Josef Jiří Puchwein (Jiří Marek)

Panoptikum 03. Panoptikum Města pražského

NÁHODA

Pražské policii vládl kdysi vrchní policejní rada Knotek, který šel do penze s titulem ministerského rady. Sloužil za císaře pána a sloužil ještě za republiky, vždy přísně a řízně. Nosil buřinku a navoskované kníry, tehdy detektivové nosili buřinky a kníry, bylo to vznešené a nahánělo to strach.

Samozřejmě, že je kdekdo poznal, však on je taky kdekdo znal a oni zase znali kdekoho, takže nebylo co skrývat.

V těch idylických dobách se ještě moc nevěřilo na techniku a policejní případy se spíš řešily v terénu než v laboratoři. Ostatně pan vrchní policejní rada se do konce svého života nezbavil jisté nedůvěry například k daktyloskopii.

Spoléhal se, nikoliv bez úspěchu, na jiné věci, nejvíce na to, čemu říkal čuch a náhoda.

Bylo o něm známo, že se někdy docela náhodou sebral, vzal si k ruce prvního stráž

níka a vydal se, jenom tak náhodou, na Žižkov, třeba do hotelu Tichý. A tam ten večer jako z udělání byla trachtace, půdař zvaný Půlpytel tu se svými kumpány oslavoval. Protože ho policie hledala marně už několik měsíců, byla zatracená náhoda, že se na jeho slavnost dostavil osobně zrovna pan vrchní policejní rada. Jenže Půlpytel byl moula, a místo aby se dal sebrat a celý život si kladl za čest, že se za ním obtěžoval tak vysoký pán, utekl oknem a běžel domů, kde se schoval pod postel. A ženě nařídil, aby řekla, že není doma, přičemž si musela pro jistotu přivést ze sousedství fešáka a na tu postel si s ním lehnout, jako by to byl její amant.

Pan rada za chvíli byl u Půlpytlů. Když vtrhl dovnitř a odhrnul peřinu, nalezl místo Půlpytla docela jiného mužského. To by asi každého jiného vyvedlo z míry, ale ne pana vrchního policejního radu. Ten zase tu paní s tím cizím mužským přikryl, nadzvedl omluvně klobouk a potom hrozně zahřměl: Půlpytel, ať už je venku, nebo mu napařím dvojnásobnej flastr, ví přece, že jsem moc zadobře s pánama od soudu!

Půlpytel skutečně celý zelený vylezl zpod osazené postele a zvenku přivolaný stráž-

ník mu nasadil řetízky. A pan rada, jda zase kolem manželské postele, zdvořile smekl a nehnul ani brvou. Když se za šest měsíců nešťastný Půlpytel vrátil domů, zřezal napřed ženu, že s tím amantem ležela v posteli docela zbytečně, a pak ji mlátil, kdykoliv si na to vzpomněl. Pan vrchní rada, vyprávěje o tomhle případu, dodával: Jo, ono každý provinění chce svůj trest.

Někdy konal zajímavé promluvy ke svým podřízeným, nastoupeným do bezvadně vy

řízeného řadu: Detektiv, to si pamatujte, může mít všelijaké pomůcky, ale nejlepší, co má, je jeho nos!

Na konci řady, právě tam, kde stával detektiv pan Bouše, se ozvalo mocné kýchnutí.

Pan rada se zamračil, ale pan Bouše nekýchl schválně, on měl prostě takovou hroznou rý

mu a měl ji od jara do podzimu a v zimě zas, byla to nemoc, a ne schválnost, a rýma patřila k panu Boušovi stejně jako kapička k jeho nosu. Znali ji všichni kapsáři, přes něž byl detektiv Bouše velký znalec. Jinak platil za nešiku a pan vrchní rada občas ráčil udělat vtip na jeho účet. Pan Bouše mu to neměl za zlé, nakonec musí být člověk rád, když si ho nadřízení všimnou.

Nos, pánové, pokračoval pan vrchní rada ve svém naučném výkladu, to je celé tajemství kriminalistiky. A náhoda! Náhoda je mocná věc, s náhodou se nesmí žertovat, bez náhody byste neudělali nic… Bez náhody byste se ani neoženili!

Bezvadně vyřízený řad detektivů zašuměl uctivým veselím. Pan rada zvedl obočí a bylo zase ticho. Jemu se to žertovalo, když byl starý mládenec!

O náhodě je napsáno moc knih já vás nenutím, abyste je četli, ale napsány jsou. O

náhodě píšou dokonce i filosofové… Jsou samozřejmě náhody různé. Když půjde někdo na Židovské Pece, tak vůbec nebude náhoda, že tam potká Dlouhýho Ferdu. A když někdo po půlnoci zajde k Starý Paní a najde tam Tonku Blondýnu, tak to taky není náhoda, protože ta

je tam jako doma. Ale náhoda je, když někomu spadne na hlavu květináč. To je, rozumí se, obyčejná náhoda. Zvláštní náhoda by byla, kdyby, řekněme, někdo na Ferdinandce, dneska na Národní třídě, potkal kasaře Smítku a jen tak náhodou se ho zeptal, kde byl, a on by řek, že nikde, a zrovna v ten moment by mu vypadl zpod kabátu kus hasáku… A náhoda docela zvláštní a vlastně nemožná by byla, kdyby například tamhle pan Bouše rozluštil případ, na kterém si vylámala zuby celá naše policejní direkce.

Pan Bouše opět kýchl.

Vidíte, že mám pravdu! Pan vrchní rada potlačil úsměv a zavelel: Rozchod!

Já za tu rýmu nemůžu, vykládal potom detektiv Bouše ostatním, já byl už u doktora a ten mi řek, že by mi prospělo vyhřát se u moře. Ale copak si to našinec může dovolit?

Pan Bouše si utřel nos a odebral se na své pracoviště. Měl teď poměrně volno, šest největších kapsářů sedělo, to se vždycky člověku trochu uleví a je čas si všimnout, jestli do Prahy nezabrousil nějaký venkovan, aby zde vyzkoušel svoje umění. Takový zatoulaný kus potom dělá v revíru velkou neplechu, než se přijde na jeho praktiky.

Je třeba vědět, že pan Bouše se těšil mezi svými kapsáři úctě; znali ho a on znal je, když prošel nádražím, kapsáři prchali, protože tady je sbíral bez jakéhokoliv důvodu.

Vypráví se, že jednou jel na letní byt kapsář Karlíček s celou rodinou, a protože padl náhodou na detektiva Bouše, musel na čtyřku a rodina jela bez tatínka. Pan Bouše zřejmě soudil, že kapsář na dovolené nemá co pohledávat. Přál si mít svoje lidi pořád na očích.

Jinak byl pan Bouše člověk laskavý a měl svůj lokál, kam chodil docela pravidelně.

Byla to Jedová chýše blízko Apolináře. Ne pro to divné jméno, ani ne proto, že se v poslední době stala vyhledávanou ranní hospodou pražských flamendrů, ale proto, že zde člověk dostal časně ráno polívku.

Pan Bouše sem chodil někdy i večer, tu pak hostinský před něho postavil beze slova grog; pan Bouše pil grog i v létě, všechno kvůli té rýmě, ale nikdy ten grog neplatil, protože tu vždycky někdo byl, kdo pana Bouše pozval, aniž si ovšem přisedl k jeho stolu. Kapsáři považovali za svou povinnost starat se o zdraví muže, jenž se staral o ně. Neboť co by bylo ze světa, kdyby zlodějna zůstala nepotrestána? Takový svět si nepřeje ani žádný zloděj, protože krást se dá pouze tam, kde panuje řád.

Když se někdy stalo, že zrovna v Jedové chýši nikdo neseděl, hostinský stejně pení-

ze nevzal a napsal si to na futro. Když potom přišel někdo z cechu, říkal: Hele, připisuju ti jeden grog, co tu měl včera pan Bouše.

A dotyčný kývl, že se rozumí samo sebou.

Velký případ, na kterým by si vylámala zuby celá policejní direkce, bručel si pan Bou

še, kráčeje ráno chladnými pustými ulicemi. – Takovému vrchnímu radovi se to řekne, ale když má člověk rýmu pořád… Já nakonec kvůli tý rýmě sloužím u tajné jen, tedy jak by se správně řeklo, u sboru neuniformované policie, protože k uniformě se ten můj vlhkej nos teprve nehodí.

Pan Bouše dorazil do své hospůdky a zarmoucen svým vlastním osudem si dal polívku. V lokále bylo poloprázdno, ale jinak prý tu bylo dneska rušno, nějaká parta moc nóbl pá-

nů a dam se tady rozšoupla a hostinský si stěžoval: Oni dneska ti, co mají prachy, si myslí, že můžou dělat jako pominutý. Jen se podívejte, pane komisaři, co mi provedli na záchodě.

Včera jsem tam pověsil nový zrcadlo a dneska mi ho rozbili, dávali každý dámě kousek, přej pro štěstí. Dneska lidi vydělají peníze, a nevědí, co roupama dělat. Já jim řeknu, pane komisaři, já nemám rád, ani když někdo rozbije skleničku …

Zatímco hovořil, vešel do hospody mlékař pan Povondra, odfoukl v tom teple a kouři, jako by konečně teprve teď přišel na ten správný vzduch, a řekl: Už nám začíná zima… Jak fouká ze strnišť, stojí všechno za prd. A zdvořile se přidal k stížnostem hostinského: Svatá pravda, dneska nevědí pracháči, co dělat. Takovej si myslí, když má auťák, že mu patří svět… Jako před chvílí. Skládám na Vinohradech konve, koukám, abych to měl v pořádku, a on si vám okolo jede nějakej mladej člověk v auťáku, takovej floutek a nějaká ženská s ním, a oni se vám nestydí po mně hodit střevíc!… To mě to dožralo, já mít po ruce kámen, tak jsem jim ukázal, jakou mám ještě trefu, ale v tyhle zatracený Praze není na ulici po ruce žádnej kámen, to holt na venkově je jiná pohoda…

Pan Povondra byl uražen zřejmě víc tím, že sám nemohl hodit na ty dva kámen, než tím, že oni po něm hodili střevíc.

A byl aspoň ten střevíc novej? otázal se pan Bouše.

A co ta nožka, byla jako vysoustruhovaná? zeptal se hostinský Na nožku takový coury já kašlu. A ten střevíc… No, on novej třeba byl, ale co s jedním, žejo? Kdyby mrcha hodila aspoň oba!

Pak si dal pan Povondra taky polévku a srkal ji s rozkoší. Jenže já mu to nedaruju, oni tyhle floutkové jezdí po Praze často a já ho někde potkám! Já mu ukážu, házet na slušný lidi střevíčky nějaký čáčory!

Pak se rozešli, pan Povondra zamířil se svým koníkem do Chodova, detektiv Bouše šel k domovu a hostinský vyhnal poslední klímající hosty a zavřel.

Pražské ulice s nastávajícím dnem dostaly přívětivější tvář, začali jezdit popeláři, jejich zvon zněl ulicemi a služky vybíhaly před dům s bedničkami popela, vyměňujíce si nejnovější klepy a zívajíce po noci, jež zase byla tak krátká.

Pan Bouše ulehl doma vedle své manželky, jež se chystala vstávat a zabručela, že by jednou moh přitáhnout dřív, ale protože to říkala už pětadvacet let, nevěnoval tomu pozornost. Usnul hluboce a sladce, protože měl celý den volno po noční službě.

A protože měl volno, tak se nedověděl jo, tomu se říká náhoda o tom velkém pří-

padu, co se v Praze dneska k ránu stal. Pan vrchní rada ježil svůj navoskovaný knír a mračil se, protože nebylo zač ten případ chytit. Policejní ředitelství si opravdu lámalo zuby, ale pan Bouše ani sebevětší náhodou to nemohl rozluštit, protože o ničem nevěděl. Náhoda je ně-

kdy neřád.

To, co se stalo, bylo záhadné, jako by to někdo vystřihl z filmu. I ta mlha v ulicích, rozmazaná světla plynových luceren, i to auto řítící se spícím městem hotový Londýn, jen-

že tu zřejmě chyběl Scotland Yard. A taky chyběly všechny stopy. Pan vrchní policejní rada marně vyhnal celé mužstvo do ulic, detektivové nepřinášeli žádné dobré zprávy.

Dneska v ranních hodinách, kdy se noc mění v svítání a podzimní mlhy leží v praž-

ských parcích, stoupajíce z vltavského údolí (ale i z botičského, ba i od Rokytky), v takový chmurný čas projel ulicemi vůz řízený mladým mužem.

Zastavil v Legerově ulici, kde bylo znamenité Borůvkovo sanatorium, podnik, který dbal na svou pověst, podnik nejdiskrétnějších lékařských služeb, oblíbený u bohatých lidí, zde bylo možno stonat dlouho a draze s převelikou péčí personálu i lékařů, sem se uchylo-vali jak lidé moc nemocní, tak až příliš zdraví, kteří to z nějakých důvodů potřebovali. Často zde vystupovaly dámy zdravím přímo kvetoucí, a po týdnu odcházely poněkud pobledlé…

Auto se skřípěním brzd zarazilo přímo před vchodem. Vrátný to viděl ze své lóže, nespal, kdepak spát v tak vznešeném podniku, když má člověk službu! Kromě toho v noci byly vždycky případy, které nejvíc vynesly. Rychle se vyřítil ven a mladý pán už se pokoušel vzít do náruče ženu, která ležela vzadu na sedadle.

Nešlo mu to a úslužný vrátný ho odstrčil: Račte dovolit, já sám… To musí mít člověk správnej grif! řekl dobrácky a zvedl elegantní dámu a nesl ji dovnitř, zatímco mladý muž klopýtal za ním.

Odnesl ji do malé místnosti, kde ji položil na pohovku potaženou tmavým voskovaným plátnem.

Hluboká mdloba, že jo? To bude srdíčko, řekl znalecky mladému pánovi, který ne-

šťastně postával u dveří. Pak vyběhl vrátný na chodbu: Moment strpení, pan doktor je v prvním patře, hned jsme tady! Jenže když se opravdu za malý moment vrátil, mladý muž už v místnosti ani na chodbě nebyl a bylo jen slyšet, jak se auto před domem rozjíždí. Vrátný vyběhl ven, v mlze však už jenom viděl, že vůz zatáčí do Mikovcovy ulice, a za chvíli bylo všude ticho a prázdno.

Vrátil se celý vyjevený tím vším zpátky na ošetřovnu. Nad neznámou se skláněl lékař, hledal její tep a pak udiveně zvedl hlavu: Poslyšte, ta ženská je mrtvá

Vrátný jenom přivřel oči, tohle ještě scházelo! Že ji sem ten člověk už mrtvou přivezl!

A já jsem mu naletěl… Teď z toho bude aféra, aféra v našem sanatoriu, to mě šéf po-

žehná, prokristapána, že se to muselo stát zrovna při mé službě… Třesoucí se rukou vytočil číslo policie.

Policie nemohla zjistit nic jiného, než že jde o neznámou mrtvou. Stáří asi dvacet let, střední postava, kaštanové vlasy, pěstěné nehty, drahé prádlo a šaty, zvláštní znamení žádné.

Jaké bylo to auto? Tmavé, nebo světlé?

Ježíšmarjá, pánové, já nevím. Spíš tmavé.

Limuzína?

Nevím. Mělo plátěnou střechu.

Značka? Hispano Suiza? Renault? Walter?

Já se v tom nevyznám, naříkal nešťastně vrátný.

Popište onoho muže! nařídil policejní inspektor. Zde byl vrátný už spíš doma, na lidi on paměť měl, ale na auťáky ne, proto popsal muže velmi podrobně a zvlášť zdůraznil, že má úzký knírek.

