krásné důvody.“

Někdo zaklepal a vešel daktyloskop. Pan rada zachmuřeně řekl: „Jestli ovšem nemáme ještě čtvrtý!“

Daktyloskop podal panu policejnímu radovi papír s hlášením: „Otisk na rámu dveří do koupelny jsme identifikovali docela přesně. Patří osobě, jejíž otisky byly na koňakové sklence, kterou nám poslali z hotelu.“

Pan Brůžek vyvalil oči: „Ježíšmarjá… Pane rado, Peršan! Vlak na Vídeň!“

„Klid, pane Brůžek, klid. Ten vlak hlídáme. Na nádraží je pan Strnad a pan Soukup. Čeká na telefonu v kanceláři výpravčího. Dejte mu pokyn, ať toho pána sebere.“

Za chvíli bylo vidět na Wilsonově nádraží krásného Orientálce provázeného dvěma pány. Divoce gestikuloval, koulel mandlovýma očima a klel v mnoha jazycích, nejvíc persky. Pan Strnad obstaral drožku a drožkář celou cestu klel taky, ale česky, protože vozit policii není nic výnosného: platí minimální sazbu a nedává diškreci.

Pan Mohamed Rasul Zade hovořil mnoha jazyky, a všemi špatně. Pan rada si vybral špatnou francouzštinu a řídil výslech bez tlumočníka.

„Monsieur Zade, máte právo informovat svůj zastupitelský úřad, tedy konzulát království íránského.“

„Non, merci,“ řekl pan Zade a hněvivě se zamračil.

„Proč jedete do Vídně?“

„Je suis un voyageur, touriste…“

„Ba ne, vy jste voyageur de commerce. Koberce, že? Proč jedete do Vídně zrovna dnes?“

Pan Zade se vznešeností Orientálce mlčel.

„Madame Dana Matoušková… Znáte?“

Pan Zade přisvědčil a pravil, že madame byla tres joli, tres amusant… Naznačil i rukama, jak to myslí, a bylo vidět, že neoceňuje ani tak její půvaby ducha jako spíše poprsí. Pan Zade dále připustil, že ji viděl v baru a že s ní tančil.

„Pak jste ji odvedl nahoru do jejího pokoje, co?“

„Oh non, s’il vous plaît. Pourquoi? Já měl svůj pokoj.“

„Byla u vás?“

„Non…“ Pan Zade se tvářil žalostně: „Malhereusement.“

„Vy jste ji viděl odcházet nahoru, že? A šel jste za ní!“ vyjel pan rada, zcela zapomínaje na všechna gramatická pravidla.

„Oui, yes, jawohl,“ potvrdil mnohojazyčně pan Zade. „Za malou chvíli, když odešla z baru, jsem jel za ní, protože jsem se domníval, že není proti tomu.“

„Naznačila vám něco dole v baru?“

„Tvářila se, že by ráda viděla ma visite.“

„Jak dlouho to trvalo, co odešla ona a co jste vy odešel za ní?“

Pan Zade usilovně vraštil čelo: „Dix minute… Quinze…“

„A když jste přišel do pokoje — co bylo?“ Pan Zade dlouho mlčel. Pak s mnoha povzdechy řekl: „Monsieur inspecteur, já zaklepal a vešel do pokoje. A tam nikdo. Ale byly pootevřené dveře do koupelny. Tak jsem k nim přistoupil… Quel malheur! Ona ležela napůl ve vaně mrtvá. Myslel jsem, že omdlím. A chytil jsem se…“

„A chytil jste se dveří,“ doplnil pan rada.

„Peut-etre. A pak jsem honem šel do svého pokoje.“

„Proč jste nezavolal policii?“

Pan Zade svěsil ruce a jeho oči poklesly také: „Ma bévue. Udělal jsem chybu, já vím… Ale jako cizinec… Myslel jsem, že policie vraha najde i beze mne. Trochu jsem byl taky opilý, prosím.“

Pan rada při značně nepřesném užívání složitých subjonktivů se snažil panu Zadeovi vysvětlit, že kdyby byl býval zavolal policii, nebyl by nyní v tak ošklivém podezření.

„Budu přísahat při hlavě Prorokově,“ řekl důstojně pan Mohamed Rasul Zade.

„Lituji, u nás to neplatí,“ odvětil pan rada. „Než se věc vyjasní, musím vás bohužel ponechat tady u nás. Nechcete přece jenom zavolat svůj zastupitelský úřad? My už stejně víme, že nejste princ.“

„Monsieur le inspecteur,“ řekl důstojně pan Zade, „jsem příbuzný perského šacha… Bohužel toho, který byl nedávno sesazen.“

Pan rada projevil svou účast pokrčením ramen. Za panem Zadem zapadly pevné dveře separace. Rada Vacátko neklidně přecházel po místnosti. Po pravdě řečeno, nebyl moc přesvědčen o tom, že by tenhle orientální host zabíjel cizí ženskou, když mu šlo u ní jasně o docela jiné věci. Jeho výpovědi kupodivu věřil. Doplňovala totiž to, o čem byl v průběhu vyšetřování už přesvědčen. Vraha je třeba hledat v té zbylé trojici, jejíž každý člen měl vážný důvod to udělat.

Žili na malém městě, kde většinu obyvatel tvoří horníci a hutníci, tedy obyčejný lid, a kde pojišťovací agent a úředník Báňské společnosti tvoří městskou honoraci. Nuda malého města se měnila v touhu žít odděleně mezi sebou — a odtud je pak už skok k tomu, že se vytvoří milostné vztahy. A že se jezdí na flámy do Prahy. Něco se muselo stát uvnitř toho čtyřúhelníku. Ale co? Jak se to dovědět, když se každý může klidně vymluvit na to, že byl opilý?

Znovu si vzal k ruce výpovědi číšníků. Pánové Janík a Matouš nepili nijak přesmíru. Dámy pily víc… Kdyby se člověk na tohle mohl spolehnout! Ale zkušenost ukazuje, že když ženská do sebe obrátí skleničku, má pověst značně pošramocenou, a mužský, který sotva stojí na nohou, je považován za hrdinu. Kromě toho to neštymuje: pan Matouš byl ráno nalezen tak opilý, že ho ošetřoval lékař!

Velice zvláštní! Právě tak jako ty dva otisky na sklenkách.

Za oknem byla tma a radovi Vacátkovi bylo zřejmé, že dneska se už domů nedostane. Znovu si v duchu promítl všechny možnosti, jež se během vyšetřování vynořily. Pak udělal něco, co dělával jenom zřídka a vždycky nerad.

Dal přivést jak Janíkovy, tak i pana Matouše na čtyřku. Vezli je odděleně a na jejich otázky neodpovídali. Pak je posadili do různých místností a nechali je čekat.

Pan rada si připravil ty dvě sklenky, aby je v rozhodné chvíli výslechu ukázal. Nepochyboval o úspěchu.

Noc už velmi pokročila, pánové v „detektývně“ podřimovali, ale neodvážili se odejít. Znali svého šéfa.

„Náš starej se chystá ke skoku, mládenci,“ bručel pan Brůžek.

„No jo, on je pořád ještě tygr,“ uznale řekl pan Bouše.

Zatím pan rada přecházel ve své místnosti opravdu jako lev v kleci. Byl hrozně nerad, když ho najednou někdo vyrušil zaklepáním. „Co je?“ řekl nevrle. K jeho úžasu stanul ve dveřích mladý Soukup.

„Něco mě napadlo, když dovolíte, pane rado!“

„Chvályhodné. Ale nemohlo by to teď počkat?“

„Prosím… Ale ono to s tím souvisí. Já jsem přemýšlel o těch otiscích na sklenkách.“

„A přišel jste na to, že pachatelkou je ta druhá ženská!“

„Naopak, já jsem přišel na základě zkušenosti na něco jiného. A proto si troufám rušit. Když je člověk v přátelském hovoru s dámou, a tedy… když má možnost tu dámu políbit…“

„Prosím vás, co mi to tu vykládáte? Když je chlap, tak ji políbí. A co s tím?“

„No prosím, když ale ta dáma má namalované rty, tak dotyčný si je nechtěně nabarví také. Udělal jsem podobnou zkušenost v kavárně a velice jsme se s Helenkou smáli, když na mém hrnečku byl červený otisk.“

Pan rada přimhouřil oči: „Víte, co to říkáte?“

„Vím, prosím.“

„Vy totiž můžete mít pravdu, člověče!“ vykřikl téměř rada Vacátko.

Soukup se jenom skromně pousmál.

„Samozřejmě, proč já hledám pořád ženskou! Prostě proto, že nemám vaše životní zkušenosti!“

Pan rada rychle přešel místností a postavil se před Soukupa: „Samozřejmě, teď je to všechno docela jasné. Mně ta ženská z mnoha důvodů nevycházela. Mužský! To je ono! Jenže který? My máme dva, když nepočítám toho Peršana.“

„To prosím nevím. Ale i tak je o jednoho podezřelého méně.“

Pan rada slavnostně přisvědčil.

Noční výslech byl znovu odložen. Pan rada jej konal až k ránu podle všech pravidel. Paní Janíková div neomdlela, nicméně trvala na tom, že v pokoji u Matouše nebyla a že neví, kdy Dana odešla.

„Pane Janíku, máme zjištěno, že jste platil za přítele paní Dany,“ řekl najednou pan rada, ale díval se přitom pečlivě na paní Janíkovou. Ta stiskla rty a mlčela.

Pan Janík pobledl: „Totiž… Snad ten termín: přítel…“

„Doufám, že víte, co se tím většinou označuje. Intimní poměr.“

„Měl jsem k ní přátelský vztah, ale…“

„Vám se o tom špatně mluví, já chápu, ale budete muset nechat jak falešného studu, tak zapírání. Jste totiž podezřelý z vraždy, pane Janíku!“

Paní vyskočila: „Můj muž byl dole, já to mohu potvrdit!“

„Vaše svědectví v tomto případě není příliš průkazné, paní,“ řekl pan rada. „Kromě toho jste podezřelá i vy.“

Paní Janíková zesinala, její obličej se stáhl, dala se do pláče a pan Brůžek jí musel vnutit sklenici vody. Když pila, třásly se jí ruce a voda jí tekla po šatech.

„Přiveďte pana Matouše!“ řekl rada Vacátko. Matouš, s kterým přišel pan Bouše, těžce dýchal. Jeho oči neklidně těkaly z místa na místo. Bylo vidět, že následky svého pití ještě nepřekonal.

„Pane Matouši, posaďte se a řekněte mi, co jste věděl o vztahu pana Janíka k vaší ženě!“ řekl pan rada.

Matouš si sedl, ale neodpovídal. Ta otázka, namířená zcela jinam, než čekal, ho ohromila.

„Rozuměl jste mé otázce?“

Matouš přikývl, ale mlčel dál.

„Jestli myslíte, že si tím mlčením nějak zvlášť polepšíte, tak se mýlíte. Pan Janík před chvílí tento vztah přiznal. Věděl jste o, tom? Ano či ne?“

„Ano… Ale já…“

„Vy zase naopak jste měl blízko k paní Janíkové, že?“

„To byla naše záležitost!“ zahučel Matouš, přemáhaje zvolna své ustrnutí.

„Tak dlouho, než zde byla ta mrtvá. Teď se vaše záležitosti staly předmětem policejního vyšetřování… Mám zde výpověď jednoho z číšníků. Líbal jste se v baru s paní Janíkovou. Ano či ne?“

Matouš vzhlédl rychle na Janíkovou a pak pokrčil rameny: „Nevím. Já…“

„Ovšem, vy nevíte, vy jste byl opilý. Což vám spíš přitěžuje. Nepomůžete, paní Janíková, trochu jeho paměti?“

Paní Janíková skousla cíp kapesníku a zašeptala: „Já to připouštím… Ale v tom nebylo nic špatného. Jsme přátelé.“

„Paní Daně to nevadilo?“

„Samozřejmě ne,“ odvětila paní Janíková a v očích se jí zablesklo.

„Ptal jsem se pana Matouše!“

„Určitě ne, ona přece také…“ Matouš se podíval na Janíka a ten sklopil oči.

„Já nevyšetřuju vaše osobní vztahy. Já vyšetřuju vraždu,“ řekl honem pan rada, protože to, co slyšel, mu stačilo. Pokynul panu Brůžkovi. Ten vyvedl oba Janíkovy z místnosti a předal je strážníkovi.

Pan rada osaměl s Matoušem v jedné místnosti. Dlouho se na něho díval, Matouš uhýbal očima, byl nesvůj a zřejmě se něčeho bál.

„Ano, já vyšetřuju vraždu, pane Matouši. Nechci vám nic skrývat. Když předložím soudu všechny výpovědi, které mám, budete na tom právě vy moc špatně.“

Matouš zoufale zvedl oči: „Ale já přece… Já přece za nic nemohu.“

„To si jenom myslíte… Vy si taky myslíte, že je ohromně chytré, když se na nic nepamatujete. A tím si na sebe, člověče, pletete oprátku. Copak tomu pořád nerozumíte? Janíkovi tady vypovídali tak, že se to všechno svaluje na vás!“

Matouš zvedl hlavu: „Ať mi to řeknou do očí!“

„Buďte klidný, řeknou, aby zachránili vlastní kůži.“

Pan rada si sedl poblíž Matouše.

„Budeme mluvit upřímně, ano? Je tu celá řada tak podezřelých okolností, že je sám nemůžete vyvrátit. Na základě toho, co o vás už teď vím, vás mohu zatknout. A víte, co to pro vás na malém městě bude znamenat?“

Matouš jenom neklidně vzhlédl.

„Je ovšem jedna možnost, jak se z toho dostat!“

Matoušovi se cosi zachvělo v očích, neklidně poposedl a podíval se žádostivě na policejního radu: „Já… já udělám všechno…“

„Výborně! Především musíte přestat tvrdit, že si nic nepamatujete. Naopak, vy se musíte velice silně rozpomenout. Dávejte pozor! Ve vašem pokoji jsme našli otisk, který nepatří vám ani nikomu z těch, které známe.“

Matouš se zadíval pozorně na radu Vacátka, jako by zvažoval, zdali smí tomu člověku věřit.

„Neviděl jste u vás někoho? I v té opilosti, víte?“

Matouš zamžikal očima.

„U vás někdo byl! Kdo?“

„Peršan!“ vyhrkl najednou Matouš.

„Opřel se o dveře, že?“ naléhal rada.

„Jo… U koupelny!“

Pan rada stiskl tlačítko. Do místnosti vešel Mohamed Rasul Zade.

„Je to on?“

„Ano, je to on,“ řekl Matouš pevně a s jistým ulehčením.

V místnosti se udělalo strašné ticho. Peršan, nic nechápaje, hleděl na oba muže. Pan policejní rada Vacátko vstal:

„Václave Matouši, zatýkám vás jménem zákona pro vraždu vaší manželky Dany Matoušové.“

Matouš vyskočil, zapotácel se a vykřikl. Pak si položil ruce na obličej.

Pan Brůžek ho stěží stačil zachytit a posadit zpět na židli.

„Vy jste toho muže viděl — ale po vraždě! Svou ženu jste zabil ze žárlivosti. Věděl jste o jejím poměru s Janíkem a viděl jste ji, jak koketovala s muži v baru. Ve vaší hlavě se to všechno pomíchalo. Když nenápadně zmizela nahoru, podezíral jste ji a šel jste za ní. V pokoji jste se napil na kuráž posledního zbytku koňaku. Jestli jste se hádali, to nevím, ale když šla do koupelny, aby se upravila, uchopil jste láhev a udeřil ji zezadu do hlavy. Co jste udělal s lahví?“

„Vyhodil z okna,“ řekl poslušně Matouš, zcela zmatený a zrazený sám sebou.

„Když jste to udělal, někdo zaklepal na dveře. Lekl jste se a schoval mezi skříní a oknem. Do pokoje vešel tenhle muž. Ano, šel za vaší ženou, a když ji neviděl, otevřel dveře do koupelny, za nimiž bylo světlo. Hrozně se lekl toho, co spatřil. Skutečně se opřel o rám dveří — a pak utekl… Vy jste setřel otisky na sklence, barvu rtů jste tam nechal. A šel jste dolů, kde si nikdo vašeho odchodu nevšiml. A tam jste se opil do němoty, protože jste už nechtěl nic jiného než zapomenout na to, co se stalo. Bylo to tak?“

Matouš mlčky přikývl.

Pan rada ukázal na dveře. Pan Brůžek vpustil dva strážníky, kteří vyvedli Matouše ven. Peršan za ním hleděl se soucitem ve svých mandlových očích.

Pan rada se k němu obrátil:

„Merci beaucoup, monsieur Zade, jste volný. Vlak do Vídně vám odjel, ale teď vám nic nebrání zůstat v Praze.“

Pan Zade se s lehkým povzdechem uklonil a zmizel.

Do místnosti vstoupili všichni, kdo vedle čekali. Pan rada přistoupil k oknu: „Vida, pánové, ono bude ráno! Ale řeknu vám, nebýt životní zkušenosti tuhle našeho mladého, nevím nevím, jestli jsme neztráceli ještě teď čas s paní Janíkovou! Nic platné, pánové, budeme si muset víc všímat života!“

Pan rada se laskavě usmál a Soukup, červený po uši, se díval do země.

Ve hře je dragoun

Byla to tehdy vlastně krásná doba: četníci nosili přílby potažené šedým suknem a pan ministr národní obrany vyhlásil, že zakládá znovu podle slavné tradice pluk českých dragounů, kteří budou zase nosit červené rajtky a žluté výložky, což bylo přijato s nadšením.

Když mladý Morávek přijel na dovolenou v těch červených rajtkách a ve vysokých botách se špornami, které zvonily, dívčí srdce praskala jako zralé kaštany a padala na zem právě jemu pod nohy, což přijímal se vznešenou nevšímavostí. Místní starci, pamatující málem Radeckého, litovali, že nenosí ještě fedrpuše, a pan vrchní strážmistr Zdychynec, velitel místní četnické stanice, zastavil dragouna, který mu bezvadně zasalutoval, a pociťoval velké štěstí, že může s tímto mladým mužem pohovořit jako rovný s rovným, což neméně dobře dělalo mladému Morávkovi.

Šli potom spolu přes náměstí a dragoun zvonil ostruhami a pan vrchní vypínal hruď a vysoko zdvíhal hlavu, neboť byl ve službě a měl právě tu pěknou novou přílbu potaženou suknem, které sice na stanici hubatý závodčí Šourek říkal „hrnec“, ale kterou pan strážmistr miloval, protože mu dodávala vojácké vzezření. Když má člověk břicho, musí dbát mnohem víc na svůj vzhled než taková hubená žoužel, jako je Šourek.

„Tak co, dragoune, jakpak jde výcvik?“ hovořil bodře s mladým Morávkem.

„Jde to, pane Vrchní strážmistře,“ odpovídal ten dobrý hoch.

„A doma mají z tebe radost, co?“

„Doma máma peče každý den buchty,“ odvětil dragoun, čímž zároveň sdělil, že radost rodičů je vlastně bezmezná.

V tu chvíli šly právě dvě ženy nakupovat. Ta starší byla paní vrchní strážmistrová Zdychyncová, a ta mladší byla dcera Zdeňka. Pan vrchní se dvorně zastavil, přísně pohlédl na svou dceru, dal si vyložit, že je třeba nakoupit šrot pro husu, a schválil ten počin pokývnutím.

„Tohle je, maminko, mladý Morávek. Dragoun!“ řekl pan vrchní a paní se usmála, že prý mu to sluší.

Mladý Morávek se povytáhl v ramenou a slečna Zdeňka vyprskla v smích.

Dragoun se začervenal, měl teď obličej jako ty rajtky, a pan vrchní Zdychynec stihl dceru zdrcujícím pohledem.

Paní se tvářila diplomatičtěji a medovým hlasem řekla: „Já pana Morávka znám. Když byl menší, chodíval k nám na zahradu. Jmenuje se Zdeněček, žejo?“

„Prosím ano,“ řekl dragoun.

„Tehdy byla ještě naše Zdenička v kočárku,“ odvětila paní.

„Zdeněk a Zdeňka, no ne!“ řekl pan vrchní a bodře poplácal dragouna, jako by v tom viděl nějaký zvláštní osud.

Slečna Zdeňka udělala opovržlivě: „Pch…!“ a dívala se jinam.

Dokonce poodešla pár kroků, což pan vrchní přijal se zdviženým obočím. Ta holka nemá kusa vychování, moc ji, se mi zdá, ta moje doma rozmazluje. Večer si o tom něco povíme, holčičko!

Dragoun Morávek však dívčí počin schválil. Trochu z dálky byla mnohem jasnější linie jejích boků a ňader, a dragoun Morávek, jehož ruce byly zvyklé poplácávat kulaté zadky vyhřebelcovaných koní, ocenil pohled, který mu slečna vrchních poskytla, velmi uznale.

Pak se paní rozloučila, ubezpečila se, že „tatí“, to jest pan vrchní strážmistr, přijde včas k večeři, a šla za dcerou, která na strnulé zasalutování dragounovo odpověděla náhlým vystřelením svých očí.

Dragoun Morávek, zasažen přímo do hrudi, povzdychl.

Pan vrchní povzdychl taky: „Třeštidlo… Ale jinak — ostře držená, to teda musím říct!“

Pak kráčeli dále po náměstí a hovořili o taktice dragounského útoku a pan vrchní litoval, že za války mu nebylo popřáno sloužit u takového elitního pluku. Ostatně tam na italské frontě i dragouni i maďarští huláni hnili v zákopech a louskali vši; koně neměli, protože ti už dávno skončili u kuchařů v guláši. Byla to krásná doba: bylo možno hovořit o válce jako o něčem dávno minulém a přitom se pyšnit tou drsnou slávou.

Když vycházeli z náměstí a míjeli poslední dům s podloubím, vyšel z úzké uličky pomenší pán v slamáku a pan vrchní mu rázně zasalutoval.

Muž v slamáku jako by se lekl, vzhlédl a strhl slamák, přičemž velice silně kýchl.

„Pozdrav pámbu,“ pravil pan vrchní a dragounovi připadalo směšné, když někdo zasalutuje a řekne Pozdrav pámbu.

Když muž v slamáku přešel, pan vrchní řekl důrazně (kdoví jestli si nevšiml nepatrného dragounova úsměvu): „Moc zajímavý pán! Inspektor od policie z Prahy, bývá tu na letním bytě! Nějaký pan Bouše.“

A když to na dragouna neudělalo zvláštní dojem, dodal pan vrchní spiklenecky: „Detektiv!“

A teď se zdálo mladému Morávkovi ještě podivnější, že by nějaký detektiv vypadal takhle, nosil slamák a kýchal.

„Lidi ho tady neznají, tihle páni od policie nestojí o popularitu, ale my, četníci, ho známe, je to člověk z branže.“

Pak se pan vrchní s dragounem rozloučil, protože musel ještě na pivo. Měl přílbu, to značí, že udělá jenom jedno, protože se cítí být ve službě. Zajímavé, když má člověk brigadýrku, udělá tři, a jsou z toho doma darmo řeči. Pan vrchní ani domyslet nemohl, jak by to s ním dopadlo, kdyby nosil civil! Dragoun Morávek by sice byl mohl vejít taky do restaurace a jistě by mu to pivo někdo rád zaplatil, skvělé červené rajtky i žluté výložky dělaly divy, ale dragoun měl docela jiný strategický plán, opírající se o základní učení o útoku jízdní eskadrony, která se, jak známo, musí v cvalu obrátit a překvapit protivníka z boku.

Zatočil tedy po náměstí vzhůru, jako by neměl co na práci, a pak, nasadiv svému pomyslnému koni ostruhy, s vytaseným palašem se řítil napříč náměstím. Řečeno ovšem pouze obrazně; ve skutečnosti kráčel zvolna, a tvářil se dokonce překvapeně, když znovu potkal ty dvě dámy, a nedbaje své uniformy nabídl se, že ponese těžkou tašku se šrotem. Pak ji tedy nesl se slečnou Zdeňkou a paní šla vpředu a bylo to jako po skutečném útoku kavalerie: zmatený nepřítel poslušně kráčel tlačen jízdou.

Jenže v tomto případě bylo jasné, že zatímco si dragoun myslil, jak skvěle zvítězil, myslila si totéž zcela nevojenská slečna Zdeňka a kupodivu podobnou myšlenkou se zanášela i paní vrchní, která si uvědomovala navíc, že mladý Morávek, pokud ona ví, byl úředníčkem v pivovaře a po návratu z vojny asi nic nebude stát v cestě, aby se tamtéž stal účetním.

Ano, byla to tehdy krásná doba.

Za týden byla ve městě muzika, říkalo se tomu ovšem moderně Věneček, a zde byl zase dragoun a byla zde i Zdeňka a on měl nové vysoké boty, vypůjčené od kamaráda jenom pro tento účel. Tlačily ho sice, ale dragoun je zvyklý snášet utrpení, to byste museli vidět, jak vypadají dragounská stehna, když se večer vrátí z cvičení. Proto o své bolesti mlčel a válel tango se zaujetím, které Zdeňka Zdychyncová dovedla ocenit.

A pak zahrála muzika ten nejnovější šlágr:

Můj milej šel taky na vojnu,

slouží tam u pluku dragounů…,

a oni dva šli znovu do kola, protože jinak to ani být nemohlo.

Paní Zdychyncová v kruhu gardedám se dala sice slyšet, že voják se nesmí brát vážně, ale osobně to vážně brala. Dokonce začala prostopášně přemýšlet, jestli Zdychynec byl zamlada takový fešák jako Zdeněk, a došla k zjištění, že ne a že tedy byla o něco ošizena. Ať si tedy užije aspoň dcera, ať jednou nemusí sedět v sále jako garde a být mrzutá nad časem, který tak beznadějně minul.

Ano, byla to krásná doba…

Až k tomu pondělnímu ránu, kdy do stanice vběhl celý rozčilený závodčí Šourek a zvolal na strážmistra Macka: „Je tu starej?“

„Starej je tu,“ ozval se přísně ledový hlas pana vrchního Zdychynce, který byl vedle a právě stál za otevřenými dveřmi, takže jej nebylo vidět.

Jindy by byl asi závodčí zmrtvěl a koktal svou omluvu, ale teď byl tak dokonale perplex, že se ani neomluvil: „To jsem rád,“ vydechl a postavil se do pozoru. „Hlásím loupežnou vraždu v Alšově ulici, číslo popisné 93, u vdovy Zuzánkové.“

Pan vrchní se zapomněl rozčilit a díval se na závodčího jako na zjevení z jiného světa. Neboť v městečku loupežná vražda bylo něco docela neobvyklého, a ještě neobvyklejší bylo, aby ji objevil zrovna nějaký závodčí.

„Šourek, vy blbnete! Alšova ulice… Hergot, tam přece bydlím já! A Zuzánková, to je ta penzistka nahoře, co má v zahrádce černý rybíz. A já ji včera potkal.“

„Včera byla neděle,“ odvětil závodčí. „Jenže dneska je pondělí a ona tam leží s rozbitou hlavou.“

„Vy jste tam byl?“

„Byl.“

„A jak víte, že je to vražda?“

„No prosím, když má někdo rozbitou hlavu a nehejbá se… A na podlaze je kaluž krve… A je tam boží dopuštění, někdo tam něco hledal.“

Pan vrchní pocítil, že se mu točí hlava. Tohle je ale nadělení! Teď na konci léta… A při pondělku… A vražda… Jezuskote, tohle se nemělo stát. A ještě v ulici, kde bydlí vrchní strážmistr a velitel četnické stanice! To je už ostuda zrovna okresního formátu!

Okres… No jo, tam si něco o mně pomyslí! Když už se vraždí v jeho ulici, řeknou, co teprve někde dál! A poznamenají mi to do osobního archu.

„Tak,“ řekl pan vrchní velitel sklesle a posadil se. „Tak… Tohle nám chybělo.“

A najednou vyskočil a přísně zařval: „Šourek, nechodil jste mi tam po tom pokoji, co leží ta mrtvá? A nešahal jste na něco? Víte, co jsou stopy? Otisky prstů a tak podobně?“

„Hlásím, pane vrchní, že jsem po pokoji nechodil. Za prvé ona leží v kuchyni, a potom, oni tam chodí jiní, sousedi a tak, a ti sousedi mne taky zavolali, když jsem zrovna jel okolo na kole. Já jsem byl na služební obchůzce.“

„Pořád lepší,“ potřásl hlavou pan vrchní. „Pořád lepší… Stopy budou pryč a my máme honit vraha!“

„Zavoláme okres, ne? Kvůli otiskům,“ řekl strážmistr Macek.

Pan vrchní zavrtěl hlavou: „Ne, zatím ne… Zatím se na to podíváme sami. Včera jsem paní Zuzánkovou viděl, to znamená, že ji zamordovali v noci nebo dneska ráno.“

„Ono jich bylo víc?“ zeptal se Macek.

„Copak já vím?“ rozčilil se vrchní Zdychynec. „Ale říkám: zamordovali, protože nechci tvrdit, že to byl jeden… Jasné? Musíme trochu myslet, mládenci!“

Když pak kráčel, jak nejrychleji mohl — četník nesmí utíkat, ledaže by k tomu dostal příkaz — opakoval si v duchu, co všechno musí vyšetřující udělat, když dorazí na místo vraždy, a zjistil, že nemá na stanici ani odborníka na daktyloskopii, ani fotografa, a že když zavolá místního doktora, aby provedl pitvu mrtvoly, nedozví se od něho asi taky nic. Nedá se nic dělat, musí uvědomit okres, ledaže by on sám na místě činu vyzvěděl okolnosti, jež by vedly k vypátrání pachatele, a ledaže by se mu tento na místě hned taky přiznal, o čemž by bylo třeba sepsat protokol… Panebože, ale to jsou všechno pitomosti. Já jsem za celou svou praxi měl akorát tři mrtvoly, dvě byly při tancovačce a jedna byla ta mladá holka, co ji zabil její milý v lese, ale to šlo jenom o to, najít honem toho milého, protože bylo jasné, že jí to nikdo jiný ani udělat nemohl.

Ale paní Zuzánková byla penzistka, a ne chudá, to dá rozum, že to bude vražda pro peníze. A takového je těžko hledat.

Opravdu na místě činu bylo boží dopuštění a pan vrchní musel napřed strašně silným hlasem lidi rozehnat, dát zamknout dům a postavit dolů závodčího, než se dostal nahoru a než zjistil, že doktor je už dávno na místě. Seděl u stolu v kuchyni — na tom stole mohly být otisky! — a pokojně psal úmrtní list, jak byla jeho povinnost, zatímco mrtvá ležela opodál na podlaze.

Když uviděl vrchního strážmistra, pokývl smutně hlavou: „To jsme se dočkali věcí, co? Taková hodná ženská, měla akorát regma a slabší srdce, jináč byla zdravá. A on ji vzal sekyrkou.“

„Jak to víte?“ podivil se pan vrchní.

„Kamaráde, koukněte se jí na hlavu, to se dá udělat jenom sekyrkou. Nebo snad kladivem, ale to je jedno. Proražení lebky, krvácení do mozku a tak dále, smrt nastala okamžitě. Ona mu šla otevřít a on šel za ní, ale přitom ona ho znala, protože byla k němu obrácená čelem, když ji uhodil.“

„Jak tohle víte?“ zaraženě zabručel vrchní strážmistr, kterému bylo hrozně nepříjemné, že než se stačil rozkoukat po místě činu, už mu někdo vykládá, jak se to všechno stalo.

„No podívejte se, kamaráde,“ hovořil nevzrušeně doktor, „rány jdou na čelo a na vršek hlavy, a to zpředu. Mrtvá leží naznak. Vzadu rány nemá, to jsem se už díval.“

„Měl jste počkat… Měl jste počkat, až přijde komise! Tady budou otisky!“

„Nebudou, já myslím, že nebudou, protože když někdo jde vraždit, tak na to myslí, dneska jsou lidi prevíti. Ten si vzal rukavice, na to vemte jed!“

„No ale, jak ho potom najdeme?“

„Těžko,“ řekl doktor zasvěceně. „Já dost rád čtu detektivní romány, takže jsem se tady choval opatrně, ale šmejdily tady báby ze sousedství, už když jsem přišel, bylo tady jako na rynku, dobře, že jste je vyhnal, vy jste přece jenom úřední osoba. Tak co, poručíte ji odvézt, abych v umrlčí komoře provedl pitvu?“

„Moment, moment,“ řekl vrchní a podíval se pořádně po kuchyni, prohlídl si jenom krátce mrtvou, protože se mu to trochu ošklivilo, jakpak ne, paní Zuzánková byla docela apetitlich babka, a teď tu leží jako uzlíček neštěstí a hlavu má v krvi; doktor říká, že rány jdou zpředu, no asi to je pravda, on se ale na to moc dívat nebude, kristepane, lidská krev je tak divně cítit…

Strážmistr Macek byl mezitím ve vedlejším pokoji a vrátil se: „Závodčí měl pravdu, pane vrchní, někdo tam hrabal, prádlo je vyházené ze skříně.“

„Prádlo? Co hledal v prádle?“

„Spořitelní knížky nebo peníze. Staré ženské to do prádla dávají,“ řekl strážmistr Macek. „… Se mi zdá, že mě dneska každý bude poučovat,“ pomyslil si vrchní Zdychynec trpce.

„Kdy byla zabita?“ přemýšlel nahlas.

„To bych vám mohl říci aspoň přibližně, ale až po pitvě,“ poznamenal ochotně doktor.

„Byla zabita dneska v noci nebo dneska ráno,“ řekl vrchní strážmistr s radostným pocitem, že se konečně může aspoň trochu nad protivou doktorem vytáhnout.

„Jak jste to poznal?“

„Taková věc se pozná docela snadno, ale v detektivních románech to nenajdete,“ ušklíbl se bezmála vesele vrchní, třebaže tady nic k smíchu nebylo.

„No a teď si vyslechneme obyvatele domu. Jsou tady dvě partaje. Obě ženské, pokud se pamatuju, nějaká Toufarová, co pomáhala na pile, a pak… zapomněl jsem, jak se jmenuje, ale je taková menší, tlustá. Macku, dej se do toho! Přesné zjištění, co vědí, co slyšely, kdy ji objevily a tak dále. A zavoláme bleskem na okres, ať pošlou komisi. Já věřím na otisky prstů.“

Doktor samozřejmě odporoval: „Otisky jsou výborná věc, ale co vám pomohou, když to udělal někdo, kdo zabíjí poprvé? Leda jako důkaz, až ho chytnete. Ale když ho chytnete, nebudete potřebovat takovýhle důkaz. Já tedy půjdu, když myslíte, že napřed na to musí přijít komise.“

Doktor vstal a sebral svůj kufřík.

„Ale ještě něco. Já jsem sice jenom laik, ale jak tak na to koukám a jak to znám z detektivních románů, tak to udělal nejspíš někdo z příbuzenstva.“

Vrchní strážmistr neodpověděl. Obrátil se dokonce, aby nebylo vidět, co si v tu chvíli o doktorovi myslí. Když osaměl, padla na něho opět divná tíseň člověka nezvyklého být blízko mrtvoly. Na okně bzučelo několik much. Mrtvá ležela na podlaze, ruce rozhozené, nohy obuté do starých bačkor, nevzhledná, trochu strašidelná. Kdyby měl strážmistr Zdychynec po ruce prostěradlo, tak by ji přikryl. Ale co by řekla komise… Vyšel do chodby. Před domem šuměl houf lidí, v chodbě bylo ticho a šero. Tudy šel vrah nahoru… To znamená, že přišel, ještě když byl dům otevřený, nebo se tu někde schoval… Anebo… Samozřejmě, mohl přece přijít po dvoře! A na dvůr se dostal zahradou. U zahrady je plot, který přeleze každý kluk.

Strážmistr znal tyhle staré jednoposchoďové baráčky, sám v takovém bydlel. Má se vzadu zamykat, řekl si mrzutě, ale nezamyká se. U nás doma taky ne.

Macek za chvíli přinesl první hlášení. Podle očekávání obě ženské nic neviděly, nic neslyšely, ráno paní Zuzánkovou nepostrádaly, ale pak šla sousedka nakoupit a podle zvyku se šla zeptat, jestli chce paní Zuzánková mléko. Na klepání jí nikdo neotvíral, tak vzala za kliku a dveře do bytu byly odemčené, a ubohá paní…

Sousedka plakala, bylo ji slyšet až do chodby, ještě teď, po výslechu.

Strážmistr si utřel z čela pot. Je to všechno tak obyčejné! A tak záhadné.

„A co sousedé?“

„Taky nic, ti vedle, Novákovi, byli v kině, neděle večer, kdopak je doma! A ti druzí, Coufalovi… Paní ležela, protože má loupání, a muž byl v hospodě a nic neviděl a ničeho si nevšiml.“

To se dalo čekat. Nikdo nic neví. A já mám chytat vraha!

Strážmistr chodil po malé zahrádce za domem. Najednou se zastavil a ušklíbl se: ovšem, já mám přece jenom čuch! Tadyhle jsou sešlapány kytky, tady někdo šel k plotu a tady ten plot přelezl. Jestli z okresu přivezou psa, pes to určitě potvrdí.

Jenomže já nepotřebuju žádného psa, já mám svůj rozum, říkal si vrchní strážmistr pyšně. Tohle je totiž stopa jako hrom! Tudy sem někdo přišel. Nebo tudy odcházel, to je jedno. Pečlivě se díval na zem, jako by mohl objevit šlápotu vrahova střevíce. Samozřejmě, že nic nenašel, ale i tak byl spokojen.

Jenomže — kdo sem lezl?

Vrchní strážmistr povzdechl. Zatracení lidé, ani je nenapadne se podívat z okna! Sedí si v kině nebo v hospodě, a tady se vraždí! Marná sláva, ze sousedů už nic nevyrazí. Tamhle dál nemohli taky nic vidět, i kdyby se dívali, protože mají v cestě vysoké stromy. A tak mně zbudou jenom ty pošlapané kytky a to je na odhalení pachatele trochu málo.

Ledaže by tamhle… Ano, tamhle opodál ten domek, který stojí poněkud šikmo, má nahoře dvě okna, z nichž by sem mohlo být vidět. Kdyby se byl někdo koukal! Ale dám krk, že se nekoukali.

Pro jistotu do toho domku zašel. Věděl (pan vrchní strážmistr věděl vždycky všechno), že tam bydlí nějací Kostkovi, moc slušní lidé. Doma našel jenom paní, zřejmě ohromně potěšenou, že k nim přišla tak vysoká návštěva. Zeptal se na ta dvě okna.

„Jo to bude špatné, pane vrchní, tam bydlí náš děda, kdepak ten, ten je skoro hluchej a ničeho si nevšímá.“

Strážmistr projevil přání se těmi okny podívat. Tak ho tam zavedla a nechala ho o samotě se starým, který mrzutě mžoural na četnickou uniformu.

Ano, těmi okny bylo vidět do zahrady paní Zuzánkové. Těmi okny by člověk mohl něco vidět, kdyby se ovšem díval.

„Nedíval jste se, dědo, včera večer ven?“

Děda chvíli uvažoval, pak zavrtěl hlavou:

„Nač bych se díval? Co bych viděl? Jo, kdyby mi dali ten pokoj do ulice, to bych se díval. Ale snacha nechce.“

Strážmistr mu křičel do ucha: „Já myslel, jestli jste náhodou neviděl někoho lézt přes plot. Tamhle u sousedů.“

Děda mávl rukou: „Přes plot… To lezou pořád. Zloději lezou. Do zahrady.“

„A včera večer tam někdo lezl?“

Děda přikývl.

Strážmistr ho přitáhl rozčileně k oknu. „Pane Kostka, poslouchejte dobře… Slyšíte mě?“

„Co bych neslyšel, dyť řvete jak na lesy,“ odvětil děda bezmála pyšně.

„Tak teda včera večer tamhle přes ten plot někdo lezl?“

Děda přemítal. Potřeboval chvíli, aby pochopil, co četník na něm chce. Pak přikývl:

„Dyť říkám, žejo.“

„Viděl jste teda někoho. A koho?“

„Jo, to já nevím koho… Byla už dost tma a já nemoh spát, tak jsem se šoural k oknu… Kdyby mi dali pokojík na druhou stranu, to by bylo jinačí, ale to ne, to ona, jako mladá, potřebuje vidět do ulice, aby mohla drndat z okna, to je její. Já se synovi divím…“

„Tak počkejte. Vy jste včera večer viděl tamhle přes ten plot lézt člověka?“

„No jo, dyť říkám, žejo. To lez asi na jabka.“

„Ale jabka ještě nejsou, dědo!“

„Tak lez na něco jinýho, copak já vím, co tam mají? Já jsem špatnej na nohy, já nikam už nejdu…“

Strážmistr rozčileně polkl: „Dávejte dobrý pozor, pane Kostka, moc na tom záleží. Kouříte? Já vám přinesu paklík tabáku… Teda, vy jste viděl člověka, jak lezl do zahrady nebo ze zahrady?“

„Já ho viděl, když už lez pryč.“

„A teď dejte moc dobrý pozor… Jak vypadal?“

„Kdo?“

„Ten člověk!“

„Jo to já nevím. Dyť už bylo tma. A kdyby nebylo, tak stejně bych ho nepoznal. Já už teď lidi neznám. Já nikam nejdu skrz ty nohy.“

„Ale přece jste ho viděl. Byl malej, tlustej?“

„To nebyl. To by nemoh přes plot,“ usmál se lišácky děda.

„Tak to byl mladý člověk… Vysoký, štíhlý… A co měl na sobě?“

„No nic… Jako každej…“ Ale tu dědovi zajiskřilo v očích a on se klepl do čela: „Jo, ale něco měl… To bych byl bejval zapomněl… To mně bylo už v noci divný. On měl na sobě dragounský rajtky. Za nás se nosily a teď prej zase… Povídal mi to nedávno syn.“

Strážmistr vyvalil oči a brada mu na chvíli poklesla. Co to ten dědek povídá? Dragounský kalhoty…

„Dědo, docela určitě? Červené kalhoty?“

„No jo, dyť povídám. Já ty rajtky znám, já bejval na vojně, to jsme jim dycky záviděli, my, co jsme byli u lanvéru…“

Strážmistr ho prudce přerušil: „Tak vy jste viděl v noci… počkejte, to nebylo v noci. To bylo… Kdypak to asi bylo, nevíte?“

„Pro mě je noc už od osmi, já jdu brzo spát. Ale to sem spát nemoh. A syn ještě nebyl doma z hospody.“

„Dobrá, bylo to, řekněme, v deset hodin!“

„To by mohlo bejt.“

„Vy jste v deset hodin večer viděl tamhle přes ten plot lézt člověka, který měl na sobě rajtky. Zkrátka dragouna v uniformě!“

„Jestli v uniformě, to já nevím, ale rajtky měl.“

„Červené rajtky…“

„Dyť povídám. Dragounský… A měl kabát. Krátkej.“

„Takže to mohla být uniforma!“

„Co by nemohla.“

„Ty kalhoty si pamatujete docela určitě! Na to byste mohl přísahat!“

Děda pokývl hlavou.

„A už jste o tom někomu říkal?“

„Komu? Se mnou tady nikdo nemluví. Mladý si vemou akorát penzi a šlus…“

„Já s vámi ještě budu mluvit! Já ještě přijdu… S tím tabákem, jak jsem slíbil!“

Strážmistr vyrazil ven a letmo se rozloučil s paní Kostkovou.

„Že si na nás starej stěžoval? To on nám dělá pořád. A já mu přitom dělám pomyšlení!“ začala hlasitě naříkat.

„Nestěžoval si, aspoň ne moc. Ale poslyšte, paní Kostková, nevymýšlí si on takhle… Dá se mu věřit?“

„Když si stěžuje na mne, tak mu nevěřte. Ale jinak jo. Ona je mu dlouhá chvíle a tak ho v noci kolikrát slyším, jak se tam belhá a heká.“

Strážmistr pokývl a vyšel ven.

Pane jo, tohle je ale rána! Muž v rajtkách…

Dragoun! Něco ten děda vidět musel, když to tvrdí tak určitě. Ale jestli to byl dragoun, tak to mohl být jenom… Hergot, to až řeknu ženě! Ona s ním už počítá! Zatracené ženské. Ale i já nakonec bych nebyl proti, je to slušný človíček. A teď tohle!

Morávek ovšem není jediný dragoun na světě! Před domem, kde se stala vražda, už stálo auto. Pátračka z okresu.

Našel je v pilné práci. Blýskalo magnéziové světlo fotografa, jeden z pátračky opatrně štětečkem nasypával bílý prášek na kliky i na stolek vedle v pokoji. Netvářil se moc nadšeně, otisků bylo příliš mnoho.

Doktor měl pravdu, otisky nic neřeknou, hrom aby vzal ty jeho detektivní romány, myslil si trpce strážmistr. Pak mrtvou dovolili odnést a doktor mohl pitvat.

Když se odpoledne vrátil strážmistr na stanici, měl už docela přesné zjištění smrti. Dva údery ostrým předmětem do čela a nad čelní klenbu. Smrt nastala před desátou. V tom případě ale děda viděl opravdu pachatele!

Dragouna…

Vrchní strážmistr Zdychynec neřekl zatím nikomu nic. Jenom poslal Macka, aby zjistil, jestli Morávkovi, co mají toho kluka na vojně, jsou nějak příbuzní s mrtvou paní Zuzánkovou. Nešla mu z hlavy doktorova poznámka o tom, že to udělal někdo z rodiny.

Macek se vrátil brzo: „Tak je to dobrý, jsou příbuzní, nějaká vzdálená sestřenice nebo teta, já si to pletu.“

A vrchní strážmistr si sedl a ani Mackovi nevynadal, že si plete tak vážné věci. Příbuzní… To znamená, že doktor měl zase pravdu! Ale jestli měl pravdu a jestli měl pravdu ten děda, pak…

Vrchní strážmistr hluboce vzdechl.

„Bude to fuška, co?“ řekl prostoduše strážmistr Macek.

„Bude. Vlastně už je… Měla ještě jiné příbuzné?“

„Tady u nás jednu neteř nebo co, u té je teď závodčí.“

Ta neteř za chvíli přišla sama v slzách. Ptala se především, kolik toho ten vrah ukradl a kdy se bude projednávat dědictví.

Vrchní strážmistr ji vyhodil. Měl právě tak všeho dost. Měl toho proto dost, že to bylo pořád horší. Ať to bral z jakéhokoliv konce, pořád mu do toho lezl ten mladý Morávek. Ježíšmarjá, takový slušný kluk! Jestli byl příbuzný, jakože byl, musel vědět z domova, že ta teta nebo prateta, zatracený Macek, jako by to nemohl vědět přesně, má peníze. Ale nevěděl ovšem kde… A tak je hledal. Dát sledovat vojína Morávka, zdali nerozhazuje peníze… Blbost — ten si dá teď pozor. Otisky prstů. Třeba najdou jeho otisky prstů… To by je ovšem museli najít na té sekeře, ale tu nikdo nemá. Všude jinde jeho otisky nic neřeknou. Prostě byl navštívit příbuznou.

Ovšem tím hůře pro něho! Ono stačí na vojně podezření. A jestli se ukáže, že to byl on… Hrůza pomyslit, na to je přece provaz! U vojenského soudu určitě.

Strážmistr si napsal všechny možnosti, nakreslil si plánek místa vraždy — a nic mu to nepomohlo. Pak najednou vstal, zaklel, řekl si hlasitě, že je pitomec, a zvedl telefon. Volal posádku dragounského pluku. Žádal o úřední zjištění, zdali vojín Zdeněk Morávek byl v neděli v kasárnách.

Jestli byl, má alibi jako hrom a já mám po starosti.

Pak šel domů, a dívaje se na ženu a dceru, říkal si, že ten kluk to samozřejmě nebyl.

„Už jste chytli toho vraha, tatínku?“ ptala se laskavě paní.

„To není tak jednoduché, maminko,“ odpovídal smutně.

„Ale je to hrůza, co?“

Je to hrůza a byla to ještě větší hrůza, když přiběhl závodčí a držel napsané telefonické hlášení z posádky dragounského pluku v Klatovech. Vojín Zdeněk Morávek měl řádné volno a byl v neděli mimo kasárny. Vrátil se podle hlášení strážného včas, to jest do půlnoci z neděle na pondělí. Podepsán četař, délesloužící…

Pan vrchní se podíval na ženu a na dceru a nasadil si čepici.

Hrůza!

A nejhorší, že na to musel přijít zrovna on, strážmistr Zdychynec. A škrtnout tím holce přes rozpočet. Jenže služba je služba a četník se nesmí dívat napravo ani nalevo, četník musí zatknout i vlastní ženu, když je to nutné.

Když je to nutné… Když je to pravda… Možná, že jsem někde udělal chybu. Ale kde? Možná, že má největší chyba je, že jsem nepožádal vojenského prokurátora o vazbu vojína Morávka. Já to budu asi muset udělat.

Napadlo ho, že by měl zavolat Macka a Šourka a poradit se s nimi. Jenže co mu tihle dva poradí? Možná, že by měl zajet na okres. Ale co mu řeknou na okrese? Dají sami příkaz zatknout toho kluka! Jestli to zasluhuje, tak tedy to provedu sám. Ale co když to nezasluhuje?

Trápen pochybnostmi došel k stanici, ale dovnitř nešel. Něco ho napadlo. Něco nezvyklého, ale v téhle situaci není jiné cesty. Zabočil do postranní ulice za náměstím a šel — za inspektorem policie, který tu je na dovolené. Čert vem doktora s jeho detektivními romány. Tohle je opravdový detektiv.

Našel inspektora před domem, seděl na lavičce s manželkou a s domácími a byl ochoten jít pár kroků na procházku.

„Máme tu vraždu,“ řekl vrchní opatrně.

„Už jsem slyšel. Nepříjemná věc,“ řekl pán od pražské policie a utřel si nos, jako by ho to dojalo.

„Pane inspektore, mám k vám prosbu…“

„Bouše mé jméno,“ řekl skromně pán od policie.

„Já vím, že tu jste na dovolené…“

„Už nejsem, už končím. Zítra odjíždíme.“

„Tím hůře. Totiž tím líp, že jste ještě dneska tady. Já nechci, abyste se do toho tady zamíchal…“

„Ani bych nemohl, to náš pan rada rozhodně netrpí, abychom zasahovali tam, kde to patří četnictvu. My máme Prahu. Jednou — taky na dovolené — jsem se do jednoho případu namočil a samotného mě to mrzelo.“

„Ovšem, ovšem… Ale nejde o to, abyste se namočil. Já bych vás prosil, abyste mne jen vyslechl. Jde o poradu. A o mladého člověka. Nezajdeme si na pivo?“

„Piji k večeru pouze grog,“ řekl pan Bouše.

„Tím líp, tím líp, tak jdeme!“

A pak v koutku hospody sdělil pan vrchní strážmistr Zdychynec inspektorovi všechno, co věděl o tom hrozném případu, a svěřil mu i své nejhlubší obavy, že bude muset zatknout své dceři nápadníka.

Pan Bouše srkal horký grog a cítil, jak se jeho věčná rýma uvolňuje.

„To je nemilé. Ale zase je to lepší než mít vraha jako zetě, ne?“ řekl upřímně.

„Jo, jenže abych se přiznal, mně to pořád nějak nevychází. Já bych řekl, že to udělat nemohl.“

„Nemohl to udělat jenom v tom případě, když tady nebyl, to jest, když má alibi.“

„A to nemá.“

„Tak vidíte! Lidi jsou neřádi, pane vrchní strážmistře.“

„On ten děda je starý, on se mohl splést.“

„Splést se mohl, ale když vám to odpřisáhne, co si pomůžete? I starý svědek na porotu platí, to byste koukal!“

„Takže vy myslíte.“

„Já nemyslím nic, není to můj případ. Já bych vám jenom rád pomohl. Ale nevím jak.“

„Ona tu asi pomoc nebude,“ řekl temně vrchní strážmistr.

„Kolik je hodin?“ řekl najednou pan Bouše.

„Bude deset, zdržel jsem vás.“

„Kdy se stala ta vražda?“

„Asi v deset. Ten děda tvrdí, že asi v tuhle dobu viděl přelézat plot nějakého dragouna.“

„Takhle to říkal?“

„Jo… Vlastně ne. Přesně to řekl tak, že viděl chlapíka v červených rajtkách, jako mají dragouni. Nevyloučil, že měl uniformu, ale to už netvrdil určitě.“

„A vás nejvíc mrzí, že poznal ty dragounské rajtky.“

„Samozřejmě.“

„Jak vypadají dragounské rajtky?“

„No jak… jako jiné rajtky, jenže jsou červené.“

„Červené jako co? Není tady v místnosti někde taková barva?“

Pan vrchní zavrtěl hlavou: „Ne, tady ne. Přesně řečeno, moje žena, ehm, má takovou spodničku.“

„Mohl byste tu spodničku přinést?“ řekl najednou pan Bouše.

Pan vrchní se na něho vytřeštěně podíval, Pan Bouše se ale tvářil vážně.

„Nakonec… Jestli je to nutné.“

„Myslím, že je.“

Pan strážmistr se zvedl, velitelským pohybem naznačil, že bude platit zítra, a oba mužové kráčeli tichým městečkem k domu pana vrchního.

„Spodničku! Honem!“ volal pan vrchní vtrhávaje do kuchyně. „Tu červenou spodničku, co má barvu jako dragounské kalhoty!“

Když slyšela něco o dragounských kalhotách, vylítla z pokoje i Zdeňka. Hleděla na otce vyjevenýma očima.