Podle toho byste ho snad mohli chytit, dodal prostoduše.

Pokud si jej právě teď neoholí, povzdechl muž, který to vyšetřoval. Dovedl si živě představit, jak bude řádit pan vrchní rada. Tak živě, jako si vrátný představoval, jak bude řá-

dit jeho šéf, až úderem deváté otevře dveře sanatoria. Podřízení to mají vždycky špatné.

Jediné, co bylo nápadné, ale co taky za nic nestálo, bylo zjištění, že mrtvá má na nohou jenom jeden střevíc. Protože na ulici před sanatoriem nebyl nalezen, může se předpokládat, že byla přivezena bez něho.

Dost slabá stopa, řekl detektiv, když podával hlášení, a pan vrchní policejní rada krát-ce přikývl. Pak dal k úžasu všech pokyn, aby ten střevíc hledali.

Tak se to dalo do hlášení a v „detektývně” (jak se nazývala místnost, kde seděli ti, co se zrovna vrátili z obchůzky) to napsali do zvláštní knihy.

Povinností všech tedy bylo poohlédnout se po lichém střevíci.

Starej už dětinští, pomyslil si detektiv, který to vyšetřoval. To bych byl moc zvědavej, co nám pomůže, až budeme mít celej pár. Dal bych oba střevíce za to, kdybych věděl, jak se ta ženská jmenuje.

Ještě téhož dne soudní lékař oznámil příčinu smrti: nadměrné požití kokainu.

Pan vrchní rada hvízdl. Ta ženská tedy patří k takzvané lepší společnosti, tím se pře-ce jenom zužuje okruh podezřelých. Kokainisty mají na ředitelství v docela zvláštní kartoté-

ce. Ale náhodou zatracená náhoda ty známé firmy byly jako z udělání mimo podezření.

Naopak, mohlo se předpokládat, že ta ženská je nováček a ti okolo ní asi taky, protože dopustili, aby přebrala. Na čtyřku chodilo celý den hotové procesí všichni, kdo byli v záznamu. Ale nikde se nedalo nic najít.

Pan rada se mračil, detektivové moc hledali po celé Praze střevíc, pan Bouše spal a mlíkař Povondra sekal za Chodovem jetel pro králíky.

Druhého dne nešel pan Bouše hned na ředitelství, protože si napřed prošel Václavák a větší obchody; v jednom zastihl kapsáře Jandejska a hned ho sbalil.

Kapsář Jandejsek byl napřed vzpurný a tvrdil, že si přece i slušnej člověk může jít něco koupit do obchodu, kteréž-

to tvrzení mu pan Bouše při neustálém smrkání vyvrátil poukazem na to, že dvanáctkrát trestaný člověk není už dávno slušný. Cestou Jandejsek změkl, a když začal prosit, tvářil se pan Bouše, že díky své rýmě a měkkému srdci by snad mohl zamhouřit oko, ale to by musel Jandejsek vyklopit něco o těch nových, co přišli do Prahy. A tak se dohodli, Jandejsek ozna-

čil nějakého Brázdu z Budějovic, který zkouší štěstí v Praze za vedení starého Maclíka, to znamená, že pracují v tlačenicích. V Praze se teď nic nekoná, takže se asi usadí v Edenu.

Jandejsek si poskočil a byl rád, že je na volné noze, pan Bouše šel potom na direkci, aby napsal hlášení o tom Brázdovi a dal avízo komisařství ve Vršovicích, kam zábavní park Eden patří. Samozřejmě, že si přečetl hlášení, ale neshledal v nich nic zajímavého. Když už

odcházel, povídala mu dole služba: Tak co, pane Bouše, oni nehledají ten střevíc? Starej vyhnal už celej mančaft do terénu. Jaký střevíc? Moji lidi střevíce neberou, usmál se pan Bouše, ale vzápětí strašně kýchl, asi z rozčilení. A utíraje si nos vykřikl: Ženský střevíc, žejo? Ježíšmarjá, já jsem přece četl hlášení a nic tam nebylo… Ze já jsem náhodou přesko-

čil jeden list!

Pan Bouše se řítil zpátky a ten list, který opravdu náhodou přeskočil, si přečetl pořádně. Zatmělo se mu před očima. Už je to tady! Případ, na kterém si, jak ráčil žertovat pan vrchní soudní rada, vylamuje zuby celá direkce! Střevíc!

No jo, ale copak je možné čekat až do zítřka a hledat k ránu Povondru v Jedové chý-

ši? Co když se tam náhodou nestaví?

Pan Bouše cítil, že má zimnici. Jeho kýchání se zrychlilo stejně jako tep.

Ze by tehdy, v dobách idylických, detektiv mohl dostat auto, aby někam honem dojel, to bylo neslýcháno. Auto měl jenom pan policejní president, kdyby je byl chtěl pan vrchní policejní rada, to by bylo jiný kafe, ale detektiv? A navíc ještě pan Bouše?

Tak to vzal nejkratší cestou: jel vlakem do Krče a potom uháněl pěšky po polích, kde pasáci pálili natě, směrem k Chodovu. Zapotil se pořádně, když došel na místo, mohl ždímat košili, ale kupodivu rýma nějak polevila, nakonec má ten doktor pravdu, že by pomohlo vy-hřát se pořádně u moře. Obyčejný člověk se musí spíš uhřát cestou na Chodov.

Pan Povondra byl doma. Docela v něm hrklo, když viděl pana Bouše, protože znal je-ho profesi.

Snad tady nemáme nějakýho kapsáře! vylekal se.

Ne, pane Povondra, ale já moc potřebuju ten střevíc … No ten, co po vás někdo hodil!

Vždyť jsem už v hospodě povídal, že přece nesbírám lichý střevíce. Já ho nechal ležet na zemi, to on ho asi někdo sebral.

Ale kdo? Kdo, pane Povondra, to je ten malér. Víte, co bych já za ten střevíc dostal?

bědoval pan Bouše. Pan Povondra krčil rameny: No jo, copak já moh něco tušit… A k čemu sháníte zrovna ten střevíc?

To je dlouhá historie, tu vám zatím nemůžu povídat, odtušil smutně pan Bouše.Kdybyste hledal toho pacholka, co seděl za volantem, to bych měl větší radost… Ale toho si najdu já sám.

A podle čeho ho najdete? Střevíc nemáte, jak vypadal, nevíte… Víte aspoň, jak vypadalo to auto?

To nevím, ale poznal bych ho! Když podle ničeho jinýho, tak podle čísla.

Pane Povondra, zašeptal pan Bouše a zatvářil se blaženě jako světec, jenž právě spatřil otevřená nebesa. Pane Povondra, vy znáte číslo? Číslo toho auta?

Řeknete mi ho, viďte? Hezky pomalu, abyste se nesplet!

Třeba rychle, zvlášť jestli tím tomu neřádovi udělám nějakou nepříjemnost.

Měl ho napsaný na tý tabulce vzadu: N3584. Nebo 3587, to tak přesně nevím…

Nevadí, nevadí, zaplať vám to pámbu, pane Povondra, zašeptal u vytržení pan Bou-

še, a když kýchl, pravil: Víte, co je to náhoda? Náhoda, o té psali už filozofové a mluví o ní rád i náš pan vrchní policejní rada Knotek. Náhoda, to není žádná sranda, pane Povondra…

A pan Bouše vyrazil zase pěšky ku Praze.

Najít vůz nebylo ovšem nijak těžké, byl to osobní vůz tmavé barvy, sportovní se stahovací střechou, značka Walter, a patřil synovi průmyslníka Vozába. Když přišla policie do bytu, mladý pán se zhroutil. Mluvil hned a řekl všechno, co věděl.

Pořádali malý večírek u známých ve vile, bylo tam asi osm… přesně devět lidí, mezi nimi slečna Týna… Když už byla zábava v proudu, jeden z nich, přesně nějaký pan Soukup, podal přítomným kokain a slečna Týna přebrala tak, že se jí udělalo hrozně špatně. Společ-

nost se vylekala, taková věc mohla skončit nepříjemně. Najednou byli všichni až moc střízliví. Rozhodli se losovat. Los padl na mladého Vozába.

Ostatní se slavně zapřísáhli, že budou mlčet, jemu pak bylo uloženo, aby ji naložil do auta a odvezl co nejrychleji do sanatoria.

Jenže už když ji nesl do vozu, se mu to nelíbilo, byla bledá jako smrt a celá studená,

ale ještě dýchala. Položil ji na zadní sedadlo, vůz není příliš široký, nohy jí trochu přesaho-valy, ale na to nedbal on ani nikdo z těch, co se honem v ranní mlze z vily vytráceli.

Jak ji vezl, pořád se otáčel dozadu, pořád na ni mluvil: Týničko, probuďte se, už to bude v pořádku…

Když jel přes Vinohrady a zatáčel do Budečské ulice, slečna vzadu tak podivně vzdychla, a jako by jí projela křeč, natáhla se, ano, je možné, že odkopla z nohy střevíc, nepamatuje se, že by neměla oba střevíce, když ji kladl do vozu… Za pár minut byli před sanatoriem, ale tady poznal, že to děvče je mrtvé.Mladý pán se třásl a potom vlastnoručně napsal jména všech, kdo ve vile té noci byli.

Byla z toho aféra, o které se mluvilo na nejvyšších místech.

Kdo měl na direkci nohy, ten musel v tomhle případu pomáhat a vodit lidi k výslechu, jenom pan Bouše měl volno, neboť byl hrdinou dne. Jeho první starost byla najít pana Povondru a vysvětlit mu, že po něm nikdo střevíc nehodil, že to byla všechno jenom zlá náho-da, a zaplaťpámbu za ni.

Ale ještě než měl čas zamířit k Jedové chýši, volal ho k sobě sám pan vrchní policejní rada. Dlouho hleděl na detektiva Bouše i na jeho věčnou kapičku u nosu, kroutil si knír a ml-

čel. Pak s povzdechem řekl: Poslouchaj, já už mám před penzí, ale jsem rád, že jsem ještě na konci zažil takovou náhodu, jakou bych si nikdy ani neuměl představit. A to jsem zažil už leccos! Bouše, oni jsou příklad na tak šťastnou náhodu, o jaké ani filosofové nepsali! Jsou na to hrdej, člověče! Jo, a píšu si to do jejich osobního archu, a v létě k tomu moři pojedou, to zařídím!

Když šťastný pan Bouše couvaje z šéfovy pracovny uctivě posmrkával, pan vrchní rada dodal: Ale sakra, ne aby tam s tou rýmou přišli o ten správnej kriminální čuch! To bych tedy moc nerad!

ŽHÁŘ

Mohla to být velice pěkná hra. Sedlák Liška z čísla osmatřicet hlásil betla a vrchní strážmistr Nováček dal flek. Mrkl přitom na svého spoluhráče, tichého pana fará-

ře Kotrbu, a ten s mučednickým výrazem v tváři přikývl. Neměl totiž rád hry, které šly do pe-něz. Jenže sedlák Liška zatoužil tento večer aspoň jednou rozdrtit pana vrchního a s posupným pohledem si dal na jeho fleká ré. Pan farář obrátil oči k nebesům, jako by od nich mohl čekat pomoc, ačkoliv jediná jeho naděje byl vrchní strážmistr, uznávaný na okrese jako mariášový profesor.

To nečekané ré bylo i na něho trochu moc, a protože sám měl karty zrovna vyšitý, obrátil se k faráři, jako by ho bral za svědka: Důstojnosti, potvrďte panu Liškovi, že mám čtyry páry holubů, a když on ré, tak já teda tuti, ať to stojí majlant!

Pan farář by se byl rád poznamenal svatým křížem, kdyby ovšem nedržel ty čertovy obrázky.

Sedlák Liška si jenom olízl horečně suché pysky a vynesl. Ano, mohla to být drahá hra a mohlo se o ní vyprávět ještě dlouho v širém okolí. Ale sotva pleskly první karty na stůl, rozrazil někdo dveře hospody a zakřičel:

„Lidičky, hoří!“

A už bylo slyšet falešný tón trumpety a mužští vyskakovali od piva a od karet, poráželi židle a hnali se ven. Pan farář zašeptal slova modlitby a Liška zaklel, protože mu přetrhli betla a vzali mu naději, že vyhraje nad tím zatraceným četníkem. Ale položil karty na stůl a vstal, aby utíkal za ostatními.

V ten moment, kdy jeho karty už ležely na stole, podíval se na ně vrchní strážmistr Nováček a chytil sedláka za ru

Pane Liška, ten betl je prohranej!

To se neví!

Vrchní mlčel, ale jeho prst ukazoval přísně a hrozivě na žaludského filka, který se kr

čil mezi kartami.

Liška se podíval užasle na karty a pak na strážmistra, zatímco venku naříkala hasič

ská trumpeta: Ježíšmarjá, to není možný… Toho já dočista přehlíd!

A vyrazil ven.

Vrchní strážmistr zakýval hlavou: Tak to vidíte, pane farář! Zaplatit celou pohromu, to ne, to běží radši hasit!

Pak ale i on si nasadil přílbu a vyrazil ven.

Bylo moc dobře, že Liška ten mariáš nedohrál. Ono totiž hořelo v čísle osmatřicet u něho! A pěkně hořelo! Snop jisker stoupal k černému nebi a bylo slyšet suchý praskot slá-

my. Bralo to stodolu… A pan strážmistr si uvědomil, že tohle je druhý požár za měsíc!

Liška se vrhl do svého dvora jako pominutý. Jeho žena měla zřejmě víc duchapřítomnosti, stačila vyběhnout jenom ve spodničce a otevřít chlév, taky dcera byla už venku, hodila si přes košili starý kabát a vyháněla teď krávy na zahradu.

Strážmistr se díval na celý ten zmatek a pochopil, že stodolu už nezachrání nic.

Vezme to ještě chlévy, zvlášť jestli mají pod střechou suché seno, a to oni mají. Hasiči by měli polít střechu hlavního stavení, to by se dalo zachránit, protože naštěstí není vítr a mezi chlévem a stavením je dost prázdného místa. Snažil se zapamatovat si tisíc podrobností, které se mu budou zítra při sepisování protokolu hodit. Pak zahlédl svého závodčího, jak v rozepjaté blůze pomáhá Růženě Liškové nosit ze stavení kusy nábytku.

Sakra, co tu, člověče, děláte?

Hlásím, pane vrchní, že pomáhám.

A co má dělat četník, když hoří? řekl přísně vrchní strážmistr a odtáhl závodčího stranou, protože do dvora vtlačili stříkačku a první proud vody se začal lít z tenké hadice.

Když hoří, tak má četník koukat a nic než koukat, protože je důležité, co on vidí, a ne to, co hoří. Však oni lidi pomůžou. A vy teď marš na stanici a obléknout se, jak se sluší, flintu, šavli, brašnu, přílbu, ať vás tu vidím, než řeknu švec… Odchod!

Pak se pan vrchní podíval na Růženu, která rozcuchaná a umazaná nosila dál nábytek z domu, a pomyslil si, že jí to sluší a že se ani tomu závodčímu nediví.

Za malou chvíli začaly hořet chlévy a nepomohly ani proudy vody, ani desítky ochotných rukou. Obytné stavení vyklidili na zahradu, ale to jak vrchní předpokládal nechytlo.

Závodčí Klouzek se vrátil oděn podle předpisu a jeho velitel jenom kývl hlavou, že takhle to má být.

Postavíte se na zahradu k těm krámům, aby nebyly zítra řeči, že se něco ztratilo. Ona tam Růžena může vartovat s vámi!

Růžena tam skutečně byla, a protože si teprve teď uvědomila, že běhá jenom ve starém kabátě přes košili, začala se stydět. Lišková klečela u peřin a plakala.

K ránu se podařilo oheň udusit tak, že čoudily jenom trámy a zbytky sena a slámy.Ráno se taky ukázalo, že v tom nočním zmatku nikdo nevzpomněl na slepice.

Zůstaly zavřené v kurníku a uhořely. Lišková si rvala vlasy: jak mohla zrovna ona zapomenout na svoje slepice! A ve svém bezmezném zoufalství se vrhla na muže: To máš ze svý hospody a karet! Kdybys byl doma, tak se to nemuselo stát!

Liška mlčel, ale pan vrchní se honem zeptal: Jak to myslíte, paní Lišková?

Kdyby byl muž doma, že by nehořelo?

Myslím, že má špatný kamarády, co ho svádějí na karban, řekla přísně selka.Pan vrchní si radši vzal Lišku trochu na stranou: Na to nedejte, mluví z ní zoufalství…

Pojistku máte v pořádku? Opravdu? Aby to s ní nebylo jak s tím betlem! No tak si postavíte novou stodolu i chlívy, už to bylo potřeba … Pan vrchní se najednou podivně usmál, jako by ho něco napadlo, a dodal: Kdo by byl řekl, když jste hlásil ré, že u vás už hoří,co? Přehlédnout takovou kartu, jako je filek, to je k neuvěření

Sedlák se na četníka podíval, jako by nechápal, proč to říká, když tadyhle mu shořel statek. A strážmistr pokračoval: Když jste vyšel večer z domova, nepozoroval jste nic? Myslím, jestli jste necítil nějaký kouř… Nebo jestli někdo podezřelý nechodil kolem vašeho do-mu… Ten oheň, pane Liška, byl založen, to snad chápete?

Nechápu, řekl sedlák. Já nic nechápu. Já jsem z toho všeho pitomej.

Na spáleništi postávali unavení hasiči. Některým teprve teď přinesli z domova nablýskané přílby.

Podle toho, co říká vaše manželka, oheň vznikl ve stodole… Okna vaší světnice jsou proti stodole, a proto ji ta zář vzbudila. Kdo ale vzbudil dceru, která má komůrku na druhou stranu, tady do ulice?

Copak já vím? Co ode mne chcete?

Nic. Záře vzbudila vaši ženu, ale nevzbudila, jak jsem se dověděl, sousedku Lohnoutkovou, a ta má okna taky na vaši stodolu.

Co by se budila, když u ní nehořelo?

Pan vrchní jenom pokrčil rameny a prohlížel si dál spáleniště. Sedlák se po něm zamračeně díval. Nechápal, co těmi řečmi pan vrchní myslí. Je to všechno hrozné neštěstí…

Ale pojistka tady je a on teď dá na všechno novou střechu. Eternitovou… A co se týče toho betla, kruci, to tedy vlastně bylo štěstí, že hořelo!

Na četnické stanici přecházel ráno pan vrchní jenom v pletené vestě, kouřil a přemýš-

lel. Závodčí Klouzek a strážmistr Picek, který v noci neměl službu, a proto celý požár klidně zaspal, naslouchali jeho výkladům.

Jedno víme docela určitě. Požár byl založen… Ve stodole nebyla elektrika, nikdo tam nic nedělal, ale hořelo tam. Je to jasné!

Závodčí horlivě přikývl, že to jasné je. Strážmistr Picek byl zdrženlivější. Mohl si to dovolit: Pamatujete se, pane vrchní, na ten oheň před měsícem u Příhodu? Taky stodola.

Nakonec teď na jaře to není nic tragického.

Tragické to je, odvětil vrchní strážmistr a hodil špačka do kbelíku u kamen. A dokonce moc! Budeme muset zavolat pátračku z okresu. A vy víte, co to znamená… To znamená, že když má někdo službu, tak ji má a nehne se ze stanice! A ne aby šel za holkou!

Závodčí se vyjeveně podíval na pana vrchního. Já z toho nebudu dělat potřebu, ale fakt je, že jste si, závodčí Klouzku, odskočil v noci za Růženou…

Mlčte, nepřijímám pitomé omluvy. Jenže to, že jste byl s Růženou, má svůj význam. Růžena proto nespala… Ale proč nespala stará Lišková? Protože věděla, že nesmí usnout. Protože věděla, že u nich bude hořet!

Na stanici se udělalo ticho, které přerušil svým zoufalým hlasem závodčí:Ježíšmarjá, ale ono to bylo jinak! Já s Růženou nebyl. Já tedy byl venku, ale k nim jsem se jenom podí-

val, jestli jako náhodou by nebyla u okna. Ale bylo u ní tma. A do dvora taky nic nesvítilo.

Spaly obě…

Závodčí to ze sebe sypal jako v zimnici. Představa, že by Růžena byla namočena ve žhářství, mu byla prostě nesnesitelná.

Že by Liška šel do hospody a doma si založil někde ve stodole požár, tomu nemůžu věřit, řekl strážmistr Picek. Nemůžete věřit, protože nevíte to, co já, řekl tajemně pan vrchní a ztišil hlas. Já vám teda řeknu něco, co nemůžu říct ani pátračce. Ostatně, tu budou zají-

mat jiné věci. Budou chodit po požářišti a hledat mastné skvrny od petroleje, nebo zbytek svíčky, která mohla zapálit… Ale já jsem svoje podezření zbudoval na něčem docela jiným.

Na mariáši… Koukejte, když mi někdo hlásí betla, tak to beru, zvlášť když mám takový karty, jako jsem měl já. A dám mu flek, aby věděl, že je mám. Ale když ten, co hlásil toho betla, mi dá na to ré, musím si myslit, že má karty dočista zázračný. Ale podržte se: on v nich má jednoho filka! Žaludského filka mezi samýma červenýma a zelenýma. No to je hotový drama!

Tak buď je ten člověk na mariáš levej, a to Liška není, nebo je najednou hrozně nepozornej a toho filka si nevšiml. On to aspoň tvrdí. A já se ptám, proč je Liška nepozornej při mariáši?

Proč přehlídne filka? Protože myslí na něco jinýho. A nač myslí? Myslí na to, že už je čas,

aby někdo volal:

Hoří!… On vůbec celej večer hrál mizerně, a teď to vyvrcholilo.

Pan vrchní si utřel čelo. Vyložit celou teorii ho zcela vyčerpalo. Jak se zdálo, jeho dva podřízení byli na tom stejně. Oba si sedli.

Ono hrát s vámi mariáš, to jde o nervy, řekl strážmistr Picek uváženě.

Jinak ale by to byl docela.nečekaný a v kriminalistice ojedinělý důkaz!

Důkaz!povzdechl si pan vrchní.

Kdyby to byl důkaz, tak jsem si už pro Lišku šel s želízkama. Tohle je jenom podezření… Ale to podezření mě vede k přesvědčení, že Liška o tom věděl.

Vrchní se podíval soucitně na závodčího: Já vím, že vy to rád neslyšíte.

Budoucí tchán…

Jakej tchán! mávl rukou závodčí. Nechce o tom ani slyšet a Růženu doma zavírá.

Zvenku bylo slyšet skřípot vozů, vesnice žila po svém způsobu, šla jako každý den po práci.

Já bych měl jinou teorii, řekl strážmistr Picek, hledě upřeně na Klouzka: Požár byl založen ze msty. Zapálil zhrzený závodčí, který čeká, že Liškovi po požáru tak zchudnou, že ho budou vítat s jeho šesti stovkama měsíčně jako svého zetě.

Klouzek zrudl a jenom ohled na služební hodnost mu bránil, aby neřekl strážmistrovi, co si o něm myslí. Vrchní strážmistr v té nevážné řeči cítil útok na svou poněkud složitou teorii a zatvářil se kysele. Takže se smál nakonec jenom strážmistr Picek a ani ten se nesmál dlouho. Venku zahučelo auto z okresu.

Zatímco vrchní vyběhl hostům vstříc, řekl závodčí: Je tu ještě třetí možnost. Statek zapálil jistý strážmistr, který byl zdánlivě mimo službu doma, a přitom doma nebyl…

A čtvrtá: zapálil vrchní, protože prohrál s Liškou toho betla, dodal strážmistr a zašklebil se.

Pak ale oba strnuli v bezvadném pozoru, protože do místnosti vešel poručík z okresní pátračky.

Chodili po spáleništi dlouho a prošťourali kdeco. Závodčí byl rád, že ho k tomu nevza-li, protože s tím vším zuřivě nesouhlasil. Věděl, co hledají: důkaz, že si zapálil Liška sám a odskočil si na karty, aby měl alibi. Ale on tomu nevěřil. Kvůli Růže? Ani snad ne. Spíš jenom tak, ze zdravého rozumu. Protože stačí se podívat na stodolu: v zadní stěně, která vede na zahradu a potom do polí, jsou podlouhlá okénka. Sklo v nich nebylo, Liška říká, že je tam nedal, protože tamtudy odjakživa lítají vlaštovky. A taky kvůli větrání. Jestli někdo chtěl zapálit, stačilo, aby se dostal přes pole a přes zahradu k zadní zdi a prostrčil ruku s hořícím papírem dovnitř. Oheň si už na roztroušené slámě najde svoje…Když byl večer, závodčímu se podařilo zmizet ze stanice a jít za Růženou.

Přišel jí ří-

ci, že on osobně vůbec nesouhlasí s tím, co si myslí jeho šéf…

Jen mlč! Chodíte tu celej den a pořád se jenom vyptáváte, jako bysme to zapálili my!

A lidi jsou taky neřádi. Ještě si z nás dělají legraci…Tohle nám někdo hodil přes plot!

Vztekle mu podala kus papíru s podivnými veršíčky: Je to krása srdce zrovna jásá vesele si zpívám do vohně se ďývám.

Co to je? Kdo to sem hodil?

Copak já vím? Už to tady leželo ráno. Já to sebrala, ani jsem to našim neukázala.

Ale Růženko, já přece… Já přece za nic nemůžu!

Ještě abys moh! vykřikla s onou podivuhodnou ženskou logikou, která dovede i oddané milence přivést na okraj zoufalství.

V té chvíli se ve stavení otevřelo okno a zazněl přísný mateřský hlas: Růžo! Domů!

Růžena se podívala vyčítavě na mladého závodčího a zmizela.

Raněn její nespravedlivostí šel smutně do své mládenecké světničky, holé a studené, protože i jaro letos bylo nevlídné. Natož láska.

Doma znovu vytáhl z kapsy ty veršíky a znovu si je četl. Co je tohle za pitomost? Kdo má zájem se těm lidem vysmívat? A jak napsal to slovo: ďývám! Ale když si to četl už poně-

kolikáté, zdálo se mu, že v tom všem vůbec není žádný výsměch. Spíš radost… Srdce zrov

na jásá…

Papír s veršíky, psanými neumělou rukou, byl utržen z nějakého pytlíku, a protože takové pytlíky mají v krámě kdekoliv, nedá se ani z toho nic poznat. Ale pozor, ten papír je propíchnut. Nikdo jej nehodil přes plot, naopak, někdo jej na plot připíchl.

A co s tím? Řekněme, že nakrásně objevím i místo, kde byl připíchnut, a dokážu, že ho vítr shodil… Jak tím vyvrátím teorii našeho starého?

Je to všechno nesmysl… Ale čím více o tom přemýšlel a on o tom přemýšlel, i když už ležel pod řídkou studenou peřinou zdálo se mu, že tenhle papír má s tím vším něco společného. Což když jej tam připíchl ten, kdo zapálil? Ze samé radosti, že hoří… O tom se učili v kursech, ježíšmarjá, jak se to jmenuje, když člověk touží vidět oheň a zapaluje jenom proto, aby měl potěšení?

Byla noc a závodčí vylezl z postele. Nezdržoval se otvíráním skřípavých dveří a vyskočil oknem. Běžel na stanici, kde měl dneska službu strážmistr Picek.Co strašíš i v noci? Co máš? řekl rozespale. Závodčí podal strážmistrovi papír s básničkou. Ten si to přečetl, pak to odnesl ke stolu pod lampu a četl znovu.

Kdes to našel?

Já ne. Růžena… U nich za plotem.

Strážmistr obracel papír v ruce a poslouchal, k jakým závěrům došel závodčí, protože nemohl spát. Pak uvážlivě prohlásil: Hele, já se jmenovat Klouzek, tak bych nedoufal, že mi budou říkat pane Sherlocku Holmesi… Ale je to lepší stopa než ten betl našeho starýho.

Veršíčky… Hergot, kdopak může psát tady na vsi verše?

Učitel skládal loni na osmadvacátého října báseň. V hospodě se mu smáli, ale on ří-

kal, že to sepsal kvůli tomu, aby měl zajištěný postup. To je velkej důvod, přikývl strážmistr. -

Ale proč psal verše neznámý pachatel? A proč napsal ďývám?… Nedá se nic dělat, musíme to ukázat starýmu. Když pro nic jiného, tak aby mu to pokazilo radost z mariáše.

Jenže kupodivu vrchní strážmistr to přijal spíš jako potvrzení svého podezření.

Mládenci, mládenci, já se vám divím! Napsat pár veršíčků na pytlík od cukru může přece leckdo. A nejspíš ten, kdo má zájem, aby se celé pátrání co nejvíc zamotalo. Napří-

klad Liška… Já vám říkám, tady je slabé místo a to musíme hlídat.

Závodčí jenom tiše povzdechl: Ona v tom je ale jedna dost zvláštní pravopisná chyba.

Ani jsem si nevšim…, bručel vrchní. Třeba se v tom rozčilení přepsal. A to, že s tím přišla Růžena, to je mi zvlášť podezřelý.

Ale ten papír byl připíchnut na plotě, hájil závodčí svůj nápad a především Růženu.

Tak proč jsme ho tam neviděli?

Protože spadl na zem a my jsme ho bohužel nenašli. Je to naše chyba, řekl strážmistr.

Z té si nemusíme moc dělat, mávl rukou vrchní a pomyslil si, že ten strážmistr chce mít nějak pořád svůj rozum. Touží dostat o frčku víc a myslí si, že teď by byla příležitost. Ale to se ti, příteli, nepodaří! Kdybyste dovolil, pane vrchní strážmistře, já bych se trochu na tu básničku podíval, nabízel se závodčí.

Podívat se můžete, ale po úředních hodinách. Především jste povinen plnit své slu-

žební povinnosti! řekl suše a přísně pan vrchní a závodčí uctivě sklapl kufry.

Jo, stát se Holmesem u nás na stanici není snadný, zašeptal mu strážmistr, když se za skříní odstrojovali.

Opravdu, není to snadné, ale závodčí se toho chopil s velkou horlivostí.

První volné odpoledne zajel do města. Šel tam, kam mužští málokdy chodí: k paní Kodadové, což byla vyhlášená kartářka, jasnovidka a znalkyně písma.

Předložil jí básničku a spolu s ní pět korun, jinak paní nevěštila. Zato oslovovala Klouzka: pane strážmistře. Dívala se dlouho na písmo a pak řekla: A teď napište, pane strážmistře, pár řádek vy! Tuhle na ten papírek…

Já? podivil se závodčí. Proč j

Vaše písmo potřebuju, abych poznala, jestli jste si s touhle osobou souzený. Hlavní je spřízněná duše… Napište co chcete, třeba jenom jméno.

Ale paní, já nehledám spřízněnou duši, já potřebuju znát, jaký člověk to psal? Věštkyně zvedla pohoršené oči: A jak to můžu vědět já, když to nevíte vy?

Já bych vám mohla říct, jestli jste s tou osobou blízký, spřízněný, osudem určený a tak…Víc, pane drahej, nevím. Jenom tak soukromě vám řeknu, že ten, kdo to psal, je nejspíš blázen.

Pak šla a dala svému papouškovi do klece kousek jablka. Audience byla skončena.