„Tatínku, ty ses snad…“ špitla paní Zdychyncová.

„Zbláznil. Jo, možné to je. Nebylo by ani divu. A za chvíli se možná zblázníš ty.“

„Pro Kristovy rány, proč já?“ děsila se paní.

„To se dozvíš. Přines tu spodničku.“

Dcera se držela dveří, aby neupadla. Její tvář byla bledá, ale pan vrchní si toho nevšímal.

„Tatínku, já mám tu spodničku na sobě,“ řekla paní.

„Tak ji sundej, sakra, vždyť jsme v rodině, ne!“ Paní tak učinila, chvějící se rukou podala mužovi spodničku, ten ji prudce sbalil a vyšel ven.

Obě ženy se na sebe podívaly a v jejich očích nebyl jenom úžas. Kdyby se byl pan vrchní vrátil, byl by neomylně poznal, že obě mají strach.

„Tady je,“ řekl venku pan vrchní.

„Tak, a teď půjdeme k té zahradě. Vy na plot pověste spodničku a vedle ní třeba… No třeba můj kabát. Je takový tmavošedivý.“ Pan vrchní sice nechápal, proč to má udělat, ale neodporoval. Jenom se mu zdálo, že je strašná pitomost věšet spodničku své vlastní ženy na plot cizí zahrady.

Pan Bouše tomu přihlížel naopak zcela spokojeně, jako by to bylo velmi přirozené. Pak pověsil k spodničce své sako.

„A teď půjdeme do té vzdálenosti, z které viděl neznámého muže ten váš děda. Ale nebudeme muset jít ani tak daleko,“ pravil pan Bouše s určitostí.

Klopýtali přes louku za zahradami a pan Bouše kýchal: „To, že jsem sundal kabát, to nic není…“

Zastavil se: „Teď se, pane vrchní, otočte a řekněte, co vidíte?“

„Vidím spodničku a kabát.“

Pan Bouše se spokojeně usmíval: „Dobrá, ale jaké barvy vidíte?“

„Ta spodnička je červená… Totiž ona se jeví jako tmavá, ne jako červená!“ řekl s úřední přesností pan vrchní.

„A tmavě šedivý kabát se jeví jako tmavý,“ doplnil pan Bouše. „A kdyby tam byly zelené kalhoty, tak budou taky tmavé… jenom bílé nebo světle žluté by trochu jinak svítily. No, a to ještě nejsme tak daleko, jako stál u okna ten děda.“

Vrchní strážmistr vykřikl: „Ale pak lhal!“

„Nelhal. Vy jste taky před chvílí nelhal, když jste řekl, že ta spodnička je červená. Vy jste prostě věděl, jakou má barvu. Ale ta barva se v šeru jeví jinak.“

„Ale jak on to mohl vědět, že ty kalhoty jsou červené?“

„On to tvrdil proto, že si vzpomněl, že dragouni mívali červené kalhoty. Když viděl člověka v rajtkách, napadlo ho, že je to dragoun.“

Zahrady voněly a pan Bouše se natáhl pro svůj kabát, aby přestal kýchat.

„Ježíšmarjá, pane inspektore, jak já vám děkuju! No že to byl ale nápad! Vidíte, a já bych málem dědu vedl jako svědka a dal sebrat toho kluka!“

„Ženicha, že? To by byla osudná chyba. Ale toho dědu jako svědka veďte dál.“

„Proč, prosím vás, když se pletl?“

„On se nepletl ve všem, jenom v barvě. Je to jediný člověk, který viděl vraha, a má pro vás cenu zlata, jak říká náš pan rada. Teď víte, že pachatel měl jezdecké boty a kalhoty zvané rajtky, patrně tmavší barvy… Říkal jste, že si děda nebyl jist, jaký měl kabát? Víte proč? Ona to nebyla uniforma a nebyl to taky obyčejný kabát. Něco mezi tím… Zvláštní střih řekněme. Takového člověka si mohl někdo všimnout. Já bych sázel na žokeje nebo někoho od cirkusu. Jo, mimochodem, v okresním městě je cirkus, jestlipak to víte?“

„Nevím,“ přiznal sklíčeně vrchní, „člověk neví, co dřív. Ale teď bychom měli jít ještě na jeden grog! Začíná být chladno, ne?“

Šli a bylo to velice krásné, protože teď chutnal grog i panu vrchnímu. A povídali si dlouho a moc zajímavých věcí a nakonec pan vrchní řekl: „Možná že si myslíte, že jsem trouba, ale když ono se to všechno tak divně složilo. Příbuzný byl, alibi neměl… A zrovna včera nebyl v kasárnách!“

„To se stává,“ řekl pan Bouše a s podivem se zahleděl na svého společníka, který najednou strnule zíral před sebe.

„Stalo se něco?“

Pan vrchní nepřítomně přisvědčil: „Jo… Sakra, jo. Zatracené ženské! Vždyť ta naše holka včera taky nebyla doma. Prý byla u tety, prý jí ujel autobus… A on se vrátil před půlnocí do kasáren!“

„A sakra,“ řekl pan Bouše mírně a zvedl se, aby nezdržoval další vyšetřování. Pan vrchní, ženinu spodničku pod uniformou, supěl k domovu.

Obě ženské byly vzhůru a byl by přísahal, že se o něčem dohadovaly a ztichly, až když vešel.

Hodil na stůl spodničku a podíval se přísně na ženu i na dceru.

„Tatínku,“ řekla paní.

„Moment! Kde jsi měla včera holku?“

„Tatínku, chtěla jsem ti říct, že…“

„Ale neřekla jsi mi to! Byla s dragounem.“

Pan vrchní se přísně otočil na svou dceru a ta honem přikývla.

„Do půlnoci?“

„Ne, to ne… Ale skoro.“

„Tak tohle se děje za mými zády! Ale já na všechno přijdu, jak vidíte!“

„Tatínku, já ti vysvětlím…,“ špitla paní.

„Nic mi nemusíš vysvětlovat. Ženská pitomost! Takové alibi, a vy ani neceknete! Já tady lítám a potím se hrůzou, že ho budu muset dát sebrat. No jo, toho tvého dragouna! Pro podezření z vraždy!“

Zdeňka sepjala ruce: „Ježíšmarjá…“

„Teď lamentuj! Teď, když jsem dokázal, že to nebyl on. A mohlas mi to dokázat ty sama a docela snadno. Víš, jaká by to byla ostuda, kdybych ho byl dal do želez a teprve potom se dověděl, že byl v noci s tebou?“

„Tatínku,“ pokusila se znovu paní Zdychyncová.

„Žádné řeči! Pěkně hlídáš dceru, jen co je pravda… Ale on si ji vezme!“

„Samozřejmě, a rád,“ řekla paní Zdychyncová s vítěznou určitostí.

„Spát!“ zavelel pan vrchní dceři a ta vylítla z kuchyně, velmi ráda, že to takhle dopadlo.

Paní přistoupila laskavě k svému mužovi:

„Vždyť my jsme se taky vzali, až když to… Přece víš!“

Pan vrchní zjihl: „Vím… Ale s holkou to mohlo být snad jinak, ne?“

„Kdoví,“ řekla moudře paní a pohladila svého muže. A pak, dívajíc se na spodničku, užasla: „Ale jak jsi na to přišel přes tu spodničku, to nepochopím.“

„To se ani pochopit nedá,“ řekl pan vrchní pyšně.

Mimochodem vražda paní Zuzánkové byla objasněna za dva dni nato. Stopa, kterou udal starý děda, se ukázala správná. Muž v rajtkách a v podivném saku byl viděn v městečku v neděli večer a byl nalezen — jak předpokládal inspektor od pražské policie — u cirkusu v okresním městě. A protože měl pravdu i doktor, byl to blízký příbuzný paní Zuzánkové, její vlastní synovec, který si na tetu vzpomněl, když měl tak blízko štaci. A zabil ji pro peníze, které pod prádlem samozřejmě našel.

Zdeňka Zdychyncová se vdala, jakmile ten její dragoun sundal uniformu, což bylo brzo.

Ona celá ta doba byla vlastně krásná.

Pěnička a Paraplíčko

Když pan Brůžek hlásil ráno panu radovi kromě jiného taky to, že z litoměřické věznice propustili o půl roku dřív pro zvláště vzorné chování kasaře Pěničku, který si tam kroutil tři roky, pan rada se usmál: „Tak vida, Pěnička! Pane Brůžek, já nevím jak vy, ale já jsem přesvědčen, že z toho Pěničky nikdy pořádný kasař nebude. To jméno, víte… Pěnička! Dejte na mne, ten člověk se vrátí k počestnému řemeslu.“

Pan Brůžek samozřejmě souhlasil, protože tak je to dáno služební pragmatikou, ale dovolil si poznamenat, že právě okolnosti té poslední kasy — i těch předešlých — svědčí o tom, že Pěnička je pořád větší machr.

„Ale já vím,“ mrzutě mávl rukou pan rada. „Vy řeknete: Pěničkův hasák, hotový zázrak, novinka… Ale v tom to právě je! Tenhle člověk je koumák, víme, a on už ho život přivede na lepší cestu. Pěnička je zkrátka řemeslník, který bohužel nedělá svoje řemeslo. Ono taky v té dnešní mizérii není divu.“

Pan rada výmluvně ukázal na noviny na stole, jež hovořily o problému nezaměstnanosti.

Pan Brůžek se odporoučel a pan rada si pro sebe mumlal: „Pěnička… Ne, to jméno se nehodí k pořádnému kasařovi. Josef Pěnička, odborné práce zámečnické, jo, to by byl vhodný štít nad malým krámkem!“

Pan Brůžek zařadil Pěničku bez ohledu na názory pana rady do evidence a oddával se pak chmurným myšlenkám nad nevyřešenou bankovní loupeží, při které pachatel zastřelil pokladníka, uvažuje o tom, že svět se mění, a jak se zdá, i do Prahy začínají vnikat gangsterské móresy.

„Pěničkův hasák,“ bručel si pro sebe pan Brůžek, „to je něco pro nás. Kdypak zase uvidíme na stěnách roztržené kasy jeho příznačné šrámy? A kdypak si zase půjdeme pro Pěničku a on pochopí a půjde bez orací s námi, protože kasaři jsou zvláštní sorta, ti vědí, co se patří, když to na ně praskne. Ale bankovní loupež, fujtajbl, to aby se dneska poctivý člověk zrovna bál uložit větší peníze do banky. Jenže já tyhle starosti vzhledem k platu nemám!“

Muž, o kterém byla právě řeč na pražské čtyřce, Josef Pěnička, kráčel v tu chvíli pomalu Prahou. Ranní vlak z Litoměřic ho vyklopil na nádraží do shonu a ruchu, jakému člověk v kriminále dokonale odvykne. Točila se mu hlava. Znal ten pocit, napůl příjemný a napůl svíravý, kdy dýcháš čistý vzduch a nikde nemáš mříže. A vidíš ženské, ježíšmarjá, to je na světě ženských, vždycky tě to tak hrozně překvapí, a všechny mají formy, že se za každou otočíš, všechny ti připadají aspoň zajímavé, když už ne krásné, a tak vypadáš jako venkovský strejda, který přijel na veletrh a teď neví, kam dát oči.

Před stánkem s jídlem zaváhal. Měl pár korun, mohl by si koupit uzenku i pivo, ale pak si to rozmyslil. Ne, nemá ještě ten správný hlad a taky to pivo bude asi všelijaké, to si člověk teď musí odříci. Večer u Banzetů v Nuslích ale pěkně pomalu nasadí sklenici s velikou čepicí k ústům a přivře oči… Pak teprve to bude ten správný doušek. Nemohl si stěžovat, venkovská věznice bývá uznalejší než pražská, tam si váží pořádného řemeslníka, a protože dělal pro pana ředitele umělecké zámky k starým skříním, nosil mu bachař občas flašku litoměřického kozla, tedy to je pivo, před kterým se může smeknout, ale napití u Banzetů v Nuslích je něco jiného. To je prostě návrat domů.

Domů…

Tady se Pěnička zastavil. V myšlenkách i ve své chůzi. Jako by se něčeho ulekl. Nebyl dnešní a znal život. Dva a půl roku, to je dlouhá doba, to se moc změní. Napřed musí jít k bytné, tedy k mutr, a připravit se na všecko. I na nejhorší. A začít zase znovu. To jest, vzít zase do ruky své nádobíčko a rozmyslet se, jestli by někde byla nějaká vhodná menší kasa, ale zaručená, protože by rozhodně chtěl zůstat nějaký čas na čerstvém vzduchu. A zkusit najít Anču, které se říká Paraplíčko. Potvora, řekl si tiše, zatracená potvora, ale tvářičku má mlíčnou a pěknou figuru! A potrpí si na módu! Bez paraplíčka nedá ani ránu. Taková ženská sama nezůstane, protože kdopak by jí kupoval střevíčky, na kterých umí tak pěkně chodit?

Až se mu zapotily dlaně. Musel se přinutit k pomalé chůzi a nakonec si sedl v malém parčíku, protože byl unavený. Vzrušením, vzduchem, celou tou špinavou a krásnou Prahou, a než se dostal dolů do Nuslí, do toho svého milého Jamrtálu, bylo poledne a v žaludku mu jezdily kočáry. Tak se zastavil na guláš u Krále Otakara a byl rád, když mu hospodský řekl: „Vás jsem tady, vašnosti, už dlouho neviděl!“

„Já byl mimo Prahu,“ řekl Pěnička bez uzardění a hospodský, který znal své lidi, přinesl pořádnou porci a řekl:

„Přidal jsem vám pár koleček knedlíku, asi budete mít vytrávíno, co?“

Pěnička přikývl a dal si jen malé pivo, protože si nechtěl kazit večerní slavnostní napití u Banzetů.

A pak šel za bytnou.

Spínala ruce, jako by viděla nebožtíka: „Ale to je překvapení, pane Josef, to bych se spíš smrti nadála, povídalo se, že to máte nějak delší, žejo? To už uteklo vody od té doby, co jste odešel, koukejte se na mne, já už nemám jeden tmavej vlas, ten čas letí, až je jednomu ouzko. Jenom pojďte dál, kafe mám na plotně, jestli jste si nezvyk na něco lepšího než na culifindu.“

Pěnička mávl rukou, jako by zaháněl zlou vzpomínku na vězeňskou černou bryndu a jako by chtěl nějak zarazit ten neustále plynoucí proud řeči, což ovšem bylo marné. Už věděl, že vedle sousedka je na pravdě boží, že domácí nechce pořád dát vymalovat chodbu, ani spravit na chodbě vodu, jenom když bere činži, a je pořád dráž, jestli to takhle půjde, tak to jednou všechno veme špatnej konec…

„A co… co já? Máte pro mě cimru?“ zeptal se, když bytná nalívala kafe a na docela malý moment zmlkla, aby nepřelila.

„Ale to víte, tu za kuchyní, tu já vám zase vyklidím, já sama můžu ostávat v kuchyni. V pokoji, co jste byl vy, tam mám šlofa.“

„A co Anča, mutr?“ vykřikl téměř Pěnička, protože to byla ta hlavní otázka, jež se mu tlačila na jazyk.

Bytná postavila na stůl kafe a její velká řečnost najednou byla pryč.

„Jako slečinka…,“ řekla váhavě. „No jo, o té jsem už dlouho neslyšela. Ona tehdy odešla, no, co tu měla chudinka sama dělat, žejo, mladý stvoření potřebuje nějakou zábavu, to jí nikdo nemůže ani mít za zlý.“

Kafe vonělo a Pěnička pomalu pil, ale v krku mu hořklo. Ovšem, potřebuje rozptýlení, a on s tím samozřejmě počítal. To ale neznamená, že by to teď nějak rád slyšel. Člověk přece jenom pořád doufá! Cítil, jak se mu v srdci otvírá stará rána, a kdyby se byl nestyděl, byl by zakřičel bolestí.

„A to šla sama?“

„Sama, toť se ví, že sama, s kýmpak by šla? Ona je to holka pěkná, ale taková jako za groš kudla, to tak dá rozum, že sama ty věci netahala, ono vám tady bylo věcí, to se snad ani nezdá, když někde bydlíte delší čas. Tak jí to pomoh stěhovat nějakej mladík, silák to byl, ale kukuč moc akorát neměl, však si ho slečinka držela pěkně od těla, jenom ho tak komandovala, to tedy ona uměla, co?“

Paní bytná umlkla a zasmála se povzbudivě, čekajíc taky na souhlasný úsměv Pěničkův. Ale kasař seděl zachmuřen a jeho oči se pořád zoufale držely okraje stolu, jako by se bál je zvednout.

„Kdo to byl?“

„Nevím, já to tak neznám, to víte, já se mezi lidi nedostanu, ale říkaly potom ženské u kupce, že to byl nějaký Toufar, tedy moc dobrou pověst on nemá, já myslím, že se ho nakonec slečinka i bála, ona byla taková fajnová, že, ona nejspíš zase bude teď s vámi, ale to by vám ten pokojík za kuchyní nestačil a já nic jiného nemám…“

Pěnička nechal padnout na stůl sevřenou pěst, bouchlo to tak, až hrneček poskočil.

Paní bytná zneklidněla: „Ale ono to všechno zase bude dobrý, uvidíte, pane Josef, to chce čas, já bych vám mohla povídat! Ženská je křehké zboží, ale je jako falešnej krejcar, pořád se vrací. Já myslím, že on ji uhranul nebo co, takovej kukuč, jako měl on, to bych si tedy já, stará bába rozmejšlela a ona na něm asi nic hezkýho taky nenašla. Ale samota a strach, to s ženskou dovede udělat svoje!“

„Mutr, kde je moje nádobí?“ řekl Pěnička a podíval se na bytnou ještě nedočkavěji, než když se jí ptal na Anču.

„Tak to teda na mou duši nevím. Jestli jste je měl v pokoji, tak je slečinka taky odvezla. A kam, to nevím, to víte, co já bych s tím dělala.“

„Odvezla? S tím Toufarem?“ řekl s nevěřícím úžasem, jako by nemohl pochopit hloubku té zrady.

„No, já si to domejšlím, ale taky se možná pletu, však vy si slečinku zase najdete a ona vám to poví…“ A tu se bytná naklonila přes stůl a její vrásčité oči se usmály: „A buďte na ni hodnej, pane Josef, ženská po dlouhý době je jako bolavá, rozumíte, tady facky nic nepomůžou, to můj nebožtík dycky dělal tuhle chybu a já se za každou fackou — a nebylo jich málo — dycky zatvrdila a nakonec ze mě nic neměl, byla jsem jako kámen.“

Pěnička jenom zabručel a vstal. Bytná otevřela dveře do pokojíka za kuchyní, byla to malá tmavá místnost s oknem do dvora, páchl tu nevětraný vzduch, bůhví proč mu to připomnělo celu. Nejdřív otevřel okno a pak se natáhl na postel, protože byl jako rozlámaný a chtělo se mu spát. A jeho oči bloudily malým prostorem, až spočinuly za hlavou na okně, jež bylo zázračně prázdné — bez mříží. A ten pohled mu dal na chvíli zapomenout na celé trápení.

K Banzetům večer zašel, ale to první napití nebylo tak slavnostní, jak čekal. To proto, že pil pivo, oči upřeny na dveře, jako by každou chvíli mohla vejít Anči Paraplíčko, ale ona nepřicházela. Jak taky, ten prevít Toufar ji asi drží někde stranou. Hosté hlučeli, ale on tu nikoho neznal, zdá se, že stará parta se přesunula jinam. Nakonec přece jenom vešel známý. Pěnička div nevykřikl, když se dveře zaplnily obrovským hromotlukem, jemuž se mezi kasaři říkalo Mlíko a o němž se tvrdilo, že má takovou sílu, že káču dovede povalit, když jsou stěny moc tvrdé a vzdorují hasáku.

Mlíko chvíli Pěničku nepoznal, pak rozzářil svou tvář a přisedl si k němu: „Hergot, ty jsi tam nějak pobled, to si musíš dát rum, to tě spraví,“ hlaholil a hned objednal dva velké.

„Jak jsi na tom? Máš nějaký mergle?“ zeptal se, když se napili.

„Slabota. Něco jsem měl doma, ale… No, je to pryč.“

Mlíko přimhouřil oči: „Aha, Anča Paraplíčko ti je vyfoukla, co?“

„To neříkám, ale spotřebovala je… Nakonec, co já s nimi v kriminále?“

„A teď? Jak začneš? Čeho se chytíš? Tak napřed, abys věděl, Sojka kroutí na Pankráci čtyři roky, člověče, udělal kasu v Dejvicích a druhý den ho měli, měl smůlu, sotva stačil něco ulejt, zabavili mu to pod postelí, když vyspával. Přecechtěl a Říha jsou na volný noze, jestli mají něco v pácu, to nevím, začíná to být mizerný, ta bankovní loupež všechny vystrašila, člověče, tam byl někdo cizí, začal to kropit, bylo boží dopuštění a chlupatý jsou v ráži, teď je vo hubu padnout jim do rány, já si dám nějakej čas pokoj, dokud to drobet nevychladne.“

Za hodinu vypadli, bylo třeba se poohlídnout jinde, byla tady ještě Jedová chýše a pak dole u Staré paní a u Pavouka. Mlíko platil, i když se mu zrovna kapsa nenadouvala. Ale pohostit kamaráda, když se vrátí z basy, to je zrovna boží zákon.

„Hele, co je slyšet o Anče?“

„Co by bylo… Normálně,“ zabručel kasař Mlíko.

„On si ji nějakej Toufar připsal na jméno, jo?“

Kráčeli zrovna nahoru k Apolináři, kolem bylo pusto a tma vždycky láká ke sdílnosti.

„To bys po ní šel? Jsi nadrženej, co?“

„Ale ne, tak to není. Ona bejvala přece se mnou, jestli se pamatuješ. Bydlila u mě a tak…“

„No tak tedy to buď rád, že ji už nemáš. Paraplíčko je flundra, rozumíš?“

„Mlíko, neblbni, u mě to byla docela slušná holka,“ vyjekl zoufale Pěnička.

„U tebe možná, ale u toho parchanta Toufara ne. Chodí, pokud vím, zase na holandu, můžeme ji někde natrefit, má ráda lokály, nerada šlape chodník.“

Pěnička chytil kamaráda za šos kabátu:

„To znamená, že s ním není?“

„Ale je, člověče! On je taková ventra, že ji sám posílá, rozumíš. Toufar, to je hroznej prezent, on se taky pokoušel udělat káču, ale zvoral to a musel zdrhat, ten blbec přitom střílel a měl velkýho majzla, že ho nechytli. Slušnej člověk s ním nemá nic společného a Anča se s ním úplně zahodila a ty se na ni vykašli. U Evžena jsou každej večer prima holky, já ti nějakou přihraju, můžeš jí klidně zůstat dlužnej, ty holky vědí, co se sluší, a když ses zrovna vrátil, tak se o placení vůbec nestarej.“

Sál Jedové chýše byl plný kouře a hluku, Pěničkovi se brzy ze všeho točila hlava, Mlíko mu zmizel v oblacích dýmu a vedle něho seděla Mína, měla měkké ruce, a když ji odvedl na parket, nechala se silně objímat přivírajíc oči.

„Vážně jsi skoro tři roky neměl ženskou? Ty jsi ale chudáček,“ opakovala a bylo vidět, že jí ta myšlenka je nějak zvlášť milá. Tiskla se k Pěničkovi, až mu rozbouřená krev odplavovala z paměti útlou Anču Paraplíčko.

„Pojď,“ řekla mu potom a vyšli ven. Musel se opřít o stěnu domu, jak na něho nezvykle silně dýchl noční vzduch, a pak ho vedla kus dál, kde se tyčila zeď a kde začínal svah dolů k Botiči.

Vzpomínka na Anču byla pryč, i mučivé noci v kriminále odplavil příval krve, všechno se s ním zatočilo a tma mu udeřila hluboko do mozku jako zvon.

Tu noc prošel ještě dva lokály, stále opilejší, kamarádi si ho podávali z ruky do ruky a taky holky si ho podávaly, už nevěděl, která byla první a která poslední, kasaři sice neměli zrovna peníze a velké tóčo udělat nemohli, ale na úplné opití to i tak bohatě stačilo a věrný Mlíko ho potom na zádech odnesl a složil bytné do náručí.

Ani moc nenadávala, chápala, že ta první noc nemohla dopadnout jinak, měla své zkušenosti, ten její byl taky kasař, dokud ještě byl.

„Nádobí, mutr, nádobí a jdeme na to,“ opakoval Pěnička pořád, když ho dostrkávala k posteli.

Uplynulo několik dní, podobaly se jeden druhému, pořád stejné pivo se pilo u Banzetů a stejný guláš měli u Krále Otakara, v Jedové chýši se točily stejné holky, jenom někdy přišla nějaká nová a to vzbudilo pozornost. Vrátil se kasař Landa a někde na Jihlavsku prý udělali káču, nikoho zatím nechytli. Paraplíčko byla spatřena u Pavouka, měla s sebou nějakého strejce z venkova a Mlíko se staral, aby Pěnička nezůstal bez chleba; vyjednal mu zatím roznášku uhlí, nebylo to nejlepší, ale v té mizérii to byl velký dar.

Jednoho dne ráno nalezli pracovníci pražské vodoplavby na vltavském jezu zachycenou mrtvolu neznámého muže. Podle příznaků neležela ve vodě příliš dlouho, asi tři dni, a při policejním ohledání bylo zjištěno, že jde o vraždu. Neznámý měl bodnou ránu nožem. Nebylo příliš obtížné zjistit totožnost. Podle tetování na prsou a na obou pažích byl v mrtvém zjištěn několikrát trestaný Adolf Toufar, bytem ze Smíchova, údajně bez zaměstnání. Policie po něm poslední dny pátrala bez výsledku, právě v souvislosti s tím přepadením banky na Poříčí. Nyní ho tedy měla, bohužel byl zcela mlčenlivý.

„Tak vida,“ řekl uvážlivě pan rada, když mu dali na stůl hlášení. „Tak vy ho sháníte, a on si leží ve Vltavě. Jo, pánové, jestli takhle budete pokračovat, tak dostaneme pachatele, až když umře sešlostí věkem. Jestli ten Toufar v té bankovní loupeži lítá, tak mu to udělal někdo z bandy. A protože o ní nic nevíme, tak si tedy můžeme gratulovat, jak se nám to hezky zaplítá, co?“

Pan rada byl nespokojen a v takový čas byl nevrlý a kousavý a bylo nejlíp dělat, že člověk má neodkladnou práci. Což taky pánové hbitě udělali a ponechali huhlajícího radu v jeho kanceláři. Pan Brůžek se zachránil útěkem do terénu, a proto mohl panu radovi přivést aspoň důležitého svědka. Anču, řečenou Paraplíčko.

Anča nic nevěděla. Sice s Toufarem žije, to přiznala, ale Toufar je mimo Prahu, tvrdila panu Brůžkovi, když ji dost nešetrně vytáhl z postele.

„A kdepak je?“

„To já nevím, to on mi nepovídá,“ odsekla mrzutě.

„Škoda. Budete muset jít se mnou.“

Pan Brůžek hrál nevědomého s patrným úspěchem. Anča s ním šla na čtyřku v přesvědčení, že Toufar je někde dobře ulitý. Vodit chlupaté za nos jí dělalo potěšení.

Holka je to hezká, uvědomil si pan rada, když se octla v jeho kanceláři, a dostal poněkud smířlivější náladu. Jak si dala nohu přes nohu a opřela se o své paraplíčko, mohla od minuty hrát dámu z velké společnosti. Hlavně kdyby člověk o ní toho moc nevěděl! Jenže pan rada věděl o Anče víc, než si ona myslila.

Nechal ji tedy chvíli povídat pohádky o tom, že se Toufar živí příležitostnou prací a že doma bývá málokdy, že ona s ním vlastně už ani nežije…

„Vy se taky živíte příležitostnou prací, co?“ vyjel najednou na ni.

Její hezká tvář poněkud zbledla: „Já… No já mám, prosím, knížku. A v pořádku.“

„Ale dřív jste už tohohle řemesla nechala! Byla doba, kdy jste žila spořádaně. To jste tehdy bydlila… (pan rada zalistoval v lejstrech) s jistým Pěničkou… Zdá se, že máte ráda vybranou společnost.“

„Pěnička byl dobrák,“ řekla najednou Anča a sklopila oči.

„Snad. Ale kasař!“

Anči to připustila pokrčením ramen: „Hlavně byl tak trochu ňouma.“

„Tak jste ho opustila a chytla se Toufara. A zároveň jste se vrátila k svému řemeslu. On vás k tomu nutil, co?“

Anči se zarazila: „No nebyl proti tomu.“

„A vy mu dáváte peníze, že? A on… Co víte o jeho účasti na té bankovní loupeži?“

„Nic, to můžu odpřisáhnout.“

Pan rada ji chvíli pozoroval. Zkušenost mu říkala, že věřit těmhle dámám je pošetilost. Lžou, i když nemusí. A ona nyní musí.

Když viděl, že z ní nic nevymáčkne, pokrčil rameny a podal jí velkou fotografii mrtvého Toufara. Snad promluví teď.

„Znáte ho?“

„Ne,“ řekla a málem obrázek vrátila na stůl. Tu ale najednou vytřeštila oči, zbledla a přichytila se křečovitě židle. Fotografie upadla na zem.

„Ježíšmarjá… Ada… Co se mu stalo? On už tři dni nebyl doma.“

Zajíkla se, pan Brůžek musel přinést sklenici vody a dát jí napít, aby vůbec popadla dech.

„Je nebožtík, ten váš fešák. Oddělali ho asi jeho komplicové. Proto chceme vědět, co o nich víte!“

Anči neodpovídala. Jenom mechanicky vrtěla hlavou, jako by odmítala jakousi svou myšlenku. A pak řekla tiše, jako by sama nemohla uvěřit tomu, co říká, ale s takovou podivnou jistotou: „Zabil ho Pěnička.“

A svalila se jim tam v úřadovně jako špalek a bylo kolem ní běhání a zmatku, než ji vynesli na chodbu a položili na lavici a přivedli k sobě.

Ostatně i pan rada ve své pracovně zůstal velice překvapen tím, co slyšel.

Zrovna volal policejní lékař: „Tak ten utopený Toufar byl bodnut nožem do ledvin zezadu, ale přitom tak podivně zespoda, v nezvyklém úhlu. Do vody se dostal mrtvý. Zhmožděniny na těle jsou asi způsobeny pádem, mrtvé tělo bylo hozeno zřejmě na příkrý břeh, po němž sklouzlo do vody. A ještě něco. Na pravém zápěstí silná zhmožděnina, je celkem obtížné určit, čím byla způsobena.“

Pan rada naslouchal lékařově zprávě velice pozorně: „Zajímavé,“ zabručel jenom. Zřejmě si dával do souvislosti to, co řekla ta holka, s tím, co tvrdí lékař.

„Pěnička…,“ bručel si pro sebe. „Mně nebude nikdo nic povídat. Pěnička není jméno pro kasaře ani pro vraha. Je to mírumilovné jméno, a nějak mi to nejde s tím člověkem do figury.“

Pak přišel pan Brůžek a přinesl výsledek domovní prohlídky u Toufara. Nic zvláštního, jenom kasařské náčiní.

„Co jste čekal, pane Brůžek? Že bude mít doma spisy od Jiráska? Ukažte to. No jo, on nám taky fušoval do kasařského řemesla. To jsme o něm nevěděli, co?“

„Víme toho o něm vůbec dost málo, pane rado,“ přiznal pan Brůžek. „On se ještě pořádně neuvedl. Ty tresty měl většinou za násilnosti, jednou přepadení v tom taky bylo… Tu holku pustíme?“

„Asi jo,“ řekl krátce pan rada. „Ona napřed neřekla, co ví, a pak řekla něco, co neví, ale nějakým šestým smyslem uhodla.“

Pan rada se probíral náčiním a najednou překvapeně zvedl obočí: „Ale to se podívejme! Hasák! A jaký, pane Brůžek?“

Pan Brůžek jako poslušný žák řekl: „To je, prosím, Pěničkův hasák… Že by se už mezi kasaři ujal?“

Pan rada zavrtěl hlavou: „Ba ne, v tom je něco jiného. Jestli ta holka řekla pravdu, tak je to nádobíčko Pěničkovo.“

„A že by zamordoval Toufara ze žárlivosti? To na kasaře nevypadá,“ namítl pan Brůžek.

„Však je to taky — Pěnička… Pane Brůžek, brnkněte na komisařství do Nuslí, ať ho seberou. Když pro nic jiného, tak nám musí říct, jak se dostalo jeho nádobí k Toufarovi. Že by ta banda byla tady někde? Ale ne, to nemůže být, Pěnička nemůže být, pro Kristovy rány, loupežník!“

Pěnička doma nebyl, jak ve značných rozpacích hlásilo za chvíli nuselské komisařství, jako by to byla jejich přímá vina.

„No když není, tak snad přijde,“ usmál se pan rada do telefonu. „Je to docela jednoduché. Když přijde, tak v tom nelítá, a když nepřijde, tak v tom lítá docela zaručeně, ale pak ho už najít musíme.“

Zapálil si a natáhl se v křesle, aby mohl líp přemýšlet. Tak buď to je žárlivost a Pěnička se prostě mstí, že mu Toufar holku zase zatáhl do jejího bývalého života. Anebo ten kasařský vercajk znamená pravý opak: ti dva jsou dohodnuti a Pěnička předal Toufarovi živnost i s Ančou.

A pak by to byl zárodek party, kterou hledáme!

Nu což, tohle jsou všechno dohady, ty nám objasní Pěnička. Možná, že se ukáže nějaký jiný důvod, pro který zabil, možná, že se ukáže, že ho vůbec nezabil. Paraplíčko si to možná jenom myslí, protože ženskou vždycky těší, když se o ni dva perou. A když se neprali, tak si to prostě představila. A ještě je tady ta doktorova zpráva. Co to asi doktor myslel tím, že rána šla zezadu v nezvyklém úhlu? To se musí přece objasnit.

Zatracený Toufar, jak se objevil v Praze, byly s ním obtíže a jsou i po smrti. I když jeho smrtí přidal někdo neznámý policii novou starost, znamená jeho smrt jisté ulehčení. Ten mládenec rostl opravdu v gangstera a tohle řemeslo jsme zatím v pražském obvodě neměli.

Na komisařství v Nuslích měli napilno, ale Pěnička nebyl k dostižení. Kdyby byla policie méně hledala Pěničku a více se dívala kolem sebe, možná, že by jí neušlo, jak čilý ruch nastal v některých pražských hospodách. Pražská galerka si sdělovala velkou novinu, tím větší, že věděla samozřejmě mnohem víc než policie.

Večer se otevřely v lokále U pavouka dveře. Muž, který vešel, měl svěšenou hlavu, jako by si přál, aby ho nikdo nepoznal. Jeho krok byl pomalý, unavený. Rychle se podíval do sálu, kde pár barevných žárovek vytvářelo zvláštní náladu, a snažil se posadit někam stranou.

Musel sem jít, potřeboval se sejít se svými přáteli. S těmi, kteří ho před několika dny tak slavně uvítali. Přišel, aby jim řekl, co se stalo — a proč. A možná že toužil nebýt sám. Ještě si ale nestačil co nejnenápadněji přisednout ke stolu, když hudba utichla. Lidé na malém parketě se zastavili a dívali se zvědavě, co se stalo. Muzika v tomto lokále přestávala hrát, jenom když vtrhla dovnitř policie, byl to také signál pro hazardní hráče vzadu za výčepem.

Ale dneska tu nebyla policie. Dneska stál na kraji parketu Pěnička a díval se do země.

Když nastalo to ticho, pochopil, že je to kvůli němu. Bezmocně se rozhlédl.

Stál tu jako medvěd, kolem něhož se stahují lovci.

Obrátil se a odcházel.

A tu se ozval hlas: „Počkej!“

Zástupem tanečníků si razil cestu kasař Mlíko.

„My víme, co jsi udělal. Budeme mlčet, ale nečekej, že ti někdo pomůže.“

Pěnička zvedl hlavu, tvářil se, jako by chtěl něco říci, ale neřekl nic.

Mlíko, ruce v kapsách a v koutku huby cigaretu, pokračoval: „Ty víš dobře, že si na mordy nepotrpíme. Ani když jde o takovýho Ádu Toufara… Jestli jsi potřeboval někoho sejmout, tak snad tu holku, ne? Možná, že by stačilo jí rozbít hubu.“

Pěnička jenom zavrtěl hlavou. Mlčení kolem něho bylo hrozné a nezvyklé.

„Chlupatý teď po nás půjdou, a to jsi zavinil ty. A teď vypadni a už se tu neukazuj.“

„Mlíko, já…“ Pěnička se nadechl, aby promluvil, ale Mlíkovy oči byly nepohnuté a neúčastné.

Tak se Pěnička obrátil a vyšel ven. Ještě než zavřel dveře, saxofonista zase zatroubil a klavírista uhodil do kláves. U Pavouka se dál tancovalo.

A Pěnička byl sám, docela sám.

Mohl jít ještě jinam, třeba do Chýše, nebo k Staré paní, možná že by někde zastihl Anču. Ale po tom, co se tady stalo, neměl už odvahu. Nikdo ho nechtěl slyšet, ani Mlíko ne… Nikomu nemohl říct pravdu. A Anča ho někde proklíná, že jí oddělal miláčka.

Samozřejmě, že by ji mohl zabít. V kapse kabátu ho tížila pistole. Patřila Toufarovi a on mu ji potom vzal. A když už ho nesl mrtvého na vltavský břeh, cítil, jak ho cosi stále tlačí do ramen. Byla to krabička patron, Toufar si potrpěl na dobrou výzbroj. Tu má teď u sebe. S tím by mohl postřílet půlku Prahy. Všechny své kamarády, kteří se k němu otočili zády a nechtějí slyšet, jak to bylo. Všechny, co mají teď strach, aby se policie nezačala zajímat o jejich spády.

Když se dostal do ulice, kde bydlel, opatrně se rozhlížel. Nikde neviděl nic podezřelého. Vědí už chlupatý, že jsem to já? Nebo to vědí jenom moji kamarádi? Dlouho číhal za rohem, až si byl docela jist, že je vzduch čistý. Pak šel pomalu k domovním dveřím. Byly zamčené, to je dobré znamení. Tiše je odemkl a stoupal po schodech nahoru. Zasunul klíč a tiše otvíral.

„Jezuskote, někdo jde!“

Byla to bytná. Její hlas byl plný strachu a byl hlasitější, než bylo potřeba. Pěnička pochopil. V bytě je policie a čeká na něho. Uskočil od dveří. Dolů už nemohl, utíkal tedy nahoru k půdě. Dva strážníci vyrazili na chodbu, chvíli se ve tmě nemohli orientovat. Pak jeden křikl: „Pěničko, jménem zákona, stůjte!“

Dveře na půdu se se skřípěním otevřely. „Stůjte!“ opakoval hlas druhého strážníka. Ruka se služebním revolverem se zvedla, ale Pěnička byl rychlejší. Asi taky tím, že na to už před chvílí myslil. Vystřelil první. Rána znějící na prázdné chodbě ho samotného překvapila.

Strážníky ještě víc. Přikrčili se, jeden skoro ležel na schodech.

Pěnička zmizel za železnými dveřmi půdy a ze vší síly se o ně opřel.

Když se strážníci odvážili vstát, jeden sundal svou služební přílbu: „Hele, to je ale raubíř, dočista mně ji prostřelil! A fasovali jsme je sotva před měsícem. Díra skrznaskrz!“

„Buď rád, že nemáš skrznaskrz hlavu. Jdem, tady nejsme nic platní. Musí sem posila.“

Bytné se třásla kolena. A slyšela, jak dole strážníci odemkli dům a zmizeli. Pak se teprve odvážila na chodbu a špitla: „Pane Josef… Slyšíte mne?“

Slyšel, ale nevěřil. Jenom pomalu pootevřel dveře.

„Už jsou pryč!“

„Oni se vrátí,“ řekl s určitostí.

„Snad byste ale mohl proběhnout ven, ne?“

„Kdepak, mutr, jeden utíkal na komisařství a druhý čeká u dveří. Já to znám.“

„Tak se pojďte napít drobet kafe,“ pozvala ho, protože kafe podle ní bylo dobré na všechny neduhy.

A Pěnička šel. V ruce pistoli, vešel do kuchyňky a bytná jenom zanaříkala: „Ty můj Tondo kolenatej, to to ale dopadlo! Co teď?“

Nevěděl. Pil pomalu kafe a cítil, jak ho obchází mdloba nebo co to bylo. Možná že strach. Možná že úžas.

Pak bylo znovu slyšet dole nějaký hluk.

„Děkuju, mutr, já musím jít.“

A jako kočka přeběhl chodbu a půl patra nahoru k půdě, jako by tam už opravdu patřil.

Za dveřmi půdy stála jakási těžká bedna. Vyvlekl ji ven, bude mu dobrým krytem a bude mít přitom přehled po celém schodišti. Nepochyboval ani na chvíli, že mu to policie neodpustí. Vrátí se a začne po něm střílet. Dobrá, já budu střílet taky!

A jak tam tak seděl a čekal, napadlo ho: co se to stalo, že se celý můj život tak najednou otočil? V kriminále v Litoměřicích jsem si představoval všechno docela jinak. A ještě včera, ano, ještě včera by se třeba dalo dělat něco jiného. Možná ještě dneska večer… Ale to už tak se mnou vždycky bylo, všechno zlé přišlo najednou. Jako s tou první kasou! To mně tehdy kluci řekli, abych jim šel pomoct jako zámečník, a já jsem se musel smát, když jsem viděl, jak to berou neodborně do rukou… A pak jsem spolu s nimi utíkal přes zeď a už jsem se nikdy nemohl k zámečnictví vrátit.

Teď se už taky nemůžu vrátit, tady odtud se už nemůžu vrátit, odtud mne už jenom ponesou, protože tu poslední si nechám pro sebe.

A Pěnička cítil, jak mu z očí tečou docela volně a pomalu slzy, nebyl to pláč, tomu už dávno odvykl, ale něco se v něm uvolnilo, smutek nebo tající sníh, kdopak ví, co to je, co člověku teče z očí.

Svítalo, dům byl vzhůru, bouchaly dveře, lidé nevěděli, co se děje.

Ale strážníci před domem každého upozorňovali, aby se na chodbě nezdržoval, že to je nebezpečné. Pro tichou nuselskou ulici to bylo docela nezvyklé. Kdo nemusel, nešel do práce. Ženské se nakonec neodvážily jít ani nakoupit. Kromě Pěničkovy bytné, která si šla pro rohlíky a pro mlíko, protože culifinda musí být, kdyby ševci padali. A kromě toho — na ni přece pan Josef střílet nebude! Policie se venku rozdělila na dvě skupiny. Jedna měla kontrolovat zvenku střechy, kdyby snad ten lupič chtěl utíkat horem, a ti druzí museli, byť neradi, do chodby. Celou operaci řídil sám pan komisař. Na jeho povel tedy stoupali tatíci v uniformách po schodišti, tisknouce v ruce služební revolvery, z nichž si už dávno odvykli střílet.

Vedl je ten s prostřelenou přílbou, nesl ji nyní v ruce, asi ze strachu, aby mu do ní neudělal Pěnička ještě další díry, ty dvě mu pan komisař snad promine.

„Nechoďte sem,“ zazněl najednou podivně klidný hlas nahoře u půdy.

Strážníci se zastavili. Komisař, který byl vzadu, se nahnul přes zábradlí: „Josefe Pěničko, vyzývám vás úředně, abyste nekladl odpor. Sejděte dolů, budete zatčen.“

Řekl to vznešeně a důrazně, ale na Pěničku to neudělalo asi ten správný dojem. Mlčel, a když policie udělala pokus dostat se do vyššího patra, vystřelil. Někam do zdi, ale stačilo to. Na chodbě to zaznělo jako o manévrech. Strážníci začali střílet také. Kulky svištěly a rozstřikovaly se na stěnách. Domácí ve svém bytě v prvním patře se v duchu rozhodoval, že dá výpověď Pěničkově bytné a ještě dvěma partajím, protože to všechno je jedna verbež. Pak přišel na to, že když mu v starém baráku nebude bydlet verbež, že tu bude mít prázdno, a zoufale zalomil rukama.

Komisařství uvědomilo o prekérní situaci vyšší orgán, a tak to měli za půl hodiny na pražské direkci a Nusle dostaly posily. Vypadalo to potom před barákem jako ve vojenském lágru: nový oddíl byl vyzbrojen puškami. V celé ulici zavládlo vzrušení, za kordonem policie vykukovali novináři a klapali svými aparáty, byla to veliká senzace pro Prahu i okolí. A přitom zatím byl vlastně všude klid, ty výstřely nebylo na ulici ani slyšet, raněn nebyl nikdo, hrdinou se tedy stal onen strážník, jemuž byla prostřelena přílba. Byl vyfotografován s přílbou i bez ní, a jeden novinář napsal, že „statečnému muži byly ožehnuty kulkou vlasy“. Pro holohlavého policajta to bylo téměř vyznamenání.

Když přišla na direkci druhá zpráva, že posily nestačí, protože Pěnička je nahoře opevněn, a že lze dobýt jeho pozici jen soustředěným útokem, pan rada Vacátko spráskl ruce: „Prokristapána, co to je za pitomost? Nakonec budou chtít ještě oddíl grenadýrů? Viděl jste to už někdy, pane Bouše?“

Pan Bouše potvrdil, že to neviděl, a taky to bylo pravda. Ale poznamenal, že to asi strážníci z místního komisařství vzali za špatný konec, že by třeba bylo dobré, kdyby Pěničkovi vysvětlil situaci některý z jeho kamarádů. Obešlo by se to bez zbytečného hluku.

„Správně, pane Bouše! Sežeňte někoho z té jejich party.“

„Skočil bych pro Mlíka, ten je s ním jedna ruka,“ odvětil pan Bouše a vydal se na cestu. Želbohu nedopadlo to dobře. Skvělá myšlenka pana Bouše narazila na pomstychtivost nuselského komisaře. Mlíko se dostavil, šel poslušně chodbou nahoru, ale za ním šli strážníci. Pan komisař zřejmě počítal s tím, že zatímco bude ten civil mluvit s Pěničkou, policie se dostane do výhodnějších pozic a pak už si cestu prostřílí. Ale nepočítali ani s Mlíkem, ani s Pěničkou.

Nejdřív se zastavil Mlíko: „Tak hele, pánové, jestli půjdete ještě krok za mnou, tak se vrátím.“

„Nestarejte se a jděte!“ sykl komisař.

Mlíko zavrtěl hlavou a stál. Upřímně rád by byl řekl Pěničkovi, aby přestal blbnout, ale s touhle chytristikou nechtěl nic mít.

Pěnička to nahoře dobře viděl a zamířil co nejopatrněji, aby Mlíka nezasáhl, a pak vystřelil několikrát za sebou. Jeden strážník se chytl za rameno, protože ho střelba škrábla, a ostatní utekli včetně Mlíka.

Pokus se nezdařil.

Pan Bouše dole jenom pokrčil rameny.

„Pane inspektore, tohle špatně dopadne,“ řekl Mlíko důvěrně panu Boušovi. „Moc špatně, jestli se nestane zázrak.“

„A kdybych sem přivedl Anču Paraplíčko?“

„Pak neodleze živá ani ona, ani žádnej z těch pánů,“ řekl velice způsobně Mlíko.

Když už další dvě hodiny Pěnička vzdoroval, rozhodl se nuselský komisař k ráznému zásahu. Povolal hasiče. Měli za úkol přitáhnout své žebříky a vniknout spolu s policií střechou na půdu. Pěnička tak bude mezi dvěma ohni a nevydrží.

Hasiči nepřijeli zrovna nadšeně. Napřed se jejich velitel dlouho dohadoval s policií, zdálo se mu výhodnější dát k dispozici jenom žebříky a lidi nechat za rohem, jsou přece jen školeni pro jiné případy.

Když se o tom dověděl pan rada, zvedl telefon a oznámil panu policejnímu prezidentovi, že se na věc podívá sám: požádal, aby všechny akce byly ihned zastaveny.

„Přece nemůžeme, pane prezidente, pořádat v Nuslích manévry kvůli jednomu člověku.“

„Nevím, co chcete dělat, pane rado, ale upozorňuji vás, že ten člověk je krajně nebezpečný! Možná, že zešílel!“

„Pane prezidente, když se někdo jmenuje Pěnička, tak nemůže být krajně nebezpečný. Ono mu jenom přeskočilo. Já se na to mrknu.“

Když se dostavil na místo činu, musel se sám dvakrát legitimovat, protože strážníci docela zdivočeli a všude viděli nějaký úskok.

Pan Bouše, který tu postával, vyrazil panu radovi vstříc a proklestil mu cestu.

Komisař, který řídil celou akci, pana radu dvakrát moc nevítal. „Domnívám se, že to je, abych tak řekl, naše věc a my situaci zvládneme,“ řekl stroze.

„O tom vůbec nepochybuju, to už vidím. Chybí vám tady ještě zákopnický pluk, který by vyhodil tři baráky okolo do povětří, a pak ho už budete mít v hrsti.“

„Nám není do smíchu, pane rado,“ řekl přísně a poučně komisař, „ten člověk střílí.“

„Bohužel,“ odvětil pan rada.

„Kromě toho je důvodné podezření, že je podporován obyvatelstvem. Jinak bychom ho tam uzavřeli a za den dva by ho už žízeň a hlad donutily se vzdát!“

„Obyvatelstvo vždycky podporuje toho, kdo je v konfliktu s policií. To je tak na světě už od dob Jánošíkových, pane komisaři! A možná že ještě dřív. Tak bych prosil, abyste ty hasiče s těmi žebříky poslal pryč. A vaši lidé, co se mačkají dole ve dveřích a na schodech, ať jdou taky ven.“

Komisař pokrčil rameny a dal jen nerad příslušné rozkazy: „Nechápu dost dobře, co račte mít na mysli…“

„Co? Půjdu za Pěničkou. On mne dobře zná.“

Pan Bouše kýchl a omluvil se: „Je to pravda… Chci říci, že pana radu zná. Ale on, pane rado, se asi opravdu pomátl! Měl byste dát pozor.“

„Kdyby se nepomátl, tak by nezapích Toufara a neblbnul tady na půdě, to je mi jasné. Lidi se občas pomátnou, a nejvíc z nešťastné lásky, pane Bouše, víme!“

Pak pan rada ve svém krátkém svrchníčku a s kloboukem posunutým trochu do týla vykročil na otevřený prostor před rohovým starým činžákem a pomalu se ubíral k domovním dveřím. Lidé za okny tiskli vyděšeně své tváře i nosy na sklo.

Pan rada šel zvolna. Pěnička má čas, jestli o to stojí, podívat se vikýřem, kdo k němu jde na táčky.

Vstoupil do domu. Chodby byly prázdné, jenom nahoře byly dveře nějakého bytu pootevřené a linula se z nich vůně kafe. Ta ženská tady má jediná rozum, pomyslil si pan rada a stoupal zvolna nahoru.

Když došel k poslednímu odpočívadlu, ozval se hlas: „Nechoďte dál, budu střílet.“

Pan rada se zastavil: „Pěnička, neblázněte, to jsem přece já, policejní rada Vacátko. Jdu za vámi, protože se mi tohle všechno nelíbí.“

„Já budu střílet,“ opakoval hlas lítostivě.

„No tak budete, však jste už dneska střílel a ne jednou. Ale já nemám žádnou zbraň a střílet na neozbrojeného člověka, to vám tedy, Pěnička, moc slávy nepřidá.“

„On sem už šel taky Mlíko, pane rado,“ řekl hlas za bednou, „a za ním chlupatý.“

„Ale já jdu sám, však vidíte.“

Pěnička se za bednou vztyčil, aby lépe viděl, a opravdu, chodba jako vymetená. Pan rada se zřetelným napětím stoupal dál, až došel k půdě.

„Tak co, kam si spolu sedneme? Tady na chodbě? Nebo na půdu?“

Pěnička byl z toho hlasu dočista spletený, nevěděl, co odpovědět. Stál za bednou, v ruce pistoli, a díval se na pana radu jako na zjevení.

„Půjdeme na půdu, je to tam jistější, co?“ navrhl pan rada a šel napřed.

Dole vrzly domovní dveře. Pěnička byl hned ve střehu, ale objevil se jenom tvrďák pana Bouše, jenž se strachoval o šéfa.

Pan rada se nahnul přes zábradlí: „V pořádku, pane Bouše, v pořádku, až vás budu potřebovat, zavolám. Dřív mi sem nikoho nepouštějte nebo si sakra vypůjčím od Pěničky tu bouchačku a budu střílet já sám.“

Na půdě bylo pološero, okénka vikýře nebyla mytá celá dlouhá léta. Pan rada se rozhlížel, kde by si sedl. Pěnička úslužně otřel jeden trám rukou.

„Děkuju vám… Nesednete si taky?“ vyzval ho pak rada. Dobře viděl, jak ten člověk pořád uhýbá a jak drží pistoli připravenou k ráně. Kdyby tam dole vjel do toho nuselského komisaře rapl, tak ji koupím napřed já, pomyslil si pan rada. A dokonce od Pěničky… Ježíšmarjá, já přece sázel na to jeho jméno, a sázím na ně pořád. A taky na jeho oči. Ten člověk je jako štvaná zvěř.

„Tak, Pěnička, já myslím, že se tady někde stala chyba, co? Řekl bych, že u nás.“

Pěnička mlčel.