Závodčí stál před domem a rozvažoval, co dělat. Blázen… Pokud věděl, v obci je skutečně jeden blázen, totiž Ferda Bumbej. Jenže Ferda neumí psát, takže tahle stopa nikam nevede.

Závodčí ve svém zoufalství navštívil v okresní nemocnici psychiatrické oddělení.

Dalo mu dost práce přesvědčit svalnatého ošetřovatele, že nejde sám na prohlídku, a pak musel o svém duševním zdraví přesvědčovat i doktora, což bylo ještě těžší. Když se vytasil s básničkou, zavrtěl doktor hlavou: Uznejte, že nemohu dělat diagnózu podle kusu papíru… Přiveďte mi sem toho pacienta!

Kdybych ho znal! povzdechl si závodčí. Já byl už u věštkyně a taky s tím nehnula.

Tak vidíte… Jedině že bych to vzal na naše konzilium… Ale to musíte počkat. Zatím si čtěte. Anebo cvičte! Cvičení je velmi zdravé na nervy!

Lékař udělal před užaslým závodčím několik dřepů a odspěchal. Závodčí čekal a chvílemi dřímal. Odejít nemohl, dveře totiž neměly kliku. Doktor se vrátil pozdě, ale zato celý zářil.

Je to velice zajímavý případ! Ani byste neřekl, jak zásadně se rozcházely soudy odborníků. Jeden říká, že to psal člověk s nižší inteligencí, opírá se právě o tu pravopisnou chybu. Druhý neobyčejně zajímavé s ním polemizuje a tvrdí, že to psal člověk s vyšší inteligencí, jaká se někdy vyskytuje u epileptoidů. A teď, kdo to psal… Buď člověk mladý, pak je ta chyba celkem omluvitelná, nebo naopak člověk starší, a pak ta chyba ukazuje na inteligenční subnormalitu. Když přijmeme tento názor a připustíme, že to psal člověk dospělý, dojdeme k závěru, že to je typ idiota nízké duševní úrovně s obsedantními pyromanickými sklony… Jenže je tu další možnost, že totiž celá ta věc je výplodem recese, tedy zvláštního druhu žertování. Samozřejmě, že zastánci tohoto názoru chápou, že je zde určitá slabina: tento typ nemá sklony pyromanické.

Naopak však mohou dost úspěšně prokázat, že ona mluvnická chyba je úmyslná. Oba typy jsou do jisté míry psychicky nenormální.

I první typ pyromaniaka, který je nutkán svůj čin oslavit veršem, i druhý předpoklá-

daný typ recesisty, který v dané situaci reaguje svým způsobem na zmatek kolem ohně, jenž mu připadá, jistě neprávem, směšný…

Závodčí seděl a vyvaloval oči. Chvílemi měl dojem, že vlastně tu báseň napsal on sám… Když doktor umlkl, přikývl a řekl jenom: Ano, jistě!

Je vám to jasné? zeptal se ho lékař ještě ve dveřích. Ne, ale to nevadí, řekl uctivě a byl rád, že je venku na čerstvém vzduchu.

Večer na stanici mu strážmistr vařil čaj. Kamaráde, jak to vypadá, my to budeme muset dát pátračce. Ne že by oni něco našli, spíš kvůli pořádku. Třeba si najdou jiné odborníky a ti přijdou ještě na třetí a čtvrtou možnost… Ale toho, kdo zapálil, budeme muset chytit my.

Srkali pomalu horký čaj, protože jaro pořád nechtělo ukázat svou vlídnější tvář, a přemýšleli, jak smutný je to osud, když se člověk stane četníkem. Svým úvahám se však nemohli věnovat příliš dlouho. Zvenku se ozval křik, a když strážmistr otevřel okno, aby se podíval, co se děje, viděl stoupat na temném nebi rudou zář ohně.

Hořelo, tentokrát v čísle třiatřicet.

Oheň se podařilo uhasit dřív, než se dostal na střechu stodoly. Shořela kůlna s loň-

ským dřívím a kus chléva.

Na plotě našli četníci papír s dvěma verši:

Lidi se s radosti ďývají jak jiskry z vohně lítají.

Na stanici bylo jako po pohřbu. Skleslý vrchní strážmistr prohlásil: Zavolejte ok

Tentokrát to Liška být nemohl, já s ním zrovna prohrál partii licitovaného. Jsem z toho všeho už dočista blázen.

Vesnice žila jako v horečce. Lidé se drželi doma, celé noci po vsi hlídali četníci, pevně odhodláni střílet na každý stín, který by si troufl škrtnout sirkou. Přesto je lidé pozorovali zamračeně a bručeli: Načpak vlastně četníky máme? Co dělají, když nedovedou najít toho, kdo zapaluje?

Závodčí se na svých pochůzkách často díval na tmavé okno, za kterým spala Růže-na. Zůstávalo odmítavě zavřené. Není moc vděčná za to, co jsem já pro ni a jejího tatínka udělal, říkal si smutně. Ale taková je asi ženská duše.

Pátračka se, jak předpokládal strážmistr Picek, vrhla na ty dva papíry.

Brzy poslali posudek, který předčítal sám pan vrchní slavnostně důrazným hlasem.

Čím déle četl, tím byl jeho hlas zklamanější.

Je zjištěno, že obě věci jsou psány na stejném papíru typu R4š, tloušťka 0,5 mm, je-hož se běžně užívá k výrobě sáčků. Dále je zjištěno, že obě věci psal týž člověk, ostatně se ani nesnažil měnit svůj rukopis. Podle posudku psychiatrického oddělení jde o osobu du-

ševně zaostalou s patologickými sklony, nebo naopak o osobu se značnou inteligencí, která se pokouší zastřít skutečnou podstatu činu, pojišťovací podvod.

Strážmistr natáhl pohodlně nohy a prohlásil, že jsou to všechno nečekaná odhalení.

Vrchní strážmistr naopak řekl, že to je všechno na prd.

Závodčí měl podle služební pragmatiky mlčet, ale troufal si prohlásit, že on by se dr-

žel ve svých úvahách té pravopisné chyby, která se stále opakuje.

Stejnej blbec udělá vždycky stejnou chybu, povzdechl bezmocně pan vrchní.

To ne-ní nic zvláštního.

Ale je zvláštní psát tvrdé y po ď, trval na svém závodčí. Co se podívat do školy?

Vrchní chtěl mávnout rukou, ale najednou se mu zdálo, že závodčí našel docela dobrou kartu. Přikývl.

A tak v noci hlídali a ve dne jezdili po školách. Učitel v jejich obci prohlásil, že je nemyslitelné, aby se podobná chyba vyskytla u zdejších žáků, protože jeho metoda ve výuce pravopisu byla oceněna samotným panem okresním inspektorem.

V sousední vsi jim řekl učitel, že je to taková chyba, že to spíš bude asi schválně. Za jeho praxe se něco podobného na zdejší škole nevyskytlo. Když objeli všechny školy, byli tam, kde na začátku pátrání.

A protože konečně vysvitlo slunce, seděl závodčí a strážmistr v příkopu u silnice, kola opřená o strom a tváře otočené k slunci.

Je to vůbec to nejlepší, co můžeme dělat, prohlásil strážmistr, vyhřát si revma.Po silnici kráčel v jarním slunci starý pán. Když došel k nim, nazdvihl staromódní klobouček: Odpočíváte, odpočíváte?

Pozdrav pámbu, pane řídící! zvedl se strážmistr. Na špacír? Na špacír?

To je moje… Denně dva kilometry. Zamlada jsem jich dělal deset.

Pane řídící, vy už jste dávno v penzi, co?

No, bude to patnáct let.

A míval jste žáky, kteří neznali pravopis? Starý pán se usmál: Žáci nikdy neznají pravopis! Od toho je učitel, aby je tomu naučil!

Někdy se to člověk nenaučí do smrti, povzdechl strážmistr.

Neslyšel jste někdy, že by člověk napsal: ďývati se? vyhrkl závodčí.

Starý řídící potřásl hlavou: Všechno je možné. Lidé jsou všelijací. Já jsem míval žáka, ně-

jaký Hulík z vedlejší vsi, ten psal ďýtě, ďyvný… On to dělal, aby mě rozzlobil, ale pak si na to tak zvykl, že jsem ho musel kolikrát posadit do oslovské lavice. Dřív se to totiž dělalo.

A odnaučil jste ho to?

Nevím… On byl celkově tupější a vyšel školu ze třetí třídy. Ano, jsou i takové smutné případy! Ale jinak jinak je radost učit!

Starý pán zakýval hlavou a zase vykročil. Oba četníci se za ním dívali jako za z

zračným zjevením.

Když potom za hodinu v přítomnosti vrchního strážmistra předložili Hulíkovi oba papí-

ry, vůbec nezapíral. V jeho očích bylo dokonce cosi jako hrdost nad tím, že páni četníci poznali jeho básnické umění. Nabídl se, že by takových věcí napsal víc.

Ale to byste musel napřed zapálit, co? řekl pan vrchní.

To víte, že by to s ohněm mělo jinou sílu, odvětil básník-žhář a tupě se usmíval.

ATRAPA

Samozřejmě, že to potká každého z nás, ale když šel do penze pan ministerský rada Knotek, zdálo se i mně, že skončilo nějaké slavné období pražské policie.

Vedly se oslavné řeči, přišel připiš z ministerstva, rozloučili jsme se s ním ještě ve vinárně -

ale při celé té parádě nám nikomu nebylo do smíchu. Nakonec nejstatečněji se choval právě starý pán. Asi proto, že už to měl za sebou. Druhý den jsem se přestěhoval já do jeho býva-lé úřadovny. Ještě jsem se nestačil usadit a už někdo klepal. První případ, říkám si, tak ať je to něco pořádného! K mému úžasu stál mezi dveřmi pan rada a provinile se usmíval: Nejdu vás rušit, kolego, jdu si jenom pro svoje věci.

-Jen dál, jen dál! hlaholil jsem, jistě jste se vyspal do růžová tu první noc v penzi!

Ale přitom jsem viděl, že právě za tu jedinou noc, kdy nebyl můj bývalý šéf ve službě (a kdy už ho nemusilo zajímat, co se v noci v Praze stalo), nějak zešedivěl.

Mlčky se díval po kanceláři, která už nebyla jeho, a byl tichý a smutný.

On, který dovedl nahánět strach celému podsvětí! On kvůli němuž se půdař Půlpytel ukryl pod postelí a rozvrátil si tak svoje manželství! On, jemuž se vzdal sám lupič Šmídmajer, který dva dni vzdoroval na půdě činžáku v Nuslích! Až přišel pan rada, vystoupil důstojně a pomalu po schodišti a řekl přísně a rozhodně: Pane Šmídmajer, oni mi tu zdržujou moje lidi, a já je potřebuju jinde!

Už toho nechaj a jdem!. A lupič Šmídmajer otevřel železné dveře a povídá: Že jsou to voni, pane rado, tak tedy jo…

Potom oba sedli do kočáru, žádná pouta a žádná eskorta, seděli, kouřili cigára a jeli do Bartolomějské jako nějaká vysoká návštěva.

A teď tu stoji penzista Knotek, který si přišel pro svoje věci. Pro starý kabát, visící vždy na věšáku, jejž si oblékal, aby ušetřil tmavý redingot. Ve stole má hrníček na kafe a lžičku, v pytlíku zbylo ještě trochu cukru. A na stole má popelník s vyrytým jménem, takové vyráběl na Borech za cigaretu kasař Havlíček. U kalamáře ležely ostře nabroušené barevné tužky. Vzal je do ruky, jako by se rozmýšlel, co s nimi bude podtrhávat, ale pak je zasunul do kapsy. A já jsem věděl: bere si je na památku. Položí si je doma ve svém mládeneckém zakouřeném pokoji a bude se na ně dívat. A starý kabát pověsí na věšák a bude to mít doma jako na direkci.

Dlouho obracel v ruce hrneček na kávu a pak řekl: Víte, kolego, že mi dočista zaká-

zali kafe? To jsem to dopracoval! Mimochodem, jak vypadá ta šestá káča?

Zase do čtverce z pravého boku, co? Zase Balda, co mu říkají Tonda Štráf?

Určitě on. Do dvou tří dnů ho tu budeme mít. Zakýval hlavou, ale přemýšlel o něčem jiném.

Ani kapku kafe! To já moc dlouho nevydržím.

Pane vrchní rado…, pokusil jsem se ho utěšit.

Nevydržím, začnu zase kafovat!

Uložil hrneček k ostatním věcem, otevřel skříň, přesvědčil se, že je opravdu prázdná, spustil registraturu, sáhl na hlínu v květináčích, jestli je dost zalitá

Pane vrchní rado, dole ve skříni v tom šupleti jsou ještě nějaké vaše věci.

Zavrtěl nevěřícně hlavou a já jsem otevřel zásuvku. Šlo to ztuha, nikdo ji zřejmě neotvíral.

Ležely tam dva balíčky převázané starým provazem, plné prachu. Rozbalil jsem jeden. Pane na nebi, samé dynamitové nálože v papírovém voskovaném obalu s nápisem: A. Nobel Fabrique! Co je tohle za zboží? lekl jsem se. Starý pán klidně hrábl do balíku a zdálo se, že se trochu usmívá. Jeho voskované kníry sebou maličko pohnuly.

Tak vida, ono je to ještě na světě! Já myslel, že se to ztratilo, když jsme tu naposled malovali… (Ovšem na policejním ředitelství se maluje zřídkakdy.) Vyhoďte to! dodal a podal mi oba balíčky. Nedržel jsem je moc nadšeně, ostatně mít v ruce dynamit není nic příjemného.

Ano… Ale kam se taková věc vyhazuje? zeptal jsem se nejistě. Třeba do kamen, vždyť to jsou jenom atrapy, usmál se pan rada. V kamnech se ještě netopilo, tak jsem je položil do uhláku. Pan rada se na balíčky díval, jako by viděl obzvláště něco milého: To byl totiž dárek, víte!

Trochu podivný, když dovolíte!

Trochu jo. Ale přece jenom dárek. A dokonce od dámy. Od moc hezké dámy.

Víte, jak vždycky říkal kapsář Mihule: něco epesráres!

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se chtěl přesvědčit, že tu jsme jenom my dva, a pak řekl: Vy si nevaříte kafe?

Ještě jsem dneska… ještě tu nemám svoje věci.

Tak si je sem přineste a uvařte si. Já budu čuchat jeho vůni.

Byl jsem zvyklý pana radu poslouchat, a proto jsem si odvedle přinesl poslušně vařič.

Pan rada se na mě díval a přikyvoval hlavou: Kafe, to je základ života. Co se týče ženských, tím si už nejsem tak jistej. Když člověk slouží na policii, má na ně ale možná zkreslený názor. Ta, co o ní mluvím, to byla ženská, radost se podívat. Seznámil jsem se s ní náhodou. Jednou mne poslali zjistit, jak vyšetřují nějakou finanční aféru až u Pardubic.

Továrna na výbušniny a munička, to víte, tam i defraudace má hned docela jiný zvuk. A že přej tam někdo musí jet z Prahy, když už ne z Vídně, protože se o to zajímá samotné místodržitelství. To byste neřekl, jak zvláštní sorta lidí jsou zbrojaři. Asi proto, že mají v rukou nebezpečné věci, tak spolu ohromně drží, a když jsme chtěli na někom z nich odbornou exper-tizu, tak se každý kroutil jako had. Pan policejní prezident rozhodl, že tam mám jet já.

Dneska bych, samozřejmě, odmítl jet do cizího rajónu a strkat nos do věcí, které mně nepatří, ale tehdy jsem byl ještě mladý a taky jsem byl fešák to v tomhle případě hraje svou roli a proto jsem ochotně jel.