„Já teď mluvím ne o vás, ale o tom Toufarovi. Tady jsme udělali chybu my. My ho měli už dávno sebrat, ale nám pořád něco falírovalo. Důkazy, víme!“

„Toufar byl mizera,“ zahučel Pěnička.

„To byl! Mimochodem, víte, že jsem mluvil s Ančou? Měl jsem ji u nás na direkci. To když už byl Toufar po smrti. Ale ona to nevěděla. Dověděla se to až u nás.“

„Plakala?“ zahučel Pěnička a jeho rty se sevřely v jakémsi mučivém napětí.

„Ani ne… Ale lekla se… Poslyšte, ona s ním neměla dobrý život, co?“

„To tedy ne. On ji zase poslal na ulici.“

„Já vím, Pěnička, já jí to taky řekl! My o ní víme všechno. Tedy mimochodem, ona to zlá holka nebude, protože, to vám můžu zaručit, ona mužského kromě Toufara neměla… A kromě kunčoftů, ty ale nemůžeme počítat.“

Pěnička těžce vydechl: „Ona si zasloužila lepší osud.“

„Každý má takový osud, jaký si připraví. Však kdyby nechtěla, tak s ním na hromádku nešla,“ řekl přísně pan rada a čekal, co Pěnička.

Ten se otočil, rty se mu chvěly, nechtěl promluvit, aby neprozradil, jak je naměkko.

„Druhá naše chyba byla, že jsme po vás šli hned jako po vrahovi. Poslyšte, když jsme tady tak mezi sebou, jak to vlastně bylo? Teda vy jste ho zabil, o tom jsem přesvědčen, ale něco v tom je divného…“

„Toufar byl lump,“ řekl temně Pěnička.

„To vím, ale kdybyste chtěl každého lumpa zapíchnout, to byste se udřel, člověče! Cigárko?“

Pěnička napřed zavrtěl hlavou, ale pak přisvědčil.

Když k němu natáhl pan rada ruku, uskočil a napřáhl zbraň.

„Ale no tak neblázněte, Pěnička, já už nejsem mladík, abych se tady s vámi pral o pistoli.“

„Jako Toufar,“ zahuhlal Pěnička.

Rada zbystřil pozornost, ale mlčel. Nechtěl toho člověka rušit.

„S tím jsem se totiž já pral o tuhle stříkačku…“

„Ale! Já si hned říkal, že to nebylo jenom tak obyčejné zapíchnutí.“

„Však já to přišel včera večer říct kamarádům, ale oni… Nikdo se mnou nechtěl mluvit,“ pravil Pěnička naříkavě.

„To se nedivte. Kasař, který začne zabíjet, to už je někdo, kdo vypad z houfu. To kasaři nemají rádi. A vy, Pěnička, taky nejste žádný pořádný kasař. Vy máte zlatý ruce, jak se říká, a vy byste měl dělat řemeslo… Vždyť vy jste se i do téhle šlamastyky zamotal jenom proto, že nejste žádný raubíř. Vy přece nejste Toufar!“

„To teda ne!“ vykřikl Pěnička. „Toufar na mě vytáhl tuhle věc, pane rado. Já totiž šel za ním. Kvůli Anče. Já s ním napřed chtěl po dobrotě. Ale on na rozumné slovo nebyl. Napřed se hrozně vytahoval. Hlavně o té bance.“

„O jaké bance?“

„No, udělal banku, povídal mi, já nevím jakou, já jsem teď dlouho seděl, a že prej tam odpráskl nějakého ouřadu a takový řečičky.“

„Legiobanka,“ vydechl pan rada. „Tak tedy přece! Vidíte, my ho měli víc zmáčknout. Ale když on ho kdekdo kryl. Naposled i ta vaše Anča.“

„A přitom ji bil! To mi taky řekl.“

„No, a tak proto jste ho zapích, co?“

„Ne, prosím, pane rado, proto ne.“

„A proč?“

„No, když vytáh tuhle věc, on byl štont mě oddělat, pane rado.“

„To věřím. A proč vlastně na vás vytáh pistoli?“

„Protože já jsem chtěl na něm to nejcennější, co jsem měl…“

„Aha! Anču Paraplíčko,“ usmál se soucitně pan rada.

Pěnička však zavrtěl hlavou: „Ale ne, prosím. Já jsem měl u něj svoje nádobí. Anča, ta mrcha, mu ho dala. Ona mu dala všechno… No, a moje nádobí taky.“

Pan rada si posunul klobouk ještě více do týla.

„Nádobí…,“ vydechl nevěřícně.

„Jo. A když je nechtěl dát po dobrým, tak tedy já na něj po zlým a on na mne vytáhl tuhle stříkačku, jenže já ho praštil přes pazouru, až mu vyletěla na zem…“

„Aha, to je ta podlitina na ruce,“ zabručel spíš pro sebe pan rada.

„A pak jsem po něm skočil s kudlou a padli jsme na zem a jen jsme se váleli, protože já se ho bál, on dosáhnout na tu stříkačku, tak to do mě našil. A najednou cejtím, jak zůstal na zemi tuhej, a koukám, on se napích na můj nůž…“

Pan rada uvážlivě dokouřil a zamáčkl špačka na špinavých dlaždicích. „Poslyšte, proč jste se s ním tahal až k té řece?“

„Já se lek, já ho přece nechtěl zabít, i když… Já myslím, že to bylo docela spravedlivý, pane rado.“

Pan rada povzdechl: „Víte, to je těžké… Spravedlnost si člověk nemůže vybojovat sám. To obyčejně dopadne špatně. Jako teď s vámi. Na spravedlnost jsme odborníci my. Kdybyste byl v noci přišel a řekl dole službě, co se stalo, tak bychom si vás byli ráno vyslechli a nakonec… Pěnička, já vám to řeknu na rovinu: ten Toufar si nic lepšího nezasluhoval, zvláště když, jak říkáte, ta loupež v bance byla jeho věc.“

Mlčeli.

Na ulici bylo slyšet hrčení motorů. Pan rada vyšel na chodbu a křikl: „Bouše!“

Dole se otevřely domovní dveře: „Ano, pane rado!“

„Co se to venku děje? Řekl jsem, že se nic nebude hejbat.“

„Hasiči, pěkně prosím, odjíždějí. Na Vinohradech někde hoří.“

„Jo, tak to je v pořádku.“

Pan rada se vrátil na půdu, ale už si nesedl: „Poslyšte, ta partaj tady pod námi vaří kafe. Mám v krku sucho, co myslíte, nabídli by nám?“

„To je moje bytná, prosím!“

A tak sešli spolu o půl poschodí níž a paní bytná jim opravdu udělala kafe, jak se sluší.

„Matko, a teď jděte vedle, my tu máme důvěrné řeči,“ řekl pan rada vlídně, ale rozhodně, a mutr vyklouzla z kuchyně jako myška, pro jistotu se křižujíc.

„No a teď hezky povězte, co hodláte dělat?“

Pěnička si pistoli položil vedle kafe a hřál si ruce na velkém kafáči.

„Já, pane rado, mám čím střílet, já se budu bránit,“ odvětil Pěnička důstojně.

„Hm… No řekněme, že pár strážníků dostanete. Ale to nejsou jenom policajti, to jsou taky jejich vdovy a jejich děti… Moc na vás v dobrém vzpomínat nebudou. A teď by ještě v dobrém vzpomínat mohli!“

Pěnička se jenom nevěřícně ušklíbl.

„Koukejte, vy jste pro nás významný svědek. Korunní… Vy jste totiž jediný, kdo od Toufara slyšel jeho přiznání k té bankovní loupeži. No, a stát jednou před soudem jako svědek, Pěnička, to přece není k zahození. To je čest.“

Pěnička vyvalil oči: „Já… Ale to snad ne!“

„To je hotová věc. Když tady zůstanete a necháte se dobejvat, tak vás nakonec dostanou. Anebo ne, třeba se sám odprásknete. Ale to bude všechno. Toufar i po smrti bude jako lilie, protože jediný člověk, co to od něho slyšel, jste vy, a vy už nebudete mluvit. Chtěl jste spravedlnost… Tadyhle je, tak proč se jí chcete vyhnout?“

Pěnička postavil hrnek: „Pane rado, ale já ho přece propích. Oni mě zavřou!“

„To víte, žejo. Ale mezi námi, Pěnička, vy jste ho přece nezavraždil, vy jste ho zabil v sebeobraně. On na vás vzal tuhle bouchačku.“

Pan rada vzal v zamyšlení pistoli, která ležela mezi nimi na stole, do rukou a zase ji položil. Pěnička se už tomu ani nebránil.

„A tu Anču mu taky můžeme přišít na tělo, protože on ji nutil, aby provozovala to svoje řemeslo. A víte, co si já o vás myslím? Vy si jednou stejně dáte s kasařinou pokoj a otevřete si malou dílnu: Josef Pěnička, odborné práce zámečnické… Jako bych to už před sebou viděl!“

Pěnička mlčel. Začal se usmívat, a to bylo dobré znamení.

Pan rada vstal, pistoli zastrčil bez řečí do své kapsy a zavolal do chodby: „Bouše!“

„K službám, pane rado!“

„Odvolejte celý ten cirkus, dole chci mít ulice prázdné. Objednejte na štaflu na Nuselském náměstí drožku. My tady s panem Pěničkou pojedem k nám na direkci. Pan Pěnička je totiž důležitý svědek!“

Pan Bouše celý vyjevený odklusal. Venku bylo slyšet pochodující muže. Odcházeli docela rádi, seřazeni v čtyřstupech. Pěnička se za nimi díval z okna.

A když pan Bouše hlásil, že drožka dole čeká, paní bytná, řečená mutr, se přihnala k panu radovi, popadla ho za ruku a políbila mu ji.

„Ale no tak, matko… My bysme vám měli s Pěničkou políbit ruku za to kafe!“

A pak ti dva scházeli pomalu ze schodů a vyšli na ulici, nechávajíce za sebou jako zlý sen ten oprýskaný činžák, kde málem dneska umřel loupežník Pěnička. Odcházeli spolu, Vacátko, policejní rada, a Josef Pěnička, odborný zámečník.

Pak jeli pomalu přes Prahu, pan Bouše seděl vedle kočího, a povídali si, že Praha v tenhle čas je hezké město.

A nikdo z nich si nevšiml, že na rohu nad Folimankou stála holka a utírala si oči.

Měla přes ruku pověšené paraplíčko.

Únos

Bylo to něco jako obecné tajemství, že pan rada nemá rád jiné případy než mordy. Když měl vyšetřovat záhadné zmizení nebo větší katastrofu, koukal to přesunout na své podřízené. Prostě ho to nudilo. Tak se taky stalo, že případ zmizení Lily Košvancové jsme mu napřed ani nehlásili. A celou věc jsem si víceméně dobrovolně vzal na sebe já, i když to neslibovalo kromě běhání nic zvláštního. Když zmizí mladší holka, nebývá to nic tragického; tragédii z toho udělají páni rodiče, hluboce přesvědčeni, že jejich dítě je květ nevinnosti. Pak se ukáže, že dotyčný květ strávil s ženatým pánem celou noc, a ráno — jež bývá moudřejší večera — se lekl návratu domů, protože by to znamenalo pár velikánských facek. Když se ale ztratí a dá se objevit až za pár dní, otec i matka tonou v slzách radosti a na ty facky nedojde. S tímhle má policie velkou zkušenost, a proto když přiběhne na komisařství vyjevený tatínek, věnuje se přítomný inspektor spíše tomu, aby ho uklidnil, a teprve pak kostrbatou rukou sepíše protokol.

Jenomže — jak jsem se později dověděl — na vinohradském komisařství to bylo trochu jinak, neboť se dostavil sám pan továrník Václav Košvanec, velká uzenářská firma, a současně volal poslanec za stranu živnostenskou, aby policie věděla, že na panu Košvancovi má zájem veřejnost.

Nedá se nic dělat, policie je nakonec jistý druh služby, a tak tedy to na komisařství vzali vážně. Kromě toho zarmoucený otec Košvanec nepřišel sám, s ním se dostavila služebná, děvče statné a dobře vypadající, jež nesla neobyčejně velký koš, plný uzenin. Není divu, že byl pan továrník poslán domů s ujištěním, že policie udělá vše, co je v jejích silách, ba i více. Zatím udělali páni na komisařství jen to, že poslali pro pivo a hodovali. Chválili pana Košvance a byli odhodláni slečnu vypátrat za každou cenu. Jenomže uzeniny zmizely a slečna se neobjevila. Nádherná vůně na komisařství vyprchala a zbyla protivná skutečnost: úřední protokol, sdělující, že dne toho a toho se dostavil pan Václav Košvanec, majitel firmy stejného jména, výrobna uzenin ve velkém, v Praze 12, Pod Zvonařkou, a vypověděl, že jeho dcera Ludmila, v rodině řečená Lily, opustila společnou domácnost v činžovním domě čp. 764 a již se domů nevrátila. Pohřešovaná je menší postavy, světlejších vlasů, souměrného obličeje, šestnáctiletá, budí však dojem osoby o něco starší, oblečena v modrý pletený kostým cizí značky, má velurový moderní klobouček a boty barvy šedé. Stejné barvy jsou rukavice i kabelka, výrobek firmy Falada a comp. v Žitné ulici…

Zkrátka a dobře: pánové si dali bene, ale holku nenašli. A tak se to dostalo k nám na čtyřku, protože nebylo vyloučeno, že bychom my ji mohli rozpoznat v nějaké mrtvole. Dal jsem o případu normální hlášení pro četnické stanice, protože to děvče mohlo být někde mimo náš pražský rajón, a trochu jsem se po tom případu poohlédl. Na vinohradském komisařství nepřestávali litovat, že tu holku nevyšťárali, protože uzeniny firmy Košvanec jsou skutečně výborné. Vrchní komisař zvláště vysoko oceňoval lahůdkovou paštiku.

Od strážníků jsem získal první informace, ale moc rozumný jsem z nich nebyl. Slečinka vyšla prý z domu — což nikdo neviděl — a kam šla, to taky nikdo nevěděl. Ostatně jako nóbl slečna si asi vzala taxíka a odjela!… Kam? Požádal jsem naše pány detektivy, aby se pozeptali u taxíkářů, stačí oklepnout jenom ty, co mají slušné auto, taková dceruška z lepší rodiny by si dneska do starého krámu nesedla. Jasně to nemělo žádný výsledek.

Když jsem druhý den ráno přišel do práce, ucítil jsem v „detektývně“ nádhernou vůni. Pan Bouše s panem Brůžkem seděli u stolu a ukrajovali si velice čerstvý šunkový salám, dbajíce, aby to byly vždy úhledné kostky značně tlusté, protože salám byl dlouhý jako noha.

„Nabídněte si, pane doktor,“ řekl zdvořile pan Bouše. „Takový v krámě nedostanete.“

„Ježíšmarjá,“ zaúpěl jsem, „případ Lily Košvancová, co?“

„Z vás bude prima detektiv,“ zabručel pan Brůžek, otevřel spodní šuple amerického psacího stolu a vytáhl láhev smíchovského Staropramenu.

Než jsem si stačil ukrojit, cinkl telefon, abych prý šel k šéfovi.

V kanceláři pana rady voněla šunka. Poznal jsem to na první vdechnutí.

„Tak vy prý jste si vzal ten případ…“

„Lily Košvancová, ano prosím, to mám já. Zatím bez výsledku.“

Pan rada pokývl hlavou: „Tyhle věci se rády vlečou… Jenomže já už jsem měl dvě intervence.“

„Včetně návštěvy pana otce,“ řekl jsem.

Pan rada se na mne přísně podíval, pak jeho pohled zjihl a nakonec se usmál: „Mladej, máte postřeh a to se mi líbí!“

Vstal a otevřel okno: „Je tu cítit šunka, co? Já vím… No, co má člověk dělat, představte si, že včera večer přišla k nám domů taková pohledná mladice a přinesla balík, žena nevěděla, co s tím…“

„To je jejich služka,“ řekl jsem. „Byla taky na komisařství na Vinohradech. Tam přinesla košík. A zřejmě byla taky v ‚detektývně‘.“

„Ne, tam jsem byl já,“ přiznal pan rada. „Přece nesníme doma balík uzenin… Mimochodem, co s tím chcete udělat?“

Rychle jsem ze sebe vychrlil všechno, co jsem zařídil. Nebylo to nic světoborného, ale aspoň jsem na nic nezapomněl. Pan rada to schválil přikývnutím.

V té chvíli zaklepal pan Bouše a přinesl čerstvý výtisk večerníku. Táhlo k poledni, na večerník byl tedy už čas. Položil jej beze slova panu radovi na stůl a tvářil se zachmuřeně. Pan rada přelétl zaškrtnutý článek a nasupil obočí: „Tohle je ale pitomost, pánové! Ten člověk se zbláznil!“

Pan rada mínil tím člověkem továrníka Košvance, který prostřednictvím tisku oznámil, že vypisuje odměnu za každou zprávu o své zmizelé dceři.

A noviny obratně přičinily komentář v tom smyslu, že policie zatím nic neví a že to je s podivem, protože slečna už je mimo dům delší dobu. Pan rada měl strašně nerad, když ho noviny do něčeho honily, a bubnoval nervózně po stole.

„Nejhorší je, že budeme mít ode dneška na krku všechny noviny, protože žádný list si nedá ujít tu senzaci,“ mínil smutně pan Bouše.

„Ale firma Košvanec bude mít pořádnou reklamu, a zadarmo,“ dodal jsem.

„Nejhorší, pánové, je, že teď si lidi budou vymýšlet kvůli té odměně pitomosti! Pozor na to, nikomu moc nevěřit a všechno důkladně ověřit…“ Pan rada povzdechl: „Zatracená práce! Ta šunka mi zrovna hořkne, z toho bude náramný tanec, pánové!“

Nedalo se nic dělat, musel jsem osobně do rodiny pana továrníka Košvance.

„Ne že bych si dělal moc velké starosti,“ řekl mi pan rada na rozloučenou, „ta holka nebožka nebude, to bychom ji už měli. Všiml jste si už taky, že mrtvola se objeví snadněji než živý člověk? Ona se totiž nemůže schovat, ale živej člověk je neřád… No tak jděte a mějte oči otevřené. Aby v tom nebyly nakonec takzvané rodinné důvody, chápete?“

Opatřen dobrými radami odjel jsem nejbližší tramvají do bytu Košvancových. Byl to náramný byt, hodný velkého řezníka, pět pokojů jeden za druhým, služka mne provedla třemi, než jsme přišli do toho pravého.

Byla to fešanda a kroutila se vedle mne tak, že jsem si jí musel dobře všimnout. Můj zájem jí neušel, ba právě naopak.

Když jsem byl konečně v tom pravém pokoji, řekla, abych si sedl, že zavolá paní, která je v ložnici.

„Ona pořád postonává, víte, od té doby, co se to u nás stalo!“

„Potřeboval bych spíše pana Košvance.“

„Milostpán je dole v kontoáru. Já vám zatím naliju skleničku.“

Řekla to familiárně, a aniž čekala na můj souhlas, nalila dvě sklenky likéru, který asi považovala za nejlepší, protože se napila se mnou. Bylo to sladké, ale jí to chutnalo. Usmála se a sklenku, z které pila, si klidně strčila do kapsy své bílé zástěry. Mně nalila znovu.

„Ona milostpaní si dělá na flaškách znaménka, ale když jsou tu hosti, tak to neplatí!“ řekla zasvěceně a zcela samozřejmě. Bylo jasné, že to je velice cílevědomé děvče. Zmizela za jedněmi dveřmi a ještě po mně stačila mrknout.

Už se nevrátila, a mne to dost mrzelo. Zato přišla paní, tiskla si ruce k spánkům, byla bledá a nepřestávala lamentovat.

„Milostpaní, není nejmenší důvod k obavám, kdybyste věděla, kolik takových případů máme! Já jsem totiž z policejního ředitelství.“

Zdálo se, že ji to potěšilo. Ostatně i pan továrník projevil po svém příchodu upřímnou radostí „No to je dost! Kdepak tady ti z komisařství… Já nevím, nač platíme daně!“

„Kdybyste dovolili, rád bych se něco víc dověděl o vaší dceři. Chtěl bych pochopit důvod jejího odchodu. Například, nebyla to nějaká zklamaná láska?“

Paní se vyjevila: „Naše Lilinka? To dítě!“

Zalistoval jsem ve svých papírech: „Dítě, kterému je už šestnáct pryč!“

„Správně,“ zafuněl pan Košvanec. „Já to říkám taky, kdepak dítě! V šestnácti, to už je kobyla!“

Paní obrátila oči v sloup, ale pan Košvanec tomu nevěnoval pozornost.

„Takže známost neměla. A což to vzít naopak: nedávali jste jí nějakého ženicha, před kterým by se byla chtěla někam ztratit?“

„Já bych každýho hnal svinským krokem,“ zafuněl pan továrník, „kdepak jí někoho dávat.“

„A třeba měla tajnou lásku. Nemá ona někde nějaký ten deníček? Tam se leccos člověk dozví!“ řekl jsem.

„Pokud vím, Lilinka měla jenom památník. Ale teď, co vychodila rodinnou školu, jej už odložila. Ne, jsem přesvědčena, že na lásku byla ještě hloupoučká.“

„Pch,“ zahučel pan manžel opovržlivě. „Ta holka byla po mně, a v tom případě…“ Pan Košvanec se ryčně zasmál. Nijak se netajil svou mladickou silou. Teprve teď jsem si ho líp povšiml a zdálo se mi, že je podstatně mladší než jeho uvadající choť.

Paní se na něho mlčky zahleděla s trpkou přísností. Asi s ní není moc zábavy, napadlo mě.

„Já se nevyptávám, já prostě chci pochopit pohnutky jejího odchodu,“ snažil jsem se zažehnat rodinnou vádu.

Pan Košvanec povzdychl: „Vy tedy myslíte, že odešla sama?“

„Jak jinak? Byla přece už dospělá!“

„Vy myslíte, že se jí nemohlo nic zlého stát?“ pokračoval pan továrník.

„Kdyby se něco stalo, už bychom měli hlášení,“ ujistil jsem ho.

Paní mi nalila znovu likér, ale pan Košvanec si toho povšiml a nespokojeně zabručel: „Co nalíváš to sladký srágo tágo! Pan komisař pije pořádný věci, žejo?“

„Pouhý policejní koncipista, prosím,“ řekl jsem, abych se vyhnul přímé odpovědi.

Pan Košvanec přinesl dvě sklenky, jež naplnil čirou tekutinou. Když mi vyhrkly slzy z očí, zasmál se, bez ohledu na svůj rodinný žal.

„Jako břitva, co? To mi dělá jeden známý, je to z malin.“

„Děkuji,“ zajíkl jsem se, „báječná věc… Ještě abych nezapomněl, nějaké slušné fotografie nemáte?“

„Celé album,“ řekla paní a zvedla se, aby z vedlejšího pokoje donesla tlustou knihu. Tak jsem spatřil slečnu Lily na kožešině s nahou prcinkou a posléze, když jsem prolistoval celé album, jsem našel čerstvou fotografii v plavkách, jež přesvědčovala, že dotyčná část, tak okatě vystrčená před lety na kožešině, zůstala té dívence zachována. Krasavice to žádná nebyla, ale kus jí bylo, zřejmě po tatínkovi.

Paní mi nabízela fotografii, kde se slečna Lily způsobně opírala o stůl a nataženým ukazováčkem nadzvedávala docela prázdné čílko. Já jsem si však vzal tu od koupaliště.

„Udělám všechno pro její záchranu,“ řekl pan Košvanec s povzdechem. „Už jsem vypsal odměnu…“

„Upřímně řečeno, toho se právě bojíme. Lidi vás budou zaplavovat informacemi a žádná nebude za nic stát. Nejlepší informace má přece jenom vždycky policie.“

„Myslíte? Jenom abyste se nesplet… Už to jsou čtyři dni, co je holka pryč, a policie ví starou belu!“ rozhněval se pan továrník.

Abych ho trochu uklidnil, požádal jsem o seznam všech příbuzných.

„Jestli si myslíte, že by u někoho z nich mohla být, tak se nemusíte vůbec štrapicírovat,“ řekl chmurně pan Košvanec. „To už jsme zařídili… Moje sekretářka na to přišla hned první den a poslala všem telegramy. Bezvýsledně.“

Všiml jsem si, že když mluvil o sekretářce, jeho oči zjihly, ale zato paní se zatvářila posupně. Oba manželé po sobě sjeli pohledy, že by od nich mohla sirka chytit.

Zvláštní, napadlo mě, tady opravdu není něco v pořádku, ale co jenom, proboha?

V nejbližším okamžiku jsem však nahlédl trochu lépe do rodinných tajemství. Bylo slyšet dlouhé zvonění, pak bouchly dveře a spěšné ženské kroky se blížily k našemu pokoji.

Ve dveřích bez ohlášení stanula vysoká žena nápadně rezavých vlasů, v ruce držela dopis.

„Prosím za prominutí,“ řekla směrem k paní Košvancové, „ale… ale tady to… Je to prostě hrozné!“

Paní Košvancová štítivě vstala, pan továrník vyjeveně šel k té dámě a vzal jí z ruky dopis: „No, copak je?“

Zřejmě byl velmi nerad, že tak najednou vtrhla do jeho bytu.

Pak se podíval na dopis a vykřikl: „Ježíšmarjá, maminko…“

Paní Košvancová se taky podívala na dopis, který měl její muž v ruce, a vzápětí zaúpěla, klesajíc na pohovku. Pan Košvanec nevěděl, co dělat, jestli držet svou ženu nebo chytit dopis, který padl na podlahu.

Naštěstí přiběhla služka a věnovala se své paní, pan továrník se věnoval té vysoké rezavé dámě, protože i ta lomila rukama, a já jsem se mohl tedy věnovat dopisu.

Na zcela obyčejném dopisním papíru o čtyřech malých stránkách bylo tiskacími písmeny napsáno:

VAŠE DCERA LILY JE V NAŠICH RUKOU.

CHCETE-LI JI JEŠTĚ NĚKDY VIDĚT, MUSÍTE

ZAPLATIT ČTVRT MILIONU. POLICIE SE NESMÍ

NIC DOVĚDĚT.

„Prosím, zachovejte klid,“ řekl jsem vážně. „Tohle může být trik. Následek toho inzerátu! U nás přece není obvyklé unášet dospělé osoby, jako je slečna Lily!“

„V obálce bylo ještě tohle,“ řekla ta vysoká rezavá dáma a ukázala malou sponku do vlasů. „Tu přece nosila Lily!“

Když ji paní Košvancová uviděla, upadla znovu do mdlob a silný řezník a továrník si musel zakrýt oči.

Vzal jsem z jejich rukou obálku. Byla bez adresy. Udiveně jsem se na ni podíval.

„Ano, dopis byl bez adresy. Byl podstrčen teď v polední přestávce do našeho obchodu tady za rohem. Pod dveře, prosím.“

Paní přicházela k sobě, služka ji dovedla do ložnice, rezavá dáma držela pana šéfa za ruku a šeptala mu: „Klid, prosím, jenom klid…“ A pan továrník stále opakoval, jako by byl uštknut: „Čtvrt milionu… Čtvrt milionu…“

Vzal jsem dopis i tu sponku k sobě: „Do jisté míry se situace pro nás zlepšila. Víme aspoň, na čem jsme. Vaše dcera žije, to je jasné, a nehrozí jí nebezpečí, protože chtějí za ni peníze.“

„Čtvrt milionu,“ opakoval jako ozvěna zdrcený pan Košvanec.

„My už se postaráme, abyste ty peníze neztratil. Dovolte nyní, abych informoval pana radu!“

„Ale v dopise stojí, že se o tom policie nesmí dovědět!“ vyděsil se pan továrník.

„Prosím. Vy nic hlásit taky nebudete. To, že jsem zde, je náhoda, o níž únosce neví. Necháte ho tedy v domnění, že policie opravdu neví nic. Zřejmě od něho dostanete další zprávu, jak to máte udělat s penězi. A to nám dáte diskrétně vědět. Nic víc.“

Třemi pokoji mne zase vyprovázela ta bystrá a velice samostatná služka, na niž všeobecné vzrušení nepůsobilo.

„Kdo je ta dáma, co přinesla dopis?“ zeptal jsem se v předsíni.

„Dáma,“ vyprskla opovržlivě. „To je přece sekretářka Moravcová.“

Teď, když bylo jasné, že holka z domu neutekla, zdálo se, že už není třeba se zabývat rodinnými poměry. Ale mně cosi nedalo. Usmál jsem se na služebnou a řekl jsem: „Kdybych potřeboval ještě něco vědět, byla byste ochotna se se mnou sejít?“

Zatvářila se neobyčejně koketně: „Proč ne? Ale to by muselo být, až páni nebudou večer doma!“

Přisámbůh, takhle jsem to nemyslel, a zakoktal jsem: „Šlo mi… tedy o informaci.“

„Já mám čas po sedmé,“ vydechla.

„Tak tedy dnes po sedmé čekám na rohu.“

„A půjdem si do Edenu zabaletit, jo?“ řekla nadšeně a já jsem nemohl než přisvědčit.

Když je člověk mlád, udělá pro zdar policejního pátrání všechno.

Na chodbě domu jsem potkal mladého muže, dost nápadně oblečeného, podíval jsem se za ním, kam jde, a viděl jsem, že zvoní u bytu pana továrníka. Služka mu otevřela a mně se zdálo, že slyším nějaké špásování. Patrně nějaký synovec, který si tohle může se služebnou dovolit.

Když jsem panu radovi podal zprávu, co je se slečnou Lily, spráskl ruce: „A to se podívejme, Praha je zase světové město! Člověk by řekl, že únosy budou jen americká záležitost, ale ne, my si je pořídíme i tady. A víte, kdo je tím vším vinen? Samozřejmě noviny. To bylo řečí kolem únosu Lindberghova syna, pak zase to malé dítě v Německu, takže není divu, že taková věc svádí k napodobení!“

„Jenomže tam unesli děti, a tady to dítě… Jenom se račte podívat,“ řekl jsem a položil na stůl fotografii slečny Lily.

Pan rada uznale kývl: „Tak v tomhle případě nejde o únosce, ale o celou bandu, protože takovou holku musí někdo napřed někam vylákat, pak ji musí někam odvézt… A takováhle asi umí ječet!“

Dlouze jsme se potom radili, jak na to, s únosy jsme opravdu neměli moc velké zkušenosti, ještě tak nějaké to miminko, ale to udělá bláznivá ženská, kterou chytnete celkem snadno. Případ slečny Lily ukazoval na něco většího, však taky výkupné bylo podle toho vysoké!

Ať jsme to obraceli jakkoliv, vycházel nám pořád jediný bod, jehož se můžeme zachytit: okamžik, kdy pan továrník bude odevzdávat únosci peníze… Ať si ta banda vymyslí seberafinovanější způsob, můžeme je tady někde chytit. Třeba ne hned, ale stopa to bude cenná. Jenom ji musíme sledovat tak, aby pan Košvanec dostal zpátky dceru i peníze.

Pro jistotu rozhodl pan rada, aby policie udělala pořádné razie po všech temných koutech, jichž je na území každého komisařství plno. Především se měly prohlédnout různé ohrady a opuštěné kůlny, protože není vyloučeno, že v takovém nějakém místě drží zločinci to děvče. Já jsem pak dostal za úkol pečlivě dbát na to, aby pan továrník Košvanec nepodlehl nemístnému strachu a nedal ty peníze bez našeho vědomí. V tomhle bodu jsem si dost sliboval od přízně, kterou mi věnovala služebná. Je naprosto jasné, že o každém větším hnutí v rodině budu vědět.

Sdělil jsem — nikoli bez pýchy — panu radovi, jaký jsem si vymyslil trik, a očekával jsem pochvalu. Pan rada se na mne podíval spíše zachmuřeně: „Mladá služebná, říkáte… No, prosím, ale abyste se choval skutečně úředně, člověče!“

„Zajisté, to je samozřejmé,“ řekl jsem horlivě. Pan rada odmítavě mávl rukou. Byl to zřejmě zkušený pán.

Na schůzku jsem přišel včas a ona na sebe nedala čekat déle, než je slušné. Byla nastrojena, až jsem užasl, na mou duši je to ženská, za kterou bych se asi ohlédl, i kdybych s ní zrovna neměl úřední jednání.

Nezapomněla na svou touhu po tanci, a tak jsme se vypravili do Edenu.

Trochu jsem se bál, že mne tam poznají, protože to byl známý zapadák a nejednou jsem tam provázel naše pány detektivy, kteří tam byli jako doma…

Ale dopadlo to dobře, sedli jsme si trochu stranou, což mně vyhovovalo. Jí taky, ale jak se ukázalo, z jiných důvodů. Významně mi položila ruku na loket a přála si, abych se k ní přitiskl.

Když zazněla hudba, musel jsem do kola; tehdy byl moc moderní black-boton, tancovalo se to, jako když se šlape zelí, a ona tak činila s vervou venkovských tanečnic, které při zábavě nevyjdou z kola. Já se snažil z mužské marnivosti i z úředního zájmu.

Konečně se mi podařilo dostat ji na chvíli ke stolu; sklenka vína jí trochu oslabila nohy a já jsem mohl začít s konverzací.

Samozřejmě ten mladý muž s telecíma očima, patrně synovec, mě zajímal nejdříve.

Zasmála se: „Kdepak, to není synovec, to je nějaký moc vzdálený příbuzný a kdoví jestli!“

Dala se do smíchu a znovu si usrkla vína: „Já vám něco řeknu, ale ne abyste to někde vyslepičil. Já jsem jednou přišla do pokoje a naše panička a ten Richard seděli tak blízko sebe… Asi takhle, víte?“

Napůl mne objala, aby mi celou věc předvedla co nejnázorněji. Připustil jsem, že je to svůdník, protože jsem slyšel na chodbě, co si dovoloval k ní.

Zatvářila se blaženě: „Vám to vadilo?“

„Neříkám, že jsem z toho měl radost.“

„Blázínku,“ řekla něžně.

„Slečno,“ pokusil jsem se přerušit její mylné nadšení, „slečno…“

„Neříkejte mi slečno,“ poručila mi. „Jmenuji se Polda. Líbí se vám to jméno?“

„Ano, Poldinko,“ špitl jsem, „líbí.“

„A já vám budu říkat — jak?“

„Snad Karle, ne?“

Připili jsme si na to a Poldi mi vyklopila celou rodinnou historii, která nebyla nezajímavá. Pan Košvanec, který se oženil s majitelkou uzenářství o něco starší a o mnoho bohatší, má sekretářku, na kterou paní temně žárlí. Snad proto začala přijímat návštěvy toho mladíka, jehož prohlásila obezřetně za vzdáleného příbuzného.

„A co pan Košvanec? Žárlí?“

„Prosím vás, ten a žárlit! Ten je rád, když vypadne z baráku.“

„A ten mladík, Richard — jak se tváří?“

„Však jste ho viděl, ne? On si třeba myslil, že bude panička štědrá, ale kdepak ta! Ta by si dala pro korunu koleno vrtat!“

„A proč nepřestal docházet?“

Poldinka pohodila hlavou: „Nevím…“

„Nelíbila se mu nakonec Lily?“

„Nevím… Proč?“

Začala hrát hudba a s Poldinkou to nebylo k vydržení: „Nepůjdeme si zatancovat?“

„Půjdeme, ale… Třeba to slečnu Lily trápilo, ne?“

Poldinka ohrnula ret: „Prosím vás, ona není žádné neviňátko!“

Po pravdě řečeno, k neviňátku měla daleko i Poldinka, protože si přála, abych ji k sobě náležitě tiskl v tanci i mimo tanec, a projevila nakonec velkou nespokojenost s tím, že jsem na první rande přišel v civilu. Měl bych prý nosit uniformu. Ona vždycky toužila mít pána v uniformě, nejvíc se jí líbí uniforma jízdního strážníka. S bolestí jsem se jí přiznal, že u mne se musí spokojit s civilem. Bylo jasné, že mě proto považuje za něco nižšího, ale dala mi brzy najevo, že díky velké lásce, kterou ke mně pociťuje, je ochotna tu uniformu slevit a přijmout mne tak, jak jsem.

Přiznám se, že mi z toho bylo dost horko.

Nedalo se nic dělat, tančil jsem tak dlouho, až zavírali, a pak jsem Poldi doprovázel k domovu. Patrně by byla ráda viděla, abych byl trochu smělejší. Několikrát zdůraznila, že v neděli odpoledne má volno. Sdělil jsem jí obratem, že stíháme jakéhosi vraha a že v neděli budu mít službu.

Ten vrah jí imponoval a už nenaléhala. Ale když jsme se loučili, přitiskla se ke mně tak, že se mi zrychlil dech; ona přece jenom měla figuru, jakou by jí leckterá mohla závidět. Pohladila mne po tváři a najednou — dovedla být tak krásně střízlivá — řekla: „Karle, a kolik dostanete, když chytnete takového vraha?“

„Poldinko, jak můžete myslit na peníze, když jde o spravedlnost?“ zděsil jsem se.

„A co kdybyste objevil řekněme naši Lily? Za tu byste přece peníze dostal, ne? Přece náš starej vypsal odměnu!“

„Ta se týká jenom lidí mimo policii. My nedostáváme nic… My sloužíme a v rámci služby zabraňujeme šíření zločinů. Chápete?“

„Nechápu,“ řekla smutně. „Já myslím, že byste se na to měl vašich pánů zeptat. Třeba by vám nějakou tu odměnu dali. Mně jde o vaše dobro!“ vykřikla, dojata svou vlastní dobrotou.

„Já si toho vážím,“ ujistil jsem ji a — inu, mládí je pošetilé — přitiskl jsem ji k sobě a políbil.

Tak se stalo, že jsem měl stále nejlepší informace o tom, co se děje v rodině pana Košvance, a kromě toho mi Poldinka sdělovala, co se děje v jejím srdci, jež ke mně přilnulo víc, než patřilo k služební povinnosti.

Věděl jsem už, že si u nich podávají lidi ruce, každý nosí nějaké zprávy a každý má nataženou ruku. Pan Košvanec už ty lidi začíná vyhazovat. Jinak si prý střídavě rve vlasy — to kvůli tomu čtvrt milionu — a střídavě se dává utěšovat svou zrzavou sekretářkou.

Protože noviny rozmazávaly celý ten případ každý den, poprosil jsem pana radu, aby se s panem Košvancem sešel.

Aby to vypadalo co nejnenápadněji, vybral jsem kavárnu Reunion a tam jsme s panem radou zamířili jako na kulečník. Rozvíjel jsem cestou všechny své kombinace. Především jsem tvrdil, že ten neznámý únosce — nebo neznámí únoscové — nás zřejmě pozorují a že si jejich dlouhé mlčení můžeme vysvětlit jako nejistotu. Je to rozvinutý gang a tohle je jeho první případ. Ti lidé jsou patrně někde z okolí, možná by to stálo za to, hlídat trochu Košvancovic byt.

„Máte výbornou fantazii a hodně čtete, to je správné,“ pravil pan rada. „Samozřejmě, že jsem dal pokyn na Vinohradech, aby se panu Košvancovi věnovali co nejpozorněji. Kdyby nebyl pan továrník blázen, nebyl by v novinách vypisoval odměny a my už holku měli. Teď ti únosci větří velkou kořist… A vy, mladej, byste se měl věnovat studiu k rigorosu, to by vás zřejmě přivedlo na jiné myšlenky!“

Kdybych tak mohl panu radovi říci, že mé myšlenky jsou skutečně docela jiné a že je neobyčejně ovlivňuje sličná Poldinka! Ta ženská by měla jít k policii! Ta má panečku energii!

V kavárně už nás pan Košvanec očekával. Byl ustaraný, nevyspalý, pořád čekal nějakou zprávu.

„Protože ti chlapi mlčí, mám strach, aby se s děvčetem něco nestalo, pánové!“ šeptal.

„Naše zkušenosti hovoří o tom,“ řekl vznešeně pan rada, „že dokud únosce nebo únosci čekají na peníze, své oběti neuškodí. Určité nebezpečí by hrozilo, kdyby rodiče buď peníze nedali, nebo kdyby se policie dopustila nějaké chyby. Ale vy peníze dáte a my si dáme moc dobrý pozor, abychom ty výtečníky nevyplašili.“

„A kdybych ty peníze dal bez vás?“ navrhl znovu zarmoucený otec.

„Pak byste je vyhodil prostě do vzduchu, protože oni by je mohli vzít, děvče vám nevrátit a vydírat vás znovu. Vy nám musíte říci, kdy a kam máte celou částku odevzdat, a my… No my už něco uděláme, nebojte se! Já si myslím, že náš policejní koncipista celou věc sleduje neobyčejně pečlivě… Mimochodem, děláme kroky, abychom tu bandu objevili dřív, než se ozve. Konají se razie po celé Praze, jistě přinesou nečekané výsledky!“

Zatím ale žádné výsledky nepřinesly, ledaže jsme chytli pár lidí, na nichž nám nezáleželo. Jestli tu holku mají někde v Praze, což je dost pravděpodobné, pak taková razie to může spíše zkomplikovat. Ale to jsem neřekl ani otci Košvancovi, ani panu radovi. Já osobně bych nepodnikal nic, jenom bych čekal…

Zatím samozřejmě především na Poldi. Zabýval jsem se myšlenkou, jestli bych si jednou neměl vypůjčit uniformu, abych jí udělal radost.

Dneska jsme seděli v kavárně, trval jsem na tom, že tancovat nepůjdeme, a ona se rozhodla, že bude hrát poslušnou a přítulnou. Tak jsme si povídali, jak se mají dobře bohatí lidé, a já jsem se dověděl, že pan továrník má vilu v Senohrabech a že koupil malou loveckou chatu na Lužnici, ale to bude asi spíš pro tu sekretářku.

„Pěkný dáreček. Zřejmě není lakomý,“ poznamenal jsem.

„Bohatí jsou vždycky lakomí,“ řekla Poldinka s chmurnou určitostí. „To byste asi nevěřil, ale náš starej by své dceři ani věno nedal, kdyby si vzala někoho, kdo by mu nešel pod fousy. A teď vysolí čtvrt milionu a já mu to přeju! On má hrůzu peněz, víte?“

Tušil jsem to.

„Je vlastně chyba, že vy od policie mu pomáháte, protože on trest zasluhuje. Tomu svému zrzounovi by snesl modré z nebe a se mnou se handrkuje o každou korunu.“

Nakonec měla Poldinka jistě mnoho pravdy; je to skutečně hloupost, když se snažíme zachránit čtvrt milionu bohatému uzenáři. Když má dceru rád, ať za ni zaplatí!

Ovšem takové myšlenky se nehodí pro policejního koncipistu!

„Abyste si nemyslel,“ řekla najednou Poldinka, „já nejsem taky žádný chudák! Já mám spořitelní knížku!“

Smutně jsem se usmál: „Tak to před žádným mužským nikdy neříkejte, to byste žasla, co máme ošklivých případů sňatkových podvodníků.“

„Jenže vy nejste sňatkový podvodník, vy jste od policie!“

Poldinka se něžně ke mně přitiskla a já se začervenal. Holka zlatá, pomyslel jsem si, sňatkový podvodník nejsem, ale za moc taky nestojím, když ti — byť z vyššího zájmu — tady pletu hlavu!

„Víte, já bych vám tu knížku stejně dala až po svatbě. A to byste koukal, co na ní bude!“ pravila Poldinka pyšně.

Ježíšmarjá, říkal jsem si potom cestou domů, jestli se nestane zázrak a celý ten případ neskončí, tak se budu muset oženit nebo spasit útěkem. Ta nešťastná holka si všechno, co řeknu, vykládá úplně špatně. Ne nadarmo mi už sdělila, jak má přísnou maminku a jak jí netrpí, aby chodila jako ostatní holky každý týden s jiným šamstrem. Mohl jsem čekat každý den, že mě pozve do rodiny. No a to bude úplný konec!

Zatím ovšem konec nebyl. Ráno našli u stejného krámu podstrčený dopis, psaný zase na obyčejném papíru s vodolinkami tiskacím písmem. Pan Košvanec zavolal naši direkci s prosbou, abychom se nikdo neobjevovali, neboť jde do tuhého. Neznámý X psal, že ví o stycích pana Košvance s policií a že ho naposled varuje. Jestli chce dceru živou, že má složit čtvrt milionu do malého kufříku a osobně jej donést v devět večer ulicí řečenou V průhonu v Michli. Osoba, která k němu přistoupí, si kufřík vezme a odevzdá panu Košvancovi pro kontrolu rukavice slečny Lily. Ještě ten večer se slečna vrátí domů, ovšem až bude jasné, že pan Košvanec nespolupracoval s policií.

Továrník Košvanec byl modrý hrůzou, když jsem ho navštívil. A to jsem schválně šel do kontoáru, kam chodili cizí lidé, objednavatelé a obchodní partneři. Byl jsem si teď už zcela jist, že pachatel je někdo z okolí, jinak by o stycích pana továrníka s námi nemohl vědět.

„Radíme vám, abyste peníze skutečně dneska nesl tak, jak si to ti lidé přejí. Je to dost pusté místo, ale nemějte strach, pokusíme se zatáhnout celý široký rajón a podezřelé osoby sledovat. Dokud nebude vaše dcera doma, máme od pana rady příkaz nezasahovat.“

Pan továrník celkem souhlasil. Přitom mu bylo velice bolestné ty peníze dát. Měl však dobrý nápad, který jsem samozřejmě přijal. Poznamená si série bankovek, aby se ty peníze v oběhu daly snadněji sledovat.

Na čtyřce byl alarm, jaký dlouho nikdo nepamatoval. Ono nám totiž už ani tak nešlo o pana uzenáře jako spíš o naši čest. Jestli se ten únos povede a my pachatele nechytneme, rozmůžou se nám po Praze únosy! A to by bylo hrozné. Přitom to místo si vybrali skutečně znamenitě, je to nepřehledné, samé křoví, ohrady, kopcovitý terén. Ten, kdo si pro peníze přijde, může zmizet jako duch a policie bude bezmocná. Nasadit moc lidí nemůžeme, abychom ho předem nevyplašili… nakonec jsme rozhodli, že zatáhneme široký kruh a na místo samotné že se vypravím já sám.

Pan rada stál nad plánem těch míst jako generál nad mapou bojiště.

„Dávejte pozor, ten chlap zmizí tady do těch zelených ploch!“

„Ano, tam jsou křoviska.“

„No vidíte! Vy si ovšem obsadíte — nenápadně, ale včas — tyhle vilky. A nikdo z nich nesmí ven, aby ty chlapy nějak nevaroval. Nevíte, jak rozvětvená to může být banda. A pamatujte si: stačí popis toho, co peníze převezme. Chytnout ho můžeme až později. Třeba až potom, kdy peníze předá jinému. Protože i s tím se musí počítat!“ zdvihl pan rada varovně prst.

Bylo mi dost úzko, abych se přiznal. Pletly mne dvě věci. Za prvé to, že pachatelé zřejmě o našich stycích s Košvancem vědí, a pak, že dopis dávají na stejné místo, do krámu vedle Košvancova bytu. A přitom je to místo hlídané!

Když přišel večer, měl jsem asi horečku. Všechno na mne padalo, a když jsem z okna soukromého bytu v Michli, který jsme obsadili, abychom byli co nejblíž, viděl, jak pan Košvanec s malým kufříkem vystoupil ze svého auta a jak jde skoro prázdnou ulicí kupředu, bylo mi úzko.

Ale vzápětí jsem div nevypadl z okna. Po Michelské se vyrojila celá řada strážníků, roztáhli se v řetěz a postupovali tím směrem, kudy šel pan továrník.

To už jsem nevydržel a letěl jsem dolů.

„Co tu děláte?“ zařval jsem na prvního strážníka.

„Co bych dělal, sloužím,“ zabručel ten dobrý tatík, když uviděl mou legitimaci.

Pan vrchní komisař, který přispěchal, mi služebně hlásil, že na dnes večer mají naplánovanou razii ve smyslu rozkazu policejního ředitelství. To byl rozkaz, který jsem já sám podepsal. Jenže tady v Michli se s ním poněkud zpozdili.

„Kristepane, tohle se nemělo stát,“ zanaříkal jsem a vyrazil kupředu.

Dopadlo to přesně tak, jak jsem se bál. I ulice V průhonu byla plná strážníků a zmatený pan Košvanec tady stál jako vyjevený a já jsem se netvářil o nic chytřeji.

„Pane továrníku, myslím, že to můžeme zabalit,“ řekl jsem chmurně.

„Tohle mi policie zodpoví! Z toho udělám exemplární případ!“ syčel pan továrník. „To může stát moje dítě život, pane!“

Doprovodil jsem zuřícího pána zpět k jeho vozu a sám jsem se ploužil na direkci. Byla to nádherná ostuda, jaká se policii přihodí jednou za sto let. A musela se stát zrovna mně…

Na direkci mě čekalo překvapení. Kromě pana rady, kterému to už volali, takže se tvářil jako sto čertů, jsem tady měl telefonický vzkaz. Volala nějaká slečna, mám prý dnes večer přijet do Senohrab číslo 34, zadní vchod.

Nic víc a nic míň… Proč do Senohrab? A jaká slečna? Pak jsem pochopil. Tohle je vzkaz od Poldinky! V Senohrabech mají přece Košvancovi vilu. Ježíšmarjá, že by byla přece jenom vyšla moje teorie a to děvče bylo někde schované? Poldinka je nádherná a chytrá holka!

Řítil jsem se na nádraží.

V Senohrabech samozřejmě už bylo tma, bylo těžké najít dům s číslem 34, protože nikde nebylo živáčka. Když jsem jej konečně objevil, prošel jsem napřed opatrně zpustlou zahradou, která svědčila o tom, že tu majitelé asi často nebydlí. Trochu jsem váhal, zdálo se mi, jako by v tmavém domě blesklo světlo. Opravdu mě tady někdo čeká? A kdo? Není to nakonec všechno jenom trik? Chtějí unést i mne? Za mne jim pan rada ovšem nevyplatí nic, v rozpočtech policejního ředitelství se s takovými případy nepočítá. Za mne by snad dala jenom něco ta dobrá duše Poldinka. Ujistil jsem se, že služební pistoli mám při ruce, a vykročil jsem podle záhadného vzkazu k zadnímu vchodu. Nebyl tam nikde zvonek. Stiskl jsem zkusmo kliku — a dveře se otevřely! Vstoupil jsem do tmy.

V té chvíli mne uchvátily cizí ruce, a než jsem stačil sáhnout pro pistoli, uvědomil jsem si, že je to něžný stisk, který mne přivinuje k výrazným ženským prsům: „Karlíčku… Konečně!“

„Konečně,“ zamumlal jsem v nečekaném objetí. „Co se stalo?“

„Co by se stalo?“ řekla Poldinka rozmrzele, patrně zklamána mým strohým tónem. „Jsem dneska tady sama… A vy jste hodný, že jste přišel! I když je tak pozdě!“

Vedla mne tmavou chodbou dál, teprve pak rozsvítila. Byli jsme v kuchyni a okno bylo zastřeno. Ano, je to dívka, která myslí na vše.

„Proč jste mne sem volala?“

„Chodím sem někdy uklízet a tak jsem si řekla, že by to bylo hezké, být tady spolu…“

„Aha! Jenže já čekal, že tady bude nějaká zpráva o vaší slečince,“ řekl jsem s povzdechem.

„S tou už dejte pokoj! Ta se přece vrátí!“

„Víte to tak určitě?“

„Vím. Starej dnes nese přece prachy. Pak budete mít víc času na mne a všechno bude jinačí.“

Nevěděl jsem, proč by to mělo být jinačí, ale tvářil jsem se, že to vím.

Pohladila mě po vlasech a vytáhla z kredence láhev vína.

Pomalu nalila dvě skleničky. Čekala, až zvednu tu svou. Ale já přemýšlel a tvářil se značně nepřítomně.

Vzala tedy moje ruce a položila si je kolem krku. Pak mě prudce objala a políbila. Prosím, člověk by musel být dřevo, aby ho takový polibek nechal chladným, a já jsem věru k dřevu měl daleko. Ale v hlavě jsem měl myšlenku, která mi rozhodně kazila požitek z toho neskrývaného svádění.

„Tak tedy dneska,“ opakoval jsem.

„Dneska,“ opakovala. A najednou se zasmála: „Víte, že to musí být krásné, mít hodně peněz?“

„Zajisté, ale nechápu…“

„Já myslím na našeho šéfa. Nese kufr tisícovek… To musí být krása, co?“

„Bohužel s tím nemám velké zkušenosti,“ pravil jsem truchlivěji, než bylo třeba. Ale chtěl jsem tím vhodně naznačit, že nejsem žádná skvělá partie. Bylo mi už docela jasné, kam plnými plachtami míří krásná loď zvaná Poldinka.

Něžně se ke mně přitulila: „Nevadí, já je mít budu!“

A řekla to, jako by chtěla naznačit, že její věno je mi k dispozici. Ale já přece jsem tady služebně a vždycky jsem byl služebně a na ženění nemyslím!… Nebylo mi to ovšem nic platné. Přitiskla mne k sobě a já jsem ten stisk musel opětovat, protože mužský ve službě nemusí být úplný trouba.

Když se mi vyvinula z náručí — anebo spíše já jí —, řekl jsem, abych zavedl řeč jinam: „Poslyšte, ona je to vlastně legrace. Vy jste mne unesla! Ano, napřed jste mne vylákala na odlehlé místo a pak… Skončil jsem jako ta vaše Lily. U vás!“

Poldince se v ruce zachvěla sklenka a vylila trochu vína na stůl.

„Pozor, to bývají křtiny!“

„Co to říkáte?“ řekla sevřeným hlasem.

„Nic, dělám jenom legraci. Kdepak křtiny! Jsem proti křtinám. A proti svatbě taky,“ dodal jsem honem. „Tak na zdraví, myslím, že budeme muset už jít, aby nám neujel poslední vlak.“

Zkrátka, co mám dál vyprávět! Skončil jsem naši romantickou schůzku velice střízlivě. Ve vlaku jsme skoro mlčeli. Poldinka byla celá nesvá, rozhodně chudák holka čekala ode mne víc. Vždycky se jí nepovede mít volnou celou vilu!

Na nádraží jsme se rozešli, Poldinka spěchala na Vinohrady a já domů.

Říci, že druhý den ráno bylo na direkci boží dopuštění, nevystihuje plně situaci. Ostatně pan Bouše, když jsem vešel do kanceláře, významně zamrkal a řekl: „Pane doktore, jestli můžete, tak utečte! Tady vypuklo peklo!“

Peklo vypuklo především tím, že pan rada už na lačný žaludek musel jít k policejnímu prezidentovi. Továrník Košvanec dostál svému slibu a udělal obrovský malér. Zdálo se, že celá strana živnostenská se cítí chováním pražské policie zneuctěna. Slečna Lily Košvancová byla navíc vržena do smrtelného nebezpečí. Policejní prezident ráčil osobně vyjádřit své mínění, že jsme vrtáci. Pan rada býval občas podobného názoru, ale neměl rád, když to o jeho mordpartě tvrdil někdo jiný než on sám. Slíbil, že učiní všechna opatření.

„Žádná opatření, pane policejní rado,“ opáčil pan prezident. „Dáte od toho hned ruce pryč. Je to hanba, ale nedá se nic dělat. Pan Košvanec chce raději ztratit čtvrt milionu než dceru. Nepřeje si žádný zásah policie. A já taky ne.“

To byla ovšem rána a ostuda.

Není divu, že nejhůř to odnesl michelský komisař, který neudělal nic jiného, než že se řídil předpisy. Ovšem o dva dny později, než měl.

„Tak to je konec,“ řekl jsem chmurně. „To znamená, že ten případ založíme ad acta.“

„Asi jo,“ přisvědčil pan Bouše a hlučně si utřel nos. „Přitom podle mého názoru té holce žádné nebezpečí nehrozí, protože ona má dneska cenu čtvrt milionu! Tu si budou oni držet jako ve vatičce. No řekněte, pane doktor, viděl vy jste někdy ženskou, na kterou by byla vyhozená taková suma?“

Povzdechl jsem. Ale vlastně jsem se měl radovat. Případ pro mne skončil, dostanu něco jiného, na Vinohrady už nepůjdu a s Poldinkou se neuvidím. Nakonec to pro mne bude jediná záchrana, protože jsem ani chvíli nepochyboval, že by mě ta rezolutní dívka nakonec do vlekla k oltáři.

Ale přece jenom jsem na Vinohrady jel, a to ještě dopoledne, protože volali z místního komisařství.

Dnes v noci, tedy přesně k ránu, asi kolem půl čtvrté, když už se začíná jasnit a ulice v Praze jsou dokonale mrtvé, spatřil službu konající strážník Říha na rohu k Zvonařce ženskou postavu, která se přiblížila ke krámu firmy Košvanec. Na krámě byla stažena roleta a ženská postava vyšla zpoza rohu. Strážník Říha, který si byl vědom, že tomuto rajónu se má věnovat větší pozornost, vykročil, aby se na tu ženskou podíval. V té chvíli se ona osoba ohlédla, spatřila patrně službu konajícího strážníka, otočila se prudce a zmizela za rohem.

Strážník za ní běžel. Byl si jist, že ji zastihne, protože za rohem začíná široká ulice. K jeho úžasu však v ulici za rohem nikdo nebyl. Strážník ulici proběhl, zkusil pro jistotu všechny domovní kliky, ale domy byly podle předpisu zavřeny — a ta ženská pryč.

„A vy z toho vyvozujete?“ řekl jsem.

„Zatím nic, ale na direkci od nás pořád chtěli nějaká hlášení,“ odvětil důstojně nadstrážník, který mi celý případ sděloval.

„Škoda, že se ten strážník pohnul. Že neviděl, co ta osoba u Košvancova krámu chtěla… Poslyšte, nedal ten pan Říha její popis? Velká, zrzavé vlasy…“

„Ne, podle něho byla střední postavy, o vlasech neříkal nic, ale tuhle píše, že dotyčná neměla střevíce, ale domácí boty. No jo, ona by na nějakých moderních štaklíčkách nemohla utíkat, víme!“

Vzal jsem hlášení, i když už mi vlastně nepatřilo, a vracel jsem se na direkci. Založím je tady ad acta, ať pan rada vidí, že jsem pracoval do poslední chvíle.

Ale jak jsem tak jel do té naší milé Bartolomějské ulice, přečetl jsem si znovu strážníkovo hlášení a napadlo mě, že ta ženská… Ježíšmarjá, proč mě to nenapadlo vlastně už dříve? Od samého začátku! Krám je za rohem… Kdo tam má nejblíž! Samozřejmě, že Poldinka!

Chvíli mě polévalo horko, ale pak jsem si řekl, že policejní úředník se musí oprostit od všech citů. I od toho nejsilnějšího: uniknout z vdavekchtivého náručí.

Mohla to být ona? Samozřejmě, že mohla, a proto taky strážníkovi za rohem zmizela v prvním domě, který si jistě nechala otevřený…

Jestli to ovšem byla ona! Zatím pro to nemám jediný důkaz. Leda ten, že neodpovídala popisu, který by se hodil na sekretářku. Ale co ten včerejšek? Proč mě vlastně pozvala? Co ode mne chtěla? Co jiného, než pořádné mužské jednání. Neboť si byla jista, že je všechno už v pořádku. A mluvila o penězích!

Ježíšmarjá, já jsem ale pitomec! Proč mě nenapadlo tohle všechno už dřív? Samozřejmě, že Poldi tu holku neunesla, ale rozhodně o ní něco ví. Ale jednu věc včera nevěděla, že totiž pan Košvanec ty peníze nesl marně. To se dověděla asi až v noci, když přišla domů.

Dát ji sebrat a čekat, že se přizná? Poldinka není žádná měkkota. Tady je potřeba udělat něco jiného.

Ohlásil jsem se u pana rady. Neměl na mne dlouho čas, pak se tvářil tak nevrle, že jsem skoro ztratil odvahu s ním mluvit.

„Mám jisté indicie o tom únosu,“ řekl jsem.

„Únosu!“ zaburácel pan rada. „Jestli to slovo ještě jednou vyslovíte, tak vás dám přeložit. Nechci o tom už nic slyšet. Ostuda až na půdu!“

„Ovšem my… za ni nemůžeme.“

„To je ještě horší! A vy si zrovna teď přijdete s indiciemi. Jděte s tím laskavě do háje.“

„Totiž ona osoba, s níž jsem navázal spojení, ona dívka…,“ koktal jsem.

Pan rada se na mne posměšně podíval: „Myslíte tu služku od Košvanců, s kterou trávíte večery a noci?“

„Vy račte vědět?“ užasl jsem.

„Ráčím… Co, prosím vás, ještě chcete?“

„Udělat poslední pokus. Jet do jedné vesničky na Jílovsku. Potřeboval bych k tomu auto.“

Pan rada se na mne zamračeně podíval a pak mávl rukou: „Případ pro nás skončil, to je vám snad jasné, ne? Ten vůz si vemte, ale vraťte jej co nejdřív. Je to stejně všechno pro kočku!“

Netvrdil jsem, že není, ostatně jsem pro to neměl žádné důkazy. Všechno to moje uvažování bylo tak říkajíc na vodě, ale mnoho věcí se mi najednou spojovalo v podezření, jež se mohlo změnit v jistotu. Jestli někde ta holka je schovaná, pak to bude v Doubí, odkud pochází Poldinka.

A pak by to nebyl únos… Ale co by to tedy bylo?

Náš mordvágn není žádný závodní vůz, a tak jsme do té vesničky dojeli až v podvečer. Byl to krásný večer, stíny se dloužily a na tmavnoucím nebi táhly roztrhané mraky.

„Zejtra bude větrno,“ mínil šofér.

„Kdyby jenom větrno!“ odvětil jsem smutně. „Jestli mi tahle cesta nevyjde, tak bude bouřlivo.“

Už jsem viděl posměšné oči pánů detektivů, kteří si budou vyprávět o tom, jak si ten mladý zajíc vzal mordvágn jenom proto, že ho něco napadlo, zatímco oni jezdí tramvají a zásadně nespěchají, leda v krajních případech.

„On to je nějaký větší případ?“ zeptal se šofér.

„Ani ne, ale jde při něm o krk. O můj.“

Šofér se pak už radši neptal.

Na chalupu Poldiny maminky jsme se zeptali malé holčičky. Nechtěli jsme zbytečně dělat pozdvižení, i když auto samo už vzbudilo pozornost všech kluků. Proto jsem je nechal stát stranou a sám jsem šel k chalupě pěšky.

Bylo to malé úhledné stavení se zahrádkou před okny, jak má být. Zvláště mne potěšilo, že za plotem neběhal pes, mám totiž nerad vesnické čokly. Bez obav jsem vstoupil. V síňce bylo šero, otevřel jsem tedy dveře do světnice současně se zaklepáním.

Tak se stalo, že dvě ženské, které v světnici byly, stačily jenom slabě vykřiknout. Ta starší se točila kolem plotny a řekla: „Ježíšmarjá…“

Ta mladá jenom vyvalila oči. A tu jsem taky hned poznal. Lilinka Košvancová v celé své urostlé kráse.

„Dobrý večer, promiňte, že ruším… Jdu tady za slečnou,“ řekl jsem.

„Co vás sem čerti nosí,“ zabručela stará paní zlobně. V očích však měla nejistotu a strach.

„Ale to víte, matko, nás vždycky nosí čert,“ usmál jsem se. „Tak, slečno Košvancová, chystejte se na cestu. Venku je vůz a jedeme.“

„Kam?“ zašeptala zničeně ta dívka.

„Do Prahy. Na policii a pak k tatínkovi.“

„Pro Kristovy drahý rány,“ zanaříkala stará a sesula se u kamen na lavici.

„Proč jste se tady schovala?“ zeptal jsem se. Lilinka vzpurně mlčela.

„Nechcete mluvit, dobrá, budete mluvit při výslechu.“

„Slečinko, proboha jich prosím, řeknou, jak to bylo, abych já stará ženská neměla opletačky se soudama!“ zanaříkala babka.

„Předpokládám, že jste sem utekla z lásky, co?“ napověděl jsem jí.

Lilinka přikývla.

„A kdo psal ty dopisy, aby tatínek vyplatil čtvrt milionu? Vy?“

„Ne, on…“ zašeptala zmatená Lilinka a dala se do breku.

„Kolik z toho měla dostat Poldi?“ pokračoval jsem, protože mi bylo jasné, že teď mi řekne všechno, zatímco v Praze bude třeba zapírat.

„Deset tisíc.“

Usmál jsem se. Vida, mohl jsem mít docela zámožnou nevěstu — a to na účet pana továrníka Košvance, pro kterého těch deset tisícovek nic neznamená. Skoro jsem zalitoval, že musím Poldince zkazit základ jejího věna.

„Vy jste o tom věděla?“ houkl jsem na starou paní.

Ta užasle zavrtěla hlavou: „Já jenom vím, mladej pane, že slečinka se doma trápila, a tak ji moje holka přivedla sem, aby jako s tím svým měla kde bejvat. Inu láska, žejo, však tatínek jednou povolí.“

„A kde je ten milej?“

„On je v Praze, on sem jenom jezdí na návštěvu.“

„A jak se jmenuje?“

„Pan Richard,“ šeptla stará paní.

Vyvalil jsem oči, a kdyby Lilinka byla chytřejší a mrštnější, mohla mi pohodlně utéci, protože jsem dočista ztuhl.

„Pan Richard Motl?“ ubezpečil jsem se.

Stará paní kývla a Lilinka spustila ještě větší nářek.

Ten kluk s telecíma očima? Ale o něm přece tvrdila Poldi, že drží s maminkou! Že by byl pochopil později, ke komu se lépe hodí?

Pak se už Lilinka nebránila, vzala si kabát a klobouk a jako dáma velkého světa si sedla do mordvágnu, který jsem přivolal. Samozřejmě, že jsme do Prahy přijeli až pozdě, pan rada v kanceláři už nebyl, tak jsme slečnu vyslechli sami a pan Mrázek s Boušem jeli pro pana Motla.

Našli ho nikoliv v jeho bytě, ale — u Košvanců. Právě při sklence vína rozmlouval s panem továrníkem, jak to udělat, aby zítra únosci dostali peníze bez asistence policie. Paní Košvancová po příchodu pánů detektivů omdlela; přece jenom to pro ni bylo zklamání. I pan továrník byl prý blízek mrtvici. Dostavil se spolu s celou eskortou, aby si dcerušku odvezl. A podle toho, jak ji objal, bylo jasné, že jí už dávno všechno odpustil. Zato o panu Motlovi se vyjadřoval tvrdě. Bylo jasné, že zítra vzbouří všechny své konexe a vymůže pro něho nejmíň šibenici. Protože leccos člověk může prominout, i nevěru své choti, ale čtvrt milionu je přece jenom moc!

Pan Richard při výslechu uvedl, že k žádnému únosu nedošlo, na celou myšlenku přišla Lilinka, protože jí bylo jasné, že když doma oznámí, že si bere pana Motla, nedostane od tatíčka ani findu, a že maminka bude v tomto případě stát pevně na otcově straně.

On si Lilinku chce vzít, ovšem s holýma rukama začínat nemohou, především ne Lilinka, ta je zvyklá na pohodlný život. Do celé věci zasvětili služebnou Leopoldu Sukovou a ona se nabídla, že jim pomůže. Samozřejmě, že ne zadarmo.

Nakonec jsme to všechno sepsali, pana Richarda zavřeli, a sami jsme šli spát, především já, jemuž spadla ze srdce velká tíha.

Ráno jsem panu radovi celý případ vyložil a pan rada mi uznale poklepal na ramena: „Mladej, tohle se vám povedlo! Všechna čest… A prosím vás, jak jste na to všechno vlastně kápl?“

Zarděl jsem se: „Totiž do jisté míry… Přivedla mě na tu myšlenku ta dívka… Aniž to tušila, prosím.“

„Aha! Takže má o vás zásluhu!“

„To, prosím, má, ovšem… Ovšem ona z toho vyvozuje víc. Ona…“

„Ona po vás jde, co? Snad jste se s ní nakonec nezapletl?“

Z rozpaků mne vysvobodil nečekaný příchod pana továrníka Košvance. Vpadl do kanceláře pana rady jako velká voda: „Služebník, pánové… Pane rado, jsem neobyčejně vděčen… Ovšem přicházím ve velmi delikátní věci!“

Pan továrník si utřel čelo a padl do židle, jež pod ním zapraštěla.

„Vy tu máte toho Richarda, že?“

„Ano, máme a podržíme si ho. Má toho na svědomí dost,“ řekl pan rada.

„Pane rado, ale on nemůže sedět! Rozhodně ne…“ Pan továrník povzdechl: „On se bude muset ženit!“

Rada Vacátko vyvalil oči a já jsem se opřel o skříň.

Pan továrník se ryčně zasmál: „No jo, prosím, už je to tak! Ta potvora je po mně, víme! Má mou krev… Ona na té vesnici nezahálela, rozumíte mi?“

„Ale pan Richard Motl spáchal trestný čin,“ zabručel pan rada.

Pan továrník vstal: „Dobrá, já chápu… Vezmu mu nejlepšího advokáta. Jsem vám i tak vděčen a prosím, abyste na něho brali ohled. Nemůžu přece dát zavřít otce svého budoucího vnoučete!“

Pan továrník se znovu hlasitě zasmál, nějak mu to všechno dělalo zřejmě dobře. Otevřel dveře a zavolal do chodby: „Poldi!“

Vešla Poldinka, ztepilá a silná, nesouc objemný koš. Postavila jej v pracovně na zem. Když mne viděla, vykřikla a já jsem byl červený jako rak.

„Co to znamená?“ zvolal pan rada, ukazuje na košík.

„Nic, pouhá pozornost. Poroučím se!“ zvolal bujaře pan továrník a zmizel na chodbě.

Za ním se chystala odejít i Poldi.

A tu zvedl pan rada velitelsky ruku: „Halt, slečinko! My si spolu musíme popovídat!“

Poldi zmrtvěla.

„Víte,“ řekl pan rada přísně, „že jste do celého případu namočena? Ano, vysvítá to z výpovědi pana Motla. Škaredě!“

Poldi popotáhla. Byla najednou velice skromná a maličká, její sebevědomí se rozplývalo před hrozným pohledem pana rady. Úzkostnýma očima hledala u mne pomoc.

„Já…,“ špitla.

„Vy jste napomáhala trestnému činu! Vy jste věděla o tom všem a zamlčela jste to před policií… Tuhle pan policejní koncipista přece s vámi mluvil. A nejednou, co?“

„Ano, prosím, nejednou!“ řekla Poldi důrazně. Zpotily se mi dlaně.

„On s vámi ovšem mluvil z úřední povinnosti!“ připomněl pan rada. Mlčel jsem; kdybych se byl propadl, byl bych to cítil jako ulehčení.

„No jestli to byla všecko povinnost…,“ řekla Poldi sbírajíc znovu svou odvahu.

„Jestli byla nebo ne, to je teď už jedno,“ řekl pan rada chmurně. „Vy jste se ale dopustila činu, pro který vás mohu dát do minuty sebrat, slečinko. Rozumíte?“

Poldinka znovu ztratila svou jistotu.

„Ledaže byste… Ledaže byste zapomněla na ty všechny rozhovory s tímto mladým mužem, a nejen na rozhovory. Prostě on si vás vzít rozhodně nemůže. A vy můžete jít.“

Poldinka vstala, chtěla něco říci, ale neřekla. Bleskla okem po panu radovi a vyšla z kanceláře, na mne se ani nepodívala.

Když jsme zůstali sami, bylo dlouho ticho.

„No tak, mladej, zachránil jsem vám svobodu. To máte místo služebního uznání!“

Uklonil jsem se a vyšel z kanceláře. V první chvíli jsem nevěděl, jestli mně to nemá být vlastně líto, ale pak jsem otcovský zásah pana rady pochopil. Když nakonec pustí toho Richarda, proč bych jediný já měl na ten únos doplatit?

Kráčel jsem po nevlídné chodbě čtyřky a bylo mi, jako bych se vznášel v oblacích.

Jednací číslo smrti

Ten úřad byl umístěn na Malé Straně v bývalém paláci, který byl věnován klášteru a pak, když v době Josefově bylo třeba více úředníků než mnichů, dostal nové poslání. Budova měla hluboké sklepy a tlusté kamenné stěny, bylo v ní šero a chlad; za celá staletí nasáklo všechno pachem úřední plísně, kancelářským prachem a ponurou velebností. Archiv pak byl umístěn dole, v přízemí, a všechna okna měla tlusté ozdobné mříže. Zde bylo ještě syrověji a smutněji, protože chodby byly pusté. Stály na nich regály, plné fasciklů, jež byly pečlivě ukládány se svými jednacími čísly, buď sem, nebo do sklepů.

„U nás je všechno zevidováno, pánové,“ říkával starý přednosta úřadu, s pletí právě tak plesnivou jako spisy, jež opatroval.

„U nás, pánové, se najde všechno, co je nám k úschově svěřeno.“

Bylo to ušlechtilé tvrzení a možná pravdivé, nicméně se nikdy nestalo, aby tady někdo něco hledal. Zvláště ne teď po válce, kdy se monarchie rozpadla a kdy nikdo nevěděl, jak bude vypadat budoucnost, kterou sice malíři kreslili jako ženu s rozvinutým červenobílým praporem, která nicméně sem do starých chodeb, kde ležely daňové spisy a stará berní přiznání, ještě nevstoupila. Naopak, zde platily dosud staré barvy, černá a žlutá, a nejeden z úředníků se díval se zalíbením na stará razítka s dvouhlavým orlem, jež možná noví pánové nařídí přeškrtnout, ale jež nelze ze spisů vymazat.

Nyní už druhý rok razítkovali nové spisy odznakem lva, ale to byla jediná změna, kterou zaznamenali.

Vstupovalo se sem nikoliv hlavním vchodem, ten vedl k berní správě, ale malou brankou ze zahrady. Zbylo z té zahrady ovšem pramálo, tři pokroucené a nemocné stromy, však úředníci nepotřebují zahradu, mají své stoly a spisy, razítka a prezentýrky. Za tou brankou měl sedět zřízenec, ale protože byl sám a bylo ho pořád někde třeba, nesedal tam nikdo, ostatně sem taky nikdo nepřicházel. Nebyl to archiv veřejný, patřil ministerstvu financí, nedávno jej převedli pod pravomoc zemského úřadu a dali mu na krk evidovat a na hromady skládat spisy, jež vzdáleně souvisely s pozemkovou reformou.

Přednosta s tváří složenou do zaprášených vrásek vrtěl hlavou: „Ne, tohle se mi nelíbí, to je prosím neodborná práce. Což když se spisy popletou? Musím říci, ačkoliv jsem člověk přísně loajální, že staré Rakousko bylo mnohem pečlivější na spisový materiál než náš nový stát.“

Když sem do toho zatuchlého klidu přišla policie, to jest tři obtloustlí strážníci z místního malostranského komisařství, zdálo se, že i dávný prach na mrtvých fasciklech se jejich kroky zvířil.

Přišli sem, aby vyřešili velice politováníhodný případ.

Ve své úřadovně byl ráno zřízencem panem Lebedou nalezen oficiál Karel Šmok mrtev. Po chodbě bylo cítit plyn, a když vylekaný zřízenec šel po čichu a otevřel dveře klenuté kobky, kde úřadoval právě Šmok, vyvalil se zápach plynu jako smrtonosný oblak. Úředník seděl za stolem, horní polovinou těla opřený o masivní stůl, a z dvou hořáků plynové lampy nad jeho hlavou syčivě ucházel svítiplyn.

Zřízenec duchapřítomně vyrazil okno a zavřel kohoutek.

Protože páni úředníci přicházeli o celou půlhodinu později než zřízenec, přišli ti první až ve chvíli, kdy k zadnímu vchodu vjížděl už čtverhranný vůz s červeným křížem. Pak nesli kolem nich tělo, zahalené do prostěradla, a pan přednosta, který podle pragmatiky přicházel později o celou hodinu, mohl jenom zalomit rukama.

„Pánové, tohle nás nemělo postihnout! To vrhá stín na celý úřad! To může mít dosah i nahoře.“

Pak spěchal a třaslavě zatočil na starodávném telefonu kličkou a požádal slečnu v ústředně, aby mu dala okamžitě pana zemského radu.

Strážníci byli méně vzrušení a postupovali s profesionální nedbalostí.

Napřed si prohlédli, jak se zapaluje plynová lampa (ačkoliv je na komisařství měli taky), pak se podívali, jestli opravdu někde neleží sirky, jež by ukazovaly, že úředník udělal pokus lampu si zapálit, ale nenalezli nic. Bylo to tedy jasné. Zůstal zde přes čas a pustil si v sebevražedném úmyslu plyn.

„Pánové, tuto možnost bych já jako vedoucí úřadu vyloučil,“ řekl přísně pan přednosta.

Ale strážníci se jenom usmáli, protože měli s takovými věcmi zkušenost. Chápali, že nikdo nechce, aby na ctihodný úřad padl stín hanby, jakým je vždycky sebevražda, ale nedalo se nic dělat.

Jeden se podíval na chodbu, a pak vyslechl přísně zřízence, proč nevypíná plynové vedení, když odchází domů.

Zřízenec skoro plačky vypověděl, že by tak činil, kdyby pánové nezůstávali přes čas, například pan oficiál Šmok byl znám, že se rád zdrží, měl prostě úřad rád, ostatně měl zde svou pracovnu, a tudíž klid, trávil večery se svými spisy mnohem raději než se svou nevrlou bytnou.

Byl totiž starý mládenec.

A i kdyby zřízenec plyn podle předpisu vypnul, každý, kdo chtěl zůstat, si uměl otočit klíčem a plyn si zase zapojit.

„Je to jasné,“ řekl konečně, jako by četl rozsudek, nadstrážník Patočka. „Je to jasné a nedá se s tím nic dělat. Byla to sebevražda, možná že ne ze zoufalství, možná že z nepozornosti nebo z nějakého pomatení mysli. Podle toho, co slyším od pánů, neměl dotyčný nešťastník žádný zvláštní důvod odcházet předčasně ze světa. Naopak, mohl se klidně dočkat své penze.“

„Měl do ní ještě daleko,“ opravil ho zarmouceně přednosta úřadu, „nebyl tak stár, ale zastával už pěkné postavení. Být, pánové, oficiálem, to, jak račte vědět, není málo. Toho stupně, prosím, každý u nás nedosáhne. Na ten se musí léta čekat! A někdy dokonce celý život.“

Policajti pokrčili rameny, a když sepsali protokol a dali jej podepsat jak zřízenci Lebedovi, tak přednostovi úřadu, měli se k odchodu.

„Pánové,“ řekl pak přednosta shromážděným úředníkům, „sluší se, abychom zemřelému panu oficiálovi Šmokovi sebrali na věnec.“ A obrátiv se na nejmladšího, jistého Šmejkala, dodal: „Pane oficiante, ujměte se toho!“ Oslovený se uctivě uklonil, nachystal si čistý arch kancelářského papíru a pečlivě jej nalinkoval. Úřad měl jenom osm úředníků, počítáno bez zřízence, ale pořádek musel být.

„Myslím, že dáme každý deset korun,“ řekl ještě přednosta moudře, protože tušil, že by v této otázce vypukla neshoda, jež by mohla vnést nepříjemné rozladění do slavnostně smutné chvíle. „Kdo by, pánové, snad nemohl momentálně přispět, bude mu zapůjčeno ze zvláštního fondu a při výplatě pak strženo.“

Toho dne, třebaže to nebylo zvykem, byla všechna okna za mřížemi otevřena dokořán, protože všude bylo cítit plyn. Toho dne taky nikdo nepomyslil na práci a pan přednosta to celkem chápal. Dal pokyn, aby dnešní úřední hodiny skončily v polední přestávce. Úředníci se pak rozešli do svých domovů, aby vyprávěli důležitě jak v rodině, tak v hospodě o tom případu a důrazně varovali před lehkomyslným zacházením s plynem. Neboť tehdy se ještě hodně svítilo po domech plynem a bílé punčošky hořáků, umístěných vždycky tak vysoko, aby o ně nikdo nezavadil, zdobily i parádní pokoje ve starých malostranských domech.

Zůstalo na policii, aby zařídila všechno ostatní, mezi jiným aby informovala i paní bytnou o smrti jejího podnájemníka. Jestli je někde nějaký pozůstalý, ať ho bezodkladně ona sama vyrozumí. Právě tak je na ní, aby se postarala o pohřeb, však jí bude podle zákona vyplaceno pohřebné. Zdálo se, že tato okolnost paní poněkud ulevila v jejím zármutku.

Když se druhý den objevila v novinách v Černé rubrice zpráva o politováníhodném neštěstí, cítili se všichni obyvatelé Malé Strany polichoceni touto pozorností tisku a úředníci archivu měli na tváři vepsáno, že oni jsou vlastně něco jako pozůstalí.

Ještě nedošlo k pohřbu (jehož se pak zúčastnili všichni úředníci, kromě početného obecenstva), když si pan policejní rada Vacátko zavolal do své pracovny pana Brůžka.

„Jste momentálně volný, pane Brůžek? Mám tady nějakou drobnost, myslím, že byste se na ni měl mrknout.“

Pan Brůžek samozřejmě prohlásil, že je volný, protože to pátrání po kasaři Korandovi se stejně povleče dlouho, takže jestli je to nějaká kvaltovka…

„Kvaltovka to není, protože po smrti se už nekvaltuje, ale podívat se na to musíme. Včera měli na malostranském komisařství nějakou sebevraždu plynem…“

„Tam na to mají štěstí. Dneska, jak jsem koukal, mají zase takové hlášení. A zase plyn v domácnosti. Nějaká ženská.“

„Tohle byl ovšem mužský a stalo se mu to v úřadě.“

„Asi neměli plyn doma,“ podotkl poučně pan Brůžek.

Pan rada bleskl po panu Brůžkovi okem, protože ho svými úvahami rušil v soustředění. „Jenomže tadyhle přišlo vyjádření ze soudní pitvy. V zažívacím traktu i v krvi toho mrtvého zjištěny silné stopy po hypnotiku… Což je česky řečeno uspávací prostředek.“

Pan Brůžek pozdvihl obočí a naklonil se zvědavě nad stůl, nic nedbaje, že mu do očí stoupá dým radova viržinka.

„Vy se domníváte, pane rado, že to nebyla jenom obyčejná sebevražda?“

„Domnívám se, že musíme vědět, proč si člověk bere uspávací prostředek, když si chce pustit plyn!“

„Pěkně prosím, já jsem měl už několik případů, že si lidi vzali prášky pro spaní, aby plyn necítili. Anebo aby jej nakonec nešli zavřít.“

„Jenomže, pane Brůžek, to je typické pro ženskou, to za prvé. A za druhé se to dělá nejvíc doma, kdy si dotyčný pěkně lehne na kanape a rozhodne se usnout navěky, protože netuší, co my s tím potom máme za ouřadování. Ale tohle se stalo v kanceláři! Mne tam ten uspávací prostředek trochu plete. Zdá se mi v tomto případě dost neobvyklý. Víte, pane Brůžek, vy jste řekl jednu moc zajímavou věc, totiž, že ten člověk třeba neměl doma plyn… Zkrátka, napřed se mrkněte tam, kde bydlel!“

Pan Brůžek se uklonil a vyšel z pracovny pana rady, tváře se poněkud pohrdlivě. Neměl rád takovéhle jasné případy, kde se jenom pro nějaké služební předpisy musí vyšetřovat něco, co se nikdy nevyřeší.

Ale protože bylo venku hezky a dubnový vítr tiskl sukně pevněji na ženská lýtka, řekl si, že malá procházka po Malé Straně neuškodí.

Neuškodila, a dokonce přinesla nečekaná překvapení.

To první bylo, že v pokoji toho nebožtíka u vdovy Kociánové v Thunovské ulici se ještě svítilo plynem, a že se tedy oficiál Šmok mohl ke své smrti odebrat pohodlně doma. Paní bytná slzela, ale chvílemi se dívala na pana Brůžka značně ostražitě. Na pány z komisařství si zvykla, ale pán v civilu jí naháněl strach; nemohla překonat podezření, že je od berňáku. Teprve když ji uklidnil sdělením, že si může věci po nebožtíkovi ponechat, jelikož žádní příbuzní nejsou, se paní trochu uklidnila. Pana Brůžka napadlo, že třeba ten podnájemník a paní bytná měli k sobě i jiný vztah, ale po krátké prohlídce té dámy svou myšlenku odmítl.

„Neměl ten pán nějakou slečnu? Víte, jak to myslím!“ řekl.

„Když se pan Šmok ke mně nastěhoval, to je už asi sedm let, tak mluvil o tom, že by jako měl někoho mít, aby mu přišil knoflík a uvařil… Ale pak jsem mu domácnost vedla já, a tak… No, už o tom nemluvil. A že by si jako někoho vodil domů, tak to prosím nepřichází v úvahu, protože já jsem slušná paní, prosím! A pan Šmok byl slušný pán, nekouřil, nepil, měl jenom ten svůj úřad.“

Pan Brůžek přikývl a pomyslil si, že takový život je nejlíp ukončit sebevraždou.

Už se chystal, že se odporoučí a zajde do toho úřadu, aby si učinil představu, co tak může naplnit lidský život, když se podíval z okna a všiml si, jak podivný výhled má pokoj pana Šmoka: vedl na střechy, po nichž se jistě za noci procházejí kočky, a jediný bod, který mohl být zajímavý, bylo okno plné květin jakéhosi zkoseného domu, přesahující sem z vedlejší ulice.

„Kdo tamhle bydlí?“

„Teď už nikdo, ale bydlela tam slečna Terezie Nolková, švadlena, chodila šít po domech. Představte si, že se včera taky otrávila plynem.“

Pan Brůžek povytáhl obočí a pro jistotu se vyklonil z okna. Tak to je ta druhá sebevražda plynem na Malé Straně a zrovna takhle blízko! Ti dva, ten pan Šmok a ta švadlena, se museli přece znát, oni si museli koukat do okna! Jestli si nezatáhla slečna Terezie večer okno, pak musel pan Šmok vidět, i jak se svléká.

Pan Brůžek si odkašlal, nechtěl rozvíjet příliš košilaté myšlenky, nicméně se mu zdálo, že jsou přirozené. Jestli ten člověk nekouřil a nepil, jestli nechodil za ženskými, pak třeba měl takovouhle nějakou tajnou radost a třeba ho ta švadlena znala. Prokristapána, vždyť ono to možná nějak štymuje dohromady, pročpak se asi ta ženská otrávila plynem dva dni poté, co skonal podobnou smrtí oficiál Šmok? Jsou větší hlouposti, pro které si lidi berou život, pročpak by se tady nemohla odehrát nějaká malostranská romance nad prejzovými střechami?

Dole na dvoře vrzala pumpa a jakýsi ženský hlas zpíval smutnou oblíbenou píseň: Léto se ku konci chýlí, sbohem buď, lásko má… Panu Brůžkovi se tahle písnička do jeho úvah velice hodila. Odporoučel se paní bytné a zaskočil si na komisařství, aby se dověděl více o té sebevražedkyni.

Na komisařství s ním samozřejmě jednali s úctou, jaká přísluší lidem z direkce, ale když se jim vytasil se svou kombinací, dívali se na něho trochu jako na blázna. O švadleně Terezii Nolkové nevěděli nic zvláštního, leda to, co jim potvrdil místní lékař, že ta paní trpěla už léta těžkou zádumčivostí a navíc nádorem, který sám o sobě byl smrtelný a patrně velmi bolestivý, měla jít na složitou a nejistou operaci, takže podle názoru lékaře si jenom zkrátila beznadějné utrpení.

„Ta shoda, pánové, nemůže být jenom náhodná,“ trval pan Brůžek na svém a vrátil se na direkci.

Pan rada si vzal jeho hlášení k ruce a za chvíli ho volal k sobě do kanceláře: „Poslyšte, pane Brůžek, se mi zdá, že jste podlehl volání jara! Já vás pošlu vyšetřit sebevraždu člověka, který má v sobě uspávací prostředek, a vy mi přinesete dojemnou historii, že by se o ní od minuty mohly skládat na pouti písničky. Prosím vás, co vás to napadlo, nemocná švadlena a oficiál z nějakého amtu? To jste si jako hrdinu spíš mohl vybrat poručíka od hulánů, pro takové se odjakživa tráví švadlenky a služky.“

„Pane rado, ale mne ta souvislost napadla tak přirozeně… To byste musel vidět, jak jsou ta okna blízko. Ti lidé se znali!“

„Třeba jo. A co s tím? Protože ho ona nechtěla, tak on se rozhodl spáchat sebevraždu? A aby jí ten smrad netáh do jejího okna, tak to udělal v kanceláři? Ježíšmarjá, pane Brůžek, tohle je přece pitomost!“

„Když to ráčíte takhle klást vedle sebe, tak to, pěkně prosím, pitomost opravdu je. Ale když v tom nebyla ženská, proč si ten osamělý člověk pustil plyn?“

Pan rada povzdechl a zadíval se na stěnu před sebou. To dělával, když upadl do hlubokých myšlenek. Většinou ještě natáhl nohy a založil palce za průramky vesty.

„Víte, já bych dal moc za to, kdybych docela přesně věděl, že si ten plyn pustil sám. Pane Brůžek, my se vypravíme do toho ouřadu. Protože, co když ten člověk spal, a teprve pak začal plyn ucházet?“

Pan Brůžek se vylekal: „Můžeme to vůbec takhle dát dohromady?“

„Když nenajdeme nic lepšího, tak asi jo! Zítra na to skočíme.“

Druhého dne zněly na chodbách starého úřadu dvoje kroky a rozléhaly se nezvykle v mrtvém tichu. Panu Brůžkovi navíc vrzaly boty. Nejpodivnější bylo, že úředníci, kteří tu a tam vyšli na chodbu, se pohybovali docela tiše. Pana Brůžka to zřejmě hnětlo a najednou se zastavil a s úžasem ukázal za jedním z těch, který jako velká myš proklouzl kolem: „Ty lidi nosí na nohou papuče! Proto chodí tak tiše!“

„Zajímavý postřeh,“ odvětil pan rada. „Dá se z něho ovšem zatím vyvodit pouze jedno: že je tu všude, dokonce i na jaře, psí zima, a že by ti lidé jinak měli ve třiceti letech pořádné regma.“

Přednosta úřadu je přijal s úžasem a patrným neklidem. Titul policejního rady ho prostě ohromil. Nepamatoval si, že by kromě návštěvy pana zemského rady přišla do jeho úřadu taková honorace. A ještě od policie!

„Pánové,“ řekl obřadně, posazuje návštěvu poblíž kachlových kamen, „jsem přesvědčen, že náš zvěčnělý kolega Šmok se stal obětí nešťastné náhody.“

„To říkáte proto, že to určitě víte, nebo byste si to spíš jenom přál?“ zeptal se sladce pan rada.

Pan přednosta povzdechl: „Máte pravdu, pane policejní rado, vlastně bych si to přál, aby to nebyla sebevražda. Protože… protože pak by bylo třeba se ptát, proč tak bezúhonný úředník něco takového udělal?“

„Však taky proto jsme přišli, pane… pane…,“ rada Vacátko najednou nemohl najít vhodný titul.

„Přednosta, prosím. Dříve jsem měl titul hilfsamtdirektor. Myslím, že to bylo lepší a velice vhodně zde byl nazván i náš úřad. My totiž nejsme archiv v pravém slova smyslu, my jsme pomocný úřad. Ovšem v nových poměrech…“

Pan přednosta umlkl. Za chvíli řekl: „Ostatně brzy půjdu do penze, na mé místo nastoupí pan Fresl, má už mnoho let titul adjunkta, což je poslední stupeň před mým místem. U nás je to tak zařízeno, že lidé nastupují podle přísně pragmatikálního pořádku.“

„Alespoň mají nějakou jistotu,“ řekl hlubokomyslně pan rada. „Přišli jsme si pohovořit s vámi i s ostatními pány o té smutné záležitosti. Byl s někým z pánů ten pan Šmok nějak zvláště zadobře?“

Pan přednosta pokrčil rameny: „My se stýkáme hodně v úřadě, ale mimo zaměstnání už málo. Každý má svou rodinu… Tedy pan oficiál, chudák, ji neměl.“

„Nepřišel do styku s penězi? Myslím, jestli snad to nebyl strach z nějakého maléru?“

„Pane rado, kdepak! Jediné peníze tady jsou naše výplata. U nás opravdu není nic, co by člověka mohlo svádět.“

„To jsem už pozoroval,“ odvětil upřímně pan rada.

„Snad by nebylo od věci pohovořit s panem kancelistou Holínkem. Možná, že ten by něco věděl… Ne snad od pana Šmoka přímo, ale — z hvězd. Nevím, jestli o tom smím mluvit, ale pan Holínek je astrolog.“

Pan Brůžek skryl docela obratně náhlý úsměv a poznamenal si to jméno.

„Byl pan Šmok nějak nemocen? Užíval nějaké prášky pro spaní?“

„Není mi známo. Ale to snad bude spíš vědět zřízenec Lebeda.“

Pan Brůžek si poznamenal i toto jméno.

„Snad abyste nám dal seznam všech pánů, bude to kratší,“ řekl pan rada, a přednosta si sedl a zpaměti napsal jména a služební tituly všech svých podřízených. Bylo jich právě osm.

„Budeme je trochu vyrušovat, ale snad nemají kvapnou práci?“ ptal se zdvořile pan rada.

„U nás je práce trvalá a stálá, ale ne kvapná. Není to ani možné, má-li každý spis dostat řádně své jednací číslo a být založen tam, kam patří. A co se týče pana oficiála Šmoka, to byl přímo vzor úředníka, pánové! Těžce nesl ten zmatek, který teď u nás vládne, víte, nový spisový materiál je neutříděný, teď nám sem dali navíc pozemkové věci, a když uvážíte jenom, jaká je agenda s náhradovými knihami, právě vzhledem k novému zákonu — a to mlčím, prosím, o zákonu přídělovém a úvěrovém — je celkem pochopitelné, že člověk slabších nervů to prostě nezvládl.“

Pan Brůžek se zaposlouchal do hlubokého ticha, jež všude kolem panovalo, a vzpomněl si na ten rajt, který je ustavičně na čtyřce. Mají tak lidé představy o tom, co jsou nervy!

„Vy si myslíte, že pan oficiál spáchal sebevraždu proto, že nemohl řádně evidovat své spisy?“ otázal se pan rada.

„Za prvé prosím vylučuji sebevraždu a pak… Já si myslím, že byl prostě rozrušen, že si pustil plyn a zapomněl zapálit.“

Pan rada povzdechl: „Potíž té vaší teorie je v tom, že člověk si jde rozsvítit tehdy, když nevidí. A když nevidí, tak sotva může zapomenout, že je tma, a pracovat dál. To za prvé. A za druhé, ten pan Šmok snědl nějaké uspávací prášky. Moc rád bych se podíval k němu do kanceláře. Je tam s ním někdo?“

„Ne, prosím, u nás oficiál má nárok na svou pracovnu.“

Pan přednosta uspěchaně kráčel před nimi, aby jim otevřel dveře opuštěné kanceláře.

„Už jsem říkal panu kancelistovi Holínkoví, který je na řadě, aby nastoupil místo oficiála, že se tam může přestěhovat, ale on zatím nechce. Je to pochopitelné, po tak krátké době…“

V místnosti stále ještě páchl plyn.

Rada Vacátko zběžně prohlédl lampu, visící na dlouhé trubce nad stolem, zkusmo otočil kohoutkem a zase jej utáhl. Pan Brůžek se věnoval pečlivě psacímu stolu.

Stála tam sklenice nepříliš čistá, pan Brůžek k ní přičichl a pak ji dal stranou. Na dně byla bělavá usazenina.

Pan rada si toho všiml a jenom kývl hlavou. Pak otevřeli psací stůl.

„Pane přednosto, nebudeme vás zdržovat od práce, my se tu podíváme a taky si tu pohovoříme s jednotlivými pány.“

Přednosta se jenom nerad odporoučel.

Pan rada se chmurně zadíval na pana Brůžka a ten pod tím pohledem lehce pokrčil rameny.

„Taky nevíte, co si o tom myslet, žejo?“ řekl pan rada. „Tohle není ouřad, to je oáza klidu a míru. Tady člověk nemusí jíst prášky pro spaní, protože tady může spát, kdy chce a jak chce. Proč jenom já jsem se nedal na takovéhle krásné zaměstnání?“

Pan Brůžek zatím probíral pečlivě stůl. V postranních šuplatech našel konečně pár osobních věcí: hřeben, kartáč na šaty, pásku na vousy, pomádu, prázdnou láhev od čerta a kus tvrdého chleba.

„Ta láhev něco říká,“ pronesl zasvěceně pan Brůžek.

„Ale to hlavní tady není. Ty prášky pro spaní.“ Pan rada stál a pokyvoval hlavou, jako by to čekal.

„Tak tedy alou, pane Brůžek, zpátky k jeho bytné a místo zkoumání oken v okolí račte se ptát na léky! A pošlete mi sem toho zřízence.“

Zřízenec, pan Lebeda, o panu Šmokovi moc nevěděl. Že by byl nějak nešťasten, to popřel, a že by mu chodil do lékárny, nebo že by si pan oficiál stěžoval na nějakou nemoc, to si taky nepamatuje.

„A proč teda je najednou mrtvý,“ vybafl pan rada.

Pan Lebeda pokrčil rameny.

„Je to u vás první případ?“

„První. Tady od nás se chodí do penze a ne na krchov. Jo, za války to bylo jinačí. To jsme tu měli dva případy… Oba páni museli narukovat a nevrátili se.“

„Na tom není nic divného,“ zabručel pan rada.

„Jo, ale tohle bylo divný, protože je odvedli na udání. Napřed pana Máchu a pak Kubra. O panu Kubrovi se říkalo, že prý někde mluvil proti císaři pánu. Jináč tady z úřadu nešel nikdo, protože válka neválka, spisy se musí ukládat, to dá rozum.“

Pan rada se hořce usmál: „Ten den, když se to tady stalo, odcházel jste jako poslední?“

„To nevím, prosím, já jdu, když padne, to je v půl čtvrtý. Kdo tu zůstane, to nikdo nekontroluje, páni mají klíč od vrat.“

„Takže se kdokoliv může kdykoliv vrátit!“

„To, prosím, může, ale co by tu dělal, žejo?“

„Ovšem, to je ta otázka! Děkuju a zavolejte mi dalšího pána podle tohohle seznamu!“

Výslech byl dlouhý, ale nezajímavý. Dohromady nikdo nic nevěděl.

Pan Fresl, který bude nástupcem pana přednosty, byl sebevědomý starý ouřada, který věděl o panu Šmokovi jen to, že tu zůstával často přes čas.

„Nikdy vám neřekl proč?“

„Nikdy jsem se ho na to neptal. Asi nebyl hotov s prací.“

Pan rada neřekl nic a zavolal dalšího. Pan Výborný byl kolegou na stejném služebním stupni jako ten mrtvý. Měl na starosti staré berní věci a s panem kolegou Šmokem šli někdy kousek cesty spolu, ale protože pan Šmok bydlel nedaleko, nedostali se kloudně do řeči. Pan Výborný byl přesvědčen, že pan Šmok se stal obětí své vášně úřadovat.

„Já, pěkně prosím, si denně, ať je jakékoliv počasí, vyjdu v deset před budovu a nadechnu se trochu vzduchu. Postojím před brankou na zahradě, udělám dva tři dřepy a vrátím se. Cvičit, toť základ zdraví i dobré pohody.“

„A protože pan Šmok necvičil, domníváte se, že si pustil plyn?“

„Já se domnívám, že si plyn nepustil. Byla to nešťastná náhoda.“

Pan rada přikývl a pozval dalšího. Přišel pan Červenka, měl titul kancelisty. Uctivě se uklonil a ani si nesedl. Ostatně taky nic nevěděl. Když ale byl na odchodu, řekl: „Nehovořil jste prosím s naším panem přednostou?“

Pan rada krátce pokývl.

„Neříkal vám, kdo se nastěhuje do této místnosti?“

Pan rada se usmál: „Říkal… Ale nebyl to můj zájem, a tak jistě chápete…“

„Zajisté. Ale můj zájem to je. Myslím, že on počítá s panem Holíkem. A přitom já jsem služebně starší o půl roku!“

Když odešel, pomyslel si rada Vacátko, že je to tady jako všude jinde, lidé si závidí jen což a otravují si klidný život.

Pan Holínek udělal na pana radu nejlepší dojem. To proto, že nijak neskrýval svou vášeň, číst ve hvězdách.

„Já jsem byl v poslední době s panem Šmokem zadobře. On se velice zajímal o astrologii a já mu netajil, že je narozen v nepříznivém znamení. Pan Šmok byl totiž Vodnář a to jsou lidé zvláštní, někdy chorobně citliví… A ještě něco, prosím. Právě v oněch kritických dnech smrti pana Šmoka byl Mars v nevýhodné konjunkci a dostával se do samé blízkosti Vodnáře.“

„Co to znamená?“

„To znamená značné ohrožení pro lidi narozené v onom znamení. Hrozí jim nepříjemnost, nemoc, snad i smrt, to se ovšem nedá nijak předvídat.“

„Nevšiml jste si, že by pan Šmok užíval nějaké prášky?“

Pan Holínek, vyrušený ve svých úvahách, se nepřítomně podíval na pana radu: „Říkal mi, že ho bolí zuby a hlava, doporučil jsem mu aspirin, ten je dobrý na nervy.“

„A co ho tady, prosím vás, mohlo znervózňovat?“

„To nevím,“ usmál se tichý hvězdopravec. „Já bych řekl, že to nepříznivé postavení Marsu.“

Pan rada jenom mlčky přikývl.

Bylo mu už zcela jasné, že výsledek nebude k ničemu, pro úplnost povolal ještě ostatní pány — a podle očekávání mu zase nic neřekli. Jenom ten nejmladší z celého úřadu, začínající kancelářský oficiant, jak zněl jeho hrdý titul, prohlásil, že kdyby tak dlouho seděl nad lejstry jako pan Šmok, asi by si taky pustil plyn, když už by neskočil rovnou do Vltavy, a že on osobně tady nebude, protože je to práce, která jinak než špatně skončit nemůže. Mladý muž ukázal v sobě značnou chuť do života, jelikož prozradil panu radovi, že hledá místo a že na to jde od lesa, přesně řečeno od strany agrární, která se za své lidi dovede vzít. Pan rada mu popřál mnoho úspěchů, a když mladík odešel, měl chuť si odplivnout; s ohledem na to, že byl v cizí kanceláři, tak neučinil.

Náhodou se zrovna vrátil pan Brůžek, ale nepřinesl nic průkazného. Paní bytná o nějakých chorobách svého podnájemníka nevěděla, prášky pan oficiál bral, jenom když ho pálila žáha. V poslední době ho prý nějak zlobily zuby.

„No, tak jsme tedy na suchu,“ zabručel pan rada. „Prostě on si koupil nějaký ten neřád proti bolestem, namíchal si ho tady do sklenice a vypil. Pak pustil plyn a sedl zase nad své dopisy, aby si byl dokonale jist (pan rada zalistoval v lejstrech na stole), že má skutečně správné jednací číslo III 543876/ai XIV, a pak jednak usnul a jednak umřel. My s tím teď zřejmě nehneme, ale v pořádku to není. Splníme vroucí přání zdejšího pana šéfa a napíšeme do protokolu, že na sebevraždu to nevypadá… Mezi námi, pane Brůžek, i když pro to nemám teď jediný důkaz, mám nepříjemný pocit, že to byl — mord.“

„Ježíšmarjá, pane rado!“

„My říkáme, že si vzal ty prášky a pak si pustil plyn a usnul. Ale co když mu někdo ty prášky dal, počkal, až usne, a pustil mu plyn?“

„Ženská v tom nebyla, peníze neměl, tak proč by to kdo dělal?“ namítl pan Brůžek.

„No právě! A protože tohle nevíme, tak to celé musíme dát ad acta.“

Pan rada vstal, nasadil si klobouk a podíval se smutně na pana Brůžka, který se neodvážil odporovat. Rozloučili se s panem přednostou, a když vyšli ven, podivili se: vzduch byl vlahý a voněl rašícími stromy. A tam uvnitř bylo jako v morně!

Pan rada mlčel a pan Brůžek si dal dobrý pozor, aby ho nevyrušil. Ano, pan rada byl poražen a tvářil se nyní jako tygr, jemuž kořist uklouzla před nosem. Pan Brůžek to znal, měl dost zkušeností, aby věděl, že se vždycky člověku nepodaří dokázat to, co by chtěl.

Neúspěch se těžko snáší, i když je ve vzduchu cítit jaro, pomyslel si pan Brůžek. Starej bude teď mít vztek a bude řádit, než na to zapomene!

Pan Brůžek se ale mýlil: pan rada byl sice nevrlý, ale zdaleka to s ním nebylo tak zlé, jak se starý detektiv obával. Pan rada se opravdu zachoval jako tygr: tvářil se nevšímavě a — čekal.

Pan Brůžek se za čas dověděl, že dal prošťárat starý a velmi neúplný archiv tajné policie ještě z doby války, ale protože k té práci vzal úředníky z direkce a nikoliv pány z mordparty, bylo to všem srdečně jedno. Zřejmě na nic nepřišel, protože celý případ tiše usnul, a pan Brůžek toho nijak neželel. Čas plynul, pražské jaro se rozhořelo v kaštanových květech, přicházelo léto, milenci se k sobě tiskli mnohem úžeji a na pražské čtyřce se připravili na ty obvyklé patálie: pokusy o znásilnění, smilstvo a jiné věci, jež tvoří stíny lásky a náplň letních zločinů. Mnoho vody uteklo ve Vltavě, mnoho kasařů bylo chyceno, mnoho jich jako vždy uklouzlo, stát zvýšil měsíční drahotní přídavek, čímž si koaliční strany získaly drobné úřednictvo, malíři přestali malovat mladou republiku jako dámu s praporem a socialistické noviny tvrdily, že nebezpečí extrémních sil je zažehnáno. Pro jistotu však odhlasovali v parlamentě zákon na ochranu republiky.

Potom se všechno rozjelo na dovolené, kromě půdařů a bytařů, kteří naopak rozvinuli činnost, takže pan Bouše měl plné ruce práce. A přišel podzim, lidé obhlíželi starostlivě oblohu, na níž se honily temné cáry mračen, a říkali: „To nám to zase uteklo, co?“

Neboť na podzim je každý náchylný k filosofickým úvahám.

V „detektývně“ prudce zazvonil zvonek, dlouze a naléhavě, a pan Bouše i pan Brůžek, kteří zrovna měli službu, se vřítili najednou do pracovny pana rady, protože tohle byl určitě alarm.