Vypravil jsem se na cestu parádně, koupil jsem si lepší cigára a sedl si do první třídy, aby bylo vidět, že jsem někdo. Anebo aby nebylo vidět, že jsem od policie? To už sám ne-vím.

(Ta voda se vám vaří, můžete nasypat kafe… To je vůně, co?) Naši tady v Praze ofrňují i nad venkovanem nos. Ale tam jsou čímani! Jen jsem vylez z vlaku, docela neznámý člověk uctivě smekne a povídá: Služebník, pane policejní rado!

A bylo po inkognitu! Zůstal jsem koukat… Ani ne tak na toho chlapíka, jako spíš na náramnou ženskou, která šla okolo; na hlavě klobouk samá kytka, jak byla tehdy móda, figuru vysoustruhovanou a zapínací botičky ke kotníkům. Odhrnula sukni dost vysoko a mně nedalo a otočil jsem se za ní.

A ten místní člověk povídá: To je panička pana ředitele!

Já jsem ovšem nepřijel, abych se koukal po paničkách, a tak jsem se zatvářil přísně a mlčel jsem. Šel jsem rovnou na četnické velitelství.

Případ byl spletitý, ale šetřili to všechno docela správně, několik lidí bylo už ve vazbě, kolem jednoho se to stahovalo nejvíc, celkem mladý člověk, no, a ti ostatní v tom jeli s ním.

Granáty nevybuchovaly, pravda, ale nebylo to žádné spiknutí, jak by rádo vidělo místodržitelství, šlo tu o peníze, a to víte, zbrojařina, tam se koruny jenom točí!

Bylo nám jasné, že tenhle případ se dá poměrně snadno uzavřít, nitky se táhly až do

Vídně, tak ať si to posoudí tam, stejně v tom bude asi nějaký ten strejček a ten to všechno včas stopí do šuplete, já nemám moc rád takovéhle věci, kde se člověk musí ohlížet na pa-náky z ministerstva. Páni z okresního četnického velitelství byli moc milí, chodili jsme na ví-

no a zvali mě na podzim na hon, velitel byl nimrod a zajíců prý v těch rovinách kolem Pardubic je spousta.Už jsem se chystal na cestu zpátky, ale tu přinese nějaký človíček do hotelu velké psaní od pana ředitele zbrojní továrny, že mě zve uctivě odpoledne na čaj.

Obracel jsem ten dopis sem a tam, moc se mi nechtělo, protože co mi může chtít ředitel továrny, kde se vyšetřuje? Ale pak jsem si vzpomněl, že ta neznámá fešanda je jeho paní, a vám se přiznám, že se mi zachtělo vidět ji ještě jednou.

Tak jsem koupil kytku a do té vily jsem na ten čaj šel.

Přijali mě náramně v parádním pokoji s velkými hodinami a pod vysokou palmou, na které si milostpaní asi moc zakládala. Tvářila se až moc srdečně, usmívala se na mne, takže jsem chvílemi cítil takové příjemné teplo. Byla samý volánek a samé fižátko a oči měla, že se člověk do nich musel pořád dívat.

Pan manžel začal, že by byl hrozně rád, kdyby to vyšetřování bylo už skončeno, jistě prý chápu tu nervozitu a pak, malé město, to jsou samé klepy…

Ujistil jsem ho, že co se mne týče, považuji vyšetřování za skončené a že v tom nevidíme nic velezrádného, ale oby-

čejnou zpronevěru a trochu nestydaté okrádání státu.

To víte, při vojenských dodávkách tohle bývá, povzdechl moudře pan ředitel a nalé-

val mi. Zatím milostpaní si sedla vedle mne na malé kanapíčko, a že prý ji ohromně vzrušuje takové sehr interessant povolání, jako mám já…

Ona neuměla moc dobře česky, pocházela prý z Rakous, tam, co se rodí dobré víno. Nu což, měla jeho jiskru v těle, a pan manžel měl zase to dobré víno ve sklepě, takže to bylo pěkné odpoledne.

Na stole měli podivnou kuřáckou soupravu s popelníkem: všechno bylo tady z těch patron, cigarety byly v prázdných obalech od dynamitu a doutníky zase v jiných, uprostřed toho všeho pak stál veliký šrapnel, a to byl zapalovač.

Možná že to bylo drobet nevkusné, ale mně se to líbilo. Navíc jsem se toho upřímně lekl. No představte si, oklepávat popel mezi dynamitové patrony!

Panička si toho všimla a zvonivě se smála, ona se vůbec moc smála, pořád to znělo, jako když cukruje hrdlička: když prý se mi to líbí, tak mi takový pošle darem. Anebo přiveze, jezdí nakupovat do Prahy.

Co jsem na tohle mohl říci, když manžel seděl vedle nás a tvářil se jakoby nic? Tvářil jsem se taky jakoby nic a uklonil jsem se, že mě bude těšit.

Když jsme mluvili o té aféře v továrně, milostpaní mínila, že ti lidé jsou unschuldig. Na to jsem neřekl taky nic, přece jim nebudu povídat úřední tajemství!

Manžel šel pro víno, nosil ze sklepa skutečně překrásné láhve, a panička se ke mně nahnula a povídá, že je ráda, že se se mnou potkala. Řekla to tak, jako by celý její dosavadní život za nic nestál. Zakoktal jsem něco, asi to nic chytrého nebylo, a ona mi povídá, jestli vím, že v té aféře je jeden její známý.

Jakýsi pan Robert Wolf, ein sehr charmanter jun-ger Mann…

Vzpomněl jsem si, že ho znám, byl to fešák. Ani mě nepřekvapilo, že zrovna o něm milostpaní mluví.

Je z nejlepší rodiny… Mohl byste pro něho něco udělat? Byla bych vám…

wie sagt man das tschechisch… zavázaná.

Uvidíme, povídal jsem a byl jsem rád, když přišel pan choť do dveří, protože pro toho Roberta se moc udělat nedalo, ten v tom asi lítal nejvíc. Tak jsme se všelijak bavili a ona vám najednou povídá, abych jí říkal Jeny, Že se tak jmenuje. Já jsem se dočista začervenal a zůstal jsem u té milostpaní. Díval jsem se na manžela, který byl na to všechno asi zvyklý, a říkal jsem si: buď je manžel pitomec, nebo bys ty, má milá, potřebovala mužskejch plnou chalupu!

Vždyť ona seděla pořád vedle mne a pořád vedla takové řeči, že by od nich muselachytnout sirka. Taky mi najednou povídá, že jsem ein wahrer Mann…

Poslyšte, řekla vám už nějaká ženská, že jste opravdový muž? To je moc hezkej pocit!

Vedle zvonil telefon, pan manžel tam šel a ona si přisedla ještě blíž a znovu začala o tom Robertu Wolfovi… Já nevím, co by se bylo stalo, nepřijít ředitel zase zpátky. Všiml jsem si, že je najednou celý bledý a nervózní.

Byl byste tak laskav, pane policejní rado, kývl na mne a zavřel za námi dveře.Nepříjemná věc… Strašná!

Když jsem vzal sluchátko, dověděl jsem se, že vyšetřovaný Robert Wolf spáchal dneska ve vazbě sebevraždu. A kruci, tohle byla rána. Jednak pro celé vyšetřování, protože to znamená dělat to znovu, jednak ovšem pro mne…

Co já té paničce jenom řeknu?

Když jsem se vrátil do pokoje, viděl jsem, že to už za mne obstaral pan choť. Asi musel o tom panu Wolfovi vědět své. A tak jsem se natrefil zrovna ke scéně, kdy paní kousala kapesník a prolévajíc slzy křičela na svého muže i na mne, abychom šli pryč, že jsme bez citu…

Šli jsme, pan ředitel mě doprovodil přes zahradu k vratům a vzdychal. Já jsem se ho na nic neptal a on mi nic nepovídal, u vrat jsme si stiskli ruce a oba jsme se tvářili, jako bychom si kondolovali.

Já jel hned do věznice a bylo docela jasné, že ten mladý pán tušil, jak hluboko v tom je, a proto se rozhodl to ukončit jaksi čestně.

Kdoví, třeba myslel i na ni… Ona opravdu stála za všelijaké nepředloženosti.

Zdržel jsem se tedy ještě dva dni a pak jsem byl rád, když jsem seděl zase ve vlaku na Prahu. Jenže než se vlak rozjel, vidím, jak po peróně pobíhá ten známý človíček, co mi nedávno doručil psaní od pana ředitele. Když mě zahlédl, strčil mi do okénka tyhle dva balíčky, že se milostpaní dává poroučet…

Byl jsem napřed dojat, protože ona ani v tom smutku nezapomněla na svůj slib! Ale když jsem jeden balíček otevřel, byl jsem zase zklamán. Nebyl to popelník z dynamitových obalů, ale byly to tyhle atrapy. Asi nestačila dát to udělat…

Anebo, napadlo mě, když už vlak jel, je v tom třeba nějaký skrytý symbol.

Snad mi tím divným dárkem chtěla říci, že zatímco ona je výbušná jako dynamit já jsem se choval jako atrapa. Neříkejte, že ne, ženské jsou schopné všeho. Vy to třeba tak neznáte, protože jste mladej a ženatej, ale mně můžete věřit!Dovedete si představit, co bylo v Praze práce, když je člověk takovou dobu pryč! Tak jsem ty balíčky strčil do šuplete u almary a dočista na ně zapomněl.

Tím spíš, že ona se nikdy nepřihlásila. Kdoví, snad jí manžel zatrhl ježdění do Prahy. Snad taky zapomněla… A já si z těch atrap nikdy neudělal popelník, kterým bych strašil hosty, protože jsem na to neměl čas.

Vidíte, a zrovna dnes se po tolika letech ty krámy najednou zase objeví!

Zvláštní, viď-

te: člověk nakonec vždycky musí po sobě uklidit. V almaře i v životě. Ono třeba ani na tom světě o nic nejde…

Pan rada umlkl a vstal: To jsme se ale zapovídali! Já vás zdržel. A co horšího, já vám vypil kafe! Usmíval se lišácky.

Opravdu, měl jsem to kafe lip hlídat, protože mu je doktoři přísně zakázali. Ale pak jsem mávl rukou:

V kanceláři kafe neškodí, to jenom doma si ho nesmíte vařit! Když odešel a já byl za-se sám, vzal jsem do ruky ty atrapy s nápisem A. Nobel Fabrique a pak jsem zavolal službu.

Ukliďte to! řekl jsem stroze, jak se na šéfa sluší.

Propánakrále, řekl upřímně starý strážník. Může se to vůbec brát do ruky?

To víte, že může, vždyť je to už všechno vyčichlý… A myslel jsem spíš na tu historii než na dynamit. Ale dole usoudili, že je škoda takovou věc vyhazovat, a protože se zřizovalo nahoře u půdy něco jako kriminalistické muzeum, tak tam ty atrapy strčili. Nakonec to po slouží jako názorná pomůcka.

Jejich romantickou historii jsem znal jenom já…

Ne, nepřeřekl jsem se: jenom já. On pan vrchní policejní rada Knotek dlouho penze neužil. Asi proto, že bez toho kafe nemohl být… A tak jsme mu šli brzo na funus, bylo nás pár, zrovna byly nějaké případy a lidi byli v terénu, pohřeb osamělého člověka je vždycky smutný a páter pospíchal. Ale byli tam na hřbitově i kasaři a půdaři, kapsáři i prstýnkáři, všichni, co měli zrovna volno a byli náhodou na svobodné noze. Přišli se rozloučit s tím, kdo je tak často a přísně zavíral. Bylo to od nich moc hezké.

Čas plynul, snad se nikdo nebude divit, když řeknu, že jsem na historii nebožtíka ministerského rady Knotka dočista zapomněl, stejně jako na ty dynamitové atrapy, které jsme uložili v muzeu. Ani jsem nevěděl, že starý Příhoda ten, co dostal ve službě takové revma, že nebyl k ničemu, a proto byl ustanoven kustodem v tom našem muzeu si z těch atrap udělal parádní číslo.

Návštěvníci nebyli žádní nezkušení lidé, byli obyčejně od řemesla, četníci nebo tu a tam novináři, ale někdy se taky přihodilo, že s takovou delegací šla ženská, a tu pak Příhoda měl zvláště zajímavý výklad, nejen mezi kladivy, kterými byli různí lidé zavražděni, ale především nad tímhle dynamitem.

Tady bych si dovolil poznamenat, že jak známo, dynamit má za základ nitroglycerín, je to přej zdravý na srdce, já nevím, já mám jenom revma. Je to glycerín, ledek a kyselina sírová dohromady a bouchá to jako čert. Jak račte vědět, ten pán, co je tady napsanej, pan Nobel, byl moc nóbl pán a bohatej, že už z penězma nevěděl co dělat, a tak je i po jeho smrti rozdávají. Já ještě žádný nedostal, třeba jsem ještě nepřišel na řadu. Musí se s tím opatrně, to je jasný… V té chvíli vzal Příhoda jednu z atrap do ruky a zvedl ji návštěvníkovi k no-su.Kdyby to padlo na zem, tak je1 po nás, to je jasný… A v tu chvíli ji taky na zem pustil, a jak se shýbal, tak do ní ještě kopl, takže letěla po místnosti k nohám dalších návštěvníků, a ten mizera měl velkou radost, když uskakovali a když ženské pištěly a mužové bledli, protože už to slovo dynamit dovede nahnat hrůzu.

Někdy si uhasínal o jednu nálož cigaretu, a to taky zanechávalo v návštěvnících moc silný dojem. Někteří prohlašovali, že jim už prohlídka stačí.

Já o tom samozřejmě nevěděl, byl bych mu to zatrhl. V zimě, protože nahoře se netopilo, měl nad tím dynamitem, tedy nad atrapami, výklad zvlášť poutavý, čertví kde se to dověděl, protože koneckonců říkal pravdu: A tady máme uloženej dynamit, jak vidíte, máme ho tu dost, abychom s tím vyhodili do povětří celý policejní ředitelství, pro případ, že by nám přestali platit. Jenom pozor, pozor, radši bych šel od toho kousek dál. Jak je známo, dynamit v mrazu je velkej neřád. Mrzne okolo deseti stupňů, a když rozmrzne, tak je, jak se říká, citlivej a bouchá, jen se na něj šlápne. Kolikpak tu máme dnes stupňů? No jo, deset pod nulou… On nám ten prevít každéj rok takhle zmrzne a potom na jaře zase rozmrzne, už ho tu máme moc let, tak si spočtěte, co by se stalo, kdyby mi nedejpánbu upad na zem!

A v tom okamžiku Příhoda pustí z ruky všechny atrapy a návštěvník se uhýbá nebo se trochu stísněně směje a zelená. Je to pravda, dědek jim nelže, dynamit se opravdu takhle chová.

A když je Příhoda vyzve, aby si taky uhasili cigaretu o tu nálož, jako to dělá on, většinou řeknou, že ne, že ještě nedokouřili, a vypadnou z místnosti, protože mají všeho dost.

Jednou byl ve skupině návštěvníků taky nějaký major od ženistů a ti, jak známo, mají vý-

bušniny v malíčku, pokud ovšem mají ještě malíček.

Když návštěvníci dostatečně pobledli nad tím, jak dědek Příhoda pustil nálož na zem, řekl ten major, že třeba dynamit už vyprchal: to prý se za čas stává.Kdepak tenhle ne, ten je moc dobře zapakovanej, hájil Příhoda svoje mustrčíslo.

Ale major nevěřil, zřejmě zapochyboval, že tam vůbec nějaký dynamit je, to by s tím ten člověk takhle nezacházel, a rozhodl se, že se na to podívá.