Pan rada už měl na sobě krátký svrchník a nasazoval si právě tvrďák.

„Pánové, všechno, co má nohy, ať se přichystá. Fotograf, daktyloskop a tak dále. Dvě auta čekají venku. Jedeme na Malou Stranu. Ano, pane Brůžek, do toho slavného ouřadu, kde jsme už zjara byli. Tentokrát byl jeden z úředníků zabit padající taškou ze střechy.“

„Pane rado, a vy si račte myslet…,“ zašeptal pan Brůžek.

„Já budu myslet, až uvidím co a jak,“ odvětil pan rada a vyšel ven.

Dvě auta plná policejních úředníků se pak propletla přes Karlův most a rozrušila klidnou pohodu malostranských uliček.

Když pan rada vystoupil z auta, hned viděl, že zase přijel o něco později. Policie zde sice už byla, ale mrtvého neviděl, a to ho rozzlobilo.

„Pane komisaři,“ obořil se na uniformovaného představitele místního komisařství, „proč jste hnul s mrtvým?“

„Pane policejní rado, hlásím, že jsem ho dal odvézt do nemocnice, ale tam zjistili smrt.“

„Místo abyste ji zjistili vy tady! Kde mrtvý ležel? Pro Kristovy rány, kdy se už naučíte zachovávat základní pravidla vyšetřování? Tohle není krádež housky a já jsem už hned na jaře dal určité příkazy vašemu komisařství!“

Pan komisař se pod tím burácejícím hlasem doslova ztrácel.

„Pane rado, byli jsme zavoláni přesně v deset hodin osm minut, že se stalo neštěstí, já osobně jsem řekl, aby všechno zůstalo, jak je, alarmoval jsem lékaře a dostavili jsme se za pár minut nato, ovšem pěšky, protože my na komisařství… Zkrátka, když jsme přišli, tak tady bylo už plno lidí a ti s tím nešťastníkem dávno pohnuli a pokoušeli se ho v chodbě ošetřit, on prosím měl rozbitou hlavu, ale ne nijak moc, takže snad mohla vzniknout naděje, že jde jen o zranění a mdloby…“

„A ono šlo o smrt, protože v tomhle baráku jde vždycky o smrt, pane komisaři!“

Pan rada se pevně rozkročil a houkl na své lidi: „Tu sešlost tady rozežeňte, tady není tyátr. A z těch oken ať pánové také zmizí! Všechno bude dokonale prázdné. Úředníci z archivu se vrátí na svá místa, nikdo nebude opouštět svou kancelář. Pane komisaři, postavte své lidi na chodbě!“

Ten nový mrtvý byl oficiál Ferdinand Výborný. Pan rada si ještě pamatoval, že to byl kolega toho Šmoka, co zahynul na jaře otravou svítiplynem. Komisař měl už předběžnou zprávu z nemocnice: smrt nastala krvácením do mozku po fraktuře lebky.

„Kde ležel?“

Pan komisař úslužně ukázal na velmi nejasnou čáru, narýsovanou na vlhké dlažbě před vraty.

„Tohle, prosím, zakreslil zřejmě kouskem toho prejzu, co spadl, úředník zdejšího archivu pan adjunkt Fresl. Já ho, prosím, přivedu,“ breptal komisař a řítil se do budovy. Ve vratech se objevil přednosta, celý bledý, a držel se za srdce. Smutně kývl na pozdrav panu radovi, ale na pokyn strážníka se poslušně vrátil zpět.

Pan Fresl se dostavil a potvrdil, že zatímco někteří pánové z úřadu zvedali toho zabitého…

„Kteří pánové!“ zahřměl pan rada.

„Pan Červenka a pan Holínek… A ovšem pan Lebeda, který toho nešťastníka objevil. Zvedli ho a nesli dovnitř, ale já jsem si vzpomněl, že jsem někde viděl, že se má nakreslit, jak mrtvý ležel, tak jsem to arci jenom zhruba udělal.“

Pan Fresl roztřesenou rukou ukázal nejasný obrys čáry, kterou teď pan Brůžek zvýrazňoval křídou.

Pan rada přistoupil k panu Freslovi: „Jsem vám velice zavázán, pane adjunkte! To, co jste udělal, je totiž velice důležité!“

Pan Fresl, který patrně čekal, že ho na místě zavřou, nepřítomně pokývl hlavou a pak se vrátil do své kanceláře, protože se mu třásly nohy.

„Pane Lebeda, kde jste mrtvého našel?“

Zřízenec několikrát polkl, než odpověděl: „Prosím tady, jak je ta čára. Já jsem šel ven, ježíšmarjá, pro co jsem to vlastně šel, se mi zdá, že pro housky pro pana přednostu — a on tady ležel… On měl takový zvyk, že si sem chodíval dělat prostocviky, jak říkal.“

Pan rada krátce kývl. Vybavil si scénu toho dávného výslechu, kdy mu právě pan Výborný velice chválil svůj zvyk, nalokat se čerstvého vzduchu.

„Kde byl ten prejz, co spadl?“

„Tady někde, prosím, já jsem na něj ani tak nekoukal, já jsem se nahnul nad panem oficiálem, protože jsem myslel, že mu přišlo špatně, až pak koukám, ježíšmarjá, ona je na hlavě krev, tak jsem volal a pak přiběhli pánové.“

„Kteří?“

„No, pan Holínek a Červenka. A ti pak pana Výborného vnesli do chodby a už nevím, kdo si všiml toho prejzu a přinesl jeho kusy také dovnitř.“

„Velice chytré,“ řekl pan rada Vacátko. „Velice chytré! Byl ten spadlý prejz moc rozbitý?“

„Prosím, to já nevím,“ přiznal pan Lebeda.

Rada dal pokyn svým lidem, aby pečlivě sebrali všechny odštěpky a slepili prejz dohromady. Pak poručil, aby někde sehnali šikovného pokrývače a ať má s sebou lano, protože poleze po střeše.

Místní strážníci začali běhat a páni z kriminálky se zatím snažili zajistit všechny stopy, které ještě zbyly, ale netvářili se příliš nadšeně.

Pan rada pokynul Brůžkovi a Boušovi, aby šli blíž: „Myslím, že nemá velkou cenu se s tím tady rozčilovat. Žádné stopy nenajdeme.“

„A budeme je vůbec potřebovat? Snad ten pád ze střechy je dost jasný, ne?“ prohlásil pan Bouše.

„Pád ze střechy!“ ušklíbl se pan rada. „To se ještě ukáže! Pamatujete se, pane Brůžek, jak jsme tady na jaře dostali takový seznam úředníků? Skočte k panu přednostovi, že prosím, aby vám jej zase nadiktoval, on to zná zpaměti. A že bych prosil u každého jména, kdy dotyčný nastoupil, kdy byl povýšen a do jaké funkce.“

Pan přednosta se sice i nadále držel za srdce, ale seznam slíbil vyhotovit okamžitě, osobně a rád jej panu radovi doručí.

Pan rada zůstal venku. Velice pečlivě si měřil výšku střechy a její sklon, zdálo se, že se chvílemi samou námahou mračí a pak že se zase tak nějak zlověstně usmívá.

Když byli technici hotovi, odjeli, a pan rada zůstal sám s oběma svými pomocníky. Páni z berní správy v horních patrech přestali konečně zaplňovat okna.

Přednosta se objevil mezi vraty s lejstrem v ruce a odevzdal je panu radovi se smutným pohledem.

„Není vám dobře?“ zeptal se ho pan rada účastně.

„Srdce, prosím… Je toho trochu víc.“

„Ovšem, ovšem, druhý případ nešťastné náhody,“ přikývl pan rada. A když se líp podíval na pana přednostu, řekl: „Vypadáte opravdu přepadle. Jděte si k lékaři, my vás už potřebovat nebudeme. Kdyby něco bylo, obrátím se na vašeho zástupce, pana Fresla.“

Pan přednosta hluboce povzdechl a za chvíli ho uviděli cupitat unaveným krokem k domovu.

Pan Brůžek s panem Boušem si na příkaz pana rady zvali každého úředníka zvlášť do přednostovy pracovny a vyptávali se ho, co se dalo dnes kolem desáté hodiny.

Konečně mohli panu radovi předložit takovýhle sled událostí: Ráno přišli všichni jako obvykle. Nic zvláštního nikdo nepozoroval. Většina pánů si nosila do práce aktovky, v nichž měli ranní noviny a svačinu. Všichni se pohybovali dopoledne jako obvykle, nosili spisy ke skříním, pan Pergl a Málek, oba v hodnosti kancelistů, sestoupili asi v půl desáté do sklepa po velice úzkých a tmavých schodech, neboť tam se ukládaly spisy berní správy. Vrátili se před desátou opět spolu nahoru. Na chodbě nic nepozorovali. Pan Pergl dodatečně vypověděl, že se mu zdálo, jako by kdosi na chodbě byl, když se otočil před vstupem do své kanceláře, domnívá se, že zahlédl pana oficiála Červenku. Zdůraznil ten titul tak, že se pan Brůžek zarazil.

„Pan Červenka je oficiálem jmenován teprve nedávno. Po panu Šmokovi,“ dodal pečlivý úředník.

Pan Brůžek pokývl hlavou a umínil si, že na tohle zvláště pana radu upozorní.

Ostatní úředníci se o nic nestarali, jen o svou práci. V deset vyšel pan Výborný ze své pracovny ven. Byl to jeho zvyk.

Potvrdil to pan Fresl, který ho potkal na chodbě a vesele mu řekl: „Cvičit, cvičit?“ A pak Výborný mu bodře odvětil: „Cvičit, cvičit.“

Nebyla to příliš duchaplná konverzace, ale pro policii byla důležitá. Na věži kostela tlouklo právě deset.

Asi za minutu nato byl pan Výborný mrtev. Prejz spadl tedy ze střechy v deset hodin a nějakou vteřinu. V tu dobu byli všichni úředníci v budově.

Když si to pan rada prohlédl, pokývl pochvalně hlavou: „Znamenité. Jenomže mně nejde o to, kdo byl v budově. Mne zajímá, kdo pár minut po desáté byl mimo svou kancelář!“

Nový průzkum a nové dotazy upřesnily, že všichni byli na svých místech, což ovšem se mohlo zjistit u těch, kdo nemají svou vlastní pracovnu. Tu mají pan přednosta, pan adjunkt Fresl, pan Výborný (ten v ní určitě nebyl) a nový pan oficiál Červenka. Nejisté to bylo u pana Lebedy, který je pořád v pohybu, protože dělá všechno a nic.

„Já mám takový dojem, prosím,“ řekl mladý oficiant Šmejkal, „že pan Holínek byl na chodbě. Anebo nebyl?“

Pan Holínek se jenom usmál a řekl, že se chystal odejít k panu Výbornému s nějakými spisy, což asi u mladého muže vzbudilo dojem, že je pryč. Když se ozval z chodby křik pana Lebedy, byl určitě v kanceláři, což potvrdil kancelista Málek.

Zatímco se pan Brůžek celkem marně dohadoval o těchto maličkostech, místní strážníci přivedli pokrývače.

Pan rada mu poručil, aby vylezl na střechu. Když tam pokrývač byl, zavolal na něho zdola: „Tak co, jaká je střecha?“

„Dobrá,“ odvětil pokrývač.

„Jak to dobrá? Někde na ní na téhle straně musí chybět aspoň jeden prejz.“

Pokrývač se uvázal a pomalu se spouštěl až ke kraji. Pak se otočil dolů: „Tady na jednom místě chybí sice pár prejzů, ale to je už stará věc, je to celý černý, to muselo spadnout už dávno. Čerstvýho tu nic nevidím.“

Pan rada se podíval na své lidi, kteří ustaraně hleděli nahoru na střechu.

„Slyšíte, pánové? Ale možná, že přece jenom nějaký prejz sklouzl. Možná že se pokrývač plete. Uděláme tedy ještě jednu zkoušku.“ Pak se obrátil nahoru a zavolal: „Mistře, vylomte tedy jeden prejz sám, kterýkoliv, a položte jej na střechu. Až řeknu, tak jej pusťte, ať sklouzne dolů. A vy tady jděte stranou.“

Užaslý pokrývač uvolnil jeden prejz, položil jej, jak si pan rada přál, a pustil. Prejz se začal šinout po šikmé střeše a pak letěl dolů. Na zemi se roztříštil.

Pan rada se obrátil ke svým lidem: „Tak co tomu říkáte?“

Pánové neříkali nic. Hleděli střídavě nahoru na střechu a zase dolů na zem, kde ležely kusy rozbitého zčernalého prejzů.

„Vidíte, kam prejz dopadl, ne? To jsem si řekl hned, jak jsme sem přišli. Když spadne ze střechy taška, nepadá kolmo dolů. Protože získá určitou rychlost, jak klouže po střeše, dopadne značně šikmo. Kdyby byl pana Výborného měl trefit ten prejz do hlavy, byl by musel ty své prostocviky dělat až tadyhle. Ale on ležel na zápraží.“

Pan Brůžek se zadíval na svého šéfa s neskrývaným obdivem a pan rada si toho všiml. Zatvářil se neúčastně, ale přece jenom ho to potěšilo. Ostatně to nebyla tak špatná práce.

„Ale ten člověk byl zasažen prejzem, pane rado,“ řekl tiše místní komisař.

„Správně, pane kolego. Jenže ten prejz nespadl ze střechy!“

„A odkud tedy?“

„Odnikud. Ten prejz držel někdo v ruce.“

Komisař se zadíval s úžasem na pana radu a mlčel. Taky ostatní ztichli, všechny obešla jakási podivná hrůza. Bylo to všechno docela jednoduché a zřejmě nezvratné, nicméně velmi nezvyklé.

Komisař povzdechl: „Ovšem, pak se měly na tom prejzu vzít otisky.“

Pan rada jenom mávl rukou: „Kdepak, tam by nic nebylo. Však jste slyšel, že na ty úlomky tady kdekdo sahal!“

Zatím slezl pokrývač dolů a nerozhodně postával opodál. Díval se na slepený prejz, který držel pan Bouše v ruce. Pak si na ten prejz sáhl.

„Jo,“ řekl pan Bouše, „mysleli jsme, že spadl tady ze střechy a zabil člověka. Ale bylo to jinak.“

„Něco jsem o tom slyšel,“ zabručel pokrývač a vzal prejz taky do ruky. „Jenže tenhle odtud nespadl, to jsem ani nemusel lézt na střechu.“

„Já vám nerozumím,“ řekl pan rada pozorně.

„Chci říct, že tenhle odtud vůbec není. To je jiné pálení, to se pozná podle zrnitosti. Tenhle je novější, ale nahoře na střeše jsou ještě předválečné, ty byly ostřeji pálené. No, jenom se, vašnosti, kouknou.“

Pokrývač rýpl nehtem do toho slepeného prejzu, který zabil člověka, a pak do jednoho úlomku z toho, který sám před chvílí uvolnil ze střechy.

Pan rada jeho počínání zaraženě sledoval: „Vida, tohle jsem tedy nevěděl. A pachatel zřejmě taky ne… Stačilo mu, když si přinesl starší prejz… Majstře, já vám mockrát děkuju, já se hrozně rád poučím. A budete se sem muset vypravit ještě jednou, abyste zasadil ten prejz, který jsem vám poručil, zřejmě zbytečně, shodit.“

Pokrývač dobromyslně mávl rukou: „Z jednoho prejzu se na takové střeše nestřílí, to by, vašnosti, museli vidět zdejší střechy! Nestačíme to spravovat. To má čas!“

Pan rada mu stiskl ruku a usmál se: „Jenomže my čas nemáme!“

Pak kývl na svou suitu a vešel dovnitř.

„Důkazy tedy jsou. Co nám chybí?“ řekl vesele.

„Jako vždycky — pachatel,“ usmál se pan Brůžek uctivě.

„No, něco o něm už taky vím… Jenomže ještě něco potřebuji. Zavolejte mi sem pana Fresla.“

Když přišel přednostův zástupce, požádal ho pan rada, aby mu sehnal nějaké starší spisy, které vyřizovali zde v úřadě německy. „Jde mi zkrátka o německý švabach, rozumíte? Hrozně bych ho teď potřeboval! Od každého úředníka aspoň jeden!“

„To není tak těžké, ještě za války se na spisy psaly poznámky samozřejmě německy, to chce jenom chvíli hledat.“

„Čím dřív to najdete, tím líp. Já bych totiž už byl rád s tímhle tady hotov.“

Pan Fresl se uklonil a vyšel ven. Pan rada se znovu zahloubal do soupisu zdejších úředníků, který sestavil pan přednosta.

Nízká místnost se plnila čpavým dýmem jeho veržinka, dýmal z něho mocně, protože velmi soustředěně přemýšlel. Když měl papír celý poškrtaný svými šipkami a klikyháky, vešel pan Brůžek a postavil se u dveří.

„Stačí vám, pane rado, to, co jsme zjistili o alibi jednotlivých úředníků?“

„Stačí a nestačí. Já si myslím, že se nějakým alibi tady nemusíme moc znepokojovat. Jednak ho mají všichni a jednak ne, tak to ale vždycky bývá. Víte, oni si lidi dost málo pamatují. Mne zajímá něco jiného. Ten spěch, s jakým kdosi s tím mrtvým hnul, aby mu neležel tam, kde ležel. Ten pan Fresl nám udělal ohromnou službu, že namaloval místo, kde pan Výborný skutečně upadl… A s tím střepem toho prejzu, to je druhá věc. Kdekdo na něj sahal, na tom měl ten velice logicky uvažující vrah taky mimořádný zájem. Netušil, že je to zbytečné. Ale je tady něco, s čím se nedá hnout a kde žádné otisky nepomohou. A to jsou, pane Brůžek, služební postupy.“

Možná, že chtěl ještě něco panu Brůžkovi vysvětlit, ale do místnosti vtrhl horlivě pan Fresl a nesl nějaká lejstra.

„Tak prosím, tadyhle jsem něco našel, nevím, jestli vám to stačí. Ovšem přinesl jsem jenom to, co mi zrovna přišlo pod ruku, my máme tyhle starší věci uložené ve sklepích a tam něco hledat je obtížné.“

Pan rada se zběžně podíval a řekl: „To mi stačí. To je docela v pořádku.“

Pak se usmál, spisy pečlivě prolistoval a povzbudivě poklepal panu adjunktovi Freslovi na rameno: „Řekl bych, že to je tak dokonale v pořádku, že už budete moci klidně spát.“

Pan Fresl užasle vyvalil oči: „Já? Ale já… Prosím, já spím klidně!“

„Na vašem místě bych byl trochu neklidný,“ řekl pan rada záhadně.

Pak vyzval pana Bouše, aby donesl aktovky pana Červenky a Holínka.

A protože ho pan Fresl pořád sledoval užaslýma očima, pan rada dodal: „Když se na to všechno dobře podíváme, tak nám přece neujde jedna věc. Napřed Šmok, pak pan Výborný — a teď byste byl na řadě vy. Nějaká ta náhoda by se pro vás asi taky vymyslila.“

Pan Fresl pobledl a zachytil se stolu: „Jak prosím?“

„Začíná se to docela pěkně rýsovat, viďte, pane Brůžek!“

„Myslím, žejo,“ řekl detektiv a dodal: „Jak jste na to tak mohl přijít, pane rado?“

„Na ten trik se střechou? Ale to přece bylo docela jednoduché! Na náhodu to bylo totiž moc náhodné. Víte, aby zrovna jedna taška padla na hlavu jedinému člověku, který si na minutku odskočí před dveře, to je trochu moc. To musel někdo tu náhodu i celý osud vzít do ruky. Včetně prejzu… Jinak, pánové, jsem nepřišel na nic zvláštního. Kdybych byl přemýšlel víc, tak asi dneska pan Výborný žil… Ale když jsem začal chápat motiv tady těch vražd, sám jsem tomu honem nemohl věřit. Dneska už věřím.“

„Vy znáte motiv?“ užasl pan Brůžek.

„Samozřejmě. Motivem je služební pragmatika, která tady v tom ouřadě platí jako železný zákon. Představte si jenom, že tady pracujete. A nikdy a ničím nemůžete ve své kariéře postoupit, jenom léty a smrtí těch, co jsou před vámi. Je to hrozný pocit, ale pochopitelný. Proto jsem vám před chvílí, pane adjunkte, řekl, že můžete v klidu spát, protože se své penze dočkáte ve zdraví. Mimochodem děkuji vám a myslím, že vás už nebudu zdržovat.“

Užaslý pan adjunkt se vypotácel z kanceláře na chodbu.

Pan Bouše se vrátil s oběma aktovkami, jež si pan rada vyžádal. Obě otevřel a prohlédl. Z jedné vyklepal trochu písku.

„Tak vida, v téhle to bylo! Ten prejz, víte, ten, co si vrah dneska ráno přinesl. Tu druhou aktovku vrátíte a tuhle si dáme poslat do laboratoře. Tady uvnitř jsou ještě takové čáry, ty budou asi taky od toho prejzu. A teď mne nechte hádat, pane Bouše. Ta aktovka, v které byl uložen prejz, patří — panu Holínkoví, co?“

„Ano, prosím. Myslíte, snad že on…“

„Už nemyslím, už vím! Víte, oni byli v podezření dva, protože dva měli z té série smrti zisk… Ale ten jeden ani netušil, že v té hře jede. Přiveďte pana Holínka!“

Drobný hvězdopravec vstoupil, provázen panem Brůžkem, panem Boušem i komisařem.

Nejistě se díval na pana radu. Ten se na drobného mužíčka zpytavě zahleděl: „Ještě jsem se vás, pane Holínek, ani nezeptal, jaký je váš názor na osud pana Výborného. V jakém znamení byl narozen, že to s ním tak špatně dopadlo?“

Pan Holínek neodpověděl. Jeho zrak spočíval na aktovce, která stála na stole.

„Tu aktovku vám zatím nevrátíme, je to, jak se říká, předmět doličný. Zbytky písku a pak ty rýhy ukazují, že jste v ní nenesl dneska jenom svačinu a noviny. V laboratoři potvrdí, že jste v ní přinesl jeden starší prejz.“

Pan Holínek pootevřel ústa.

„Nechcete říci, odkud jste jej vzal? Někde na ulici, že, ty střechy tady se přece pořád opravují… Tak to je jeden důkaz, pane Holínek. Ale mám jich víc. Mám pro vás dokonce malé překvapení. Podívejte se na tenhle dopis.“

Pan rada podstrčil k očím bledého kancelisty papír, který vytáhl z kapsy.

„Poznáváte to? Jak vidíte, i na policii je dost slušný archiv, ale trvá dlouho, než se v něm něco najde. Tohle je dopis, v němž kdosi nepodepsaný udává kancelistu Máchu z protirakouského postoje… To byl váš první pokus, co? A vyšel… Tak psal jste to vy, nebo ne?“

Holínek tupě zíral na papír a pokusil se zavrtět hlavou.

„Ale psal, protože tadyhle jsem si dal předložit i váš rukopis německého textu a znalec písma potvrdí to, co je jasné na první pohled. Z kancelářského oficianta jste se tedy v patnáctém roce stal mladším kancelistou, protože Máchu odvedli. No a pak byl druhý dopis, který jsme nenašli, a v tom jste udal Kubra a zase jste postoupil… Když jste uspal a pak otrávil plynem oficiála Šmoka, nestal jste se k svému úžasu oficiálem, protože jste zapomněl, že jste služebně o půl roku mladší než Červenka. Ten šel na Šmokovo místo a vy jste zůstal dál jako kancelista. Proto musel umřít oficiál Výborný, abyste se mohl stát oficiálem také vy. A podle hry, kterou jste si vymyslel patrně na základě studia hvězd, by za čas musel umřít Fresl, pak samozřejmě Červenka, protože ten byl pořád před vámi a zatím vás kryl. Kariéru jste měl celkem zaručenou, šlo jenom o to, vytvořit vhodně nešťastné náhody. Ale tahle dnešní vám nevyšla. Jednak jsme o tom všem už něco věděli a jednak jste se dopustil několika chyb. Josefe Holínku, zatýkám vás pro zločin dvojnásobné vraždy…“

V místnosti bylo všechno zcela nepohnuté. Jenom Holínek se náhle pohnul a bleskem skočil ke dveřím. Vyrazil na chodbu a pak ven. Tady bylo sice několik strážníků, ale ti byli tak vyjevení, že prchajícího nezachytili. Když se ozval hvizd policejní píšťaly, byl Holínek už v ulici.

Komisař zbledl a vytáhl revolver, samozřejmě docela zbytečně.

„Klid, pane kolego, klid, však on nám neuteče. Kromě toho se tímhle dokonale přiznal,“ řekl pan rada uvážlivě a mrkl na své pány. Ti vyrazili ven a pan rada sebral své věci i Holínkovu aktovku a odevzdal ji komisaři: „Dejte mi to poslat na čtyřku, já jdu napřed. Oni ho už přivedou.“

Ale nepřivedli ho, protože Holínek byl příliš mrštný a běžel svůj velký závod na život a na smrt. Když doběhl přes Malostranské náměstí do Mostecké ulice, pochopil, že běží marně. Nahnul se tedy přes zábradlí nad Čertovku a jeho tělo spadlo do proudu, který teď na podzim byl dravý a plný vírů. Bylo vidět, jak se chvíli otáčí v prudké vodě, pak zmizel pod hladinou. Strážníci tomu mohli jen bezmocně přihlížet. Jeden se rozběhl k půjčovně loděk pana Rouska, na pravé straně pod Karlovým mostem. Pan Rousek ale už zpozoroval ten podivný pád a plul podél Kampy, aby tělo zachytil tam, kde Čertovka prudce vpadá do Vltavy. Měl pevně stanovenou taxu za tělo a nechtěl si dát ujít svůj výdělek.

Strážníci uvolnili další loďku a veslovali mu na pomoc, což pan Rousek přijal značně nevrle: „Pánové, nepleťte se mi tady, abych netahal nakonec vás, voda je vysoko a koukejte se, jak jsme blízko jezu!“

Pak začal obratně lovit svým dlouhým bidlem hluboko pod hladinou, pojížděje sem a tam, až tělo skutečně našel, protože tu vodu dokonale znal. Hákem je přitáhl k loďce a za pomoci strážníků vytáhl do lodi.

Pak se vrátili on i strážníci a na břehu byl vůz pražské ambulance, takže mohli hned zahájit s tím utopeným umělé dýchání.

„To nebejvá vždycky, aby to všechno bylo tak připravený,“ řekl pan Rousek obdivně, když bylo jasno, že ten člověk popadl zase dech. „Narodil se na šťastný planetě.“

„Myslíte?“ pokrčil rameny pan Brůžek. „Zachránil jste ho, otče, před utopením akorát pro šibenici. Ale i tak vám mnohokrát děkuju, protože by to byla pro pražskou policii hrozná ostuda.“

Jenomže pan Holínek, dvojnásobný vrah a udavač, se přece jenom narodil na šťastné planetě. Onemocněl prudkým zápalem mozku a zemřel ve vězeňské nemocnici. Bylo to v době, kdy Jupiter byl ve znamení Štíra a Venuše zářila na nebi jako večernice.

Advokát a duchové

Když mladý Dubský udělal poslední rigorosum a stal se doktorem obojího práva, juris utriusque, byl překvapen on sám bezmála tak jako zkušební komise. Navzájem si blahopřáli k nečekanému výsledku a před mladým mužem se otevřel svět se všemi příjemnostmi. Ovšem nejtěžší v životě je poznat, co je vlastně příjemnost, a co nikoli. Nejdřív považoval přímo za terno, když mu vzdálený strýc v okresním městě, kde bylo sídlo krajského soudu, dal vědět, že by byl ochoten odevzdat mu co svému trvalému zástupci celou kancelář, kterou pan strýček vedl už značně ledabyle; pochopil, že života je nakrátko a že nemá cenu bohatnout víc, než člověk v jeho letech stačí spotřebovat. Dával přednost dlouhým pobytům v různých lázních s různými dámami, přiměřenými jeho věku, a teď se mu naskytla znamenitá příležitost už se do městečka ani nevracet. Využil jí tedy.

Pro mladého právníka to znamenalo stát se najednou váženým advokátem.

Když nastoupil v oné malé a už skomírající kanceláři, zjistil, že užívat života znamená v tomto prostředí procházet se důstojně po korze a prohlížet si místní dívky. Zkoumal donekonečna jejich vzhled i možnosti finanční a proklínal osud, jenž ho zahnal do téhle díry. Navíc zjistil, že mnoho věcí ve svém oboru vůbec neví.

Například netušil, co je to vodní právo, ale teď v kanceláři zdědil nádherný případ dvou mlýnů, které se soudily už tři generace o vodu. I musel se dodatečně pohroužit do studia. Také se ukázal být naprostým laikem v oboru drobných urážek, z nichž právě malá kancelář pana strýčka byla obstojně živa.

Mladý a ctižádostivý advokát se znovu učil paragrafům, aby všechny zděděné případy dovedl ke zdárnému konci. Naštěstí ho včas upozornila slečna Nádherná, což byla sekretářka a něco jako kus nábytku v té starobylé kanceláři, že je to nesmysl, že musí studovat právo právě z opačného pohledu: aby spor pokud možno vydržel.

Doktor obojího práva Dubský by byl dal přednost spíše nádherné slečně před slečnou Nádhernou, ale v znalosti práv se od ní musel ještě mnoho učit a taky tak učinil. Slečna vedla podrobnou korespondenci se starým pánem, jemuž referovala o chodu kanceláře, a do spisů, jež podepisoval pan doktor, vkládala menší lístky soukromých sdělení, jež nepostrádaly hluboký pohled na nedostatky nového šéfa.

V městečku byli ještě tři advokáti, měli velké kanceláře s koncipienty a patřili k honoraci. Mladý doktor se k této honoraci zatím mohl jenom přibližovat. Vniknout do ní mohl však jen sňatkem, politickou kariérou nebo advokátským věhlasem. To poslední, jak pochopil, mu zůstane odepřeno. Tři generace trvající spor o vodu nemohl dodat věhlasu ani soudnímu praktikantovi, a nějaké to zlomené žebro při tancovačce či vzájemné nactiutrhání dvou trhovkyň jakbysmet.

Po této stránce tedy život mladého doktora poněkud podvedl.

I chodil po korze, klaněl se mladým dámám, navštěvoval taneční večírky místního studentského spolku a sám nevěděl: patří k těm mladým, kteří se snažili za peníze svých otců kašlat na všechno, čeho otcové dosáhli, nebo už k těm důstojným, jejichž ctí je něčeho dosáhnout?

Stále hlouběji chápal, že i když už ví podstatně více o trestním právu, nezná vůbec lidi, mezi nimiž žije. Hájil jednu urážku na cti, banální, z které nic nekoukalo. Ženská v blízké vsi byla nazvána čarodějnicí a žalovala. Mladý doktor si dal moc práce doložit, v jakém smyslu je to slovo urážkou, ale při soudním jednání byl překvapen, že soudce se zajímal spíše o to, jestli snad skutečně činnost žalující neukázala na možnost čarování, a přál si vědět, zdali by mohla strana žalovaná dokázat, že krávy jí skutečně od návštěvy strany žalující začaly míň dojit. Vášnivá řeč mladého advokáta zanechala soudce klidným — dámy odešly od soudu nesmířeny a další soud byl na obzoru.

„Když se chtějí soudit, ať se soudí,“ řekl vesele soudce, když bylo po všem.

„Ano, pane rado, z hlediska všeobecného jistě… Ale dovolil bych si soukromě poznamenat, že se přece nedá podat důkaz o tom, že dotyčná opravdu ty krávy očarovala… To prosím, pokud si vzpomínám, mohlo platit za Marie Terezie, tedy před dvěma sty léty!“

Soudce už listoval v novém případu a jenom roztržitě poslouchal horlení mladého obhájce: „Zajisté… Ale předtím, vážený, to jako právní norma platilo okrouhle jedno tisíciletí, ne-li déle.“

„Ale dovolte, pane rado, to by potom ještě platilo malleus maleficorum, kladivo čarodějnic!“

„Proč, pane doktore? Přece jenom soudnictví učinilo velký krok kupředu, a my tu dámu, čarodějnicí nazvanou, nebudeme už odsuzovat k upálení. Naopak, ona je dnes stranou žalující… V tom je třeba vidět právní pokrok. Ale u nás v kraji se na zaříkání dosud věří a soud nemá žádný přímý důkaz o tom, že by to bylo porušení práva.“

Mladý advokát vyšel od soudu celý vyjevený a slečna v kanceláři mu jenom potvrdila, že v okolí jsou vesnice, kde být čarodějnicí není urážkou, ale zaměstnáním.

Mladému advokátovi se potom v noci zdálo, že zachránil z hranice mladou a samozřejmě nahou čarodějnici, a prosekav se kordonem strážců, pojal ji potom za choť. Probudil se rozlámaný a pokleslý na duchu.

Musím vyrazit do Prahy, strýček dobře ví, proč jezdí do lázní!

Když se po dvou dnech vrátil příjemně unaven, dověděl se, že se v okolí stala jakási vražda, ale moc se o ni nestaral, protože vraždy seberou zavedení advokáti, co mají své kanceláře na náměstí.

K svému úžasu se brzy dověděl, že advokátní komora ustanovila v tomto případě pana strýčka obhájcem ex offo. V důsledku nemoci stanoveného obhájce není námitek, aby obhajobu žalovaného Václava Burdy, obviněného z vraždy, převzal ex offo jeho trvalý zástupce, pan doktor Dubský.

Mladý muž se octl na vrcholu blaha. To byl jeho první velký případ, byla to porota, a o té se bude psát v novinách. On pronese dojemnou řeč (jakou a o čem, to ještě nevěděl, protože ani nevěděl, co se vlastně stalo) a ze soudní síně budou vyvádět plačící ženy, jež ho pak zasypou květinami…

„Je to ex offo, jestli jste si všiml, to znamená zadarmo,“ tlumila slečna Nádherná jeho nadšení. „A přitom ten obžalovaný by si mohl dopřát advokáta, já jsem se na jeho majetek už ptala.“

Pan doktor zesmutněl: „Ale proč si kčertu advokáta nevzal? Na co spoléhá?“

„On tvrdí, že je nevinný, a že se proto hájit nebude.“

„Nevinný! No to mně ještě chybělo!“ zanaříkal mladý advokát a sesul se v černém voskovaném křesle, v němž tlačila stará pera. Byl právem zklamán. Obhájit nevinného není žádná zásluha, ale vysekat někoho, kdo v tom lítá až po uši, to teprve advokátovi vynese skvělou pověst!

„A poslyšte, slečno, když je nevinen, kdo je potom vrah?“ zeptal se naivně.

„Kdopak ví. Ale u soudu na tom ani nezáleží. Porota je vždycky tyátr. Zatím buďte klidný, oni vám doručí spisy včas.“

Včas… Tohle slovo ovšem nemůže strpět člověk, který touží urvat svůj první velký případ! Včas, to znamená zítra, pozítří, za týden… Ale on musí do celého případu vidět už teď. Hned!

Ukázalo se, že mladý pan doktor, jenž nebyl horlivým čtenářem zákoníků, k smrti rád četl detektivky, především takové, kde mladí advokáti se pletou policii do řemesla. Rozhodl se, že navštíví vyšetřujícího soudce, který celý případ dělá. Svou netrpělivost omluví svým přirozeným zájmem a snahou proniknout jako začátečník do celého případu důkladněji, než bývá zvykem.

Pan vyšetřující soudce, žoviální pán, tu nedočkavost mládí chápal. Spisy měl v náramném pořádku a nebylo co skrývat. Případ byl vyšetřen podle práva neobyčejně rychle, neboť byl neobyčejně prostý, a nic nebránilo, aby o něm co nejdřív rozhodla porota.

Skutková podstata byla tato: ve vsi Holínov, což je, jak se ve zdejším kraji říká, v kopcích, byla nalezena utopená žena, Anna Přimdová, stará čtyřicet dva let, vdova, bydlící v stejné obci číslo 72. Nalezl ji místní občan, zastávající v létě a na podzim funkci obecního ponocného a nočního hlídače, Jan Chloupek. Obyvatelé obce se pořád nesmířili s faktem, že po jejich katastru vede železniční dráha, a protože se několikrát stalo, že od jiskry chytlo kus obilí, platí si tohoto místního občana. Ten na své obchůzce časně ráno nalezl v lese u stavidel rybníka v hloubce asi dvou metrů ženské tělo. Dbalý zákonů, sám je vytáhl a poznal dotyčnou Annu Přimdovou.

Přivolal pomoc a na místo se dostavila okresní četnická pátračka, která po ohledání zjistila, že mrtvá má stopy úderu na hlavě. To také potvrdila pitva, která zjistila, že dotyčná byla udeřena tvrdým tupým předmětem do zadní strany lebky, že jí tím byla způsobena fraktura klenby lebeční. Ztratila vědomí a teprve poté byla hozena do vody, tedy ještě žijící, jak ukázala při pitvě analýza dýchacích cest a plic. Smrt nastala utopením a zcela jednoduše šlo o vraždu.

Mladého právního zástupce obšírnost spisů a nešikovný sloh, v jakém se vyjadřovala četnická pátračka, poněkud rozčilovaly.

„Ale co můj obviněný, prosím?“ vyhrkl.

„Hned k němu dojdeme, o tom máme tadyhle ta lejstra,“ usmál se starý soudce. „Prosím, račte číst, pane doktore. Pohovory v obci samé u místních lidí se zjistilo, že mrtvá udržovala delší dobu intimní vztah k místnímu občanu a majiteli usedlosti čp. 123 Burdovi Václavovi. Býval s ní nejednou vídán mimo obec v polích a u lesa, někdy i za večera, a jeho manželka potvrzuje, že sama slyšela řeči o tom, že její muž má styky s Annou Přimdovou. Také obviněný Burda nepopírá, ale naopak to přiznává. To máme tadyhle, prosím… Komplikace, jež ovšem obviněnému neobyčejně přitěžuje, je v tom, pane doktore, že ona mrtvá, potažmo zavražděná, byla v jiném stavu, a to zhruba čtyři měsíce. O důvod více se jí zbavit, nezdá se vám?“

Advokát povzdechl. Ano, tohle je zatraceně přitěžující okolnost. Ovšem nehodlal se vzdát tak snadno.

„Kolik má obec obyvatel? Řekněme tři sta a víc, ne? Je tak docela jasné, že ta mrtvá neměla styk s nikým jiným? Že příčinou její smrti mohl být skutečně jenom Burda?“

Starý soudce se laskavě usmál: „Podívejte se, pane doktore, když četníci najdou takovouhle dokonalou souhru, ani je nenapadne pátrat dál. To za prvé. Za druhé bych nepátral ani já sám, protože je to úplně jasné.“

„A Burda nemá vůbec žádné alibi?“

„On a jeho žena tvrdí, že byl doma, ale to je taky všechno. Nikdo další to potvrdit nemůže. A on sám samozřejmě čin popírá.“

„No prosím!“

„Jenže to nic neznamená. Obyčejný člověk někdy lže tvrdohlavě i tehdy, když je věc nad slunce jasnější. Já měl jednou případ krádeže. Pachatel byl na místě činu viděn, doma se u něho pak ukradené prase našlo — ale on nepřestával tvrdit, že neví, kdo mu je do chlívka strčil. Tak jsem mu dopřál takového přepychu, jako je daktyloskopie. Otisky na zámku souhlasily s jeho. A co byste řekl? Nejen že setrval na svém, ale i veřejné mínění se obrátilo proti soudu: něco, co vůbec není vidět, má člověka přivést do kriminálu! Svědek, který napřed říkal, že pachatele viděl, své tvrzení odvolal. Jo, já ty lidi znám, já jsem sám z jedné vesnice v kopcích. Zvláštní lid.“

„Pane rado, já mohu mít, s prominutím, milenku a ona se mnou může být v jiném stavu, ale samo o sobě to neznamená, že jsem ji zamordoval!“

„Zajisté, ale nebudete se patrně divit, když budete mezi podezřelými.“

„Jenže můj klient není mezi podezřelými, on je obviněn!“

„O jeho vině hovoří i svědecká výpověď ponocného. Zde prosím, Jan Chloupek, místní občan z Holínova čp. 64, bezzemek, třicet pět let starý, ve smluvním pracovním poměru na obci jako noční hlídač, sděluje, že dne 6. září v pozdních nočních hodinách viděl ženskou postavu, mířící od vsi k lesnímu rybníku. Poznal v ní Annu Přimdovou. Nebylo mu nápadné, že v noci chodí po vesnici, protože ji takhle vídal častěji, a to ve vztahu k Václavu Burdovi. Za určitou dobu viděl jíti stejným směrem mužskou postavu. Pohybovala se neobyčejně rychle a lehce, nejprve se dotyčný svědek ulekl, napadlo ho, že to je světlík. Pak ale poznal, že to je Václav Burda.“

Advokát zvedl hlavu: „Světlík? To je jméno?“

„Samozřejmě.“

„A co vedlo svědka k tomu, že si najednou řekl, že to je Burda? Jsou si snad nějak ti dva podobni?“

Vyšetřující soudce povzdechl: „Vy asi špatně rozumíte, pane doktore! Světlík, to není jméno člověka. To je, abych tak řekl, jméno bytosti. Někdy taky, když vydává zvuk, se mu říká hejkal.“

Mladý advokát vytřeštil oči: „Znamená to snad, že svědek věří na strašidla? Ale to je přece absurdní!“

Vyšetřující soudce zachoval klid: „Tady na vsi se na ně věří. A svědek je ze vsi.“

„Ale my to musíme odmítnout!“

„Samozřejmě, já taky netvrdím, že to byl světlík. A nakonec i svědek to odvolává a dochází k naprosto reálnému závěru, že to byl Burda. Je to úplně v pořádku.“

Nadějný právní zástupce povzdechl a s vyšetřujícím soudcem se rozloučil. Kráčeje domů pak vrtěl hlavou: neuvěřitelné věci! Kam jsem se to jenom dostal! Vždyť já bych teď snad měl dokázat, že zavražděná byla divoženka čili jezinka!

Velitel okresní pátračky, pan poručík četnictva Týml, předvedl mladému advokátovi — podle svého názoru — neobyčejný um, s nímž byl případ v neuvěřitelně krátké době zpracován, takže pachatel byl zjištěn ještě téhož dne.

„Zjištěn?“ usmál se nevěřícně mladý právník. „Snad jenom označen?“

„Označen, prosím, ale s naprostou přesností.“

„Pane poručíku, nenašli jste skutečně nic jiného, co by vaše podezření mohlo zaměřit jiným směrem? Pochopte mne, není to lehká situace, když se ten člověk nepřiznal.“

„Proč by se přiznával, když ví, že nemáme očitého svědka? Bude zapírat, ale udělal to, protože nikdo jiný ve vsi neměl důvod tu ženskou zabíjet. Já ji znal, ona to byla pohledná osoba a její samota ji zřejmě přivedla k poměru s Burdou. Ženská sama být nemůže, alespoň ne dlouho. Jinak byla velice pořádná, na Burdu žádný nátlak nevykonávala — aspoň jsme nic nezjistili.“

„Tak proč ji zabíjel?“

„Pane doktore,“ usmál se poručík, „ze stejných důvodů, proč si nevzal advokáta a proč jste mu vy byl přidělen jenom z moci úřední. Dá se oběsit, ale nedá korunu, to je taková jejich zásada. A na dítě by musel platit.“

„Znáte dobře toho ponocného?“

„Ten je nám samozřejmě znám. Obyčejný člověk. Má malou chaloupku po rodičích, pole už prodal, živí se, jak se říká, z ruky do huby; v hospodě by seděl, kdyby na to měl, proto je tam jenom, když mu někdo zaplatí pivo.“

„A co když mu někdo zaplatil pivo, aby říkal, že viděl, jak za tou nešťastnou paní jde v noci sedlák Burda?“

„A kdo by mu dával za tohle pivo? K čemu? V tom to právě je. To víte, že nás zajímalo, jestli ten pan Chloupek není nějak ve zlém vztahu k Burdovi, ale nic jsme nenašli. Naopak, je o něm známo, že měl dobrý poměr k té Přimdové, ovšem byl o dost let mladší, takže nějaký hlubší vztah to být nemohl. Ví se o něm, že ona mu občas zašila nějaké prádlo, zkrátka taková sousedská výpomoc dvou chudých lidí.“

„A co Burdova žena? Nežárlila?“

Poručík se zasmál: „Vy si myslíte, že by snad ona… Ale kdepak! To je vesnice, víte. Tam lidi berou všechno docela samozřejmě, proč by mu měla mít za zlé, že někde ve stodole povalil nějakou podruhyni do slámy, zvlášť když to zůstalo mezi nimi?“

„Ale ono to mezi nimi nezůstalo. Vědělo se o tom.“

„Později. Protože to trvalo dlouho. Ale ani v hovoru s ní jsem nenabyl dojmu, že by v tom viděla nějakou tragédii.“

„A neviděla ji v tom, že jeho milá je s ním v jiném stavu?“

Poručík pokrčil rameny.

„A ještě něco, pane poručíku, ve výpovědi toho Chloupka jsem si všiml neuvěřitelné věci. On si napřed myslel, že ta postava v noci je světlík nebo hejkal… Nebylo vám to divné?“

„Samozřejmě, že bylo. To je přece nesmysl,“ řekl poručík pevně. „Světlík se neobjevuje v noci, ale v poledne.“

Obhájce ve věcech trestních nešel toho dne domů, ale rovnou do vinárny. Nic jiného prostě udělat nemohl.

A z vinárny k soudu, aby zde ve věznici navštívil svého klienta.

Ještě nikdy ve věznici nebyl. Napřed ho překvapily neobyčejně čisté chodby, měl takovou představu vězení, jakou si odnesl z návštěvy hradu Křivoklátu, ale pak na něho dolehla tíseň. V okresním městě neměli ve věznici místnost, kde by mohl advokát se svým mandantem hovořit, a tak ho zavedli do cely. Dozorce mu cestou vykládal, že ten Burda je divný člověk, ještě si neposlal pro extra oběd, což dozorce hnětlo, protože to byl jeden z jeho příjmů. Dokonce se zdá, že je spokojen, což dozorce nepřekvapuje, protože zdejší vězňové nemají věru nač si stěžovat. Známý tulák Filípek, řečený Vágus, který zná věznice v celé zemi české i moravské, tvrdí, že nejlepší posezení je právě zde.

Když mladý advokát slyšel skřípavý zvuk zámku a pomalu se před ním otevřely dveře do cely, kde jako chycené zvíře seděl vysoký podmračený člověk, cítil, že ho škrtí límec.

„Burdo, máte tady návštěvu, svého pana trestního obhájce,“ řekl dozorce slavnostně. Sedlák Burda jenom cosi zabručel.

„Pane doktore, až si budete přát odejít, tak zabouchejte, já jsem venku.“

Zámek znovu zapadl a teď ten zvuk byl ještě nepřirozenější a advokáta velice skličoval.

„Tak, pane Burda, já jsem doktor Dubský… já vás mám hájit,“ řekl tónem, který se marně snažil o jistou bodrost. „Protože jste si nevzal advokáta sám, byl jsem vám určen ex offo.“

„Já jsem nic neprovedl, tak na co by mi byl advokát?“ zahučel muž stojící pod malým zamřížovaným okénkem.

„Budete před porotou, pane Burda, a to není maličkost. Tam prostě obhájce být musí. Uvědomujete si, co to je porota?“

Muž neřekl nic. Za chvíli ale opakoval: „Já nic neproved.“

„No řekněme… Ale chtěl bych vás upozornit, že byste ke mně měl mít plnou důvěru. Máte-li nějaká osobní přání, vzkazy rodině a tak, mohu vám vše zařídit.“

„Hlavně aby sklidili brambory. A pak bude potřeba vyvézt hnůj, já to třeba už nestihnu.“

Advokát povzdechl: „Pane Burda, nemohu vám tajit, že vaše situace není snadná. Nevěřím, že byste hnůj ještě letos vyvážel.“

„Jak to?“ přerušil ho sedlák. „Na ta pole pod Šibeničním vrchem musí hnůj přijít brzo, to každej ví!“

„Snad, když vás vysekám z toho, aby… no aby to nedopadlo nejhůř, pane Burda.“

Řekl to tak úmyslně, popouzel ho už ten netečný sedlákův klid.

Burda pootevřel ústa, cosi zamručel, ale kromě toho, že se nepatrně předklonil, nebylo na něm vidět, že by ho to nějak zvláště zdrtilo. Jenom v jeho očích zasvítil strach, takový, jaký cítí zvíře, když sklapne past.

„Jste obviněný z vraždy. Jestli porota většinou hlasů řekne, že jste vinen, pak to bude zlé, pane Burda. Já vás samozřejmě i ex offo budu hájit, jak nejlíp budu umět, ale musíte mi říci všechno, co se stalo. Tak jako při zpovědi. Musím znát celou pravdu, abych mohl líp mluvit, chápete?“

Mladý advokát byl ještě naivní. Nevěděl, že obhájci se lépe mluví, když pravdu nezná, protože mu nic nesvazuje ruce. Kdyby zde byl pan strýček, řekl by mu, že jeho největším případem byla obhajoba jistého žháře, jehož omylem hájil jako vraha. Několik členů poroty si tehdy muselo utřít slzu a muž byl osvobozen.

„Tak vy tedy tvrdíte, že jste tu ženu nezabil!“ řekl advokát přísně.

„Na mou duši ne… Ale jestli dovolíte, pane doktor, co to je to… No, jak říkáte, že mne musíte hájit.“

„Ex offo? Z pověření soudu. Z povinnosti úřední. Prostě zadarmo.“

Teď se sedlák vylekal: „Zadarmo? To jako vám nic nemusím platit?“

„Ne, uklidněte se, docela nic.“

„A proč byste teda mlátil hubou u soudu za nic?“

Mladý obhájce povzdychl. Taky ho ta svatokrádežná myšlenka už napadla, ale vždycky ji statečně odehnal.

„Jsou lidé, kteří nemají na advokáta, ale musí být hájeni. Spravedlnost si toho žádá a pro takové případy je tu obhájce z moci úřední.“

„Ale já nejsem chudej, pane doktor! Já jsem jenom nevinnej a jako nevinnej si nechci brát advokáta. Já chci domů a oni mě musí pustit!“ vykřikl sedlák.

„Jenže oni vás nepustí, pochopte to, přišili vám na tělo vraždu a za to je buď smrt, nebo doživotí, pane Burda. A když to všechno moc hezky dopadne, tak dvacet let nebo kolik to nakonec vyjde, když se spočtou všechny polehčující okolnosti.“

Sedlák si nyní sedl. Pod jeho tělem chatrná stolička zapraskala.

„Já nic neudělal.“

„Prosím vás, řekněte mně na svou čest a svědomí: utopil jste ji? Strčil jste do ní a ona tam spadla?“

„A proč bych ji tento… Ježíšmarjá, já to ani vyslovit nemůžu. Ona Anna byla pěkná ženská, taková podstatná, já jsem s ní bejval rád.“

„Byla s vámi těhotná?“

Sedlák se podíval na advokáta nechápavě:

„To nevím, ale byla se mnou široká. To tedy byla, protože mi to řekla.“

„Ale to je přece totéž! Zkrátka čekala s vámi dítě. Nebál jste se toho?“

„Proč bych se měl bát? Nakonec, kdyby to byl kluk, tak mohl být jednou u mne, já bych někoho ke koním vždycky moh potřebovat.“

„A vaše žena?“

„A co je mé ženě do toho, však by nebyl její,“ podivil se sedlák.

Obhájce byl poněkud otřesen prostou logikou, která nepostrádala zajímavosti, ale nyní byla dočista nepochopitelná. Ten člověk opravdu je buď prosťáček, nebo je tak mazaný, že na něho nestačím. Ovšem tohle porotou nepohne.

„Zkrátka vy jste ji tedy nezabil. A kde jste byl tu noc?“

„To se mě pořád ptali četníci. Kde bych byl? V hospodě a pak doma.“

„A máte na to svědky?“

„Když je člověk doma a děvečka spí ve vejminku, tak je se mnou jenom moje stará.“

„Ta vám to dosvědčila, já vím. Jenže to nestačí. Kromě toho je tu svědek, který vás viděl jít v noci k rybníku.“

„No jo, to mi taky říkali. Ale to přece každej ví, že Chloupek někdy bejvá na maděru. Třeba zrovna byl!“

Advokát si poznamenal, že tady by snad mohl vrazit klín do obžaloby. Svědek bude muset u soudu dokázat, že určitě to byl Burda… A ne světlík!

„Poslyšte, pane Burda, neviděl jste vy někdy světlíka?“

„Ne,“ zavzpomínal vážně Burda. „Ale otec mi o něm vyprávěl.“

„Pan Chloupek ho málem viděl!“ podotkl advokát bezmála vesele a udělal si opět poznámku. Otřesu věrohodností toho svědka! Když věří na strašidla, je rozumu mdlého… Jenže pak je mdlého rozumu i četnický poručík, o vyšetřujícím soudci ani nemluvě.

„Pane Burda, vy jste mrtvou znal důvěrně. Neříkala vám někdy, že by měla nějaké mrzutosti, potíže nebo trápení? Že by ji třeba někdo mohl ohrožovat?“

Sedlák zavrtěl hlavou: „Kdopak by ji ohrožoval, prosím vás. Byla to hodná ženská a je jí škoda…“

Řekl to tak smutně a tak upřímně, že advokát najednou pocítil: tenhle člověk její smrti opravdu lituje. Možná, že jí to skutečně neudělal.

„Ona jenom měla pořád trápení se svou holkou, Mařkou.“

„Co jí dělala?“

„Na práci nebyla, na učení nebyla, po klukách jako čert! V poslední čas, to se pamatuju, Anna plakala, že ji ta holka přivede do hrobu.“

Obhájce ve věcech trestních si vzpomněl na výroky svého vlastního otce, když na gymnasiu propadl z matematiky, a mávl rukou. Rodiče často užívají silných slov.

„To je slabé, pane Burda. Já potřebuju něco, co by mohlo porotu dojmout. Nebyl jste náhodou sirotek? Neutrpěl jste zranění za světové války?“

Ukázalo se, že za války byl sedlák vyreklamován jako jediný syn na statku a že v jeho životě není nic, co by mohlo kohokoliv dojmout.

„Hezky to nevypadá, ale budeme dělat, co se dá,“ řekl advokát povzbudivě a vstal.

Sedlák hluboce povzdechl: „Ono to je všechno na mě trest, já vím.“

„Trochu velký, nemyslíte? A zač?“

Sedlák pokrčil rameny: „To člověk nemůže sám určovat. Ale od té doby, co jsem šel v noci přes Tůně a viděl jsem to bílý tele, tak jsem si říkal, že se něco semele.“

„Jaké tele? Copak tele není bílé?“ podivil se věci neznalý obhájce.

„Tele je strakatý, pane doktore,“ poučil ho sedlák. „A tam v Tůních, to je takový místo, kde se člověk může dovědět pravdu. Oni tam jsou totiž hastrmani.“

„Vy jste je viděl?“

„Ne, já ne… Já jsem tam viděl bílý tele. A to byl od nich vzkaz. Běželo přede mnou po cestě, nedalo se chytit, jenom se po mně vždycky podívalo, až mě polil mráz. Tele má smutný oči, víte?“

Mladý obhájce těžce polkl: „Pane Burda, ale to přece…“

„Bílý tele znamená starost nebo varování. Člověk, co ho potká, si musí dávat velkej pozor… Jenže svýmu osudu se nikdo nevyhne a já taky ne.“

„Svému osudu se vyhnete, když dokážete, že jste nevinný!“

„Jo. Ale jak?“ povzdechl si sedlák.

A advokát se k jeho povzdechu musel chtě nechtě připojit. Pak zatloukl na dveře a dozorce mu odemkl.

„Bavit se s vrahem, to není maličkost, co?“ řekl mu cestou, když si všiml, že mladý právník je nějak nesvůj.

„Neříkejte to nikomu, pane dozorce,“ špitl doktor, „ale jestli ten člověk je vrah, tak jsme vrazi i my dva!“

Večer v restauraci blahopřál pan advokát Vinš mladému Dubskému k velkému případu, který dostal. Vinšovi se snadno mluvilo, byl odborníkem na věci majetkoprávní a zastupoval úspěšně místní peněžní ústavy a větší firmy.

„Budete mít slávu, pane kolego, i když výsledek nebude skvělý, dejte na mne,“ říkal sladce, otáčeje v tlustých prstech tenkou sklenkou. „Jako bych už slyšel státního zástupce Brabce, jak hřímá, že pachatel zabil dva životy a že nenarozený život má větší cenu než život osoby dospělé; pak bude mít proslov o tom, že třeba zahubil v jejím těle velkého génia… Připravte se na to, já ho znám, ten se rozjede jako parní válec a tady má skvělou příležitost, v soudní síni nezůstane oko suché. Kromě vašeho, ovšem, pane kolego!“

Advokát Vinš se škodolibě usmál. Mohl dělat mladý Dubský něco jiného než zesmutnět? Ráno přišel dopis od pana strýčka. Informován slečnou Nádhernou o obtížích, jež nastaly, napsal svému synovci podle svého názoru neobyčejně působivou řeč.

Podle ní byl pachatel člověk od mládí neduživý, mdlého rozumu, který jako hoch trhal mouchám nožičky i křidélka a ptáčkům vypichoval oči. Jeho otec byl těžký alkoholik, který skoro utloukl svou ženu. Zavražděná pak byla osoba mravně zkažená, která nosila pod srdcem plod hříchu, který pouze připisovala bohatému sedlákovi a snažila se z něho vyždímat peníze. Což se jí dařilo, jelikož, jak už svrchu bylo řečeno, byl sedlák rozumu mdlého. Ale jedné noci, kdy její požadavky stouply tak, že by byl musel přijít statek na buben, uštvaný muž do ní hrubě strčil, takže upadla a udeřila se. Pak vyděšen a zcela nepříčetný ji zatáhl do vody. Dotyčný činu hluboce lituje a vzhlíží k pánům porotcům jako k svým zachráncům s důvěrou i s vděčností.

Bylo to neobyčejně působivé, ale nebylo to pravdivé, a to mladého a nezkušeného muže popouzelo.

„Pane doktore, to je krásná řeč,“ řekla slečna Nádherná. „Kdyby byl pan strýček napsal, byla bych ji našla, on už tohle jednou proslovil, je to asi dvacet let, to byl trochu podobný případ, tehdy zabila žena svého muže, protože pil.“

„Já myslel, že byl těhotný,“ zasyčel pan doktor a vyskočil: „Pochopte prosím, že tohle já říkat nebudu, protože dělám svůj první velký případ a nechci lhát!“

„Ale jak toho člověka potom obhájíte, to nevím,“ řekla slečna Nádherná mrazivě. „Podívala jsem se do spisů, vy jako obhájce nemáte nejmenší naději.“

„I když je ten člověk nevinný?“

Slečna se usmála: „Taková maličkost porotu obyčejně nezajímá. Pan strýček vždycky říkal, že porota je rodu ženského, a taky se jí vždycky bál.“

Slečně bleskla v oku vzdálená vzpomínka a dojatě umlkla.

Mladý advokát rozsvítil stolní lampu a začal si připravovat řeč. Šlo mu to ztěžka, spoléhal samozřejmě, že si definitivní znění připraví až v závěru přelíčení (nepochyboval, že státní návladní taky udělá nějakou chybu, jíž by obhajoba mohla využít), a teď se pokoušel jenom načrtnout základní koncepci. Čas rychle plynul, noc se překláněla ke kalnému ránu a mladý obhájce cítil, že to hlavní, to jest něco dojemného, pro porotu nemá. Ale čím více listoval ve spisech, tím silnější měl pocit, že je nesmysl obhajovat muže, který nic neprovedl, a že by bylo mnohem lepší otevřít celý případ z jiného konce. Existoval ještě nějaký jiný člověk, který by mohl mít zájem na smrti té nešťastné ženské?

Co to říkal sedlák Burda o její dceři?

Jestlipak by se na vesnici o tom všem nevědělo něco víc? Ale jak to vypátrat od lidí, kteří věří na hejkaly a jimž se zjevuje smrt? Když bylo ráno, rozhodl se doktor Dubský k neobyčejně odvážnému činu. Kdyby se sám vypravil na vesnici, sotva by to mělo nějaký efekt. Lidi už vědí, kde je, a nic by mu neřekli. Tady je potřeba udělat něco jiného. Bude to stát sice peníze, ale ať. Mladý obhájce byl v této chvíli přesvědčen, že když už hájí zadarmo, může si dovolit ještě další vyloženou ztrátu. Pro klid svého svědomí. Na poště zrovna otvírali, když nedočkavě vtrhl dovnitř a žádal telegrafní blanket.

Večer se objevil v městečku pán v rozšafném starobylém svrchníku s tmavou buřinkou na hlavě. Byl to policejní inspektor ve výslužbě, nyní majitel soukromé detektivní kanceláře, pan Mrázek. Přijel bez svého zázračného psa, který už trpěl těžkou dýchavičností. Pan Mrázek byl však ještě křepký. Plné využíval své trpělivosti, jíž se naučil ve službách pražské čtyřky, k tomu, že sledoval nevěrné paničky a obstarával důvěrné reference od peněžních ústavů. Někdy také pátral po neznámých pozůstalých, což mu všechno docela příjemně dávalo zapomenout, že už je v penzi.

„Pane inspektore,“ řekl mu slavnostně doktor ve své kanceláři, „máme zatraceně málo času. Skoro bych řekl, že žádný, protože zítra začíná proces, a podle toho, co vím, nebude moc dlouhý. Je to všechno jasné jako facka. Přečtěte si tadyhle spisy a já vám pak řeknu, co od vás potřebuju.“

Pan Mrázek uctivě poznamenal, že nikdy není pozdě, a pohroužil se do obžaloby, zatímco slečna Nádherná šla pro pivo. Mladý obhájce si pak sedl v pokoji a propadl dočista beznaději. Celý případ skončí ostudou, sedláka odsoudí k smrti a jeho si nevezme nikdo za obhájce do nejdelší smrti. Uvažoval o tom, že opustí kancelář pana strýčka, jestli ho ovšem pan strýček sám nevyhodí, až se dozví, že ten namyšlený mladík nepronesl řeč podle jeho návrhu, ale bláhově se pokoušel dokázat nevinu, místo aby rozplakal porotu.

Když pan Mrázek oznámil, že si spis pročetl, řekl mladý advokát: „A co tomu říkáte?“

„Prosím nic. Jak zatím figura ukazuje, bude z toho nejspíš špagát.“

Mladý muž chmurně přikývl: „A jinak nic?“

„Ledaže by… Můj bývalý šéf, pan policejní rada Vacátko, vždycky říkal, abychom nevěřili tomu, co vypátrají četníci. Kdybychom vyšli z téhle poučky, tak bychom se na to mohli podívat z druhého konce.“

„Vidíte, a o ten konec mi jde, pane inspektore. Četníci šli najisto a správně po člověku, který s ní měl poměr a který ji přivedl do jiného stavu. Ale musel to být on?“

„To je teda faktótum, pane doktore, to nemusel. Ale kdo by to mohl být?“

„V tomhle potřebuju vaši pomoc. Podívejte se, když tam do té vsi půjdu já, tak se lidi zamknou na deset západů, protože nikomu z města nevěří, a nejmíň lidem od policie, od soudu a tak. A mezi ty patřím i já, s tím se nedá nic dělat. Já potřebuju, aby tam do té obce šel někdo, kdo je tady cizí a kdo se umí ptát. A to vy přece umíte. Mně se nelíbí, jak málo svědků vede žalobce. On si je zkrátka jistý! Obhajoba je na tom taky tak, jenže já nemám nikoho, kdo by tomu Burdovi chtěl pomoci. Ti lidi mlčí. Jeho manželka, kterou vedu já, by se nakonec mohla obhajoby zříci. Pak mám jejich služku, ale ta je hotové dřevo a kdoví co mi nakonec v tom zmatku před krucifixem pomotá.“

Pan Mrázek si pomalu nacpával fajfku: „Já vám rozumím, pane doktor, vy byste rád něco jako rešerši, žejo?“

„Já bych nejradši našel nějakou skulinu, abych dokázal, že obžaloba má vratké základy. Já bych potřeboval aspoň dosáhnout přerušení celého řízení. Já vím, že se to nepovede. Ale ať už tam zjistíte cokoliv, já to všechno použiju!“

Pan Mrázek se dal poučit, kde ta vesnice je a jak se tam dostane.

„Dvě stanice lokálkou a kousek přes les. A ještě něco. Věříte na duchy?“

„Zatím jsem jaksi neměl příležitost.“

„Tak ji mít budete. Já zítra zasednu u soudu a do večera čekám od vás zázračnou zprávu.“

„Do večera to třeba nebude, ale něco přinesu. Víte, jak na to tak koukám, ono se na to všechno bude muset docela polehoučku.“

Druhý den začalo u krajského soudu přelíčení, odpolední zahájení bylo sice jako vždy nudné, protože se četly nezajímavé a všem známé věci, ale soudní síň byla plná a předseda soudu se v duchu radoval z té krásné návštěvnosti. Obžaloba i obhajoba zachovávaly posupné mlčení, v případě mladého obhájce to byla spíše starost, co asi dělá pan Mrázek a jestli nesedí v hospodě, místo aby pilně sháněl zprávy.

Naivní mladík netušil, že na vesnici se bez hospody nedá udělat vůbec nic.

Pan Mrázek se po zralé úvaze rozhodl, že bude zástupcem dřevařské firmy a bude shánět dřevo. Půjde o dlouhodobou dodávku, kterou on zatím jenom smluví. Kromě toho se bude zajímat o koupi nějakého pozemku, protože jeho závod by si chtěl zřídit na mírném svahu vzornou lesní školku na okrasné stromy. Možná že to byla pitomost, ale tohle mu dá možnost navštěvovat jednotlivá stavení.

Během dopoledne si otevřel v hospodě docela slušně fungující kancelář.

Lidi se trousili, když počáteční nedůvěra byla prolomena a když všem bylo jasné, že není od soudu a že o tom případu, co se tady stal, docela nic neví a ani vědět nechce.

Zato se moc zajímal o to, proč lidi odmítají těžit dřevo v úseku řečeném V tůních, a dověděl se, že tam jsou hlavně zjara silné mokřiny, takže jsou tam odnepaměti hastrmani. Někdy v noci je slyšet, jak naříkají, že mají málo vody, ale zato zjara je tam veselo a hastrmanky pečou při měsíčku chleba. Ve vsi ještě žijí starší lidé, kteří od nich kus chleba dostali, a byl to mokrý krajíc a celý zelený od plísně.

Pan Mrázek naslouchal a divil se, sám pak přičinil poznámku, že on na svých cestách taky už leccos zažil.

Lidé mu na oplátku řekli, že svět je možná velký, ale tady na jejich vsi že se taky dějí věci! Například dneska je ve městě soud s jedním zdejším sedlákem, co zabil svou milou.

Pan Mrázek připustil, že je to hrůza, ale že by mu spíš šlo o to dřevo…

Odpoledne ho pak sám hostinský vodil po vesnici, kde by možná byli ochotni prodat kousek pole na tu školku okrasných lesních stromů. Úředník od té dřevařské firmy na nikoho netlačil, měl času dost. Tu a tam utrousil dobrou radu, aby si to každý pořádně rozvážil. Když prodá pozemek poblíž chalupy, mohlo by se to brát jako stavební místo a cena by byla mnohem vyšší. A protože nic tak lahodně nezní selskému uchu jako řeč o penězích, byli mnozí velmi ochotni jednat s ním večer v hospodě a třeba i zítra.

Do večera věděl pan Mrázek mnohem víc o poměrech ve vesnici než o dřevě. O tom ostatně nevěděl nic, hovořil sice o plnometrech, jako by to byl jeho denní chleba, ale měl o tom představu dost mlhavou.

Zatímco pan Mrázek nádherně lhal, mladý obhájce cítil, jak se kolem hrdla jeho klienta zadrhuje smyčka, protože obžaloba byla vypracována s profesionální zručností a bylo vidět, jak na tváři porotců se usazuje výraz mravního rozhorlení.

Oddechl si, když předseda soudu dnešní zasedání ukončil. Proces byl tak jasný, že by mohl skončit do večera, což ovšem nebylo možné s ohledem na veřejnost i vážnost soudu. A tak soud přerušil své jednání a páni porotci vyšli z budovy a kolem jejich skrání přímo vířila představa, že nyní oni naplní lidskou spravedlnost. Lidé jim uctivě ustupovali z cesty.

Mladý obhájce pohovořil se svým mandantem, ještě než ho dozorce odvedl do vedlejší budovy trestnice.

„Je to hrůza, pane doktor,“ řekl unaveně sedlák, jemuž teprve teď při tom strašně slavnostním zasedání a pomalém čtení došlo, že věc je mnohem horší, než byl ochoten věřit.

„Já jsem vám to přece říkal, pane Burda. Ale hlavu vzhůru, uděláme, co budeme moci. Najal jsem si zvláštního pracovníka, který mi snad přinese zprávy.“

„A vy sám ho budete platit?“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„A vy byste mne nemohl hájit za peníze?“

„To bych jistě mohl, ale nemyslete si, že vás potom spíš obhájím. Jak vidíte, dělám, co mohu, bez ohledu na peníze.“

„Já vím,“ vzdechl obžalovaný, „já vím… Ale kdyby se se mnou něco stalo, proč byste měl být vy škodný, ne? Já bych to vzal na sebe.“

Mladý advokát si pomyslil, že to je první úspěch, a dal klientovi podepsat novou plnou moc. Bylo potěšující, že i ten člověk si všiml jeho úsilí. Snad si ho všimne i soud a porota.

„Zítra bude svědčit vaše paní,“ připomněl.

„Copak svědčit, hlavně aby vyvezla hnůj,“ řekl opravdově sedlák Burda a pak ho dozorce odvedl do jeho cely.

V ten čas jevil i pan Mrázek velké starosti o problémy zemědělství a hovořil tak nadšeně o budoucí školce ozdobných stromů, že se v duchu sám musel pokárat: co když tomu někdo z těch lidí rozumí líp než já? A že tomu může rozumět každý druhý líp než on, to byla bohužel pravda.

Použil ochotných služeb místního hostinského a zamířil k stavení, o němž se už dneska v poledne dověděl, čí je.

„Tam bych ani nechodil, tam bydlí jenom ta holka, dcera té zabité, co je skrz ni ve městě soud,“ varoval hostinský.

„Aha, a ten zdejší sedlák za to bude viset!“ vzpomněl si pan Mrázek,

„To už je tak, když se člověk dostane k soudu.“

„Kdyby byl nevinný, tak by ho nevěšeli,“ řekl pan Mrázek moudře.

„Když on s ní držel,“ povzdechl hospodský.

„Za to se snad nevěší! On to dostane za to, že ji zabil!“

„Jestli ji ale zabil,“ zapochyboval hostinský a zastavil se, aby mohl líp přemýšlet. „Já vím jen jedno: ten večer byl u mne v hospodě a pak šel domů, a ne k rybníku, protože to by musel na druhou stranu vsi.“

„Tak byste měl svědčit u soudu!“ vykřikl nadšeně pan Mrázek.

Muž se zděsil: „Já? To teda nikdy! Dyť je to hanba! Ze mne by u soudu nedostali ani slovo. Já bych si nic nepamatoval.“

Tohle jsem si mohl myslet, povzdechl si pan Mrázek a řekl: „Já bych si tu chalupu ale rád prohlédl. Víte, ona firma bude potřebovat nějakou usedlost, kde by byly sklady a malá kancelář.“

Když bral za kliku, postřehl uvnitř v chalupě jakýsi náhlý spěch.

A když vstoupil do světnice, byla tam mladá holka sama a dívala se zvědavě i ulekaně ke dveřím. Byla to holka dost nehezká, ale nápadně vyvinutá, když uvážíme, že letos vyšla školu. Figuru měla jako mladá ženská. Zapínala si honem jupku a na kamnech stála horká žehlička. Několik kusů šatů viselo přes židli.

Pan Mrázek zašmejdil očima po světnici a byl by přísahal, že za pootevřenými dveřmi do vedlejší místnosti někdo stojí, protože je vidět v té škvíře stín.

„Sama doma, slečinko?“ zahlaholil. „Já jsem od dřevařské firmy a zajímám se o pozemky. Ale vy, jak tak koukám jste ještě mladá, abyste mohla mluvit o prodeji.“

„Já nevím,“ řeklo děvče a usmálo se. „Já si žehlím šaty.“

„No jo, mladá pěkná dívka, ta si potrpí na parádu!“

„Já jdu zejtra k soudu,“ řekla nikoliv bez pýchy.

„Aha, tak to teprve nebudu zdržovat… A je vám smutno, když jste sama, co?“

„Je.“

„Ale nemluv,“ zahučel u dveří hostinský, „jak tě znám, tak ti brzo otrne.“

Holka našpulila pusu, jako by na hostinského chtěla vypláznout jazyk, ale netroufala si.

Pan Mrázek se vědoucně usmál: „Mladé stvoření, to samo dlouho nebývá, že? Tak zase půjdeme. Na shledanou, slečinko!“

Když byli venku, řekl hostinský: „Je přihlouplá. Ženské odjakživa říkaly, že byla podstrčená.“

„Od koho?“ vyjevil se pan Mrázek.

„Od koho! Od polednice nebo tak.“

„Že by tady ženské věřily ještě na polednice?“ zapochyboval pan Mrázek.

„A co by nevěřily? Kdybyste šel k staré Dejmce, ta by vám to vyložila,“ řekl hostinský přesvědčeně.

„Jenomže mne zajímá spíš dřevo,“ usmál se pan Mrázek. Pak se na cestě zpět zeptal, kdo to je stará Dejmka a kde bydlí.

Večer musel posedět v hospodě, kde se mluvilo o dříví i o té vraždě, a protože ten pán, co dříví kupoval, měl už tady plno známých, tak se mluvilo jinak, než když jsou ve vsi četníci. O vině Burdově většina lidí pochybovala. A přitom bylo jasné, že ho v tom docela klidně nechají, protože je to — jeho osud.

A člověk se svůj osud může dovědět lecjak, třeba u hastrmanů v Tůních, ti vědí všechno, nebo taky může počkat na Šibeničním vrchu o půlnoci, a když si třikrát plivne přes levé rameno, zjeví se mu dušička nějakého oběšeného.

Pro pana Mrázka, který věřil akorát na věštění karet, to bylo nejen překvapivé, ale i skličující. Hlavně to, že tihle dobromyslní strejcové, kteří se tak dovedou bavit v hospodě, jsou v podstatě k osudu člověka krutě lhostejní.

Když se potom vracel přes les k stanici, ohlédl se k domku, kde dneska byl, a byl by přísahal, že tam viděl nějakou postavu, jak se kradla pryč, a taky se tam mihlo něco bílého. To mohla být ženská v košili, nebo s ohledem na zdejší zvyklosti divá žínka.

Pan Mrázek se otočil, ten mužský se dal do běhu a zmizel. A starému inspektorovi nezbylo než přidat do kroku. Kvůli vlaku, samozřejmě, ne ze strachu, který ho najednou v zádech zamrazil.

Druhý den přelíčení byl jaksepatří bouřlivý, ale mladý obhájce tím nebyl nijak překvapen. Jednak to čekal a jednak byl v noci informován panem Mrázkem. V duchu se radoval: jeho tah požádat o pomoc starého inspektora se ukázal zcela správný. Alespoň ví víc, než obžaloba tuší. A to nejcennější je, že může (a on to taky udělá) vést další svědky; i když nebudou vypovídat příliš přesvědčivě, dovede je aspoň otázkami k tomu, aby přiznali, že nejsou o vině sedláka Burdy přesvědčeni. Zajímavé, že obžaloba dnes povede jako svědka neplnoletou dceru zavražděné! Pan státní návladní si zřejmě nedá ujít skvělý trumf: pláč nad dítětem sotva škole odrostlým, potom hned pláč nad nenarozeným… Tady nezbude nic jiného než se k tomu nářku páně žalobce přidat a opakovat jej — s malou odchylkou: ten pláč nechť padá na hlavu pachatelovu, ale to není v tomto případě hlava obžalovaného. Čí hlava to je, mladý obhájce nevěděl a bylo mu to taky jedno.

Ovšem, byla to aréna a v ní dva býci, oba viděli jenom dopředu a moc věcí kolem je nezajímalo. Jedním byl, s prominutím, pan státní návladní, který se opíral o zjištění četnické stanice a viděl před sebou vraha, jehož dovést na šibenici považoval za svou úřední povinnost, a ten druhý, stejně zaslepený, byla mladý advokát, který viděl jedině nevinného a považoval za svou čest to dokázat či aspoň otřást jistotou žaloby. Ve hře bylo dvanáct smutných mužů, kteří dneska ráno jsou přesvědčeni, že Burda je vinen, zatímco bude uměním obhájcovým zítra je v této víře zviklat.

Pan Mrázek se ráno vrátil do vesnice, aby pokračoval ve svém jednání o dříví a ovšem hlavně o jiných věcech. Bylo mu jasné, že jestli doktor Dubský oznámí soudu další svědky, pak bude s jeho posláním konec a on se tady nesmí nikdy objevit. Zbývalo mu jenom málo času. Ze všech lidí ho teď nejvíc zajímali dva: ten muž, který se v noci kradl z chalupy, kde bydlí nedospělá dcera, a pak ona žena, kterou jmenoval hostinský: stará Dejmka. Slouží-li ve vsi jako doktor, ví asi víc než ostatní.

Jít za takovou ženskou ale není snadné a pan Mrázek naladil svou tvář k nejbezelstnějšímu úsměvu, jakého byl po své dlouhé praxi u policie schopen.

Paní Dejmová, jak ji uctivě oslovoval, mu byla doporučena mnoha lidmi v obci, švitořil pan Mrázek. Je, jak se tady říká, nad doktory, a tu ji chtěl požádat o pomoc. Jako starší člověk cítí občas prudké ujímání, jež mu brání ve výkonu služby a na něž mu doktoři dávají medicíny, jež jsou všechny houbec platné. Už jeho maminka říkala, že na lidské nemoci jsou jenom bylinky. Ale kde je v Praze vzít, že?

Babka nebyla příliš řečná a nebyla, jak se zdálo, taky nijak žhavá rozšířit svou klientelu. „A co oni po vsi hledají? Viděla jsem jich tady šmejdit včera celý den!“

Pátravý zrak té babizny se zabodl do pana Mrázka a on cítil, že mu vidí hloub než pod kůži.

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se chtěl ujistit, že jsou tady opravdu sami, a řekl: „Paní Dejmová, já bych vám taky mohl říkat, že tu jsem skrz dříví, ale já vám to povídat nebudu, protože vy jste moudrá ženská. Já jsem vlastně od policie. Já jsem tady kvůli sedlákovi Burdovi, který teď možná dole ve městě pomalu, ale jistě dostává provaz na krk. A to není maličkost, viďte! A já se chci i vás pozeptat, co o tom všem víte… Samozřejmě to koření, paní, bych opravdu potřeboval, ale to necháme až napotom, že?“

Babka se nepatrně usmála, sáhla do trouby a vytáhla nádherný hrnec kafe, jež se rázem lahodně rozvonělo po její nevlídné a tmavé sednici, a přistrčila mísu buchet.

„Tak se napijte a vemte si něco zakousnout. Udělal jste dobře, že jste mi nelhal,“ řekla o poznání vlídněji.

„Vám jsem si to zkrátka netroufl,“ přiznal bez mučení pan Mrázek a napil se s chutí kafe. Když odstrčil hrneček, zeptal se:

„A vy, paní Dejmová, věříte, že to udělal Burda?“

„Kdopak vidí do lidskýho srdce, milej zlatej!“ povzdechla babka. „Ale spíš bych řekla, že ne.“

„On se asi moc bál, že se jí to narodí, co?“

„A víte, že ne? Protože to by byla Anna, jako Přimdová, za mnou běhala pro koření, ono to na začátku někdy pomáhá. Ona to s ním chtěla mít a on asi taky, protože děti se svou ženou neměl a to je mužskýmu vždycky líto.“

„Tohle je u soudu ale ten hlavní důvod, že se jí chtěl zbavit!“ vykřikl pan Mrázek.

Stará se usmála: „Jo, u soudu, copak tam! Lidi jsou hloubatý, víme. Ale jak říkám, do člověka nikdo nevidí.“

„Jenom hastrmani v Tůních,“ podotkl pan Mrázek.

„Kdo chce vidět hastrmany, tak je vidí, co by ne, tam v Tůních je pusto a člověk tam přijde na lecjaký myšlenky. Kdoví, třeba tam i pravdu najde v tom tichu, u hastrmanů.“

Babka se usmála a bylo jasné, že ona sama je neviděla a ani vidět nechtěla.

„Ale když dostane Burda trest smrti nebo doživotí, co pak?“

„Trest je trest, ten člověk musí přijímat, jak ho Pámbu dá. Však on svatej nebyl a za ty slzy své ženy, jako Anežky, musí trpět. Ta se ke mně nachodila, mrzelo ji, že jí muž běhal za Annou. Já se jí nadávala něco laskavce a kontryhelu, to je moc dobrý na usnutí.“

„Dobrá, paní Dejmová, já vám rozumím. Ať si to Burda odtrpí! Jenomže jestli to neudělal, pak tu někde bude běhat vrah a nic se mu nestane. A to by jako podle mého být nemělo!“

„No nemělo, to ne,“ připustila babka. „Tedy, mezi náma, ona za mnou Anna v poslední čas taky byla, ale ne pro sebe, ona měla velký trápení s holkou, ta se jí nepovedla. No a nedávno chtěla pro dceru koření, že prej ta její žába v tom je! Představte si, takový hůdě! Ale koření jí nepomohlo.“

Pan Mrázek zamrkal: „Nepomohlo… To znamená, že… Vždyť ona je ještě dítě!“

„Ale mrcha. Už chtivá mužského!“

„A s kým, prosím vás, to má?“

Stará pokrčila rameny: „Jo, to mně Anna neřekla, ale věděla to.“

Mozek pana Mrázka byl vycvičen dávat okamžitě do souvislosti věci, jež k sobě zdánlivě nemusely patřit. A první myšlenka, jež ho napadla, byla: „věděla to, a aby to nemohla říci, musela umřít!“

Opravdu proto? Nakonec tady se taková věc tragicky nebere, dcera vdovy, která sama nemá nejlepší pověst, se dostane do maléru, a to není nic hrozného. To není selská dcerka, která se musí bohatě vdát!

Jenže té holce je něco přes čtrnáct. Ten, co jí to udělal, má na krku řádný kriminál, i kdyby dokázal, že holka za ním sama přišla. Strach… No ovšem, strach z ostudy je na vesnici silný.

Věděly to dvě: dcera a matka. Teď už to ví jenom dcera. Bude mlčet?

Anebo bude taky umlčena?

Pan Mrázek se zatvářil starostlivě.

Babka mu nasypala do malého sáčku koření. Vonělo a suše se drolilo v prstech.

V soudní síni bylo v ten čas živo. Korespondenti byli spokojeni, souboj obžaloby a obhajoby byl zajímavý. Napřed se zdálo, že se vlády v soudní síni ujme definitivně státní návladní, obhájce ex offo moc nesliboval. Pak se ale situace trochu obrátila.

Při výpovědi svědka Chloupka, ponocného obce Holínova, došlo k prvnímu obratu, protože mladý obhájce tlačil svými otázkami svědka do nepříjemných rozpaků. Chtěl, aby přiznal, že neví, jestli postava směřující k lesu byl Burda.

„Protestuji proti snaze pana obhájce zmást svědka podružnými otázkami. Výpověď svědka byla náležitě protokolována už při vyšetřování a svědek na ní není povinen nic měnit,“ ohrazoval se žalobce.

„Pan státní návladní ví stejně dobře jako já, že to, co uvede svědek do protokolu, může, ba musí být doplněno soudním jednáním, jinak bychom zde nemuseli být a obžalovaný — v našem případě nevinný — by mohl být potrestán na místě samém, jak to bývalo možné někdy v pradávných časech!“ horlil pan obhájce, dávaje si záležet na každém slově. Pan předseda soudu nabádal oba pány k pořádku a žádal je, aby se vrátili k věci, leč věděl, že tak neučiní, a chápal je. Rozvíjelo se soudní divadlo, jež má své zákony, a předseda soudu je měl rád. Neušlo mu, že při tom všem je tu jeden divák poměrně netečný, nechápající a jakoby ohlušený vším, co se děje, totiž obžalovaný sám. Předsedu soudu to mrzelo. Podle něho se měl dotyčný před svou smrtí na celém jednání čile účastnit.

Obhájce se mu líbil, hlavně tou svou zoufalou snahou otřást dokonalou obžalobou, proti níž se nedalo nic namítat a podle níž mohl být ten člověk popraven bez řečí hned. Líbilo se mu, jak mladý muž útočí na žulovou hradbu důvodů, důkazů, výpovědí a protokolů.

„Pan svědek je si tedy jist, že viděl oné noci Burdu. Táži se pana svědka, jaké bylo počasí, že mohl tak dobře ve tmě vidět. Nebo má snad jako ponocný zvláště dobře vytříbený zrak?“

(Veselost v sále.)

Svědek koktavě řekl, že viděl dobře.

„Svítil patrně měsíc, že?“ naléhal advokát.

„Jo,“ řekl svědek a uhnul očima. Chtěl si už jít sednout, ale čilý advokát se hnal k předsedovi soudu a položil na stůl jakýsi papír. „Předkládám soudu důkaz, že se svědek buď mýlí, nebo nemluví pravdu.“

Státní návladní velkým hlasem protestoval proti nařčení svědka. Předseda jednak napomenul pana obhájce a jednak přijal z jeho rukou ten papír.

„Předkládám soudu hlášení státního ústavu meteorologického, že v noci z 6. na 7. září byl nový měsíc a viditelnost tudíž malá.“

Státní návladní ztratil na chvíli řeč. Pochopil, že mladý advokát vystihl bezpečně, kde je slabina obžaloby, a že správně útočí tímto směrem. Kdyby byl pan žalobce na jeho místě, nepostupoval by jinak. Nyní ovšem protestoval.

Předseda soudu, který miloval tato dramatická střetnutí, důkaz obhajoby přijal. Bylo jasné, že porotci jsou tím poněkud frapírováni a že si s tím jaksi nevědí rady.

„Táži se pana svědka, zdali skutečně dobře viděl Burdu, když byla tmavá noc!“

Svědek Chloupek, příležitostný a smluvní ponocný, muž středních let a uhýbavých očí, se bezmocně zadíval k svému ochránci, panu státnímu návladnímu, ale ten nemohl samozřejmě nic napovědět. Díval se nicméně na svědka povzbudivě.

Svědek mlčel.

„Pane svědku, byl jste vyzván panem obhájcem k odpovědi. Odpovězte, prosím,“ řekl přísně předseda soudu a tím dovršil svědkův zmatek.

„Já viděl, tedy já myslil, že vidím…,“ zašeptal vyjeveně a hleděl do země.

V sále se ozval smích a šum.

„Konstatuji, že výpověď svědka o tom, že viděl jíti k lesu směrem k rybníku obžalovaného, je zcela nevěrohodná. Vyhrazuji si postupovat proti této formě svědectví podle práva,“ řekl advokát vážně a sedl si.

Porotci projevili značný neklid, někteří si dokonce dělali poznámky, což pochopil státní zástupce jako svoji porážku.

„Ohlašuji soudu,“ pokračoval nelítostně obhájce, „že povedu svědka, který naopak viděl oné noci jíti obžalovaného zcela jiným směrem, totiž z hostince domů.“

To ale byla jeho poslední rána obžalobě.

Pak zase přišel k řeči návladní a podařilo se mu několik velice pěkných zásahů. Někdy byl sám předseda v pokušení zatleskat, jak krásné to bylo. Hlavně ve chvíli, kdy předstoupila manželka obžalovaného, svědkyně, od níž si tolik obhajoba slibovala.

Nechtěla svému muži přitěžovat, ale po několika chytrých otázkách pana návladního se prořekla, že dotyčná mrtvá byla potvora, která rozvracela její manželství, a připustila, že manžel mohl mít touhu se takové osoby zbavit.

Sedlák se na svou ženu podíval vyčítavě a mladý obhájce měl mnoho práce, aby velice nevítaný dojem aspoň trochu napravil.

Hlavní trumf měl ovšem ještě státní návladní schovaný. Svědectví dcery Marie. Všichni, co o tom věděli, předpokládali, že to bude podle starého dobrého receptu: sotva dospívající dítě rozpláče porotu.

Ale stalo se něco jiného. Všichni hleděli s trochou překvapení na vyjevenou holku, která se postavila před soudce. Čekali dítě, a ona zřejmě sotva dopínala své venkovské šaty nad bujným poprsím a pevnými boky.

To bylo právě v okamžiku, kdy do soudní síně dorazil s novým hlášením pan Mrázek. Ale teď nebylo myslitelné dát doktorovi zprávu, protože v soudní síni se nic ani nehnulo. Státní zástupce se tázal mladičké svědkyně, jak zná sedláka Burdu, a ona odpovídala jednoslabičně a trochu přihlouple. Mladý obhájce v duchu začínal triumfovat. Ne, tahle holka nevzbudí ten pravý soucit, má na to moc bujné tvary.

Podcenil obžalobu, protože státní návladní měl v záloze něco docela nečekaného.

„Vypovězte, jak jste se dověděla o smrti své matky!“

„Ráno. Přišli lidi a volali, a já jsem se vzbudila.“

„Napadlo vás, že to vaší mamince mohl udělat obžalovaný Burda?“

Advokát se chystal vyskočit, že tato otázka je nepřípustná, ale předseda soudu udělal chlácholivé gesto rukou.

Holka, opírající se o dřevěné zábradlí svědeckého pultu, řekla: „Já jenom vím, že jsem měla tu noc divnej sen. Mně se tu noc, co se to mamince stalo, zdálo, že přišla najednou do světnice a tekla z ní voda a na hlavě měla ránu kamenem a dívala se na mě a já na ni. A potom řekla: Hele, to mi udělal sedlák Burda.“

V soudní síni zavládlo mrazivé ticho. Advokát chtěl vyskočit, ale najednou nemohl. Díval se s úžasem na tu přihlouplou vyvinutou holku a cítil totéž co ostatní: obešla ho jakási podivná hrůza, něco neuvěřitelného, co nebylo z tohoto světa.

Státní zástupce došel k svědeckému pultu a odvedl děvče na její místo. Měl smysl pro efekty. Na lavici svědků jí udělal místo ponocný Chloupek.

Teprve nyní se vzchopil mladý obhájce: „Pane předsedo, já protestuji! Tohle je nepřípustné ovlivňování soudu!“

„Soud sám si vybere ze svědectví to, co uzná za správné,“ řekl poněkud zmateně předseda. V síni propukl šum, lidé se začali asi přít a dohadovat a předseda zvonil, aby bylo ticho. Porotci užasle hleděli na to děvče.

„Soud přece nemůže připustit výmysly nedospělé svědkyně!“ volal obhájce. „Obhajoba nabízí vědecký důkaz o tom, že sny nemohou znamenat ani vzdáleně jakýkoliv ohlas skutečnosti. Dítě bylo ovlivněno tím, co slyšelo, a přimyslelo si k tomu sen!“

V té chvíli se ale stalo něco, co nečekal ani předseda soudu. Na lavici svědků povstal Jan Chloupek a hledě kamsi stranou řekl: „Já chci mluvit, prosím!“

Předseda soudu mu pokynul, aby šel blíž. V šumu sálu zazněl jeho zvonek, žádající ticho.

„Chcete nějak doplnit svou svědeckou výpověď, pane svědku?“ zeptal se předseda soudu.

„Ne. Já chci jen říci, že tuhle Marie nelže. Když jsme to ráno přišli k chalupě a přinesli mrtvou, tak ona se probudila a vyběhla ven a v tom pláči mi řekla: Mně se zdál takovej sen, že přišla moje matka, celá mokrá, a povídala mi, že jí to udělal sedlák Burda.“

Jestli po slovech děvčete zavládl v soudní síni podivný úžas, nyní vypukl zmatek a křik, který najednou nikdo nepotlačoval, zdálo se, že se přou i porotci, a hlas obhájcův zcela zanikal v tom hluku.

Ponocný se díval svýma těkavýma očima po sále a pak si zase sedl. Státní návladní významně mlčel.

Předseda ohlásil přerušení jednání. Korespondenti novin a soudničkáři se řítili na poštu k telegrafům. Největší senzace procesu se zrodila!

Krvavý sen nedospělé dívenky… Dítě usvědčuje vraha… Mrtvá matka vyjevila dítěti pravdu…

V nastalém zmatku se protlačil pan Mrázek k lavici obhájcově: „Byl jsem tady, pane doktor, a všechno jsem slyšel.“

„Je to hrozné,“ zaúpěl mladý muž, kterému se nyní všechno vymklo dokonale z rukou.

„Naopak, jak to říkával náš pan rada, jde nám to náramně do figury, prosím. Okamžitě běžte za předsedou soudu. Žádejte lékařskou prohlídku té holky. Ona je v jiném stavu.“

„Vy jste se zbláznil!“

„Ba ne, můžeme dokonce vést svědkyni. Ale doktor to pozná i bez ní.“

„Vy myslíte, že těhotenství má vliv na její duševní soudnost? Ale ježíšmarjá, vždyť ta holka je pod zákon!“

„No právě! To bylo to trápení, které s ní měla v poslední čas její matka, rozumíte?“

„A kdo… Kdo jí to udělal?“

„To nemohu zatím sloužit, ale ona to řekne, když se na ni uhodí, za to dám krk! Ten, s kým to má, to je ten člověk, co měl důvod zbavit se její matky, protože ta to věděla. A taky mě napadá, že možná teď by mohla přijít na řadu i ta holka sama.“

Obhájce uchopil pana Mrázka křečovitě za rukáv a pak ho už vlekl s sebou k předsedovi soudu.

Ale pan Mrázek se mu vytrhl a vmísil se mezi dav. Dal přednost sledovat mladičkou svědkyni a dívat se, s kým mluví a jestli jí nikdo neradí, aby zmizela. Byl to prostě už jeho zvyk.

Když předseda soudu vyslechl pana obhájce, dočista zbledl: „Víte, co to znamená, pane doktore?“

„Řekl bych, že ano. Zastavení procesu, vrácení vyšetřujícímu soudci a nový proces.“

„To ale bude hrozná ostuda!“ zanaříkal dobrák předseda.

„Poněkud menší, než kdyby porota prohlásila vinným nevinného Burdu!“

„Ano, ano… Ale je to všechno pravda?“

„Mám na to svědka, pana Mrázka. A mohu vést další… ostatně je ve vaší moci vyhovět obhajobě a dát nezletilou svědkyni prohlédnout lékařem, jestli je nervově v pořádku. A při té příležitosti není těžké zjistit její graviditu.“

Předseda soudu svolal soud k poradě.

Pak zahájil nové líčení s tím, že se vyhovuje požadavku obhajoby, aby svědkyně Marie Přimdová, stará čtrnáct let a tři měsíce, byla podrobena lékařskému vyšetření.

Obžaloba vznesla samozřejmě protest, který byl zamítnut.

Další zasedání soudu vzhledem k okolnostem prohlásil předseda za neveřejné. S velkým hlukem byla vyklizena soudní síň a nic nechápající dav zůstal venku, zatímco novináři se dožadovali vstupu dovnitř.

Vyjevenou Marii držel svědek Chloupek za ruku a nechtěl ji pustit s dozorcem, který ji měl dovést k lékaři.

„Ona za nic nemůže, jí nic není!“ volal.

„Je to rozkaz soudu,“ mračil se dozorce, „nerušte úřední výkon.“

„Jaký důvod máte se domnívat, pane svědku, že to dítě je zcela zdrávo?“ otázal se obhájce rozčileného svědka.

„Já to vím… A co je vám do toho!“

Chloupek se otočil a odcházel ze sálu.

„Pane svědku, budu vás potřebovat,“ zavolal za ním obhájce, „soudní jednání nebylo přerušeno!“

Ve dveřích zastoupil svědkovi cestu pan Mrázek a vrátil ho zpátky. „My jsme se přece už viděli, ne?“ řekl sladce. „Dnes v noci jste odcházel od Marie Přimdové. Pročpak jste přede mnou utíkal?“

„Co mi chcete, člověče,“ vykřikl Chloupek, „já vás neznám!“

Pan Mrázek jenom pokrčil rameny a ukázněně opustil soudní síň, protože ani on neměl nyní přístup.

Neveřejné přelíčení bylo poměrně krátké. Doktor vypověděl, že nemusel konat žádnou prohlídku, holka se mu rozbrečela, jak jí řekl, aby se svlékla. Přiznala se, že je v tom, a bez velkého zdráhání řekla, kdo je otcem.

Předseda soudu dal pak v soudní síni zatknout dosavadního svědka Jana Chloupka, pětatřicetiletého smluvního hlídače obce Holínov, bytem tamtéž, pro zločin násilného smilstva a uvalit na něho vazbu, aby bylo vyloučeno další ovlivňování neplnoleté Marie Přimdové.

Pak bylo jednání prohlášeno za veřejné a předseda soudu ohlásil, že se soudní líčení proti Václavu Burdovi přerušuje, protože soudu byly předloženy nové, dosud neznámé skutečnosti.

Nové vyšetření případu se svěřuje patřičným orgánům.

Novináři se znovu řítili k poště, aby dodali svým novinám novou, ještě senzačnější zprávu.

Kolem mladého obhájce klapaly aparáty a blýskalo magnézium.

Pan státní návladní mu přišel stisknout ruku: „Pane kolego, udělal jste spravedlnosti neocenitelné služby a právem vám náleží obdiv. Samozřejmě, že státní zastupitelství dá souhlas k propuštění Václava Burdy. Nové vyšetřování se bude dít ze zcela jiného pohledu. Netušil jsem, že výpověď té dívenky to tak změní!“

Řekl to při vší profesionální žoviálnosti značně teskně.

„Výpověď té holky, pane doktore,“ řekl potom pan Mrázek mladému obhájci, když spolu večeřeli, nešetříce vínem, „vám pomůže ještě v jednom punktu. Já ji slyšel a ona byla, doufám, přesně zaprotokolována. Ta holka doslova řekla, že matka měla na hlavě ránu kamenem… Že ta rána je od kamene, věděl ale jenom Chloupek!“

„Pane Mrázek, chtěl bych mít váš mozek,“ řekl mladý muž obdivně.

„Jezuskote, to není mozek, pane doktore, to je jenom dlouholetý zvyk.“

Pak šli spolu na nádraží, a zatímco čekali na vlak, zahleděl se pan Mrázek na obzor, kde se tyčila silueta modrého špičatého kopce.

„Jo, to je Šibeniční vrch, ten je zrovna nad Holínovem,“ řekl. „A jaké se nad ním honí šmouhy! Asi přijde sníh.“

„Kdepak sníh, pane Mrázek, to jsou dušičky oběšených. Oni se tam v noci sletujou,“ řekl mladý obhájce ve věcech trestních zasvěceně.

Pan Mrázek byl celkem rád, když v dálce zahoukal vlak.

O dobrém srdci pana rady

„Pánové, to mne podržte, náš starej opravdu už začíná stárnout!“ řekl vyjevený pan Bouše v „detektývně“. „Dal se na dobré skutky!“

„Každého to jednou potká, velké hříšníky dřív a dobráky později,“ odvětil moudře pan Brožek. Ostatní pánové nechali jednak práce a jednak karet, aby naslouchali novině, kterou pan Bouše přinesl.

Bylo to přesně takhle: včera večer udělalo oddělení, jež má na starosti šťáry a jemuž se honosně říká všeobecně pátrací, důkladný noční zátah. Proto byly dnes chodby pražské čtyřky plné lidí, neboť nebylo snadné je všechny vyslechnout a eventuálně, až na další opatření, hned taky dole zavřít. Mordparta pana rady se toho podniku přímo neúčastnila, ale výsledky mohly být i pro ni zajímavé. Šlo většinou o příživníky a překupníky a ti mohou přivést na stopu všelijakých neuzavřených případů. Pánové ze čtyřky jich měli ke své nelibosti dost.

Pan rada odcházel odpoledne přeplněnou chodbou a tu slyšel zdola pláč a hudrování strážníka Matesa, který měl ve vrátnici službu. Ženský pláč byl tenký a úporný. Bylo známo, že pan rada nesnáší ženské slzy. Byl to člověk něžného srdce, přes tvrdé povolání, jež mu osud určil.

Napřed si myslil, že to bude jedna z těch, které vodili k výslechu, ale službu konající Mates vysvětlil, že naopak, že se sem mermomocí cpe zvenku, jako by hrozně stála o to, aby ji tady taky nechali.

Ta ženská ani vlastně ženská nebyla, bylo to hubené stvoření s dětskýma očima, z nichž prýštily hojné slzy, rozšmudlávané po tvářích nepříliš čistýma rukama.

Tak tu asi má otce, řekl si moudře pan rada, ale ani to nebylo správné. Ta holčička tu měla — milence. A s velkým nářkem už od rána obléhala vrátnici a nyní se prorvala do chodby a jen tak tak, a byli by ji šoupli za katr, protože na chodbách čtyřky musí být pořádek.

„Fešáka tu máš?“ podivil se pan rada a pohoršené zvedl obočí. „Nějak brzo, ne? Kolikpak ti vlastně je?“

„Bylo mi už šestnáct,“ odvětila vzpurně a přestala na chvíli brečet. Ten starší pán se solidním hnědým tvrďákem budil její důvěru a podle uctivého tónu, s jakým s ním hovořil policajt, který jí zabraňoval proniknout nahoru, to musel být nějaký hlavoun. Plačící, škole sotva odrostlá holka nebyla tak hloupá, jak vypadala, život na periférii ji učinil dospělou mnohem dřív, než jí podle let patřilo. Pan rada neřekl nic, jenom si ji trochu líp prohlídl. Neušlo mu, že to zdánlivé dítě, když si zvedne ruce k obličeji, má docela obstojně vystouplé bříško, a že tedy její nevinnosti už někdo dávno odzvonil. Asi ten, pro kterého nyní tady dělá takový randál. A to je vlastně docela pochopitelné a panu radovi se to jaksi zalíbilo. Ve světě, kde žil, se takováhle úporná věrnost nevyskytuje často.

„Jak se jmenuje ten tvůj fešák?“ řekl, vraště obočí, aby vypadal přísněji.

„Grizzly,“ řekla ta holka.

„Moc krásný jméno. A jak říkají tobě? Squaw?“

„Mně říkají Malá Máňa.“

„Taky docela případný jméno. Ale jak tak koukám, tak zase tak malá nejsi, abys nečekala brzo nějaké nadělení!“ zahučel otcovsky.

„No právě, o to kráčí!“ vykřikla bezmála vesele. „On si mě bude brát, on to slíbil, a jestli ho tady zašijou, tak třeba se mu to rozejde! On mužskej není nic jistýho.“

Pan rada užaslým pohledem sklouzl na strážníka Matesa, jako by u něho hledal odpověď na tu prostou lidovou moudrost. Strážník ale jenom bezmocně pokrčil rameny.

„Tak víš, co? Počkej tady dole, ale bez kraválu a bez breku, a já se ti na toho tvého medvěda optám. Jak se jmenuje doopravdy?“

„Vašek,“ řekla s velkou něžností, „tedy Václav Houska.“

„Václav Houska, řečený Grizzly,“ bručel si pan rada, kráčeje zpět. Vlastně je to všechno pitomost. Kdyby byly jiné doby, třeba by tu ten Grizzly ani neuvízl. Ale dneska ti kluci kromě trampu nemají moc jiných možností, protože se flákají bez práce, a tak se snadno chytnou něčeho nekalého. Kdyby se jim mohla dát do ruky lopata, ono by je to přešlo samo od sebe.

Nebylo těžké zjistit, jak to s tím mládencem stojí. Ukázalo se, že ho už mají v záznamu, měl párkrát opletačky pro koupi a prodej kradeného zboží; bylo to přesně tak, jak pan rada předpokládal, vyučený číšník bez práce se činil v partě jemu podobných a živil se, jak se dalo, tedy ne vždy poctivě.

Jinak příslušné oddělení vůbec netrvá na tom, aby tady zůstal, nic konkrétního proti němu není, sebrali ho včera při zátahu v průjezdu Koruny. Jestli si pan rada přeje…

„Já si nic nepřeju, ale dole pro něj brečí jeho holka, a jak jsem koukal, je v tom a má teď o něho dvojnásob strach. Já s ním pohovořím!“ řekl pan rada.

Brzy mu přivedli vytáhlého mladíka, jemuž se pod nosem čeřilo něco jako knírek, měl vláčné pohyby číšníka a prohnanou tvář. Ne Grizzly, ale grázlík, řekl si pan rada zamračeně.

„Tak vy jste ten fešák, co pro něj dole pláče ženská!“ řekl mu na uvítanou.

Mládenec se zatvářil neurčitě.

„Mladej, kvůli té vaší holce vás pustím. Jenom ale kvůli ní, rozumíte? A jenom proto, že jak jsem viděl, se budete muset ženit! Počítáte s tím?“

Mládenec tiše sykl mezi zuby a přikývl.

„Takže byste už mohl začít s něčím jiným než s kradeným zbožím, ne?“

„Rád bych,“ usmál se uctivě bývalý číšník. „Kdyby něco bylo…“

„Já vím, je mizérie. Ale zase mnohem víc lidí žije poctivě, i přes tu mizérii, a mnohem menší část se živí tak jako vy. Koukejte se vmáčknout do té větší části, protože teď máte odpovědnost za dva lidi. Nebudu vám sahat do svědomí, jestli jste snad to dítě nepřivedl do maléru, když jí ještě nebylo šestnáct. Spravte to v kostele a koukejte, ať se už spolu nesetkáme!“

Mládenec se uctivě prohnul v kříži a neslyšně vyklouzl ven. Pan rada se podíval mlčky na pana Bouše, který před chvílí přinesl nějaká lejstra, a jako by se za svou změkčilost styděl, zabručel: „Policie by vlastně neměla dělat nic jiného než takovéhle věci. Domluvit lidem a maucta…“

„Jo, to by měla, ale ráčíte znát lidi. Mimochodem, zrovna teď jsem dostal od našeho člověka důvěrnou zprávu, že na Denisově nádraží vystupoval kasař Kohout.“

„Tak za ním, pane Bouše, za ním!“

Pan Bouše přikývl a zmizel.

Takže vlastně svět zůstal v rovnováze. Jeden šlechetný čin, a jedno zatčení hned nato, jinak to asi ani být nemůže.

Ostatně v činu pana rady nebyla jenom obyčejná ušlechtilost, aspoň příslušné policejní oddělení si to tak vyložilo. A proto dalo pokyn policii v místě bydliště Václava Housky, aby se občas o něho zajímali a eventuálně mu připomněli obdržené dobrodiní a donutili ho, aby kápl něco z toho, co ví. I dobrotivá policie nepřestává býti policií. Místní strážník břevnovského komisařství Mikuláš to dostal na starost a šel na to zkrátka.