Když se Příhoda s hosty zastavil u kasařského náčiní, major tu jednu nálož rozdě Jako pořádný odborník vzal trochu toho, co bylo pod papírovým obalem, do prstů a ochutnal.

Heleďte, pane, co mi to tam děláte, to se nesmí, rozzlobil se Příhoda, když k němu major přišel s otevřenou náloží v ruce. Já vám chci jen říci, že máte úplnou pravdu. On je v tom opravdu dynamit. A jestli tady v zimě zmrzne, tak tedy… tak tedy bych s tím nedělal žádné hlouposti, řekl ten major a položil patronu opatrně na stůl.

Starý Příhoda zapomněl svůj výklad nad kasařským nářadím. Díval se na rozdělanou nálož, o které mu před lety přece řekli, že je to atrapa, a tvářil se, jako by najednou zahlédl strašidlo.

Nemůžete se mejlit? zatřásl se mu hlas. Nemůžu, je to dynamit, to se pozná na jazyku. Po zmrznuti je zvlášť citlivý na mechanické podněty.

Návštěvníci zůstali koukat, ne na dynamit, ale na starého Příhodu, který byl v té chvíli jako lajntuch.

Zbytek výkladu nestál za nic, polovinu věcí už ani neukázal a koukal hosty co nejdřív dostat z muzea ven. Když zamykal dveře, ohlédl se vyjevené zpátky, kde na stole ležela otevřená nálož.

Panenko skákavá, to jsem to vymňouk, říkal si, když se šoural ze schodů dolů! Ale když oni mi řekli, že to jsou jenom atrapy! Pěkný atrapy, Kristova noho, já měl vlastně denně smrt na krajíčku. Co já se s tím jenom nadělal pitomostí!

Šel domů a cítil mráz v zádech. Nejhorší to bylo v noci, pronásledovaly ho hrůzné sny, viděl, jak celá direkce vylítla do povětří, v Bartolomějské ulici po ní zůstala jenom díra do země. Všechny baráky okolo stály, ale naše direkce byla pryč, protože jak v tom snu slyšel hrozný hlas vinou neopatrného zacházení se svěřenou výbušninou, a to strážníkem Příhodou, vylítla do povětří.

Druhý den ráno neřekl nikomu nic a opatrně se plížil nahoru do muzea. Když odmy-kal, snažil se, aby zámek prudce neklapl, protože nejhorší je zřejmě náraz kovu na kov…

Šmarjá, já to pouštěl na zem! Já o to zhasínal cigaretu! Lidi, já snad dočista přestanu kouřit.

Po špičkách se dostal k místu, kde ležela rozdělaná nálož, a opatrně dřívkem odloupl kousek té našedlé hmoty a pak stejně opatrně s tím vyšel ven.

Oddechl si, když byl na schodech.

Co mi neseš, dědku? uvítal ho pyrotechnik o dvě patra níž.

Nic, jenom tadyhle… Koukej, poznal bys, co to je?

Možná, říkal si, že jsem tomu majorovi nalít; viděl, že si z nich dělám ouchcapky, a řek si, že mi to oplatí.

Pyrotechnik vzal ten kousek mezi prsty, chvíli to žmoulal, pak jako ten major ochutnal a řekl: To nic není, to je docela obyčejnej dynamit. Odkud to, člověče, máš?

Příhoda sepjal ruce: Shora, rozumíš, z muzea.

To ho ukazuješ hostům? podivil se pyrotechnik. Buď s ním opatrnej, on vám tam v zimě asi zmrznul, ne?

A jak, zanaříkal Příhoda, ten zmrznul jako preclík, a nejednou. On tam, neřád, mrzne už dlouhý léta.

Pyrotechnik ještě nikdy neviděl dědka Příhodu takhle vyjeveného. Moc mu to přál. Ale protože byl sám zvědavý, vzal trochu toho dynamitu a šel s ním vedle do laboratoře.

Když se vrátil, vypadal dost ustaraně: Hele, není to nijak strašný, ono to už přece jenom dost vyprchalo, ale razanci to ještě má a bouchnout by to při troše dobré vůle mohlo.

Kdyby k tomu někdo dal cigaretu? ptal se Příhoda a zuby mu cvakaly.

To ne, to by nejvýš chytlo. Ale na náraz to citlivý bude. Aby ti to neupadlo na zem, rozumíš.

Příhoda zajektal zuby: Ro… rozumím. A potom se upřímně vyznal, jak ty nálože nechával padat na zem a jak do nich kopal.

Nakonec s tím přišli na mne. Já jsem nejdřív vůbec nevěděl, o čem to mluví, jenom mně bylo nápadné, že Příhoda je jako zelená sedm Poslyšte, povídám, ale to jsou přece atrapy! Nebožtík pan rada Knotek to říkal!

Příhoda mi přinesl vzorek a já jsem to dal, když dovolíte, na Kastův přístroj, pane ra-do, povídá pyrotechnik. Je to dynamit.

Šli jsme nahoru, protože já jsem pořád tvrdil, že to není možné, vzpomínal jsem si, co mi starý pan rada vyprávěl o popelníku a kuřáckém náčiní toho ředitele a samozřejmě i o té paničce. Poslala mi atrapy, říkal tehdy starý pán, aby mi naznačila, že jsem taky k ničemu…

Na stole ležela otevřená patrona a pyrotechnik řekl, že se nedá nic dělat, že tohle je pravé.

Ale ty ostatní třeba ne, řekl jsem a vzal do ruky další. Byla celá opálená, jak si na ní k úžasu návštěvníků Příhoda zhasínal cigaretu. Teď stál mezi dveřmi a naříkavě sděloval, co všechno s tím prováděl.

Vzal jsem pro jistotu do rukou ten druhý balíček, byl ještě převázán provazem, byl na něm zase prach, jako by se nic nezměnilo od těch dob, co mi jej pan rada dal ve své kanceláři, abych ho hodil do kamen.

A jak jsem vzal za provázek, přetrhl se a ty nálože se vysypaly na zem.

Opatrně, pane rado, křikl pyrotechnik, ale já jsem se vůbec nelekl, já jsem myslil na tu neznámou fešandu, která poslala tenhle dárek policejnímu radovi Knotkovi.

Zato Příhoda vyrazil táhlé zaúpění a vylít ze dveří, jako když ho někdo vystřelí, a letěl po schodech dolů, kdepak revma, skákal jako mladík a bral to prý přes tři schody. Nezastavil se až za rohem v hospodě.

Nedalo se nic dělat, vzali jsme ještě dva vzorky a pyrotechnik potvrdil, že to dynamit je. A proč neexplodoval, když s ním Příhoda dělal ty svoje kumšty?

divil jsem se.

Pyrotechnik krčil rameny: To já nevím, on už třeba nebude mít tu sílu, ale podle toho, co se my o tom učíme, bouchnout může.

A tak jsme jednoho dne ráno zavřeli ulici z obou stran, protože čert nikdy nespí, přijelo policejní auto a do něho jsme položili oba balíčky. Pyrotechnik si sedl vedle šoféra.

Příhoda, vy byste měl jet s nimi, povídám. Za trest!

Pane rado, dyť jsem před penzí, naříkal Příhoda a strkal se do rohu dvora.

Tak jsem mávl rukou a oni vyjeli. Pyrotechnik to za městem zapálil, hořelo to docela normálně, to jenom jeden novinář, který se nachomejtl k tomu, když byla ulice uzavřena, napsal potom, že hromový výbuch otřásl zemí. Ale jakýpak výbuch, dynamit se zapálí jako su-ché dříví a vyhoří bez výbuchu.

Já jsem pro pořádek napsal protokol, že dne toho a toho byly zničeny dva balíčky ná-

loží, jež byly uloženy v muzeu a byly neznámého původu.

Přece tam nenapíšu, jak to vlastně všechno bylo! A od těch dob jsem často myslel na tu paničku. Jaký ta musela mít temperament, když se pokoušela zabít policejního radu dynamitem!

LODNÍ UZEL

Mrtvá stařena ležela na koberci skoro uprostřed pokoje, stůl bylo to v jídelně,zařízené velmi staromódně byl odstrčen ze středu místnosti. Stará paní měla pod hlavou jakýsi polštářek, patrně z pohovky, která stála v rohu, a zbytek provazu, na kterém před chvílí visela, byl ještě uvázán na horní klice vysokého okna. To bylo tak všechno, co viděl na první pohled detektiv Brůžek, a víc ani vidět nechtěl.

Hlavně nechtěl vidět, co udělá starej s těmi, co se tady po pokoji motají, nechtěl vidět, jak sjede strážníka z nejbližšího komisařství, který se mu důležitě snažil vylíčit, co se stalo, jako by to nebylo docela jasné. Na koberci a za tělem mrtvé se chvěly světlé skvrny, to slunce pronikalo síťovou stórou.

Tak vy jste nás zavolali, řekl pan rada Vacátko neobyčejně sladce.

Tak sladce, že detektiv Brůžek přimhouřil oči

Tak vy jste nás zavolali…

Hlásím, pane policejní rado, že zavolali, dotvrdil strážník dobrodušně.

A smím vědět proč?

Protože je důvodné podezření, že ta sebevražda, teda tady ten případ, není třeba sebevražda, řekl strážník a byl hrdý, že to řekl tak jasně. Policejní rada z kriminálky, to je zvíře, s kterým se obyčejný člověk nedostane do řeči sedmkrát do týdne. Když si člověka pořádně všimne a usoudí, že našinec není žádnej trouba, hned tu může být hodnost nadstrážníka…

Tento sen se jevil strážníkovi přímo na dosah ruky. Proto stál při hlášení vzpřímen a hovořil jasně a řízně.

Tak vy jste pojali důvodné podezření… Báječné! Ale najednou pan rada zbrunátněl a zařval: -Tak krucifix, proč jste se nepostarali, aby tady nebyl takovej svinčík? Kdo se to tu pořád motá, co to tady je? Je to horší než na pražským mostě!

Prst pana rady se zabodl do vzduchu a ukázal na drobného mužíka, který neustále po pokoji šantal v ošlapaných trepkách a v jakémsi krátkém pracovním kabátku. Měl na hlavě kulatou čapku.

To je místní domovník Kocbaba Josef, hlásil strážník, neobyčejně překvapen tím, jak věci vzaly prudký obrat.

Kdo mrtvou sundal? hřměl pan rada. Kdo tady odstrčil ten stůl? Kdo tady šmejdil?

Detektiv Brůžek pokyvoval hlavou, ale to jenom pro případ, že by se na něho pan ra-da koukl. Pan rada však hleděl upřeně na toho malého mužíka

-domovníka, který stál teď bez hnutí a vyjeveně se díval na pána, jenž tak z ničeho nic spustil bandurskou.

Ráčej odpustit, pane inspektor, řekl nejistým hlasem, já to udělat musel.

Rada! napověděl strážník nenápadně.

Já totiž, pane inspektor…

Pane rada, připomněl už důrazněji strážník, který pochopil, že se vítr obrací a že nebude správné hájit pana Kocbabu, jemuž dosud ze známosti ponechával plnou iniciativu.

Já, pane inspektor, pokračoval nezmýleně domovník, jsem viděl tuhle starou paní Jarošovou, když visela ve vokně. Já ji viděl tamhle zdola.

To, že mu ten chlap říká pane inspektore, by nechalo radu Vacátka chladným. Ale že ten strážník dovolil chodit po bytě civilistovi, místo aby se snažil zajistit všechny stopy, to ho popuzovalo.

Protože buď to je sebevražda, a pak ho sem citýrovali zbytečně, nebo to není sebevražda, a pak se tady nedá už skoro nic dělat: to, že mrtvou sundali a že s ní prováděli všelijaké oživovací kejkle proč by jinak ležela na zemi -ho přivádělo k zuřivosti.

Odkud zdola jste ji viděl?

Já ji, prosím, viděl, když jsem vylezl na střechu.

Tak zdola, nebo ze střechy? vyjel pan rada, jemuž se tenhle chlapík vůbec nelíbil.

Prosím zdola, ze střechy garáže.

Pan rada se podíval oknem. Pak otočil hlavu k panu Brůžkovi a ukázal mu očima ven.

Detektiv Brůžek bleskově pochopil a za chvíli ho bylo vidět na střeše garáže. Pan rada se postavil těsně za záclonu a Brůžek mávl rukou, že ho vidí.

Tak tohle tedy bylo v pořádku.

Co jste dělal na té střeše? řekl ještě pan rada, ale jeho hněv už dozníval.

Teče tam, a pan inženýr, co tam má auto, mě požádal…

Dobrá, a co dál?

Dál bylo to, že jsem viděl tady paní Jarošovou, jak visí na vokně; bylo vidět skrz zá-

clony, že tady něco neštymuje. Já si napřed řek, copak asi ona věší na okno, má už přece léta…

Co bylo pak?

Pak jsem zavolal tuhle pana Součka… (V rohu místnosti postával ještě jeden človí

ček, malý a holohlavý, který se uctivě uklonil. Ten tady zřejmě tlapal taky, kristepane, kdo se má potom v tom vyznat!) S ním jsme šli a zvonili, pokračoval domovník. A nikdo neotvíral, doplnil úslužně pan Souček.

Jděte? podivil se pan rada. Detektiv Brůžek se pohotově usmál a pan rada to naštěstí zahlédl. Snad ho to trochu upokojí.

No, a pak já jako domovník jsem vyrazil dveře. Ale, prosím, pan Souček byl se mnou, na takovýhle věci je dobrý mít svědka!

Vyzná se, řekl si pan rada. Moc se vyzná… Hned od začátku myslil na svědky. Zají-

mavé!

Pak jsme paní odřízli. Tedy pan Souček…

Svým nožem, prosím, tímhle, a pan Souček nabídl, aby se všichni podívali na jeho nůž. Pan rada jenom mávl rukou.

Když byla mrtvá, proč jste ji nenechali viset a nezavolali policii?

Tedy mrtvá… Ona byla mrtvá, ale co kdyby třeba ještě nebyla, že jo? namítl domovník. Člověk musí udělat všecko k záchraně člověka. Teda podle mě!

Řekněme, zabručel nespokojeně policejní rada. Pak jste ji položili na zem?

Jo.

Totiž ne, vmísil se do toho ulekaně pan Souček. Ona nám spadla, když jsem přeříz ten provaz, já byl rozčilenej a pan Kocbaba nedržel dost fest. Paní spadla na zem.

Čím dál tím hezčí, zavrčel pan rada a podíval se teď směrem k detektivu Brůžkovi.

Ten pohotově zvedl oči, aby kázal, jak žasne nad takovou pitomostí.

Potom jste ji začali oživovat. Jak jste to udělali? Domovník si ochotně klekl za mrtvou a ukazoval, jak jí zdvíhal ruce a zaváděl umělé dýchání. Ukázalo se, že byl za války kratší čas u lapiduchů, a že tedy o tomhle něco ví.

Už nám začíná paní Jarošová stydnout, prohlásil bez vzrušení, když vstával se země.

No, a zatímco jsem já tohle dělal, pan Souček běžel na komisařství.

Běžel, netelefonoval! zdůraznil pan rada.

Běžel, přisvědčil pan Souček. Já byl rozčilenej, a potom kde shánět telefon?… Le-da někde v krámě. Já celou cestu běžel a tuhle pan strážník hned šel se mnou zpátky.

Byl tedy pryč asi… asi čtvrt hodiny? zeptal se pan rada a tvářil se zcela nezúčastně-

ně. Pan Brůžek zdvihl hlavu, protože starýho znal. Pochopil smysl té nenápadné otázky.

Jo, asi tak, potvrdil domovník. A celou tu dobu jsem pořád dělal to dejchání… Marně.

To jste se, sakra, zapotil! ušklíbl se pan rada.