To byli ti dva už novomanželé, bydleli v ubohé cimře v malém vlhkém baráku na samém kraji města, a protože Grizzly musel na sobotu a neděli s partou na tramp, nechával doma bez výčitek svou ženu, za jejíž břicho se jako správný frajer styděl. Strážník Mikuláš se pokoušel získat aspoň tu vyjevenou holku pro spolupráci.

Malá Máňa, teď už Marie Housková, si ovšem myslela svoje, a když v pondělí ráno ten její přitáhl načichlý kouřem ohnišť a položil na stůl dvě pětky, o jejichž původu nic neříkal, poslušně mu všechno pověděla.

Grizzly byl správný kluk a řekl své ženě výrazně:

„Jestli mu něco žvejkneš, tak ti udělám z huby trhací kalendář, to si piš!“

„No jo, jsem dnešní,“ odvětila jeho choť a pověsila se mu na krk.

Na policii měla stejný názor jako on, ale jednu výjimku pro sebe připouštěla. Ten policejní rada, co jí toho jejího pustil, ten je přece jenom jiný. Dokonce velmi toužila ho zase potkat, ukázat se mu, že je už vdaná, že se to stalo přesně tak, jak předpokládal. Vašek je sice pořád Grizzly, ale je to taky její muž a všichni fízlové se můžou jít bodnout, protože jednak ona nic neshodí a jednak Grizzly si dá bacha.

Jenom v samém koutku srdce ji napadlo, že vlastně pořád musí bdít, aby Vašek nepřekročil tu úzkou čáru, po které jde on i jeho kamarádi, aby myslil víc na ni a aby ho ani Facír, ani Kojot nezatáhli tam, kde by ho ztratila. Cítila se mnohem dospělejší než její muž a nevěděla, že to je tím druhým životem, který v ní rostl.

Dlouhý čas jí přešel v těch starostech a trápeních, a když už byli tři, nazdobila jednoho dne starý kočárek, nelitovala peněz za tramvaj a rozjela se do Prahy. Chodila dlouho před čtyřkou v Bartolomějské ulici, ale nepodařilo se jí pana radu potkat a sdělit mu, že má nejkrásnější holčičku na světě a že se jmenuje Mařenka.

Samozřejmě, že se ten místní policajt zase za čas objevil, prý četníci vybrali nějakou chatu u Unhoště, plnou kradených věcí, a tak se přišel zeptat, jestli o tom něco Grizzly neví. Máňa se jenom ušklíbla, kdepak, její manžel se drží pořádný práce a o žádné levotě už ani vědět nechce.

Pravda to samozřejmě nebyla a Máňu to dost mrzelo. Přála si sedat s mužem večer doma, hrát si s malou, starat se o něho, když se vrátí z práce… Ale on práci neměl a taky ji nehledal.

Někdy přišli kluci z jejich party a pak se Máňa mračila a třískala vším, co jí přišlo pod ruku. A oni se smáli, nejvíc Kojot, ten jí šel taky nejvíc na nervy. Měl smělé plány, tvrdil, že by se mělo podniknout něco velkého. Vydělat dvacku za černé zboží někde v průjezdu mu bylo málo.

„Nech Grizzlyho na pokoji! On má dítě!“

„Copak mu ho beru?“ ušklíbl se Kojot, vlastně Josef Jináček. „Já jenom říkám, že kdybysme někde sekli náklaďák a šikovně ho tady za Prahou rozdělali na součástky, hodí to tisícovku. Už jsi někdy viděla tisícovku?“

„Kašlu na ni, když musím mít strach z každého fízla!“ zaječela.

„Je blbá, nebav se s ní,“ zahučel její manžel. Když odešli, Máňa se úzkostně obracela na posteli. Věděla, že Vašek se na ni zlobí a že přitáhne až ráno, aby jí ukázal, kdo je pánem. V takových prázdných nocích cítila dvojnásob úzkost z života, který nejdřív vypadal tak krásně, že si ho na policejní direkci vybrečela, a který se tak krutě proměnil.

Jednoho dne, když se pan rada vypravoval po ránu do práce, visel nad Bubenči černý dým. Valil se podle větru k východu. Na policii už o tom měli hlášení, dokonce už tam odjel jejich odborník na požáry; hořela opravna automobilů, kůlny, nízké dílny, vozy i pneumatiky. Čadivý chochol dýmu stoupal k nebi, třebaže už v noci tam byli hasiči. Jenže těm muselo stačit, že zachránili okolní stavby, dílna musela shořet do mrtě, protože jak je někde dost benzinu, jsou proudy vody zbytečné.

Byl to velký oheň a mohla to být samozřejmě nešťastná náhoda, ale taky žhářství; v tom případě by přicházel v úvahu i pojišťovací podvod a taková věc potřebuje policejní vyšetření.

Pan rada rozvíjel svou oblíbenou úvahu o tom, že on osobně si moc váží odborníků na požáry, měl ve svém oddělení jednoho, nějakého pana Nečase.

„Já vám řeknu, pane Brůžek, mně nejde do hlavy, jak se ten člověk v tom vyzná, on vám na spáleništi, kde už nic není, najde místo, kde požár vznikl, a ještě moc zajímavých věcí. On vám toho pozná tolik, že si někdy myslím, že si to vymejšlí.“

Pan rada si zvolna zapaloval viržinko.

„Myslím, že jako vždycky přijde i teď na to, že šlo o vadné elektrické vedení. Kolikrát si říkám, co bylo asi příčinou požáru, když ještě elektrika nebyla.“

„Svíčka nebo petrolejka,“ vzdychl pan Brůžek.

Oba se usmívali, protože měli jistotu, že se jich to všechno netýká. Ale oba se pořádně mýlili. Ještě ani nestačili dokončit lehkovážnou řeč, když zvonil telefon.

„Tak co, už máte zjištěno, kde to chytlo?“ usmíval se pan rada do sluchátka.

„Hlásím, že mám, totiž myslím, že mám, ale o to teď, když dovolíte, pane rado, nejde. On to není jenom požár, prosím, ale taky loupež. A asi velká, máme tu majitele dílny a ten postrádá dost věcí.“

„Copak o to, on může postrádat, co chce, ale bude muset napřed dokázat, že to tam opravdu měl. Já si dovedu představit, že tam toho moc nezbylo.“

„To, prosím, račte mít pravdu, jsou to hromady ohořelého plechu, zbytky auťáků, měli jich tu zrovna osmnáct, a všechny měly v nádrži benzin. Ale, prosím, ona to není jenom loupež. Ona je to taky vražda.“

Pan rada položil viržinko a cítil, že ho škrtí límec: „Není toho trochu moc najednou, sakra?“

„Řekl bych, že je, pane rado. A tak si dovoluji požádat, abyste sem poslal mordpartu. Daktyloskop může zůstat doma, ono tady není co daktyloskopovat, protože všechno je spálené a začouzené až hrůza.“

„A co ta vražda? Není to omyl?“

„Bohužel je to docela na beton, našli jsme tady ohořelé zbytky člověka. Noční hlídač, prosím, majitel dílny ho poznal.“

„Pane Brůžek,“ řekl zarmouceně pan rada, když položil telefon, „my ničemu neujdeme. Seberte lidi a jedeme nahoru.“

Ohrada, která v noci začala hořet, byla poblíž nádraží, kolem se táhly jiné podobné ohrady, bylo štěstí, že požár nepřeskočil o kus dál, tam bylo složené dřevo.

Z dílny nezbylo skutečně nic, jenom ohořelé trámy a čtyři betonové sloupy, které držely skleněnou střechu, jež se samozřejmě v žáru zřítila. Všechno leželo na jedné hromadě.

Místo, kde našli v hořících troskách zbytky lidského těla, bylo už vyznačeno.

„Máme tu ještě něco, pane rado; taky spálenina, já bych řekl, že to byl pes, majitel dílny tvrdí, že hlídač si bral do služby takového oříška.“

Fotografové se činili, pan rada zachmuřeně přelézal učouzené trosky, letmo se přesvědčil, že zbytky mrtvoly skutečně vypadají na mužského, dokonce bylo patrné to, že hlava oběti byla rozbita nějakým předmětem.

„Kde jste měl kancelář? Co jste v ní všechno měl?“ zabručel směrem k majiteli, který si tiskl obě ruce na spánky a bědoval.

„Tamhle, prosím… Byly tam psací stroje, počítačka, koupil jsem taky novou kalkulačku…“

„Podívejme se! Vy jste se nějak zařizoval!“

„Ano, prosím, mám velké plány. Kromě toho tam byla příruční kovová pokladna, nevím přesně, kolik v ní bylo, asi pět set, samozřejmě, že o všem byly vedeny knihy, ale knihy, jak koukám, taky shořely.“

Pan rada se díval zkoumavě na majitele.

„A jak víte, že peníze byly ukradeny?“

„Příruční pokladnička je, jak vidím, otevřená…“

Majitel autodílny se hnal k opálené schránce. „Na nic nesahat,“ zabručel pan rada, „dokud to naši pánové všechno neofotografují! Zatím si udělejte soupis všeho, co v kanceláři bylo a co možná bylo ukradeno. Pane Bouše, mrtvola už může na soudní, a taky ten druhý zbytek.“

Pan Bouše si dovolil poznamenat, že to je celkem zbytečné, to on pozná na první pohled, že to byl pejsek, takový nějaký menší: „Být ještě ve službě starej Mrázek, tak nám řekl, i jaká to byla ráce!“

„Já vím, Mrázek byl outlocitnej člověk, nic mu nebylo líto, když pitvali člověka, ale pejska mu bylo líto vždycky. Jenže já potřebuju vědět, jestli někdo i toho psa nezabil, protože by přece jinak asi dělal virvál… Pánové, mezi námi, nevypadá to moc pěkně, rozumíte, tady bude těžké se něčeho chytit. Jestli ti pachatelé neprovedli nějakou pitomost, tak je budeme setsakramentsky těžko hledat. Ten požár nám dokonale zamíchal karty, a bojím se, aby z toho místo pořádného mariáše nebyla jenom „malá domů“. Kromě toho musíme prověřit všechno, co říká ten majitel, všechny písemnosti mu shořely a tak nám může povídat, co chce. Pane Brůžek, napřed zjistit zaměstnance té dílny, všechny pozvat k výslechu, dále se zaměřit na prověření toho seznamu, který nám majitel dělá. Pane Bouše, omrknout, jestli snad pachatelé nebyli z okolí, zkrátka někdo, kdo to tady znal. Mne pořád napadá, že většina takových kanceláří u autodílen moc dobře zařízená není, tady to byla nějaká výjimka. A ulice zůstane, pane Nečas, zavřená z obou stran, žádné lidi tady nikde nechci vidět, dokud to všechno neprojdeme.“

Pan rada štítivě přelézal ohořelé trosky a opravdu nevěděl, z kterého konce začne odvíjet tuhle zamotanou nit.

Pan Nečas za chvíli k němu přiběhl, celý černý, a nesl dva benzinové kanystry.

„No tak tohle je, prosím, docela jasné! Ty kanystry byly v době požáru už prázdné, jinak by samozřejmě vypadaly jinak, byly by explodovaly. Tyhle byly otevřeny a benzin z nich byl vylit. Kam? Na podlahu kanceláře. A samozřejmě na zabitého hlídače. Ten jeden kanystr ležel v dílně, ten druhý dost daleko, to mi zatím není jasné proč… Požár byl docela určitě založen, aby zakryl stopy.“

Pan rada neřekl nic. Ostatně odborník mu taky neřekl nic, co by už sám nevěděl.

„Půjdeme na to všechno starou praktikou, pánové,“ řekl pak svým lidem, „protože jinou nemáme. Budeme se musit chytit těch ukradených věcí a čekat, až se někde objeví.“

„Je to zdlouhavé, ale jinak se to opravdu dělat nedá,“ vzdychl pan Brůžek. I jeho mátl ten obrovský požár, to podivné prostředí, kde je tak málo stop.

„Dovolil bych si poznamenat,“ řekl pan Bouše, „že pachatelé byli zkušení! Pokoušeli se mrtvého spálit.“

„Já bych zase řekl,“ zabručel pan rada, „že to byli právě začátečníci. Nevěděli, že lidské tělo benzinem ze světa nesprovodí. Kromě toho ten benzin vypotřebovali, když polévali dílnu, a na mrtvého už moc nezbylo. Jediné, co nám tím ohněm dokonale zahladili, jsou otisky.“

Výslechy zaměstnanců nepřinesly bohužel nic nového. Všichni byli doma, všichni byli docela řádní lidé, jejich alibi se ani nemuselo prověřovat.

Seznam zmizelých věcí, který pořídil majitel autodílny, se ukázal dost spolehlivý, alespoň to potvrdila starší písařka a účetní v jedné osobě. Vedle kanceláře v malém prostoru byly složeny nové součástky, výrobky firmy Bosch, vesměs dynama a karburátory. Bylo výhodné je nakoupit, protože se hodily do všech značek. Obě bedny zmizely, nikde v ohořelých zbytcích nezůstaly po nich stopy. Pan rada si rozmrzele škrtl ve svých úvahách možnost pojišťovacího podvodu a chmurně bubnoval prsty po stole.

Trochu složitější to bylo s auty, která zde byla v opravě. Jejich seznam a všechny papíry k nim samozřejmě shořely v kanceláři, u některých si mohla účetní s šéfem vzpomenout na majitele, někde to nevěděli.

Pan rada zavolal mladého Soukupa: „Dejte do novin výzvu, aby se přihlásili všichni, kdo měli vůz v té dílně. Pořád na mne novináři bručí, že jim nechci dávat dost zpráv, tak teď mne mohou pro změnu chválit.“

Noviny pracovaly skutečně rychle a do rána druhého dne byly adresy všech osmnácti nešťastných majitelů pohromadě. Ale pátrání nepokročilo ani krok kupředu.

Do případu nevneslo valné světlo ani rozčilené svědectví jisté paní Mlejnkové, která prý všechno viděla.

Pan rada měl zásadní nedůvěru ke svědkům, a především k svědkyním, které se přihlásí, až když vyjde první vydání novin, kde se dočtou všechno, co vidět ani nemohly.

„No tak, copak jste viděla,“ řekl pan rada stroze.

„Všechno, prosím,“ odvětila dáma. „Já bydlím pod Bruskou ve čtvrtém štoku, je to na mne moc vysoko, ale copak domácí dá někdy spravit výtah? Nikdy. Náš domácí, ten — pěkně prosím — jenom vybírat činži, na to je metr. Ale jinak hanba mluvit!“

„Co jste viděla z toho požáru?“ řekl pan rada tiše a přítomný pan Bouše tušil, že za chvíli tuto paní velitelským pohybem vyhodí. „A co jste dělala v noci venku?“

„Jak to venku, pěkně prosím? Nač já bych něco dělala v noci venku? Já jsem slušná paní, já spím!“

„Když, paní, spíte, tak nic nevidíte!“ upozornil ji pan rada.

Paní se zdála být touto logickou poznámkou velice překvapena: „Jak to, pěkně prosím, že nevidím, když se koukám z okna? Je to kvůli výtahu…“

Pan rada vrhl na pana Bouše temný pohled, ale neřekl nic. Vypadalo to, že počítá do dvaceti a pak že bude explodovat.

Pan Bouše se připravil, že otevře dveře, aby paní byla co nejdřív venku.

Paní však to husté napětí naprosto necítila a pokračovala: „Jak říkám, kvůli výtahu. Já když jdu večer domů, tak se mi nějak rozbouchá srdce, že pak v noci nemůžu spát. A včera jsem byla večer v kostele… Takže jsem to viděla všechno, protože jsem nespala a protože bydlím…“

„Ve čtvrtém štoku bez výtahu,“ povzdechl pan rada.

„Ano, a že je ode mne vidět zrovna tam k nádraží na ty staré budovy a všelijaké sklady. Moc hezký pohled to není… A v noci jsem viděla tmu a pak najednou vám to udělal fúúú! — a bylo to.“

Paní si s ulehčením oddechla.

„Co udělalo fúúú a co bylo?“ vyjevil se pan rada.

„No ten oheň! Najednou vám tam byl! A jak velikánskej! Najednou to bylo všechno v jednom plameni.“

Pan rada se podíval na pana Bouše. Hrome, nakonec ta ženská asi opravdu viděla samotný začátek celé té patálie!

„A potom?“

„A potom to hořelo už pořád, ale ten první oheň to bylo jako blesk. Jo, a taky jsem viděla, jak utíkal z té ohrady člověk. To, prosím, byl ten hlídač, noviny sice psaly, že uhořel, ale…“

Pan Bouše se už musil vmísit do hovoru: „Vy jste ho určitě poznala? Vy jste ho znala?“

„Ale ne, copak já mám společného s nějakým hlídačem? Ale kdo by tam v noci byl? A pánové, on moc daleko neutíkal, ono to hořelo všude najednou, tak skočil do auta a ujel, to vám byla rychlost!“

Pan rada pochopil, že tahle paní sice mluví trochu zmateně, ale popravdě ještě neviděl ženskou, která by mluvila jako svědkyně k věci, asi to tomu plemeni není dáno.

„Tak především, paničko, nemluvme o hlídači, protože on opravdu uhořel. Ten muž, kterého jste viděla, byl — pachatel. Ten žhář, víme!“

Paní spráskla ruce: „Pro Kristovy drahý rány! On to někdo zapálil? A to mě ani nenapadlo, to jsou dneska lidi, ale jo, lidi jsou neřádi, já vám řeknu, že například náš domácí…“

„Váš domácí to určitě nezapálil,“ zahučel temně pan rada. „Toho nechte v klidu být, třeba vám ten výtah jednou dá spravit. Ale teď se, prosím vás, dobře rozpomeňte! Nesl ten člověk něco k tomu autu? Ranec nebo kufr — nebo zkrátka něco… Když ho ozářily plameny, tak byste snad něco u něho mohla vidět, ne?“

„Copak by, pěkně prosím, nosil? Vždyť on utíkal jako zajíc — a dobře že utíkal, protože to hořelo na jeden šup… Anebo tam měl zůstat?“

Pan rada pokrčil rameny: „To nevím. Důležité je, že utekl. Prosím vás, a teď to hlavní! Jak vypadal? Velký? Malý? Měl klobouk? Čepici? Kabát?“

„Jo, to já jsem si nevšimla, já koukala na ten oheň, jak to najednou udělalo fúúú a už to bylo všechno v plameni. Ale ten vám ujížděl!“

„Říkala jste, že skočil do auta… Kde ho měl stát?“

„No tam, jak to hořelo. On projel bránou ven a bouchl vám do ní, protože moc pospíchal, to člověk ani nemůže dávat pozor, žejo!“

„A kterým směrem jel?“

„No, jako na nádraží nahoru, tam, co se teď tak hodně staví.“

„Zkrátka on ujížděl jakoby z Prahy ven!“

Paní přikývla a o něčem úporně přemýšlela: „A to auto bylo červený!“

Pak už umlkla a pan rada pochopil, že zatím se už od ní nic nedozví. Dal ji vyprovodit panem Boušem ven.

Pak chodil po pracovně a přemýšlel. Vlastně ta ženská je velice cenný svědek. Jak se tak člověk v lidech může mýlit! Především potvrdila, že pachatel byl jeden a že požár vznikl najednou. Asi mu to začalo hořet rychleji, než čekal. Ovšem, noc byla poměrně teplá, benzin se tedy vypařoval rychle, a jestli polil velkou plochu, pak to asi chytlo tak, jak paní říká: fúúú! A on utíkal v autě, které odcizil v ohradě dílny.

„Pane rado, dovoluji si upozornit, že mi něco nebylo jasné. Jak to, že ona viděla utíkat člověka jen tak beze všeho? Kdepak potom jsou ty věci, co chybějí?“

Pan rada pokrčil rameny. Pečlivě prozkoumal, jestli má jeho fíkus dost vláhy, ale upřímně řečeno, nemyslel na květiny. Myslel na to, co se tam stalo.

„To je přece docela jasné, pane Bouše! Ty věci měl už ve voze! On si je tam prostě nanosil. Při téhle práci ho ta ženská vidět nemohla, kromě toho se tam třeba ani nekoukala, ona se tam podívala, až když to — jak říká — udělalo fúúú! A teď pozor, pane Bouše: ten člověk uměl jezdit vozem, musel vozům trochu rozumět, protože si vybral ze všech vozů, co tam byly, ten, který byl pojízdný… Tak tohle si honem poznamenejte a hlaste Brůžkovi, to by nám zase zužovalo kruh možných pachatelů. Já pořád hledám bývalého automontéra nebo tak něco… Dále víme, že měl na to všechno dost času a že to mohl odtahat k vozu. Byl by asi odtamtud tak moc nepospíchal, kdyby mu to za zadkem nevzplanulo. Jo, a taky si musel otevřít bránu. To znamená, že měl od všeho klíče.“

„A proč zabíjel?“

„Protože ho hlídač překvapil. Asi s ním nepočítal. A pak zapálil, protože se zpanikařil. To se obyčejně stane po nečekané vraždě.“

„Takže už toho o tom případu víme spoustu,“ mumlal si pan Bouše v zamyšlení.

„Spoustu, ale dohromady víme starou belu. Protože ono to mohlo udělat tisíce lidí! A my pachatele najít musíme, takový požár, o tom se bude mluvit i v parlamentě!“

Zvonil telefon. Pan rada naladil tvář do úsměvu: „Zajisté… Ne prosím, ještě ne… Spolehněte se, pane prezidente, víme, co se od nás čeká, poroučím se.“

Pan Bouše obrátil oči k nebi, protože chápal, že už volal policejní prezident. Má utkvělou představu, že na čtyřce mají všechny lumpy pověšené na hřebíčkách a že stačí jenom sáhnout a dotyčného opatrně sejmout a poslat k soudu. Je krásné být policejním prezidentem, ale horší je být policejním inspektorem! Ale nejhůř je být jenom obyčejným civilním strážníkem, protože ten to musí všechno olítávat, běhat po adresách, sahat do prázdna, stokrát se ptát zbytečně a jednou najít nějaké zrnko, z kterého nemá nic on, ale jeho nadřízený.

Pan rada se právem obával, že vyšetřování bude trvat dlouho: výhoda byla v tom, že psací nebo počítací stroje se jen tak nenápadně neprodávají, a co se týče součástek, ty teprve ne! Pražští detektivové se už řítili ke všem autodílnám, aby majitele upozornili, že pražská direkce musí hned dostat o každém, kdo by něco takového nabízel, zprávu.

Znělo to proto jako pohádka, když se najednou přihnal pan Brůžek a rozčileně hlásil zcela neuvěřitelnou věc: našli osobní auto, jež patřilo k té vyhořelé dílně. Majitel je poznal, je to starší typ škodovky, nedaly se u něho dovírat dveře, jinak mu nic nebylo. Potíž je v tom, že ty dveře úplně chybějí! To auto stálo spolu s ostatními v ohradě, jak se dostalo ven, to majitel dílny neví.

„Ale já vím, pane Brůžek!“ řekl pan rada a oči mu zasvítily. „V tom autě prchal pachatel. A to auto je červené!“

„Pane policejní rado, lituji, to auto je doběla, a jestli v něm někdo prchal, tak tedy ne moc daleko, protože ono stojí ve vedlejší ulici.“

Pan rada se zklamaně zamračil. „Kde je ten vůz?“

„Tadyhle prosím,“ řekl pan Brůžek a položil před pana radu fotografii. „Stojí u něho náš člověk, aby se v něm nikdo nehrabal.“

„Pokud už tak neudělal, protože nevíme, jak dlouho už tam stojí,“ zabručel pan rada.

Skutečně, už z fotografie bylo jasné, že je vůz světlý. Proč ale ta ženská mluvila určitě o voze červeném? Pan rada se ušklíbl: jak jinak vypadá světlý vůz v záři plamenů než červeně!

„Kde je majitel auta?“

„Naproti v kanceláři, kdybyste si snad s ním chtěl pohovořit,“ zaševelil úslužně pan Brůžek. Pan rada zavrtěl hlavou: „Nechci. Ale posaďte ho do vozu a pojedeme všichni k tomu autu. A vezměte s sebou pro jistotu daktyloskopa!“

Hovor s panem účetním Kodadou byl neobyčejně zajímavý. Sice se pan rada nedověděl nic z toho, co by ho zajímalo, ale aspoň mohl vidět, jak vypadá český střádal, který se vzmůže na auto — a protože je účetní, všechno se mu rázem promítne do cifer a obnosů, jež jenom sčítá a převádí ze strany Má dáti na Dal. Pan Kodada věděl o svém vozu vše, a co nevěděl, měl napsáno v notesu. Kolik kilometrů měl vůz, když jej koupil, kolik ujede každou neděli, kolik je to měsíčně a kolik to všechno stojí při dnešní ceně benzinu. Pan rada si pomyslil, že vlastně mít auto je trýzeň. A nakonec ještě zmizí záhadně z ohrady, kde stálo!

Když dojeli k vozu, strážník jim zasalutoval a hlásil, že je všechno v pořádku. Pan Kodada se vrhl k svému autu s bolestným výkřikem, jako by našel ztraceného miláčka.

Pan Brůžek ho šetrně, ale rozhodně zadržel: „Zatím na nic nesahejte. Je to váš vůz?“

„Je a není,“ vydechl zničený majitel. „Můj vůz měl, pravda, poškozené dveře, klika nešla dovřít, prý nějaké zkřížení karosérie, ale tady, prosím, dvířka chybějí!“

Pan rada si znovu vzpomněl na výpověď paní Mlejnkové. Při vyjíždění neopatrný a vyděšený šofér narazil na sloup vrat… Snadno mohl narazit, když se mu dveře při jízdě otevřely. Že by je přitom urazil? Pan rada poslal strážníka k požářišti, aby se pánové podívali, jestli někde u výjezdu z ohrady neleží ohořelý vrak dvířek.

Nahlédl do vozu. Moc čistý nebyl, dalo se předpokládat, že v něm někdo něco vezl.

„Pane účetní, tadyhle pod předním sedadlem je ruční svítilna. Je vaše?“

Pan Brůžek vytáhl čistý šátek a svítilnu vyňal z vozu.

Pan Kodada rozhodně zavrtěl hlavou: „Tu neznám!“

Pan Brůžek svítilnu uložil do policejního vozu a kývl na daktyloskopa, aby se ujal práce.

Pan účetní listoval ve svém zápisníku: „Když jsem dal vůz do opravny, to bylo prosím podle mého záznamu v pondělí v šestnáct třicet, bylo mi řečeno, tady to mám, prosím, že dveře bude nutno srovnat, dát nový zámek… Vůz měl při předání ujeto 86 535 kilometrů.“

„Proč jste si tohle, prosím vás, zapsal?“ užasl pan rada.

„Kvůli pořádku, prosím. V dílnách mají nepěkný zvyk, že s vozy zadanými k opravě jezdí po Praze. Prý zkušebně, ale známe to. Můj vůz neměl na motoru závadu, nebylo co zkoušet, a proto jsem si poznamenal stav tachometru.“

Pan rada se pousmál, ale pan Kodada zavřískl: „No, prosím, tady to máme! Tachometr ukazuje 86 553. Přes můj zákaz bylo s vozem ujeto osmnáct kilometrů. Ptám se, kde a jak!“

„To se ptám já taky,“ řekl pan rada, dívaje se na tachometr. „Jste si naprosto jist, že jste zapsal čísla správně?“

„Samozřejmě. Čísla, to je přece můj živel!“ odvětil pan účetní důstojně.

Pan rada kývl na pana Brůžka: „No tak je to jasné, pane Brůžek! V tomhle voze pachatel prchal a ujel s ním osmnáct kilometrů. Všimněte si, jak vůz stojí. Předkem směrem k městu. Odjížděl ale od města, jak vypovídá svědkyně. Směr Břevnov. To znamená, že se sem vrátil. Osmnáct kilometrů, pane Brůžek, to je devět tam a devět zpátky! Musíme hledat ve vzdálenosti devíti kilometrů odtud směrem na Břevnov.“

Pan Kodada se díval na svůj vůz s hlubokým zármutkem, i když jeho bystrá mysl pracovala jako početní stroj a vyskakovaly v ní cifry, jež bude nyní hradit pojišťovna, což nebude nakonec nevýhodné. Kouká z toho zdarma nový lak. Strana Má dáti se příznivě plnila.

Daktyloskop zjišťoval otisky na volantu a řadicí páce.

Majitel autodílny potvrdil, že vůz dvířka měl a že nešla jenom zavírat, rozhodně odmítl, že by byl někdo z dílny s vozem jezdil:

„Ten pán si přece napsal i stav benzinu podle ručního měřidla.“

Pan Kodada přikývl. „Ano, v nádrži bylo šest a půl litru. Mělo by tam tedy být něco ke čtyřem.“ K úžasu všech tam bylo ale — deset litrů.

Zisk šest litrů! zaznamenal bystrý účetní mozek pana Kodady.

Pan rada chvíli překvapeně mlčel a pak se rozzářil: „A máme to všechno krásně v kupě. Pachatel si napřed dolil z kanystru benzin, aby si byl jist, že dojede. A pak tím zbytkem polil podlahu kanceláře i mrtvého.“

Všechno bylo docela jasné, až na to, že nikde v dílně ani v nejbližším okolí se nenašly ty utržené dveře. Po spáleništi chodili páni z pojišťovny a tvářili se starostlivě. Jejich podnik se pořádně prohne, protože dílna byla vysoko pojištěna.

Zarmoucený majitel dílny začal vyjasňovat tvář.

Pan rada se však mračil.

Přišel posudek ze soudní pitvy a potvrdil, že hlídač byl ubit tupým předmětem. Byl udeřen zpředu, tedy při prvním střetnutí. Další rány vedly na zadní stranu lebky, to znamená, že mu je pachatel zasadil, až když už ležel na zemi. Dobíjel svou oběť se zoufalou nutností.

Taky pes měl přeraženou páteř, to znamená, že malý psík na pachatele statečně útočil a asi štěkal. Pachatele popadl bezuzdný strach.

To pak vysvětluje i jeho útěk. Vždyť on byl z toho všeho tak popletený, že si patrně polil i cestu za sebou, a když se benzin naráz vzňal, byl sám v nebezpečí, že uhoří. A protože to byl nováček, propadl panice i na svém celkem zdařilém útěku. Ujel devět kilometrů — a pak se otočil a jel zpátky.

„Račte se domnívat, že se jel podívat, co se děje s ohněm?“ zeptal se pan Bouše.

„Jednak, což mluví pro mou teorii, že to nebyl moc zkušený lupič, a potom, co měl dělat s tím vozem? Tam, kde by ho nechal stát, tam by začala policie hledat. Tak jej prostě dovezl sem. Pánové, kdyby byl ten pan účetní neměl zapsán počet kilometrů, tak jsme z toho všeho neměli vůbec nic. Já mám odjakživa hrozně rád pečlivé lidi! My, pánové, teď taky budeme pracovat pečlivě.“

Pan rada rozvinul na stole velký plán Prahy, zatížil jej na čtyřech stranách popelníky a počal po něm kreslit tlustou barevnou tužkou. „Tak tadyhle máme místo požáru. Tudy vyjížděl pachatel. Musel celé to místo zvenku objet, aby se dostal do Sadové ulice.“

Pan rada podal tužku koncipistovi: „A teď si to, mladej, vezměte a hledejte — ale pořád při pohybu ulicemi — kam až vás zavede provázek, dlouhý podle toho měřítka plánu — devět kilometrů. Až všechny ty body budete mít, tak zakreslíte na plánu plochu, která přichází v úvahu pro naše pátrání! Směr známe, je to Břevnov, odtud taky ten vůz přijel. Pachatel musel dost pospíchat, protože jezděte po Praze s vozem, který nemá dvířka…“

„Pane rado,“ špitl mladý koncipista, pověřený tím úkolem, „vy pořád mluvíte o pachateli. Neměli bychom předpokládat, že byli dva nebo tři?“

„Nebyli, kamaráde, nebyli. Jednak svědkyně viděla jednoho a pak — jestli vezl ve voze lup, a to určitě vezl, pak když se podíváte, co všechno ukradl, poznáte, že ve voze musel být sám. Druhý by se k němu nevešel. Z laboratoře ohlásili, že na té svítilně jsou jasně dvoje otisky; ty jedny už znají, patří mrtvému hlídači, jemuž svítilna patřila. Ty druhé otisky jsou tedy pachatelovy. Shodují se s těmi, jež našli na volantu a porůznu v autě. Asi svítilnu hlídači vzal a pak ji v autě zapomněl. Otisky tedy máme. Teď budeme hledat ruce, které k nim patří.“

Na mapě Prahy byla silnou čárou zakreslena oblast, ve které je třeba nejvíc pátrat. Pan Brůžek se nezdržel uctivě nadšené poznámky: „Krásná práce, pane rado… A ještě ráno to vypadalo skoro beznadějně!“

~

Grizzly spal dneska zase dlouho. Máňa naslouchala jeho chraptivému dechu s tajeným vztekem. Že skoro pravidelně není v noci doma, to si už zvykla. Ale zuřila, když byl kromě kouře cítit ještě navíc ženskou voňavkou!

Poslední dobou se dost hádali, protože o něj měla pudový strach. Možná, že má pravdu ten chlupatej, že by se Grizzly spíš uživil jako práskač. Stejně pořád nemohou loktem do kapsy.

Malá spokojeně mlaskala. Zadívala se na ni a dala se do pláče. Nad ní, nad sebou, nad celým životem, s kterým si už dávno neví rady.

Kdyby to tak viděl ten dobrák z policejní direkce, k jakému štěstí jí dopomohl! Kdyby tak člověk mohl včas vidět, co je a co není jeho štěstí!

Když se konečně muž zachrul a probudil, vyjela na něho:

„Kde jsi v noci byl?“

Podíval se po ní ospale a neřekl nic.

„Dej mi kafe,“ poručil, když zasedl ke stolu. Naklonila se k němu. Kupodivu neucítila ani kouř, ani tu protivnou voňavku, která ji přiváděla k vzteku a zoufalství. Trochu si oddechla.

„Neřekneš mi, kde jsi byl?“ opakovala.

Hrabal se chvíli v kapse, myslila, že hledá cigarety, ale vytáhl zmačkanou stovku a pak druhou.

„Tolik prachů,“ vydechla uznale. „Co jste dělali?“

„Makali, ty náno!“

Napil se kafe a pak se zase zvrátil na kanape. Chtělo se jí říci, aby se nezlobil, že mu třeba křivdila, ale on si jí nevšímal. Kouřil a mlčel. Odešla s malou ven ke kupci nakoupit, protože tolik peněz už dlouho neměli. Když se vracela, zahlédla ho už na konci ulice, mezi poli, jak odchází a nese nějaký balík.

Nedá si pokoj, napadlo ji. Ty kšefty ho už nepustí. Copak o to, kdyby se z toho dalo žít bez strachu, nebylo by to špatné, ale je to pořád nějaká levota, může zase spadnout na policii a kdopak ho odtamtud vytáhne? Já už ne, já už bych pro něj ani brečet neuměla.

Jednu stovku schovala do bedny, kam dávala nádobí, protože neměli kredenc. Za tu si koupí laciné šaty a pro malou výbavičku. Všechny děti mají pletené výbavičky, proč by ta naše měla být otrhaná už odmalička. Dost, že jsme otrhaní my.

Panebože, myslela si, jak se to všechno změnilo! Ještě nedávno sedala s partou večer u ohně, pak se přitulila ke Grizzlymu a spala s ním ve stanu, někdy jenom pod hvězdami, a kašlali na celý svět.

Ale když ti chlap uplete haranta, tak je konec. S radostí i s mládím…

Pak ji napadlo, že ten balík, který táhl z domova, musel někde mít schovaný. Uložila malou ve světnici a vylezla na půdu. Ani nemusela dlouho hledat, druhý balík byl zastrčen v rohu pod krovem. Byl těžký a byly v něm věci, jimž nerozuměla.

Samozřejmě — zamračila se — kradené zboží. Nedá s tím pokoj… Vytáhla tu jednu věc a dlouho si ji prohlížela. Pak se rozhodla. Strčila ji do kočárku, vyjela s malou ven a zamířila dolů, do města, kde byla mechanická dílna.

„Tohle jsem našla tamhle v příkopě, prosím vás, co to je?“ řekla umazanému montérovi, který si právě hrál na dvoře s motorkou.

„To je dynamo k auťáku. A to že jste našla?“

Přikývla.

Chlapík tu věc potěžkal v rukou a pak řekl: „Co s tím budete dělat?“

„Nevím. Přece s tím nepoběhnu na komisařství!“

„To byste tomu dala! Heleďte, za dvacku si to nechám, co říkáte?“

Pokrčila rameny: „Třeba…“

Dal jí dvacetikorunu a počkal, až odešla. Pak uznale hvízdl, protože to byl kšeft. Ta holka je pitomá, ale má štěstí a docela hezkou figuru. A on na tom padesátku vydělal, ne-li víc! Šla domů, jako by ji něco honilo. Ulicí procházeli dva strážníci. Trochu se lekla, většinou tady nechodí, protože tady už opravdu nic není. Obrátila kočárek, nechtěla ještě domů, ti strážníci jí nahnali strach. Je možné, že už něco hledají, je možné, že třeba něco z toho, co máme na půdě. Věděla, že ten člověk v dílně ji okradl, to musí přece stát mnohem víc, to by se byl tak po tom nehnal.

Přesto měla z té dvacetikoruny zlovolnou radost. Byly to její peníze! Přiživila se na černých kšeftech svého muže.

Stejně jí nikdy nedá všechny peníze jako řádný manžel. Manžel si užije sám a asi nějaké děvky s ním. Zastavila se u cukrárny. Koupila piškoty a pro sebe kopec zmrzliny. Lízala ji s blaženým výrazem ve tváři a zdálo se jí, že je zase malá holka, která mámě ukradla padesátník a utíkala jej promlsat.

Ulicí jelo pomalu auto plné strážníků.

Dala se do běhu, napadlo ji, že ten balík vlastně špatně uklidila, kdyby vtrhli k nim na půdu, najdou jej hned!

K jejímu úžasu byl Grizzly zase už doma. Podíval se po ní ze strany: „Uděláš něco k žrádlu? Mám hlad!“

Přikývla, dal jí dost peněz a má právo se najíst.

A přece se neudržela a řekla: „Hele, kolik stojí od auta to… no… dynamo?“

Všimla si, jak otevřel oči, jako by se lekl.

„Co kecáš? Hleď si svého…“

„Jen se ptám, kolik dostaneš za jedno, protože jich máš na půdě celý balík!“ řekla popuzeně.

Vyskočil, stolička upadla, malá se lekla a začala kňourat.

„Já ti nakopu, jestli budeš strkat frňák do mých věcí, na mou duši, že ti nakopu!“ řekl vztekle.

Dívala se na něho. Panebože, tak to je on, ten mládenec, který zpíval u ohně písničky o kamarádovi, jenž odešel do dáli. To je on, kterého si vybrečela na policii.

Pak se odvrátila a začala plakat.

Plakaly obě. Malá i velká.

„Krucifix,“ řekl mladý muž a přistoupil ke své ženě. Obrátil ji k sobě a dal jí dvě facky. Zaječela, pokusila se mu bránit, odstrčila ho, ale on po ní skočil a mlčky ji bil. Už se nebránila, jenom naříkala a padla na zem.

Pak ji nechal a vyběhl z domova.

~

Ještě ten večer přišla na čtyřku vzrušující zpráva. Břevnovská policie našla za posledními domky, kde bídná silnice se mění v polní cestu, dvířka od automobilu.

Policejní vozy vyrazily hned na místo, ale vlastně všechnu pořádnou práci bylo možno udělat až ráno. Podle stop zde jelo osobní auto, jež najednou odbočilo ze silnice a zamířilo k náspu, který se buď pokoušelo přejet, nebo se zde šofér nešikovně otáčel.

Dvířka se mu přitom patrně otevřela a utrhla o vysoký násep. Podle stop to bylo auto pana Kodady.

Pan rada zabodl tužku na plánu Prahy tam, kde byla dvířka nalezena.

„Tak tadyhle se otáčel. Tady někde svůj lup složil. Zavolejte místní policii, chci seznam všech lidí, kteří by jakkoliv mohli přicházet v podezření. Jestli jsou tam nějaké opuštěné kůlny, dvory nebo taková všelijaká zákoutí, musí se to všechno prolézt.“

Okolí nálezu se hemžilo policisty. Byli v uniformě i v buřinkách a šli dům od domu. Pan Brůžek zatím probíral kartotéku, kterou mu předložili na břevnovském komisařství. Byla to zdlouhavá, piplavá práce. Najednou se zarazil.

„Sakra, tadyhle máte člověka, kterého pořád náš pan rada hledá. Bývalý automontér… Nějaký čas zaměstnán dokonce v autodílně na Letné… Lidi, je to možné? Josef Jináček…“

Strážník Mikuláš přikývl: „Znám, to je taková celá parta. S ženou toho jednoho jsem se zkoušel domluvit, jestli by něco neřekla, takové upozornění, rozumíte? Ale kdepak, oni spolu drží. Zajdeme k tomu Jináčkovi, kterému říkají Kojot.“

Pan Brůžek se ponořil do policejních spisů. Za hodinu přiběhl strážník zpátky: „Pane inšpektore, u toho Kojota našli naši lidi dva psací stroje! Ale on prý je nevzal, dušuje se.“

„Podívejme se! Snad si ale vzpomene, kdo mu je tam teda dal, ne?“

„To teda si vzpomene, protože on ho kolega hned stisknul. Prý nějaký, co mu mezi sebou říkají Grizzly. Vlastním jménem Václav Houska. Tak tam hned jeli, ale nikdo není doma. Ani on, ani jeho žena. Lidi jeho neviděli vůbec a ji viděli s kočárkem, jak jede do města. Jinak se celá parta prý schází v průjezdu Koruny.“

Pan Brůžek zvedl telefon. Lidé ze čtyřky vyrazili do ulic, v ruce popis hledané osoby.

Pan rada se rozhodl, že se na to podívá taky sám. Aspoň kvůli kontrole. Bylo by hloupé, aby jim teď někde nějaká maličkost uklouzla a celou práci pokazila. A takové věci se někdy stávají!

Když sešel na ulici, zahlédl před direkcí mladou, ne moc dobře oblečenou holku s kočárkem. Dívala se na něho upřeně.

Napřed po ní koukl jenom tak mimochodem, ale pak si všiml jejího vyděšeného pohledu a zastavil se. Trochu povědomá tvář. Ale kam patří, nevěděl.

„Já,“ řeklo to stvoření, „já jsem nejdřív myslela, že vám ukážu holčičku…“

Pan rada zkameněl.

„Ale teď… Já…“

Rozplakala se, a podle těch slz si pan rada vzpomněl.

„Podívejme se, uplakaná Máňa, jestli se nepletu!“

A pak si uvědomil celou tu podivnou souvislost a zarazil se. Úsměv na tváři mu zmizel. Uslzené oči se na něho úpěnlivě dívaly.

„Pojďte dovnitř, vy mi asi něco chcete, žejo!“

Šla za ním, tlačila před sebou kočárek, vešla do chodby, ale tady se zarazila. Nevěděla, kam s kočárkem.

„Já… Já něco nesu,“ řekla najednou podivně těžkým a zoufale rozhodným hlasem.

Vytáhla z peřinky v kočárku sbalenou mužskou košili.

Trochu se zapotácela, jako by se o ni pokoušely mdloby.

„To je jeho košile. Já ji doma našla. Je na ní krev.“

„Tak vida,“ řekl potom tiše pan rada. „Přišla jste kvůli svému svědomí, co?“

Utírala si slzy a vzlykala: „Já jsem nechtěla… ho udat, ale…“

„Neudala jste ho, nebojte se. My o něm už víme. My si ho teď už jenom někde musíme vyzvednout.“

„Já… Já s ním přece už nemůžu žít,“ naříkala. „A vy jste byl tehdy tak hodnej a pustil jste mi ho!“

Hodnej? napadlo radu Vacátka. Kdoví! Třeba celá chyba byla právě v tom, že jsem tehdy byl — hodnej.

Najednou nevěděl, co jí má říci. Leda snad, že si ji ten člověk nezasluhuje.

„Běžte domů, děvenko! Já k vám za nějaký den přijdu… Běžte domů, protože máte maličkou. Copak je jí do toho, jaký je svět, do kterého se narodila.“

Vyšla beze slova, kočárek před sebou.

Je to asi rok, co jsem ji takhle odtud vypouštěl, to byla ještě dítě, uvědomil si. A teď je z ní najednou ubohá ženská.

Jenže za tenhle zločin jejího muže žádná porota soudit nebude.

Druhou branou vjížděl do budovy „zelený anton“. Seděl v něm s pouty na rukou Václav Houska, řečený Grizzly, vrah, lupič, žhář a špatný manžel i otec.

V tom starém domě na Malé Straně

Byla to idylická ulička: jedna fronta jejích domů se zhlížela v Čertovce, jež prudce obtéká Kampu, a druhou stranou bylo možno dojít buď k Panně Marii pod řetězem, nebo na druhou stranu k Mikuláši. Také bylo možno se zastavit nad věčně se otáčejícím kolem mlýnu či se dívat od řeky na smělé oblouky Karlova mostu. Domy zde byly starožitné, z jejich chodeb táhl vlhký chlad a na ozdobných římsách vrkali holubi.

Žili zde důstojní měšťané a drobní řemeslníci, měli zde krámky ševci a obchodníci se zbožím osadnickým a proti mlýnu měl krupařství pan Hádek, kam chodily všechny služky z Malé Strany pro trhané krupky.

Když do toho krupařství vstoupila ve svém modrém kostýmu s dlouhým kabátem, lemovaným světlou paspulkou, mladá paní, co bydlela v domě truhláře Šnábla, pan Hádek zašveholil svůj pozdrav zvláště něžně a jeho obličej, jemňounce posypaný moukou, zrůžověl. Dokonce i kupcová, jejíž oblé paže ukazovaly na dobrou stravu z dobré mouky, nevynadala jako obvykle panu Hádkovi kozlů a obšourníků, ale řekla: „Je to moc jemná paní. A což teprve ten její pán! Je to prý baron, ale copak dneska slušný člověk něco platí?“

Pan Hádek trpce litoval, že dáma opustila krám a zahnula za roh a on nemohl déle pozorovat její vlnivou chůzi.

Samozřejmě věděl, že ti noví nájemníci jsou Meerkatzovi, on že je zřetelně starší, ale velký fešák s nádherným plnovousem, jaký nosil kdysi jen vévoda Albrecht, a ona je křehká a úsměvná, že mají byt v prvním patře s výhledem na Čertovku neboli pražské Benátky, že je často slyšet, jak tam u nich hraje gramofon s troubou, vystrčenou z okna, protože panička miluje hudbu a ochotně se o ni podělí s těmi, kdo posedají na břehu ostrova Kampy, takže do šumění Vltavy vpadají tóny nádherné skladby An der schönen blauen Donau. Nebydlí zde dlouho, přišli z Rakouska nebo odkud, pan baron, který si nedává říkat pane barone, ale jenom tak po sprostu: pane Meerkatzi, nalezl tento idylický kout, aby zde v klidu užíval své pozdní, ale očividně velké lásky. A panička si zaslouží tu krásnou vyhlídku právě jako svého důstojného, byť staršího chotě, který se nese tak elegantně a jehož je vidět k večeru u Tří pštrosů, ovšem jenom se džbánkem v ruce, protože sedá po boku své krasotinky, a ne jako jiní mužští (mezi nimi pohříchu i pan Hádek, krupař), kteří tráví večery v hospodě a nechávají manželky doma při úklidu, který tady na Malé Straně je zvláště protivný, protože dlážky chodeb jsou studené a je třeba je drhnout každý týden, když se člověk nechce zahodit před sousedkami.

Paní Meerkatzová ovšem nemyje dlážky, žijí si z kapitálku, což samo o sobě fascinovalo nejen paní Hádkovou, ale všechny počestné obyvatele; žít z renty je nejvyšší vrchol lidského blahobytu. Jak krásný život to je, při němž je pak možno se procházet uličkami ve vlahý podvečer, když z ulic odejde letní horko a stromy se chvějí blahem večerního vánku, kdy od Vltavy táhne se soumrak a jenom ztlumený výkřik milenců příliš prudkých poruší slastné ticho!

Pan Meerkatz s chotí se procházeli po starých uličkách, ona zavěšena do jeho dvorného ramene, a sousedé je zdravili z dálky, protože malého člověka nejvíce potěší, když se setká s někým, kdo je nóbl a jemuž i přísný nadstrážmistr místního komisařství zasalutuje. Byla už řeč o holubech, vrkajících na římsách starých domů, protože zde na břehu Vltavy bylo několik slavných pěstitelů-holubářů, a rousňáci, staváci a voláči ozdobovali prejzové střechy a poznamenávali výrazně svaté sochy na mostě. Když šli spolu pán a paní Meerkatzovi, zněla jejich řeč zrovna jako to vrkání a bublání, hlas pánův byl temný, mezi jeho prokvetlým plnovousem zněla slova nejasně, a paní zase se smála jako hrdlička a byl na ně záviděníhodný pohled a všichni okolo věděli, že on říká své choti „moudivláčku“ a ona jemu zase „kulíšku“. Pan domácí a truhlář Šnábl dokonce vyprávěl, že když je slyšet z bytu jeho nových nájemníků vzrušenější hovor, který nezní jako vrkání holoubků, pak se tak děje v cizím jazyce, pan Šnábl nevěděl určitě, jestli v německém či uherském. Pan Dejl, výrobce kočárů, jehož styky s vznešenými lidmi patřily sice minulosti, nicméně jeho vzpomínky byly stále živé, tvrdil, že jen hrabě Nostic byl tak vznešený, že svým psům nadával anglicky, aby neurazil ty, kdo mu naslouchají.

Manželé Meerkatzovi byli něco podobného. Alespoň do té doby, než se s nimi setkal pan Mrázek, který měl soukromou detektivní kancelář ve svém domku na Pankráci. Bylo to poněkud nezvyklé, detektivní ústavy sídlily ve středu Prahy, ale byli lidé, kteří dávali přednost zcela diskrétním službám, a pak pro ně bylo dokonce milé zajet až na Pankrác. Protože byl na všechno sám, byl většinu dne v práci, takže bylo marné u něho zvonit. Ale když byl doma, vrzající vrátka mu prozradila, že někdo přichází, a protože to mohl být jenom zákazník, měl to pan Mrázek zařízené tak, že ještě než dotyčný zazvonil na domku, dveře se před ním samy otevřely a laskavý hlas odněkud zevnitř řekl: „Račte dál, prosím!“

Na každého návštěvníka tohle neomylně působilo. Někteří se dokonce lekli, ale tím vzrušeněji vstupovali, protože dvě vlastnosti jsou trvalé, jak říkal pan rada Vacátko, lidská pitomost a zvědavost.

Starší pán s elegantním, krátce střiženým a značně prokvetlým plnovousem uznale zvedl obočí, když se před ním samy otevřely dveře a vlídný hlas ho pozval dál.

„Pozoruhodné zařízení, pane,“ řekl na prahu pokoje panu Mrázkovi a ukázal za sebe do kouta chodby, kde se na kladce pohybovalo závaží, které dveře zavíralo.

Pan Mrázek se skromně usmál: „I jednoduchými prostředky lze docílit dobrých výsledků. To je moje zásada, prosím!“

Pán vešel do spíše chudě než bohatě zařízené kanceláře, která sloužila též za obývací pokoj, proto zde byla starožitná kredenc, v níž míval pan Mrázek láhev žaludečního likéru a někdy i šípkové víno. Spisy pan Mrázek dost opovrhoval, stačil mu tlustý notes, na který si zvykl při své dlouholeté službě na policejní direkci.

„Čím mohu posloužit? Provádím veškeré práce výhradně sám, což má své výhody. Nemohu ovšem brát příliš mnoho případů,“ řekl pan Mrázek úvodem, když sedali ke kulatému stolku.

„Slyšel jsem o tom, a proto jsem přišel. Potřebuji diskrétní službu.“

„Sledování osoby, jestli se nemýlím, že? Jde patrně o osobu mladší, ženské pohlaví, jestli smím soudit jenom tak odhadem,“ pousmál se pan Mrázek a čekal.

Návštěvník si elegantně přehodil nohu přes nohu a světlé kamaše na jeho tmavých botách zapůsobily neobyčejně solidně.

„Zdá se, že máte zkušenosti.“

„Ve svém oboru ano,“ podotkl pan Mrázek.

„A v životě?“ usmál se světácky návštěvník.

„Na to jsem jaksi neměl čas,“ přiznal s jistým zarmoucením pan Mrázek.

„Já taky ne,“ řekl pomalu návštěvník. „Až teď! A až teď jsem si mohl uvědomit, že to je sice velice příjemné, ale má to i své stinné stránky. Proto jsem tady.“

Pana Mrázka potěšila návštěvníkova moudrá zdrženlivost. Neměl rád žárlivce, kteří skřípou zuby.

Pán položil na stůl před pana Mrázka svou navštívenku.