Hlásím, že jsme našli tuhle pana Kocbabu, jak klečel za mrtvou a zvedal jí ruce, doplnil svědecky strážník.

Ten stůl jste si odstrčili vy?

My.

A židle jste si odstrčili taky?

Abysme měli víc místa.

Kde ty židle stály, když jste přišli do místnosti?

U stolu…Že jo, pane Souček?

Já nic nevím, já byl rozčilenej, špitl mužík v koutě.

Stála nějaká židle tady u okna? zeptal se pan rada a zadíval se pozorně na domovní-

ka.

Ne. Co by tam dělala?

A byl tady někde nějaký nepořádek, jako by někdo něco hledal? Rozházené věci? Vy jste se přece byl podívat taky vedle! Pan rada to řekl tak určitě, že domovník jenom polkl.

Prosím, byl… Jenom tak jsem nakolik, jestli tam někdo není, žejo, pane Souček, vy to můžete dosvědčit!

Já nevím, já byl rozčilenej. Já běžel na komisařství. Pan rada neřekl chvíli nic, obešel dvakrát mrtvou, jako by na ní bylo něco k vidění, a pak se otočil na detektiva Brůžka: Zařiďte prohlídku… Otisky, fotografie, mrtvou dát na soudní. Jako obyčejně.

Detektiv Brůžek porozuměl.

Pan rada prošel znovu bytem. Vedle byla ložnice, skříň našli pootevřenou, dalo se předpokládat, že v ní někdo něco hledal. Ale taky v ní mohla hledat něco ta paní před smrtí.

Měl jsem zamlada takovej případ, pane rado, že jedna ženská si pustila plyn a my našli tak rozhrabanej byt, že jsme chtěli přísahat, že tam někdo byl…

A přitom si ho rozhra-bala sama, jak hledala starej líbsbríf. Opravdu starej líbsbríf od dávný svý lásky; chtěla s ním umřít v rukou. A taky jo. Ten dopis měl datum a podle toho jsme to všechno poznali. Byl starej pětatřicet let…

Láska někdy vydrží!

Detektiv Brůžek zkušeně hrábl pod prádlo a vytáhl spořitelní knížku. Pak hledali dál -

ale nebylo tam nic. Nikde hotové peníze.

Zařiďte důkladnou prohlídku! A vezměte nenápadně otisky toho domovníka.

Vy myslíte, pane rado? zašeptal pan Brůžek.

Nadarmo tady nebyl čtvrt hodiny sám.

A že by to všechno byl mord?

Jakýpak: že by, pane Brůžek? Všiml jste si přece, jak visela vysoko, ne?

A žádná stolička, po které by byla vystoupila ta stará ženská nahoru… Tu tam někdo pověsil!

A ještě něco: šňůru uřízl od záclony. To znamená, že ho napadlo ji pověsit až potom.

No jo… Ale co stopy násilí? Když někomu házíte na krk smyčku, musí mu někdo držet zápěstí. A hned jsou modřiny.

Jenže když děláte záchranné cviky, držíte ho za zápěstí a můžete mu je udělat taky.

Proto jsem nadával; nemám rád nečistou práci.

Když přijeli další úředníci z kriminálky, šel se pan Brůžek pozeptat po domě, jak paní Jarošová žila. To, co zjistil, nebylo nezajímavé. Paní platila za bohatou. Prodávala výhodně parcely. Po rodičích zdědila nějaká pole u řeky, a to byl její zlatý důl právě teď, kdy lidi zachvátila horečka stavět chaty a jezdit do přírody. K paní Jarošové chodilo dost lidí, protože si dávala inzeráty…

Jestli dneska tady někdo byl, to se nedalo dokázat. Chodí ale všelijací lidé, žejo, chodí dost žebráků a takových mladíků, co nemají práci a nabízejí se po domech, že by přinesli uhlí, vyklepali koberce. Služka z druhého poschodí tvrdila, že potkala dole v chodbě dva mladíky, ale odkud šli, neví.

Odpoledne měli už na kriminálce poslední inzerát, který paní Jarošová dala do Národní politiky:

Prod. parcelu, výh. pol., voda, les. Zn. Levně, do adm. t.l.

Stejně rychle našli několik kupců. Bohužel nikdo z nich nemohl uvést nic, co by přivedlo policii na další stopu. Poslední, jistý inženýr, platil za parcelu ve dvou splátkách. Tu druhou přinesl před týdnem: dva tisíce. Tyhle peníze nebyly ani uloženy na knížku, ani se nenašly. V bytě paní Jarošové nebyly vůbec žádné peníze. Ani haléř.

Bodejť by jo, bručel pan rada. Byl tam dost dlouho sám…

Zřejmě měl o celé té věci svou teorii. Jenže samotná teorie není nic platná. Otisky prstů domovníka Kocbaby se totiž prokazatelně nikde nenašly.

Pan rada šel večer domů stejně špatně naladěn, jako byl už ráno. Když se něco jednou zamotá, tak to k ničemu není, opakoval si mrzutě. Přitom přišel na to aspoň na něco přijdu! proč vlastně má dneska celý den tak mizernou náladu. Je tím vinen Karlík, tedy syn, ta čtyřka z latiny, co včera dostal, ta mě už včera rozladila. Člověk chce, aby kluk měl snadnější život než táta, a on místo učení někde pořád courá, ale já mu to všechno vyženu z hlavy, já mu dám pořád stanování a nějaké schůzky oddílu! Tadyhle máš latinskou gramatiku, to je tvůj oddíl! Když došel domů, poznala žena, stejně jako ráno pan Brůžek, že to je dneska špatné, a snažila se mluvit co nejmíň. Jenže zase to všechno zkazil ten kluk, co se mu já naříkám, seď nad knihou, když je tatínek doma! Mladý pán nad knihou skutečně seděl. Jen-

že otec vstoupil do jeho pokojíku tak tiše a náhle, že nestačil sklapnout tu knížku, kterou če-tl, a otevřít pohotově latinskou mluvnici, z níž se měl učit consecutio temporum neboli ná-

slednost čas

Neučil se, jelikož četl knížku o táboření… Mladého muže zajímaly tyhle věci, a nemít smůlu, že se narodil v rodině policejního rady, byl by se stal jistě zálesákem.

Tak vida! Táboření… No ovšem, to je něco pro tebe! To je přesně to, co budeš v životě potřebovat! hřměl otec.

Karlík si pomyslil, že tu pitomou následnost časů bude potřebovat ještě míň, ale ml-

čel. Otec je zatraceně dobrej stopař, překvapil mě, damned, šeptal si adept umění zálesác-kého.

Já se můžu udřít a mladej pán si místo učení čte, jak se staví ohniště!

Učí se stopy zvěře! Vida, to je něco pro študenta, který má čtyřku z latiny…

Typy a tvary stanů… Uzly!

Otec zvedl knížku a vypadalo to, že ji otluče synovi o hlavu. Pak si to jaksi rozmyslil a vyšel z pokojíku. Zato ještě musela paní vyslechnout přednášku o tom, že klukovi povoluje.

Zkrátka, celý tenhle den nestál už zanic. Ostatně druhý den to nebylo o nic lepší. Tak především soudní pitva dokázala, že paní Jarošová byla udeřena do hlavy předmětem s ně-

jakou větší plochou, vypadalo to na pytel s pískem. Podle jasných stop na srdci usoudil lé-

kař, že i slabá rána jí mohla snadno přivodit ztrátu vědomí. Pak už bylo snadné ji uškrtit provazem a pověsit na okno. Pachatel zřejmě předpokládal, že stóra je dost hustá, a protože naproti není žádný dům, že ji hned tak nikdo neuvidí… V tom se tedy spletl.

Jestli je to ovšem všechno tak, jak ten Kocbaba říká! Pan rada se rozhodl ještě jednou se podívat do bytu. Jeli tam zase s panem Brůžkem.

Zůstalo tu všechno jako včera. Odstrčený stůl se židlemi…

Na okně ještě zbytek osudného provazu. A všude nepříjemná prázdnota důkladně prohlédnutého bytu. A nikde peníze. Ani v té její odřené kabelce.

Jestli smím něco tento, pane rado, tak ten, co ji zabil, musel jít najisto. Musel to tu znát… Možná že měl rukavice. Zkrátka, chystal se na to.

Detektiv Brůžek rozvíjel dále své teorie o tom, že není těžké najít peníze u takových starých ženských, strkají je odjakživa pod prádlo nebo do kredence. A tu a tam do šití.

Když se otočil na pana radu, který mlčel, zjistil, že ho neposlouchá.

Díval se upřeně nahoru na to okno, kde mrtvá včera visela. Zbytek provazu tam ještě byl.

Hele, člověče, ten uzel! řekl posléze pan rada. Pan Brůžek přistoupil blíž a uznale zakýval hlavou: Pořádnej!

Divnej! Vylezte nahoru a zkuste jej sundat, ale nerozvazovat! Když nepůjde, odšrou-bujte kličku.

Detektiv Brůžek vykonal příkaz bezvadně. Seskočil ze židle a třímal vítězoslavně nerozvázaný provaz s podivným uzlem.

Uměl byste takový uvázat? zeptal se pan rada. Pan Brůžek zavrtěl hlavou a pomyslil si, co by dneska páni na člověku všechno nechtěli. Pan rada začal nepokojně chodit po pokoji. Přemýšlel nahlas: Ten uzel… Sakra, ten uzel… Včera jsem si ho pořádně nevšiml…

A najednou vykřikl: Uzly!

Pan Brůžek se tvářil nechápavě.

Příručka o táboření! Ohniště, stopy zvěře, uzly… To je celá věda, víte!

Pan rada se krátce zasmál: Já včera klukovi div nenafackoval, a vidíte ono se to hodí! Pane Brůžek, vemte ten provaz a jdeme. Odpoledne v kanceláři pana rady seděl detektiv Brůžek a podle Příručky správného táboření dělal s panem radou uzly. Dosahovali už značné zručnosti.

Tak tohle je uzel škotový… A tohle uzel rybářský… Jak vám jde horolezecká smyčka?

Pan Brůžek s pýchou hlásil, že už líp. Pak zkusili ještě uzel ambulanční a hlavně po-

řád znovu vázali ten, který byl na šňůře, na níž visela stará paní: uzel lodnický neboli lodní smyčka.

Lodní… Zrovna lodní! Co tomu říkáte, pane Brůžek? Detektiv Brůžek krčil rameny: -

Že bysme se pozeptali, jestli náhodou ten Kocbaba nesloužil taky u mariňáků?

Už jsem se ptal, přiznal se pan rada. Nesloužil a nic s loďmi nemá společného. Bohužel. Tak to by možná chtělo podívat se, jestli tu nemáme nějakého námořníka. Myslím v kartotéce… Pan rada neodpověděl.

Anebo se vypravit mezi ty, co slouží u paroplavby na Vltavě. Nakonec i oni vážou takovýhle uzly. Vodu má v referáte Soukup, poroučíte ho zavolat?

Pan rada neustále mlčky přecházel po pracovně. Konečně se zastavil a řekl: Jistě, to by se mohlo všechno udělat. Ale k námořnímu uzlu nepotřebujeme vůbec námořníka. K

námořnímu uzlu stačí kluk, který má maňáska…

Kluci, pane Brůžek, to je romantický plemeno. Ten můj například se cítí být zálesákem.

Koupí si dva buřty a táhne do přírody si je upéct. Aby si je mohl upéct podle svýho gusta, musí znát aspoň pět druhů ohnišť… Znát námořnický uzly, na to stačí nějaký ten tramp, co má kánoi. Nezapomeňte, že ta ženská prodávala parcely u vody. Na chaty, pro vodní spor-ty… Zítra oběhněte obchody s loďařskými potřebami. Zjistíte, kde prodali nějakou dražší vý-

stroj. V sobotu dáme plnou pohotovost, půjčíte si lidi z poříčního oddílu a zajistíte každého, kdo má novou kánoi nebo kajak… Musí vám přesně říct odkud vzal na to peníze. Lodní smyčka, rozumíte? Zatáhneme ji teď my.

Vázat ji už umíme.

Detektiv Brůžek nebyl přítel velkých řečí, ale to, co teď povídal pan rada, ho ohromilo.

Řekl jenom: Sakra, pane rado, to by šlo!

A protože v jeho očích byl neskrývaný obdiv, pan rada se usmál.

Sobota nevypadala nejdřív nijak slibně. V obchodech zjistili jenom dvě koupě lodí, jedna šla k Roudnici, druhou si koupil úředník z magistrátu.

Nezbývalo než se dívat pilně kolem řeky, jestli se neobjeví něco nového tam. Nená-

padní pánové postávali po navigaci a trampové si dávali tajná znamení: Bacha, rojej se chlupatý!

Sebrali tři kluky, ale ukázalo se, že zbytečně.

Pan Brůžek mezitím zjistil, že u firmy Šašek dělali novou kánoi. Takovou zvláštní, ten, co ji objednával, si vymyslel, aby měla bort pobitý mosazným plechem. Celkem hloupá fraje-

řina, ale když to chce mít… Bude to dražší o padesátikorunu.

Pan Brůžek si tedy stoupl už v sobotu ráno poblíž dílny a čekal, až si pro loď přijde zákazník. Bylo teplo a měl chuť na pivo, od řeky zněl křik a probouzel v panu Brůžkovi mladé myšlenky. Kdepak jsou ty dny, kdy jsem chodil s manželkou okolo řeky. Tehdy samozřejmě bez loděk, ale hezké to bylo i tak!

Když už měl moc dlouhou chvíli, vyšli z dílny dva mladíci a nesli novou loď. Tváře jim hořely a mosazný plech se jenom svítil.

Pěkná, řekl pan Brůžek dobrácky, když ho míjeli. Kluci po něm jenom vzhlédli a šli dál.

Jářku, kampak, na čundr? zavolal za nimi.

Mládenci přidali do kroku. Pan Brůžek taky. Když se ohlédli a viděli, že ten neznámý se drží s nimi, vykročili rychleji. S lodí to nebylo jistě snadné, ale šli tak rychle, že by byl pan Brůžek musel nejmíň klusat. Vytáhl rozmrzele píšťalku.

Když zazněl její hvizd, kluci začali trapovat a lítli dolů po navigaci, div se nepřerazili.

Marně, protože tam dole u vody na ně čekal strážník, který slyšel pískat a nadběhl si je. Pak už to šlo jako nad drátkách; za chvíli oba mládence vezli na čtyřku.

Pan rada je přijal s takovým smutným pohledem. Protože tomu jednomu bylo ke dvaceti a druhý měl sedmnáct. Oba byli vytáhlí, ten mladší měl bradu porostlou tmavými chlupy a pleť samý pupínek.

Tak kápněte božskou, kde jste vzali peníze na loď? Starší se ušklíbl: Ušetřili jsme.

Děláme…

A paní Jarošovou znáte? řekl pan rada a podíval se oběma do tváře. Ten mladší polkl. Starší sklopil oči a zavrtěl hlavou.

A co takhle vázat uzly, umíte? Ale ne obyčejný, námořnickou smyčku…

Tuhle. Ze šňůry od záclon.

Pan rada hodil na stůl zbytek provazu a mladší se tak podivně zajíkl. Ale i ten starší, vzpurnější, najednou po

Pan rada zazvonil a vešla starší písařka; psali protokol rovnou do stroje, celý výslech netrval dlouho. K paní Jarošové přišli náhodou asi před čtrnácti dny, chtěli si ještě s dvěma mládenci koupit kousek parcely, ale tolik, co chtěla paní, to dát nemohli. Tak se s paní Jaro-

šovou seznámili a ona jim slíbila, že se pozeptá u známých, jestli by neměli něco menšího, na co by stačily klukovské peníze. A potom jednoho z nich, toho staršího, který si říkal Bili, ale křtěný byl Bohouš, napadlo, že tahle ženská má asi peníze. Opatřil si obušek, ušil si jej sám z plátna.