„Té vídeňské adresy si nevšímejte, na druhé straně je má pražská adresa, přestěhoval jsem se.“

A. v. Meerkatz, stálo na navštívence.

„Taky si nevšímejte toho šlechtického ‚von‘! Neužívám ho ve vaší republice,“ řekl muž a pomalu vytáhl zlaté pouzdro na doutníky. Pan Mrázek v duchu odhadoval, kolik si řekne za sledování choti tohoto pána, který si přišel zaplatit své zklamání. Neboť jenom ve velmi málo případech se ukáže, že mladší žena je věrná. Někdy se to zákazníkovi může říci, když dotyčná zaplatí víc než dotyčný, ale to nedělá slušná kancelář a pan Mrázek byl majitelem a jediným zaměstnancem té nejslušnější kanceláře na světě. Nedá se nic dělat, tento úctyhodný pán s cizím jménem a šlechetným plnovousem bude za své peníze raněn.

„Poslouchám vás,“ řekl pan Mrázek do ticha, zatímco pan Meerkatz horlivě dýmal, aby mu správně hořel doutník. Pan Mrázek se v přítomnosti tak vznešeného dýmu vůbec neodvážil nacpat si svou fajfku zaručeně pravým americkým tabákem lulkovým, vyráběným v tabákové továrně v Písku. Pán totiž kouřil havana.

„Problém je v tom, že moje paní… Potřebujete taky její jméno, ne? Nelly… Já jí doma říkám — ale to není důležité, že?“

„Naprosto ne, prosím. Jestli dobře rozumím, pak se zajímáte o to, jestli jí někdo neříká nějak podobně. Anebo snad račte mít na mysli určitou mužskou osobu a jde vám jenom o přesnější zprávy o ní?“

„Ne, nejde o žádnou osobu a je docela dobře možné, že Nelly mi vůbec není nevěrná, chápete?“

Pan Mrázek skryl svůj nedůvěřivě soucitný úsměv a přisvědčil: „Ovšem. Ale jestli nemáte žádné indicie, jak jste, prosím, přišel na myšlenku, že by bylo nutné paní sledovat?“

„Milý pane, člověk se má starat o to, aby mu neshořel dům mnohem dříve, než uhodí blesk. To je moje celoživotní zásada.“

„Velice správná zásada. A z které strany se račte domýšlet, že by bouře mohla přijít?“

Pán se usmál: „Kdopak ví. Ale zvláště bych byl opatrný na cizince. Vídeň, Maďarsko, eventuálně Polsko… Má paní je totiž rodem odtamtud.“

„Obávám se,“ řekl pan Mrázek opatrně, „že to nebude tak jednoduché. Hlavně to bude trvat dlouho, jde o takzvané průběžné pátrání, přičemž výsledek nemusí být zaručen. Je to mnohem snazší, když manžel chce například vědět, kam chodívá jeho žena každý čtvrtek, zdali k švadleně, jak tvrdí ona, nebo k milenci, jak se domnívá on… To pak stačí krátké sledování a pro rozvod to stačí.“

Pán zamyšleně oklepal vznešený popel svého vznešeného cigára: „Mně jde o něco jiného. Já potřebuji vědět, kdo se o mou ženu zajímá. Dokonce mám důvod se domnívat, že to nemusí být ani zájem o její půvaby. Má žena nosí ráda klenoty a nemá jich nedostatek. Mnozí mužové sledují i takové cíle.“

„Podezření na to, že by sama vaše paní mohla usilovat o styk s jiným mužem, tedy nepřichází v úvahu?“

Pán povzdechl: „Co u ženské nepřichází v úvahu! Samozřejmě, že i tohle je možné. Jednou jsem slyšel, jak se vrací domů, víte, já poznám její krok, má totiž rozkošnou chůzi a klapot ženských podpatků se v té tiché ulici u nás rozléhá docela zřetelně, a najednou slyším, že nejde sama, vedle ní bylo slyšet ještě jiné, mužské kroky.“

„A když jste se díval z okna, viděl jste koho?“

„Když se já podívám z okna, vidím jenom řeku, protože okna bytu nevedou do ulice, ale na Čertovku. Je třeba ovšem říci, že moje žena nemá moc příležitosti být sama, nemám nic na práci a tak se jí mohu plně věnovat.“

Pan Mrázek uvažoval. Jednak o tom, co mu návštěvník řekl, jednak o tom, co mu neřekl. To bylo dokonce zajímavější. Stárnoucí muž dostával strach. Zakrývá svou žárlivost řečmi o klenotech a hlídá ženu, seč může. A na chvíle, kdy jí nemůže být za patami, si najímá detektiva. Pan Mrázek uvažoval znovu velice důkladně o honoráři, o který vzápětí požádal. Pána požadovaná suma nepřekvapila, byl to dokonalý džentlmen. Vytáhl peněženku a položil peníze na stůl: „Rozumím-li dobře, budu vám platit týdně, kromě zvláštních výloh, samozřejmě.“

Pan Mrázek se zatvářil potěšeně. Cítil teď do práce mnohem větší chuť.

„A vy mně týdně budete hlásit jméno každého člověka, s nímž se Nelly setká.“

„Chcete snad říci, že vás jeho jméno zajímá víc než to ostatní?“ usmál se pan Mrázek.

„Přesně tak! Mimochodem, tady je její fotografie. Každý den v pět hodin chodíme na procházku, můžete si ji důkladně prohlédnout.“

A. v. Meerkatz vstal, zamáčkl nedopalek doutníku a měl se k odchodu. Pan Mrázek pak za ním dlouho hleděl a drbal za ušima svého Kokiho, říkaje mu tiše, že mužský v letech je vždycky chudák, ať je sám, jako oni dva, nebo ať má mladou ženu, jako ten, co právě odešel. Jenže ten, co právě odešel, je na tom o to hůř, že ho to stojí peníze. Pak se zadíval na fotografii té dámy a pomyslil si, že v tomhle případě by leckdo peníze rád obětoval, protože ona má oči radost pohledět, nemluvě už vůbec o poprsí. Bude radost se takovouhle kráskou zabývat, i když ho zkušenost naučila, že čím hezčí ženská, tím hůř se hlídá, protože je zvyklá střílet kolem sebe očima a není pro ni těžké odhalit stín, který za ní chodí.

„Bude to fuška, kamaráde, ale zase budou mnohem vydatnější večeře, například dvakrát týdně játra pro nás oba, a to, jak uznáš, není k zahození!“

Pak se už věci vyvíjely svým obvyklým během. Pan Mrázek si prohlédl dobře paničku, o kterou bude pečovat, a v hospodě zvané Ve vysokém domě se spřátelil s hostinským, takže on jeho časté návštěvy a vysedávání u okna přičítal kvalitě svého branického piva, nepřestávaje žehrat, že honorace odnaproti (a to myslel právě pana Meerkatze) si chodí pro pivo k Pštrosům, kde mají ty smíchovské patoky. Pan Mrázek na oplátku sdělil, že on smíchovské nepije, že už když ho sem zavál osud — bydlí u dcery na Hradčanech — vyhlédl si tuto hospodu s plným vědomím, že tady bude o něho dobře postaráno. A samozřejmě, že jak od hostinského, tak od hostů věděl brzy všechno, co mu bylo užitečné.

Panička kupodivu nedala moc práce a pan Mrázek začínal silněji podezírat fešného a starého manžela, že to ze samé lásky má v hlavě pomíchané, protože ona opravdu nedává nejmenší příležitost k žárlení.

Pan Mrázek věděl, že ta řada domů, kde Meerkatzovi bydlí, má dva vchody. Zadní dveře jsou na straně obrácené k vodě. Zajímal se o ně, protože mu bylo jasné, že by bylo pošetilé hlídat do domu vchod z ulice a nevědět, kdo přichází od vody.

K svému uklidnění zjistil, že dílna pana Šnábla, umístěná v přízemí, potřebuje chodbu pro svá prkna a že ke dveřím není snadný přístup, kromě toho na nich byla důkladná závora. Ať si tedy pan Meerkatz osobně dohledá, aby byla zastrčena.

Celkem střežení té mladé dámy nebylo nijak obtížné, pivo ve Vysokém domě nebylo špatné a paní sama chodila ven zřídka, tu a tam nakoupit a někdy do kavárny Bellevue na nábřeží, jako by se s pohledem na řeku nemohla rozloučit ani teď, když pije vídeňskou kávu a prohlíží módní časopisy.

Samozřejmě, že dámu občas nějaký muž oslovil, bylo ostatně nemožné, aby taková krása přešuměla ulicí bez povšimnutí, ale paní sama k tomu nezavdala nikdy příčinu.

Výsledky byly hubené a pan Mrázek, aby ukázal svou zdatnost, použil svého neobyčejně složitého vynálezu. Začal s sebou nosit tmavou aktovku, kterou kdysi důmyslně upravil: vyřízl v ní otvor pro objektiv starožitného aparátu, a když ji šikovně postavil a měl dost světla, mohl udělat poměrně nenápadně snímek sledované osoby.

Tak vyfotografoval muže, který k paní přisedl a nedal se odbýt; pan Mrázek v něm dodatečně zjistil nějakého úředníka speditérské firmy Holan, o němž je známo, že volný čas věnuje dámám. Pak si vyfotografoval mladíka, z něhož se vyklubal student medicíny. Na snímku sice neměl hlavu, ale i tak bylo jasné, že je to tintítko, které nepřichází v úvahu.

Pan Meerkatz snímky schválil pokývnutím hlavy a požádal pana Mrázka, aby jenom pokračoval.

„Je to nóbl pán a je skromný,“ řekl po odchodu klienta pan Mrázek psu Kokimu. „Ale mezi námi, nic mu to platné nebude, protože kdo zaručí, že zatímco je ten dobrý muž u mne, panička, která je docela volná, nejde si po svých?“

Pan Mrázek měl na ženskou věrnost svůj názor.

Už pár dní pozoroval mladšího muže trudovitého obličeje, který vysedával — jako pan Mrázek — v hospodě vždycky tak, aby viděl — jako pan Mrázek — z okna.

Napřed si starý detektiv pomyslil, že to snad je ono nebezpečí, jež větřil opatrný choť, potom ale byl svědkem, jak ten nerudný a mlčenlivý host se najednou zvedl, a hodiv na stůl peníze, vyřítil se ven.

To právě pan Meerkatz, zvaný tady všude baron, zvolna mizel za rohem. Pan Mrázek nelenil, oznámil hostinskému, že se sem ještě vrátí, a ubíral se za oběma pány, takže šli nyní tři a jenom pan Mrázek začínal tušit, oč tady jde. Všichni se svorně a nenápadně ubírali přes Karlův most a po nábřeží na Václavské náměstí. Zde pan Meerkatz vstoupil do klenotnického obchodu firmy Fuchs, a zatímco trudovitý mladík zůstal přilepen na dveře, pan Mrázek docela klidně šel dovnitř. Nic neriskoval, když se setká se svým panem klientem, samozřejmě mu řekne, co zpozoroval, ostatně je to jeho klient a on před ním nemusí mít žádné tajemství.

K jeho překvapení však pan Meerkatz v krámě nebyl, což znamenalo jenom jedno: je vzadu v kanceláři. Pan Mrázek se zeptal na cenu hodinek a zase z krámu vypadl, protože teď ho to zajímalo všechno ještě víc.

Vzpomněl si, co říkal pan Meerkatz: paní Nelly má tolik šperků, že se o ni obává i z tohoto důvodu. Šel jí opět nějaké kupovat? Pro jistotu počkal opodál za kioskem, kde nabízel tlustý párkař své voňavé zboží, a zatímco mládenec hlídal krám, pan Mrázek olizoval šťávu z vuřtů, jež mu tekla na prsty, a nezištně myslel na svého milého psa Kokiho.

Když posléze pan Meerkatz vyšel z krámu, zamračen a obtížen starostmi, vzal si drožku a tryskem zmizel.

Pan Mrázek pozoroval s jedovatou zlomyslností zoufalého mládence, který nevěděl, co počít, chvíli se pokoušel klusat a pak to zřejmě vzdal. Pan Mrázek zpátky na své stanoviště kráčel důstojně pomalu, ale to ještě stačil zahlédnout, jak ten nezkušený sledovatel zabočil na Národní třídě do domu, kde sídlil velice renomovaný detektivní ústav Karla Cholínského, který inzeroval jednou týdně v Národní politice svůj stále stejný inzerát s výrazným okem, od něhož šly paprsky. Nuže, zaměstnanec tohoto ústavu byl spíše na obě oči slepý, zato pan Mrázek, který nyní už věděl všechno, se vrátil do své hospody a pokračoval v zkoumání chutě branického piva.

Jedna věc byla jasná a poněkud překvapující: pán dal sledovat svou krasotinku, a někdo zase na oplátku sleduje jeho. Může člověk s dobrým svědomím tvrdit, že tady nejde o něco víc než o manželskou žárlivost?

Když se večer objevil v domku pana Mrázka pan Meerkatz, zamítl starý detektiv původní rozhodnutí, že mu o tom sledování řekne. Ostatně na to ani nebyl čas. Pan Meerkatz byl poněkud rozčilen, sdělil panu Mrázkovi, že bohužel nutně musí být kratší dobu mimo dům, a kladl mu na srdce, aby byl zvláště bdělý.

„Udělám samozřejmě vše, abych byl zpět co nejdříve,“ ujistil ho.

„A vaše paní o tom, že odjedete, už ví?“

„Řeknu jí to teprve dneska večer, ráno mne určitě vyprovodí na nádraží.“

Pan Mrázek si pomyslil: bodejť ne, protože bude chtít mít jistotu, že jsi pryč!

„Neřeknu jí samozřejmě, kdy se vrátím,“ ubezpečil pan Meerkatz s lišáckým úsměvem pana Mrázka.

„Velice správně,“ chválil jeho rozhodnutí detektiv. „Smím se zeptat, kam jedete? Ovšem není nutné mi to říkat.“

„Před vámi nemám tajemství, jedu do Drážďan.“

„To se dá pořídit za dva dny,“ řekl pan Mrázek s ulehčením.

Druhého dne chodil před rychlíkem na Berlín ušlechtilý pár, muž s fešným plnovousem a mladá choť, která se netajila tím, že se loučí nerada. Pán se na ni povzbudivě usmíval, a když vlak zahvízdal, líbal jí ruku tak dlouho, že musel nastupovat už do vlaku jedoucího. Paní mávala kapesníčkem. Pan Mrázek viděl dost a čekal před nádražím. Paní si vzala drožku a pan Mrázek ji v druhé drožce velice opatrně a z dálky sledoval.

Pak usedl ve své hospodě a dal si dopolední gábl, protože byl před ním dlouhý den. Vůbec ho nepřekvapilo, že našel v hospodě toho trudovitého mládence. Usmál se na něho dokonce, a když dojedl svou papričku, přisedl si k němu: „Dovolíte na chvíli, pane kolego?“

Mladík se zatvářil nechápavě.

„No, vy jste přece od Cholínského a já jsem bývalý policejní inspektor Mrázek. Vy hlídáte pana Meerkatze a já zase pro změnu paničku, tak co bysme si neudělali pohodlí, ne?“

Mladík zcela překonán tou otevřeností nesměle zašeptal: „Je to ale pitomá práce, co?“

„Vy nejste u branže dlouho, jestli se nemýlím.“

„Ne. Nebylo do čeho píchnout, tak jsem se na to dal. Nevěděl jsem, že je to taková otrava.“

„Tedy velká zábava to není. Dívat se na detektiva v biografu je mnohem zábavnější. Mimochodem, pro koho vlastně toho Meerkatze hlídáte — jestli to není nějaké tajemství! Nedáte si čtvrtku vína?“

Mladík srdečně přijal: „Jaképak tajemství! Ona ho dala hlídat.“

„Tady vidíte, mladý muži, že mužský je žádoucí, i když má kopu let. Ovšem musí mít taky ty prachy, jako má pan Meerkatz!“

Mladík povzdechl: „No jo, asi máte pravdu. Ale má on opravdu tolik peněz? Ona totiž ho dává hlídat, protože prý moc utrácí. Prý prodává pořád nějaké šperky, a tak chce vědět, s kým to jako má kšefty a tak… O ženské se v jeho případě ani nezajímáme.“

„Pozoruhodné… Pokud vím, tak včera jste byli u klenotnické firmy Fuchs, co?“

„Vy to víte? Já jsem slyšel u nás v ústavě, že tuhle zprávu přijala moc nelibě. Zuřila, povídal šéf.“

„Aspoň vidíte, že i milovaná choť může udělat kvůli penězům cambus. Radím vám, nežeňte se!“

„Zatím na to ani nemám,“ ušklíbl se nesličný jinoch.

Pan Mrázek nechal chvíli plynout čas. Pak řekl: „A cože jste dneska tady? Proč si nedáte volno? Pan Meerkatz je přece pryč.“

Mladík se vyjevil: „Ježíšmarjá, kde?“

„Daleko. Dneska ráno jel do Drážďan.“

Mladík se zadíval na pana Mrázka s úctou:

„Víte to určitě?“

„Docela, a dávám vám to jako důvěrnou informaci, abyste věděl, že nejsem škrob.“

„Vy jste anděl, pane… Mimochodem, jak tam bude dlouho? A co tam dělá?“

„Milej zlatej, já hlídám ji a ne jeho. Má to být obchodní cesta. A ona ho na ni dneska ráno vyprovodila.“

„Jste moc hodný, že jste mi to řekl. To by byl malér, kdyby mi zmizel a já nic nevěděl. Jenomže, to by tady člověk musel hlídat už od rána…“

Pan Mrázek se na mladíka povzbudivě usmál: „Víte co? Chtěl byste se mnou udělat malý obchod? Zaplatím vám za dnešek i za zítřejšek. Budete pracovat po dobu jeho nepřítomnosti pro mě, co říkáte?“

Mladík se díval nejistě.

„Nechci na vás nic složitého. Víte, když je on pryč a já mám vědět, co se děje, potřeboval bych mít pomocníka. Seděl byste tady a hlásil mi, jestli nevešel do domu nějaký mladší mužský, který by pro ni přicházel v úvahu, chápete? Já se postavím tamhle v ulici. Ten barák má totiž dva východy.“

„Já vím, to nám ta panička taky řekla, že on někdy odjede na lodičce… Jenže dát jí dva lidi, to šéf nechtěl, asi by to bylo moc drahé.“

Pan Mrázek spolkl překvapení nad pozoruhodným panem Meerkatzem, který opouští dům zadním východem na loďce. Kampak se asi plaví ten pečlivý a bojácný choť? A jak to, že nepodezírá svou ženu, že by mu jednou taky tudy ufoukla?

Domluvil se s mladíkem, dal mu celou padesátikorunu, což byly královské peníze (hned si je pro pana Meerkatze zaúčtoval do zvláštních výloh), a vyšel ven. Když stál nad Čertovkou, pozoruje zadní trakt domu, pochopil, proč se pan Meerkatz nemusí obávat, že by panička používala této vodní cesty. Čertovka byla docela pěkně prudká a veslovat jejím proudem, na to musely být silné ruce.

Ostatně pan Mrázek to sám zkusil, vzal si u pana Rouska šinágl a dokonce se mu poštěstilo vidět paničku u okna, naslouchala hudbě z gramofonu a měla zřejmě dlouhou chvíli.

Pan Mrázek se chvíli pral s vlnami, pak se zase nechal jenom unášet proudem a přemýšlel. Víc už nemohl pro blaho a jistotu pana Meerkatze udělat.

Divoké kachny se kolébaly nad jezem a pan Mrázek se vrátil z projížďky zpět, osvěžen a spokojen.

„Do domu nikdo nešel,“ hlásil mu horlivě mladík od Cholínských.

„Výborně. Tak teď si dejte opravdu pohov, protože jestli se něco stane, tak asi až zítra, teď je na to ještě brzo.“

„Jak to můžete vědět?“ užasl mladík.

„Vědět to samozřejmě nemůžu, ale dá se to předpokládat. Ale nemyslete si, člověk udělá moc chyb, než na něco přijde. A mezi námi, mně tady pořád něco neštymuje, a nevím co. Jenže můj úkol je ohlídat paničku, vy zase pána, a tím to pro nás končí. Tak tady buďte zase až zítra ráno.“

Stává se ze mne podnikatel, usoudil pan Mrázek nikoliv bez hrdosti, když osaměl v tichém lokále, kde jenom mouchy bzučely kolem staré mucholapky. Nakonec, proč ne, kdyby se obchody trochu hýbaly, však já bych pomocníka uživil. Ale radost bych z něho asi neměl, to člověk musí dělat sám a musí pořád po něčem jít, aby necítil, jak mu utíká čas.

Ne, mně nikdo nevymluví, že pan Meerkatz mi neříká celou pravdu, asi tak jako ji u Cholínského neříká zase ona.

Hostinský přisedl k svému milému hostovi a začal řeč o tom, že s rybami je to letos špatné. Pan Mrázek souhlasil a v duchu doplnil, že nejenom s rybami. Ono je to špatné s jeho detektivním ostrovtipem. Jo, kdyby byl ještě u policie a kdyby si mohl zajít k firmě Fuchs, hned by byl chytřejší. Tam by mu řekli, co mu takhle jako soukromému detektivovi neřeknou, totiž, jaké šperky jim vlastně pan Meerkatz nabízel, a hned by bylo všechno jasnější. Soukromý detektiv je ale jenom takový culíkář a váhu má v Praze člověk, jenom když je členem mordparty pana rady Vacátka.

Penzista Mrázek, copak ten zmůže?

Toho dne nezmohl opravdu nic a ani s tím nepočítal. Panička byla doma, ani do své kavárny nešla.

Pan Mrázek čestně vydržel celý den v hospodě, pak se ještě pro jistotu podíval nad Čertovku. U pootevřeného okna seděla paní Nelly a krásně se nudila.

Druhého dne ji ale posedla jakási neobvyklá činorodost. Už po ránu vyšla z domu a spěchala rovnou na malostranskou poštu.

Pan Mrázek využil tlačenice, aby stál za ní ve frontě co nejblíže. Panička si objednala u okénka telefonní číslo, s kterým ji má centrála spojit. Pak šla do kabiny.

Detektiv to číslo opakoval v duchu tak dlouho, než vydobyl tužku a poznamenal si je na manžetu.

Když skončila hovor, nakupovala v lahůdkářství na rohu Malostranského náměstí a pak šla domů. Zmizela v průjezdu s pohledem ctnostně upřeným k zemi, jako by ji lehounký závojíček, přišpendlený ke klobouku, nutil k svatým myšlenkám a zdrženlivosti.

Pan Mrázek se bystře vrátil na poštu a objednal si u slečny stejné číslo jako ta dáma před chvílí.

K jeho úžasu se v sluchátku ozvalo: „Hotel Šroubek, recepce. Koho si přejete, prosím?“

Pan Mrázek zavěsil. Teď bylo aspoň něco jasné: v tom hotelu je někdo, kdo se před chvílí od paní Nelly osobně dověděl, že je sama doma a vzduch je čistý.

Byla to tedy přece jenom milostná aféra?

Pan Mrázek se pomalu vracel. V hospodě už seděl ten mládenec a spiklenecky mrkal.

„Zatím se nic neděje,“ hlásil dobrodušně.

„Bude se dít, na to vemte jed,“ řekl chmurně pan Mrázek. „Já jdu k mostu a občas sem zaskočím. A kdyby šla z domu ona sama, podívejte se, kam asi tak jde!“

Nad Čertovkou byl klid, děti na Kampě křičely, z okna u paní Meerkatzové nebyl dneska vystrčen gramofon. Okno bylo zavřeno, třebaže bylo teplo, a za ním stála váza s květinami.

Paničku vidět nebylo. Uklízí? Chystá se na něčí návštěvu?

Hotel Šroubek… Buď se tam vypraví ona, a pak se na ni Mrázek musí pověsit, nebo přijde ten někdo z hotelu sem.

V tom případě ho musí i ten nešikovný mládenec z hospody vidět.

Nezbývá než trpělivě čekat. Jako ti rybáři dole na Vltavě.

Holubi nízko zakroužili nad střechami, z věže mikulášského kostela odbíjely hodiny. Slunce se chvělo na vodě a odkudsi z dálky, asi ze Žofína, sem občas, jak vál vítr, zaznívala hudba.

Budu se muset podívat, co dělá ten můj spomocník, jestli ho branické pivo dočista neukolébalo do spánku. To by mně byl se svým pozorováním platný jako mrtvému zimník. Pan Mrázek nebyl zvyklý spoléhat na najaté síly.

Tu vplula do Čertovky loďka, řízená mocnými údery vesel. Pro muže, který v ní seděl, nebylo snadné dostat se proti silnému proudu, ale pokoušel se o to velice urputně. Rybář to nebyl, samozřejmě, tady by měl malou naději.

Pan Mrázek se opřel o zábradlí a pilně ho pozoroval. Muž směřoval k domu, kde bydlili Meerkatzovi. Dokonce se zdálo, že už přirazí těsně ke zdi, z níž vyčníval železný kruh. Tam přivazoval loďku pan Šnábl, kdykoliv musel přivézt z druhé strany prkna.

Mužovi se to moc nedařilo, proud byl silný, když přirazil, musel ještě vstát a dojít ke zdi, ale to ho už zase proud odsunul stranou.

Pan Mrázek opustil své místo u zábradlí a řítil se zpátky. Byl to od něho docela pěkný sportovní výkon. Z okna hospody na něho přívětivě zamával mladík a naznačil mu rukou, že se nic neděje.

Ale děje, kamaráde, dokonce něco moc zajímavého!

Vešel do průjezdu. Minul dveře dílny a musel se usmát. Prkna zde sice ležela jako jindy, ale závora na dvířkách vedoucích k řece byla odsunuta.

Nespletl jsem se? Míří ta loďka opravdu sem? Někdy je člověk nějakou představou tak zpitomělý, že mu to myslí všelijak šejdrem, ubezpečoval se pan Mrázek a pomalu otevřel dveře. Hladina se prudce zmítala. Loďka byla právě na místě, muž, který v ní seděl, se šťastně přichytil kruhu a zaklesl do něho řetízek.

Pak vystoupil na kamenný schod.

Podíval se teprve teď na pana Mrázka, který na něho hleděl s neskrývaným úžasem. Zdálo se, že mu ten mužík v šosatém kabátě nijak nevadí, byl asi pyšný na to, že se mu vůbec podařilo přistát. Přátelsky se na pana Mrázka zašklebil a ten ustoupil do chodby. Protože ho nic chytřejšího nenapadlo, vešel do truhlářské dílny.

Muž mezitím prošel chodbou, bylo slyšet, jak stoupá po schodech vzhůru.

„Co byste chtěl?“ řekl panu Mrázkovi jeden z dělníků, protože do dílny se nechodilo, šéf přijímal objednávky v bytě.

„Nic, nic,“ zašeptal pan Mrázek, „já se jenom spletl…“

Vypadl zase honem ven a slyšel za sebou smích. Někdo v dílně řekl: „Hele, ten už má nakoupíno, co?“

A opravdu, panu Mrázkovi se točila hlava, jako by byl mnoho pil. Na ulici se pak musel opřít o kandelábr. Protože, co je moc, to je moc! Ten muž v loďce… Ale to snad vůbec není možné, ježíšmarjá, taková náhoda nebo co to je, to přece ani nemůže být!

Ten muž v loďce je přece — pan Mrázek si tím byl docela jist — Marc Lebovič z Krakova! Taky si někdy říká Lébl a hledají ho pořád nejrůznější policejní direkce, co jich v Evropě je. V galerce všech zemí se mu říká Frajer, protože je znám tím, že si do předního zubu dal vsadit briliant, který se nádherně zaleskne, kdykoliv Frajer na některou ženskou udělá ten správný kukuč.

Pan Mrázek zahlédl v jeho nenadálém úsměvu i ten briliant!

Frajer z Krakova… Ale co tady proboha dělá?

Mrázku, řekl si polohlasně, jak jsi starej, tak jsi hloupej! Co by tu tak mohl Marc Lebovič dělat jiného než nějakou nezdobu. Zdá se, že se situace náhle vyjasňuje. Dokonce až příliš. Přátelsky pokynul svému přechodnému zaměstnanci do okna hospody a odebral se rovnou na Václavské náměstí do hotelu Šroubek.

Ne, není to nic divného, že tu Frajer je. Copak neříkal pan Meerkatz o své ženě, že je z Polska, a že tedy by odtamtud mohlo hrozit nebezpečí? Anebo z Vídně či z Maďarska. Samozřejmě, tam všude je Marc Lebovič jako doma.

A já jsem osel, protože na tom nádraží jsem ji neměl spustit z očí, mohl jsem být dneska chytřejší. Na nádraží je přece pošta a ona odtamtud poslala telegram Frajerovi, a proto je dneska on tady. A proto ona ráno volala do hotelu, takže je to všechno moje chyba, i když bych tomu asi zabránit nemohl, protože na tuhle příhodnou chvíli ona i Frajer čekali. Vida, vida, dámička vypadala jako svatá u Karlova mostu a přitom je sčuchnutá s takovým gaunerem! A ten Frajer to tady zná, že se k ní dostane loďkou, mu sotva mohla vykládat do telefonu. Marc Lebovič dovede mnoho věcí předvídat a ještě víc chytře předem zařídit.

V recepci měl pan Mrázek ještě za starých dob dost známých, aby dostal informaci, kterou potřeboval. Ano, z Krakova je zde pan M. Lébl, obchodník, má polský pas, všechno je v naprostém pořádku, přijel dnes časně ráno, byl volán telefonem, pak odpočíval, není nejmenších stížností, vzorný host… Jako by slyšel svého bývalého šéfa pana radu Vacátka, který vždycky v takových případech říkával: „Jak je u těchhle šizuňků všechno úplně v pořádku, tak dávejte zvláště dobrý pozor, pánové!“

A tady je to až moc v pořádku!

Nezbývá než zítra — nebo kdy se vrátí pan Meerkatz — podat mu hlášení, z kterého bude mít asi malou radost. Jenže soukromý detektiv není andělíček-strážníček, aby lidi ochraňoval. Ostatně pan Meerkatz je taky zvláštní člověk. Najal si v Praze byt v domě, který má dva východy, zřejmě pro sebe, a hele, on toho použil někdo jiný. V manželství to takhle patrně vždycky chodí… Kdyby se s ní chtěl rozvést, tak tedy tohle by už bohatě stačilo. Ale člověk musí pořád víc a víc pochybovat, že panu Meerkatzovi o to jde. Je to záhadný pán. Bylo by moc dobré o něm něco víc vědět.

Pan Mrázek se stočil do Bartolomějské na čtyřku. Řekne jim především, že je Frajer v Praze. Budou za tu zprávu jistě velice vděční. A při té příležitosti se mrkne do kartotéky. Třeba tam jméno Meerkatz není tak úplně neznámé.

Dole měl službu jakýsi neznámý mladý strážník. Díval se na pana Mrázka přísně a podezíravě.

„K panu radovi? To nejde, ten tu není,“ zabručel, když mu pan Mrázek přednesl, kam chce jít.

„Tak je tam někdo z mordparty, pan Brůžek nebo Bouše, ne?“

„Nejsou tam,“ mračil se strážce. „Jestli něco máte, ohlaste to tady dole.“

„Rozumějte mi, člověče, já tu dřív dělal, já mám teď soukromou detektivní kancelář a potřebuju se na něco mrknout do kartotéky.“

„Soukromá osoba nemá v kartotéce co dělat, na to jsou dneska předpisy,“ odmítl i tuhle žádost sveřepý strážník.

„Ale já nejsem soukromá osoba,“ umíněně opakoval pan Mrázek.

A najednou mu přišlo líto, že se tady dohaduje s nějakým hlupákem a že nesmí už tam, kde tolik let sedával. Jeho srdce se zatvrdilo.

„Dobrá, tak si ten svůj archiv, strejdo, strčte za klobouk.“

„No no,“ zahučel službu konající muž v uniformě, „takový řeči by vás mohly něco koštovat, pane!“

„Mne? Vždyť já jsem policejní inspektor v penzi!“ vykřikl zuřivě pan Mrázek.

„Právě že v penzi. Tak si jděte do parku a necpete se, kam nemáte přístup!“

Pan Mrázek se vrátil domů. Koki ho vítal radostně, bylo nezvyklé, aby pán přišel tak brzo. Pan Mrázek si sedl na schodech, drbal psa za ušima a přemýšlel o tom, že vlastně je už opravdu starý, a že když ho nepustí už ani na direkci, svět ztratil svůj smysl.

„Nechtějí mne, nechtějí, Koki… No tak dobrá, já se na to všechno vykašlu. Co je mi do toho, že je v Praze Frajer? Co je mi nakonec do toho, kdo to je pan Meerkatz a jeho povedená panička? Zaplatil mi, abych ji hlídal, a já to dělám. Až se vrátí, dám mu hlášení: v patnáct čtyřicet vstoupil zadním vchodem od řeky do domu muž, jehož jsem zjistil jako Marca Lébla, přesně Leboviče z Krakova, známého jako bývalého kasaře a překupníka, stíhaného všemi policiemi světa, a samozřejmě i naší. Strávil u milostpaní celý den…“

Pan Mrázek byl natolik pečlivý, že se zarazil: budu se muset ještě dneska podívat, třeba ta loďka tam večer nebude. Strávil tam několik hodin, napíšu.

„Víš, Koki, člověk je jako kobyla: zvykne si táhnout a táhne i tehdy, když už kočí nechce. No dobrá, nesmím do archivu, neřeknu jim nic o Frajerovi. Ať ho zítra honí, jestli tady něco provede. Já jsem už v penzi, já mám sedět v parku a ne zjišťovat zločince. Pojď, Koki, skočíme si k uzenáři, dostaneme tlustý od šunky, já, člověče, nemám na jídlo ani pomyšlení. Mně je, Koki, moc smutno, chápeš?“

Loďka zůstala upoutána u zadního traktu domu ještě večer, zatímco pomocník v hospodě nebyl, ostatně pracovní doba už mu vypršela.

Jak figura ukazuje, ti dva spolu budou celou noc, i když si pan Mrázek nedovedl představit, že Frajer přijel až z Krakova jenom proto, aby si ležel v náručí s nějakou paničkou. V noci špatně spal, budil se a vzdychal, bylo mu tak trochu jako starému ovčáckému psu, který ví, že vlk je v ohradě a on nesmí zaštěkat.

Ráno šel zase do práce, ale šel nerad a bez zájmu. Ostatně dneska se pan manžel vrátí a bude se vším konec. Loďka u zadního traktu samozřejmě už nebyla.

Zato před domem bylo plno lidí, až v panu Mrázkovi hrklo.

„Co se tu stalo?“ zeptal se hostinského, který se tu taky tlačil.

„Představte si, že ty nové nájemníky tuhle z domu vykradli. A pořádně, policie je tu od samého rána!“

Pan Mrázek se vtlačil dovnitř. Na chodbě domu stál strážník z malostranského komisařství a vyháněl zvědavce. Naštěstí pana Mrázka znal, pustil ho tedy až nahoru k bytu. Komisař Nágl se tam hlasitě rozčiloval: „Ať se ztratilo co chtělo, přece se nemohli ztratit majitelé bytu! Kde, sakra, jsou?“

„Když dovolíte, já o tom něco vím,“ řekl tiše pan Mrázek a vysvětlil co nejstručněji, jakou práci pro pana Meerkatze tady konal.

„Abyste rozuměl, pane Mrázek,“ řekl nabručený komisař, „krádež to je, jako když vyšije, podívejte na ten byt, vždyť je to obrácené všechno vzhůru nohama. Ale ani ten pán, ani jeho paní nejsou doma a domácí neví, že by odcestovali.“

„Pán odcestoval,“ řekl pan Mrázek zasvěceně, „ale panička byla včera doma. Panička tady včera měla pánskou návštěvu.“

„A podívejme se! Že by to nějak souviselo?“

„Docela určitě, pane komisaři. Nebyla to návštěva lecjaká, byl to sám Frajer, jestli vám to něco říká.“

Ne, na Malé Straně o tomhle pánovi nic nevěděli.

„Kde ta ženská je ale teď?“ ptal se roztrpčeně komisař. „Copak ji taky ukradl?“

Pan Mrázek pokrčil rameny a poprosil o dovolení, aby se mohl podívat na byt podrobněji. Přitom se dověděl, že strážníky zalarmoval k ránu majitel domu pan Šnábl. Uslyšel totiž v noci, kdy je dům naprosto tichý, hluk, jako když někdo tahá nábytek. Protože nájemníci Meerkatzovi byli tiší jako myšky, lekl se, že snad se udělalo panu baronovi špatně. Vyšel na chodbu, ale nic podezřelého nepozoroval; kdyby byl někdo vyšel z domu, bylo by slyšet skřípat starý zámek.

Ale pak ty zvuky slyšel znovu, a protože už svítalo, vstal a šel ven. Na chodbě leželo nějaké šatstvo, které tam zřejmě někdo v chvatu vytrousil. Prostě teď už domácí věděl docela jasně, že se děje něco nekalého, a vyběhl ven pro policii.

Policie se s celou pohotovostí dostavila až ráno a násilím vnikla do bytu. Našla jej v dezolátním stavu.

Pan Mrázek otevřel skříň. Byla plná pánských šatů.

„Tady nikdo nekradl,“ řekl.

„Jenom se podívejte vedle,“ ušklíbl se jeden strážník.

Pan Mrázek otevřel druhou skříň. Pravda, zde visely jenom jedny dámské šaty.

„Mně je to jasné, pánové,“ usmál se. „Přece zloděj nepřišel krást ženské šaty! Podle mého si je vzala ta panička.“

„Vy myslíte, že odjela?“

„Přesně řečeno utekla.“

„Ale v bytě se rozhodně někdo hrabal. Ono to mohlo být tak, že ona napřed utekla, nechala to pootvírané a někdo sem mohl vlézt!“ uvažoval komisař.

„Domácí tvrdí, že domovní dveře byly v pořádku,“ podotkl strážník.

„A co branka, která vede na Čertovku, ta byla v pořádku?“

Opravdu, závora na brance byla ještě teď odsunuta.

„Vy myslíte, že by loďkou…“

„Včera sem ten člověk loďkou přijel. Proč by neodešel stejným způsobem, zvlášť když ta loďka tady odpoledne byla? Viděl jsem ji na vlastní oči. Já bych řekl, že tady nikdo nic neukradl, ale spíš něco hledal. Hlavně v posteli, v knihovně, ale taky po všech šuplatech. A snad i pod nábytkem.“

„Zdá se, že máte pravdu, já zavolám pro jistotu kriminálku, ať si s tím pohrajou,“ řekl pan komisař a vyšel z bytu.

„Já tu, když dovolíte, na pány ze čtyřky počkám,“ nabídl se pan Mrázek.

„Samozřejmě, víte toho stejně o té dámě nejvíc,“ přikývl komisař. „Dole zůstane jeden náš člověk.“

Pan Mrázek chvíli počkal, až se lidé rozejdou, a pak se rozhodl zajít do hospody na pivo, ale nedošel tam.

Do ulice z druhé strany vjela drožka a pan Meerkatz vyskočil netrpělivě před domem. Drožkář mu sundal menší kufr a hluboce smekl svůj plstěný tvrďák.

Pan Mrázek mu vyšel vstříc.

„Stalo se něco?“ řekl neklidně pan Meerkatz, jemuž neušel vážný pohled pana Mrázka a vyjevené tváře lidí v oknech.

„Stalo, prosím, pojďme nahoru. Je tam otevřeno, policie zrovna odešla a kriminálka teprve přijde.“

„Kriminálka,“ zašeptal pan Meerkatz a pobledl. Zastavil se na schodech a držel se za srdce. „Jak tomu mám rozumět?“

„Paní Nelly přes noc zmizela a byt je obrácen naruby. Za vaší nepřítomnosti přijel totiž pan Lébl, správně zvaný Marc Lebovič z Krakova, a pobyl u paní včera celé odpoledne. Domnívám se, že odešli v noci spolu.“

Pan Meerkatz zaúpěl: „Ta bestie! Ta zatracená bestie…“

Když uvážíme, že ještě předevčírem se s chotí něžně loučil u vlaku, nazývaje ji moudivláčkem, byla to proměna jistě podstatná.

„Já tušil, že to jednou provede… Ach bože, bože!“

Pan Meerkatz proběhl předsíní a nejdřív se kupodivu vrhl ke kuchyni.

Jediným pohledem přelétl celou místnost, pak skočil ke kredenci a důkladně si ji prohlížel.

„Horší je to v pokojích, pane,“ řekl tiše pan Mrázek.

„Horší, říkáte… Mně na ničem nezáleží, když… Když ona je pryč,“ vzdechl pan Meerkatz. „Špatně jste ji hlídal, pane!“

Pan Mrázek se jenom pousmál: „Ale vždyť vy jste ji ani hlídat nedal. Vy jste spíše dal hlídat ty, co to tady takhle zřídili. A když ona byla s nimi scuknutá, tak jsme na ně byli slabí.“

Pán povzdechl: „Snad… Říkal jste, že přijde kriminálka. Dobrá… Bohužel Nelly se mi nikdy nevrátí.“

„Kdysi jste mluvil o špercích, jež vaše paní má. Předpokládám, že jsou pryč.“

„Samozřejmě, když je pryč ona. Vzala je s sebou, mrcha bídná!“

„A vy sám, s prominutím, pracujete se šperky?“

Pan Meerkatz zvedl obočí, jako by se té otázce divil: „Proč myslíte? Něco jsem měl, pro ni, samozřejmě, ale to je teď pryč… Jsem zničený člověk, pane! Co jenom mám dělat?“

Pan Meerkatz nahlédl letmo do pokojů a vrátil se do kuchyně. Možná i proto, že zde byl vlastně největší pořádek.

Pak povzdechl: „Myslím, že… že jste svou práci tady skončil. A já jsem vám ještě dlužen.“

Bylo s podivem, že právě teď byl schopen myslit na takové věci. Dokonce vytáhl peněženku a vyndal tři stovky: „Stačí to?“

„Samozřejmě, ale… Já tu musím počkat, než přijde kriminálka, žádala mne o to místní policie.“

„Správně! Udělejte mi, prosím, ale ještě jednu, asi už poslední laskavost. Já, jak vidíte, jsem zcela neschopen… Skočíte k mostu, tam jsou vždycky drožky. Ať hned přijedou!“

„Vy zase odjedete?“

Pan Meerkatz přikývl: „Ano, na policii!“

Pan Mrázek vyklouzl z dveří. Cestou si říkal, že by nechtěl zažít takové překvapení jako ten ubohý muž. Opravdu ho to vzalo, vypadá najednou jako dědek. A ještě nedávno to byl takový fešák!

Když se vrátil, dokonce s autem, pan Meerkatz už čekal před domem. V ruce větší aktovku. Nasedl, a když se auto rozjelo, otočil se a panu Mrázkovi se zdálo, že si rukavicí utřel slzy.

Z protější hospody se na pana Mrázka vyčkávavě díval hostinský. Ale jemu se teď nechtělo nic vysvětlovat a radši si pivo odřekl. Konečně se objevil v ulici tmavý automobil, který tak dobře znal, starý mordvágn pražské čtyřky, a z něho vystoupil pan Brůžek a mladý Soukup.

„Co ty tady děláš?“ vyjevil se pan Brůžek.

„Soukromá detektivní kancelář musí být všude,“ řekl pan Mrázek. „Včera jsem byl u vás, chtěl jsem vám ohlásit, že se objevil Frajer z Krakova. To je totiž jeho práce.“

Pan Brůžek hvízdl. „A sakra… Proč jsi to neohlásil?“

„Protože mě nepustili nahoru. Samozřejmě jsem se chtěl soukromě něco dovědět i o panu Meerkatzovi, to je majitel tohohle bytu, možná že byste měli ušetřenou práci, ale ani to jsem nesměl.“

Vstoupili dovnitř, a když otevřeli dveře do kuchyně, pan Mrázek s podivem viděl, že kredenc je odstrčena a jedno prkno z podlahy zvednuto.

Vzpomněl si na pohled pana Meerkatze, když sem vešli, i na to, že ho poslal pro taxíka, aby byl sám. Ba ne, ten člověk nebyl tak zničený, jak vypadal.

„No, tak můžete začít pátrat, pánové,“ řekl obřadně. „Já vám leccos mohu povědět, protože drobet do toho vidím. I když jsem v penzi a k ničemu.“

Pan Brůžek si sedl ke stolu, na němž ležely všelijaké papíry, odsunul je stranou, zapálil si a řekl: „Tak, Václave, přestaň se rozčilovat a řekni hezky od počátku, co se vlastně tady dělo. Já bych řekl, že to je nějak moc zamotaný, co?“

Pan Mrázek začal vyprávět příběh o smutném životě bohatého pana Meerkatze po boku falešné krasotinky, která mu dneska v noci s Frajerem a se všemi šperky ufoukla.

Otevřeným oknem hučela Čertovka, slunce se odráželo na oknech protějších domů, ten malý kousek pražských Benátek byl tak idylický, že jim všechno bylo docela jasné, proč asi právě sem zavezl Vídeňák Meerkatz svou pozdní pošetilou lásku.

„Kde vůbec je ten člověk?“ řekl najednou mladý policejní koncipista Soukup.

„Samozřejmě pryč. Ona mu to hlavní nevyfoukla,“ řekl pan Mrázek uvážlivě. „Dal jí celé srdce, ale nedal jí celý majetek. Nakonec to byl přece jenom rozumný muž.“

Pan Brůžek se zasmál a mladý Soukup začal psát protokol. Pan Mrázek šel do pokoje, natáhl gramofon a nad Vltavou opět zazněla píseň o modrém Dunaji. Jako by Nelly nebyla už dávno za hranicemi.

~

V domku pana Mrázka bylo ticho; sedával sám ve své kanceláři a četl si staré noviny, pes Koki ležel na děravém koberci a byl spokojen. Pán byl zase celé dny doma a to bylo dobře.

Pan Mrázek naslouchal hrkotu svých starých pendlovek a myslil na to, jak marně uplývá čas člověku, který je na penzi. Žádný nový případ neměl: od té doby, co odešel z baronova bytu a co na dveře manželů Meerkatzových pověsil pan Brůžek úřední pečeť, věnoval se odpočinku.

Vrzla vrátka.

Pan Mrázek zvedl ostražitě hlavu, stejně jako Koki, který navíc svěsil jedno ucho, neklamný znak, že něco slyší. Kdosi přicházel k domku.

Pan Mrázek stiskl knoflík a dveře se samy otevřely.

„Račte dál, prosím!“

Návštěvník se zarazil a pak bylo slyšet jeho hlas: „Sakra, vy ale máte efekty, Mrázek!“

Pan Mrázek vstal a srdce mu radostí poskočilo: „Pan rada! Ale to jsou k nám hosti!“

Pan rada skutečně ráčil osobně navštívit soukromou detektivní kancelář svého bývalého inspektora, a to byla velká čest.

Pan Mrázek měl hned plné ruce práce, přistavoval židli, vytahoval z kredence žaludeční likér a nabízel se, že uvaří kávu.

„Jenom seďte, já se dlouho nezdržím,“ bručel pan rada a dal si nalít skleničku, protože na zdraví člověk musí dbát vždycky.

„Pane Mrázek, já jdu za vámi, abyste se už na nás nezlobil, že vás nechtěli pustit nahoru. Ono to je teď u nás trochu přísnější, víme, a potom, to byste nevěřil, co je najednou soukromých detektivních kanceláří, a ty nám pořád vrtaly v našich věcech, tak jsem je osobně vyhodil… No, a vás s nimi, ale to mne opravdu mrzí!“

„To nic není, pane rado,“ šeptal pan Mrázek, „to nic… Já jsem nakonec jenom penzista.“

„No jo, to jste, ale čipernej! Já vám totiž jdu podat hlášení o tom vašem posledním případu… Víte, pane Mrázek, že jste měl v ruce asi ten největší případ za poslední čtvrtstoletí?“

Pan rada to řekl tak vznešeně, že i Koki užasle vstal a přestal se válet nezdvořile po zemi.

„Jo, pane Mrázek, je to tak! No, dáme si ještě jednu, ne?“

Pan Mrázek zářil, když naléval dvě skleničky: „To snad ani není možný, pane rado. Na co jste vlastně přišli?“

„Ten váš pan Meerkatz zmizel, ale to asi víte, ne?“

„Předpokládal jsem to, hned jak říkal, že jede na policii. Proč by tam jezdil, když měla kriminálka přijít do bytu, že?“

„Správně. Takže jsme za prvé přišli na to, že ho bývalý policejní inspektor nechal ujet, ač mu mohl v odjezdu zabránit. Ale… ale vlastně proč, že?“

„A taky: jak, pane rado! On totiž měl rakouský pas, on nebyl náš příslušník.“

Pan rada si pomalu zapálil viržinko: „Já vím. Zkrátka částečně to nešlo. A částečně jste nechtěl. Nakonec byl to váš klient a vy jste ho vlastně měl chránit. Jenže on to, milej pane Mrázek, nebyl žádný pan Meerkatz, nýbrž patrně jistý Arpád Merkácz, kterého už tři roky hledá Horthyho policie. Proto on kdysi opustil Vídeň a přestěhoval se do Prahy.“

„Tak tedy ne kvůli té své paničce?“ zklamaně řekl pan Mrázek.

„Ne. A kromě toho to nebyla jeho panička, protože pan Meerkatz vulgo Merkácz byl vdovec. Ona s ním jenom tak žila. Ona byla Nelly Króliková z Krakova.“

„Milá Frajera-Leboviče!“ vykřikl pan Mrázek.

„Ne, pane Mrázek, Frajer není tak hloupý, aby kvůli ženské jezdil do Prahy a ještě ji s sebou bral do Polska. Ta dáma se pana Meerkatze přichytila asi na příkaz bandy, v níž má prsty Frajer-Lebovič.“

Pan Mrázek si nacpal dýmku a v dvojích oblacích kouře rozvíjel pan rada před užaslým panem Mrázkem pohnutou minulost.

„Po válce se, jak asi víte, ztratil maďarský korunní poklad. Vezli jej napřed někam pryč z Budapešti, aby se nedostal do rukou Bélu Khunovi, pak se taky říkalo, že v tom měl prsty císař Karel a hlavně Zita, kdopak ví, co je na tom pravdy, ale fakt je, že vlak s těmi poklady byl na několika místech zastaven, že se poklad asi dvakrát překládal do jiného vlaku a že nakonec byl pryč. A mezi lidmi, kteří se kolem toho motali, byl taky bývalý honvédský nadporučík Merkácz, který už před válkou byl pro dluhy z armády propuštěn a za války se tam zase octl, zkrátka, nebyl to žádný chudáček, ten vzorný pan manžel, který chodil po špacírech na Kampě se svou krásnou Nelly. Ten jeho plnovous mne jenom utvrzuje v mém podezření. Když si ho pěstuje někdo, kdo má mladou ženu, tak pro to musí mít setsakra zvláštní důvod. On by byl totiž vedle ní bez těch vousů vypadal mladší.“

Pan Mrázek naslouchal panu radovi bez hnutí. Konečně vydechl: „Máte pravdu, pane rado, mně bylo od začátku na tom všem něco divného… On mluvil o klenotech, on se hrozně bál, jestli se mu ta jeho neslízá s někým za jeho zády, a přitom nešlo o žárlivost, ale o peníze.“

„Přesně řečeno o šperky. Víte, proč byl v těch Drážďanech? Protože se v Praze pokoušel prodat takový safír, že firma Fuchs z toho měla strach, a my jsme o tom dostali hlášení, jenže trochu pozdě. V Drážďanech jej dal odborně rozřezat, aby přece jenom neztratil tak moc na své hodnotě. Zkrátka, pane Mrázek, vy jste měl skoro v rukou největší poklad, který v bývalém Rakousko-Uhersku kdy byl ukraden.“

Pan Mrázek celý zrůžověl. Bylo to vyznamenání, jakého se nenadál. Na penzistu je to víc než úspěch. To je přímo triumf!

„A víte, pane rado, že toho pokladu už tak moc nebylo? Já ho totiž viděl… Přesně řečeno tu aktovku, s kterou odjížděl pan Meerkatz. On už toho musel hodně nasázet do té potvory. A zvláštní je, že ani Frajer nenašel, kam to Meerkatz schoval! Bylo to zřejmě pod kredencí v kuchyni! A oni v bytě asi hledali klíč od bankovního trezoru!“

Pan Mrázek se dal do veselého smíchu.

Pan rada uvážlivě vyfoukl kouř: „Mezi námi, tyhle poklady, to je vždycky samá smůla a krev. Zlato, pane Mrázek, nese neštěstí. On to ten chlapík nebude mít lehké, zvláště teď ne, když se přece jenom propích.“

„Myslíte, že ho vídeňská policie sbalí? To by se pan rada Wahl, co mu říkají Blut-Wahl, olizoval!“

Rada pokrčil zase rameny: „Nevím, nevím… Já bych spíš řekl, že ho dostane ta banda, která po něm jde. Ti lidé mají lepší zprávy než policie. A to, že ho Frajer nezapích už tady v Praze, toho jste podle mého příčinou vy. Protože jestli jste vy poznal Frajera, vsadím se, že on poznal taky vás. Ten chlap měl vždycky pekelnou paměť. Já bych řekl, že kvůli vám ti dva v noci utekli. Já vám zkrátka přišel gratulovat, pane Mrázek!“

Pan rada vstal, stiskl ruku panu Mrázkovi a tomu bylo, jako by se vznášel v nebesích. Kdykoliv potom šel po staré Praze, zašel nad Čertovku, zadíval se do její vody a myslel na toho elegantního starého pána, o němž nikdy už nic neslyšel on ani nikdo jiný od policie.

Ostatně o maďarském korunním pokladu neslyšel už taky nikdo nic.

Poklady i lidé mizí. Jenom řeka teče pořád dál.