Byl to takovej pešek, řekl mladší a hlas mu přeskakoval. Chtěl jsem ji postrašit, zabručel starší.

Proto jste si naplnil ten obušek pískem, co? Kdybyste nelhal! Chtěl ji drobet klepnout, prozradil mladší.

Drobet… Ale ona hned padla na zem.

Tak jste si řekli, že by bylo dobré udělat, jako že se oběsila… Kdo uřízl tu šňůru?

On! křikl starší a ukázal na svého kamaráda. On uříz provaz a pak se rozbrečel.

Byli tehdy z toho všeho vyděšení oba, stalo se něco, s čím nepočítali.

Představovali si to jako ve filmu, všechno snazší.

A peníze?

V tašce měla spořitelní knížku a v té leželo patnáct stovek. Tak ty jsme vzali.Kam jste dali tu knížku?

Zpátky do tý kabelky.

Pan rada si vyměnil pohled s panem Brůžkem. Vida, tahle knížka chybí!

Nebyly v té kabelce ještě jiné peníze?

Nějaký drobný, ale ty jsme nebrali.

Proč ne?

Oba mládenci mlčeli. Pak ten starší řekl: My jsme se báli…

Protokol podepsali oba hranatým, skoro dětským písmem.

Když je odvedli, natáhl se pan rada v křesle: Tak co, pane Brůžek? Zajdete ještě pro toho Kocbabu, žejo? Vsadil bych se, že knížka nebude na heslo. Jinak by ji tam nechal jako tu, co ležela ve skříni pod prádlem.

Případ byl uzavřen. Pan rada sklapl Příručku správného táboření a musel chtě nechtě myslit na svého syna.

Teprve později si uvědomil, že současně myslí na ty dva, kteří teď jdou tmavou chodbou, po jaké budou chodit pár let, bez slunce, bez řeky a bez té nové lodi, pobité mosazným plechem.

SVĚDOMÍ

Když si pan soudní rada Ponáhlo bral starý a ošoupaný talár, mrkl jen zběžně do spisů. Bylo to pořád stejné, po budově se říkalo jeho oddělení

„fackovací soud”, nicméně on soudil i urážky na cti a drobná ublížení na těle tak, že poloprázdná síň dojetím posmrkávala. To byl okamžik, který měl nejradši: to ticho těsně před tím, než někdo první škytne. Pak už letěly kapesníky k očím a on viděl, že nemluvil nadarmo. Samozřejmě, že někdo by mohl říci: U vás jsou ale moc malý rybičky, to takhle u krajského, tam je aspoň proč plakat… Jenže starý pan rada věděl, že nezáleží na tom, proč člověk pláče, ale že je důležité, aby se konečně jednou rozplakal. K jeho umění patřilo otřásat svědomím i zkušených trhovců. Takový chlap, který se ve tři ráno probouzí, aby byl ve čtyři na pláce, a nejdřív jde na polívku, ten si z nějakého slova hned tak nic nedělá.

A když i ten po slovech pana ra-dy vymáčkne slzu, je to důkazem, že řeč mířila k srdci.Přejel si pleš a zamyslil se před zrcadlem nad plechovým umyvadlem. Lidi jsou vlast

ně docela dobří a vůbec by nepotřebovali soud, kdyby se uměli sami od sebe rozplakat. Ale to nedovedou, a proto jsem tady já. Já a samozřejmě pokuty a menší tresty, všechny podmíněné; já už to do penze dotáhnu a nikoho nepošlu za mříže. Já bych ani nechtěl sedět u trestního senátu, na mou duši ne, protože to bych v noci klidně nespal. Slyšíš, Josefe, máš tam za katrem člověka na patnáct let, je mu jednašedesát, není ti ouzko?

A kromě toho tam soudí a dávají tresty, ale nikdy se jim tam nikdo nerozpláče, leda nějaká svědkyně, co se jí to všechno vlastně ani netýká. A pláč je přece to hlavní, to mi nikdo nevymluví.

Tak, copak tady máme… No ovšem, obvyklou stoosmičku, utrhání na cti. A kdeže to bylo? V krámě. Žehlící mandl.

Ten mandl pana radu zvlášť dobře naladil. Tam to vždycky teple páchne vlhkým prádlem, ženské sedí na lavicích a krátí si dlouhou chvíli řečmi a o urážky není nouze.

Dneska bude moc pláče, pravil a skoro vesele vykročil.

V soudní síni seděly dvě ženské, jedna strana žalující a druhá strana žalovaná, pak dva starší koncipienti vedle nich, takže to bude s celou parádou.

Okna na náměstí byla uprášená i to patří k věci, musí to tady být přísné a smutné, tady je soud a žádná veselice.

Obžalovaná začala posmrkávat, jakmile pan rada vysypal čísla paragrafů, jež údajně porušila. Ta čísla nebyla docela přesná, ale to ty ženské nemohly vědět a koncipienti to vě-

dět mohli, ale třeba nevěděli, ostatně na tom vůbec nezáleželo, to byl úvod k tomu, co přijde, to se musí takhle začít, aby bylo vidět, že jde do tuhého. Takhle nějak ti bude u posledního soudu a archanděl Gabriel bude mít zrovna takový talár jako já, jenže bude mluvit hlasem hřímavým.

Případ byl zcela obyčejný, skutková podstata následující: paní Součková přinesla 4.

III. t. r. k mandlu prádlo a s žalující paní Možnou se přátelsky pozdravila. Pak přišla paní Nováková a tu paní Součková řekla: Ježíši, vy špatně vypadáte, paní Nováková. Jste taková žlutá!

Paní Nováková jenom povzdechla a řekla, že sama neví…

Pak paní Součková ještě rozváděla dál svoje řeči o tom, že když člověk takhle začne hubnout, znamená to něco moc zlého, její teta z Křivoklátu taky takhle začala a helejte se, paní, do měsíce byla na prkně… Paní Nováková nechala prádlo v krámu a třesouc se ode-

šla, paní Součková pak pokračovala v rozvíjení svých úvah. Paní Možná jí řekla, že by se mohla stydět takhle mluvit, copak když si to ta ubohá Novačka vezme k srdci. Paní Součková na to odvětila, že se ona stydět nemusí, stydět že se může někdo prý, tedy například pa-ní Možná, která je známá po celé čtvrti jako drbna.

Slovo drbna je pak slovo, jímž je možné člověka uvést v posměch. Paní Součková tím urazila paní Možnou před těmi, kdož byli právě v krámě a jejichž svědectví si může vy-

žádat. Jako hlavní svědkyně je zde majitelka mandlu…

Ta se rozplakala hned při vstupu do síně, jelikož jí doma utíkal obchod, to není malič-

kost, odejít od mandlu, to není jako někde jinde, mandl potřebuje pořád člověka, protože prádlo, račte vědět, pane rado, nesmí přeschnout. Pan rada si vzpomněl na čerstvě složená prostěradla a cíchy, jak je doma žena jednou za tři neděle převlíká, a dal paní svědkyni za pravdu.

Držel pak velkou řeč o tom, že se lidé mají k sobě chovat slušně, a když se vyplakala obžalovaná i svědkyně, spustila slzy i strana žalující a pan rada mluvil a mluvil a koncipienti se nudili, protože bylo jasné, že z toho bude pokuta a zaplacení útrat, z něčeho musí advokáti žít, možná že žalovaná si už teď spočetla, kolik ji ta drbna bude stát, a že pláče právě proto.

Závěrem pan rada řekl, že paní Součková musí být ráda, že je žalována jenom pro urážku na cti. Kdyby totiž žalovala ta paní Nováková (podíval se přes brýle, jako by ji hledal v soudní síni), pak by se to mohlo zkomplikovat, jelikož řeči paní Součkové jí mohly způsobit újmu na zdraví, a to by bylo setsakra dražší, milá paní!

Stín neznámé a nemocné paní Novákové jako by prošel soudní síní a paní Součková

trest přijala s prohlášením, že se odvolávat nehodlá.

A stejně je mi divný, že ta paní, co to kvůli ní bylo, nepřišla, řekl pan rada na rozlou-

čenou oběma koncipientům, kteří spěchali na další stání. Asi ho mrzelo, že přišel o další plačící ženskou…

Kdepak mohl tušit, že tohle přelíčení je vlastně začátek všeho, co se potom zběhlo.

Paní Nováková k soudu nešla, i když o něm věděla, protože se soudu hrozně bála. A pak, nebylo jí opravdu už delší dobu dobře. Panebože, říkala si každé ráno, to mám zase kruhy pod očima! A každý den sedala nad talířem polévky a odstrkovala jej a vzdychala: -

Ne, nechutná mi, nemůžu a nemůžu pozřít ani lžičku. A je to přitom hovězí polívka z oháňky, řezník mi nechal zvlášť tučnou. Pak si řekla, že by měla jít na sluníčko, to je nejlepší doktor, a protože žila sama, vyšla si na Petřín, měla to tam z Ujezda pár kroků. Ale udělalo se jí na slunci tak mdlo, že stěží došla domů, musela si lehnout na kanape a dávat si obklady. Proč mě jenom pámbu trestá, říkala si, vždyť si to snad ani nezasloužím!

A lidé z okolí se po ní dívali starostlivě, cítila na sobě jejich pohledy a zoufale se sna-

žila je nevidět. Když jí onehdy řekla paní Součková, že špatně vypadá, radši z toho krámu odešla, bála se, že by se dočista rozplakala. Ta Součková z toho měla soud, kristepane, to je hrůza, ještě dobře, že mě k tomu nevolali jako svědkyni, to bych asi nepřežila, kdepak já a soud!

Stejně ten soud poslední mě nemine, tomu se nevyhne nikdo, a na tom soudu…

Byla najednou tak slabá, že nemohla zdvihnout ani ruku a napít se čisté vody. Nakonec se vypravila k doktorovi. Byl to starý pán, takový, co chodí k lidem s odřeným kufříčkem, předpisuje obyčejné prášky a směšně lechtá svlečené děti svými fousy.

No, řekl pan doktor, co vám je, to se, paní, hned tak nedovíme, do lidského těla nikdo nevidí. S čím vlastně začneme? Nepíchá vás v hlavě?

Brali to hezky po pořádku a trvalo to dlouho, to bylo nějakých návštěv, proklepávání, poslouchání, zkoušek a všeho možného, paní Nováková nikdy nestonala, a teď musela už ráno s lahvičkami k doktorovi.

Zřejmě už všechny choroby, které mívají lidé na Smíchově, ten doktor prošel, ale žádná mu na tuhle ženskou nepasovala.

A tak…

Jednoho dne měl v Bartolomějské ulici na čtyřce noční službu zkušený strážník Blá-

ha. Bylo už hezky pozdě, když otevřela dveře taková drobná hubená ženská, vypadala jako sedům drahejch let, jak potom řekl kolegům, jenom ji do rakve položit.

Tak copak nám hezkýho nesete, paní? zeptal se, neboť on musel každého vyslechnout a pak ho poslat na příslušné místo.

Já, prosím…, zakoktala paní slabounkým hlasem, já, prosím, něco mám.

Každej máme něco, paní, každej, řekl rozšafně Bláha. Jak to tak odhadoval, tahle ženská přišla žalovat, že jí doma snacha nedává jíst nebo že jí zlej domácí zavírá vodu.

Já jsem byla účastná při vraždě, pane inspektor, řekla ta hubená nemocná paní. Strážník Bláha ani nemrkl. I tohle moc dobře znal.

Při vraždě, říkáte? Tam je vždycky oučastno moc lidí, paní. A při jaké vraždě to bylo?

Zabili dědečka, prosím.

Tak, tak… Ale vy, koukám, špatně vypadáte. Neměla byste si jít domů lehnout?

Já nemůžu spát, se mnou si ani doktor neví rady. Mě to tlačí na duši.

Strážmistr Bláha povzdychl. Na každou vraždu, jenom co on ví, se přihlásí asi pět lidí, kteří s ní nemají vůbec nic společného. S tím se už musí počítat, na takovéhle řeči se chytí jenom docela mladej policajt, ale ne já.

Víte co, paničko? Je už drobet pozdě, už tu stejně nikdo není, přijďte s tím zítra, já vás potom někam pošlu.

Přitom si byl jako zkušený strážník jist, že zítra ta ženská na všechno zapomene.

Paní přikývla, vycouvala nešikovně ze dveří, její bledá tvář se ještě jednou otočila na strážmistra Bláhu a pak dveře zaklaply.

Chudák ženská, vsadil bych se, že je sama, to se jich moc pomate, ona ženská zřej-mě potřebuje mužskýho, kdyby na nic jiného, tak aspoň na to, aby ji trochu tejral. Jak je sa-ma, jsou z toho takovýhle pády. Strážmistr Bláha se zasmál a vzpomněl na manželku, která pořád hudruje, ale samozřejmě by bez něho být nechtěla. Pak si v duchu probral všechny případy za poslední dobu a ubezpečil se, že žádný dědeček nebyl zavražděn. Podíval se na hodinky a klidně zdříml na svém dřevěném otáčecím křesle, jak to dovedou jen lidé ve služ-

bě.

Jenomže ráno, můj ty smutku, ta ženská tu byla zas! Pěkně se na strážmistra Bláhu usmívala.

Tak vy jako na tom trváte, žejo? řekl strážmistr ospale.

Musím, jinač to nejde, prosím. Já už na dnešek o něco lip spala, řekla paní. Ona si sem chodí léčit nespavost, zamračil se pan Bláha a poslal ji nahoru.

Telefonicky ještě stačil říci, že se mu to nelíbí, aby přizvali doktora, a pak šel domů.

Služba mu skončila.

Tak teda dědečka, řekl nahoře mladší a příjemný úředník. Dědečka, prosím, přikývla ta paní. Úředník pokrčil rameny a přitáhl si list papíru: Tak, nacionále, paní… Jak se jmenujete?

Anna Nováková, prosím.

Bydlíte?

Na Újezdě devět. Do Prahy příslušná, vdova.

Jak jste při té, jak říkáte, vraždě, pomáhala?

Přinesla jsem sousedce, tedy paní Javůrkové, provaz.

Nač ona ten provaz potřebovala?

Na dědečka. Ona ho se svým mužem, pěkné prosím, uškrtila.

Úředník vzdychl a pomyslil si, že starý Bláha měl pravdu. Tohle vypadá na Bohnice. O žád-né vraždě na starém člověku ze Smíchova není přece nic známo.

Tak vy tvrdíte, že ho vaši sousedé, manželé Javůrkovi, uškrtili. A proč?

To, prosím, nevím.

A když jste ten provaz přinesla, věděla jste, že to bude… ehm… na vraždu?

Věděla. Já měla doma moc pěknou šňůru, a ona řekla, že by dědka nejradši uškrtila.

No tak já…

Dobrá, uškrtili ho. A kam ho dali?

Do necek, prosím, řekla paní Nováková trochu smutně; nebyla tak hloupá, aby necítila, že jí ten pán nějak nechce uvěřit.

Podívejme! A kde ho mají teď?

V neckách.

A to se stalo včera nebo kdy?

To se stalo před půl rokem, povzdechla paní. Já od té doby za nic nestojím. To je hrůza, pěkně prosím, pořád na to myslet. Tak se mi na duši dělá volněji, když o tom mluvím, jako by to voda odnášela.

Úředník odstrčil papíry: Paní, prosím vás, ale teď už vážně. Nechcete přece tvrdit, že půl roku leží uškrcený dědeček v neckách v prádelně.

Ne, prosím, oni ho měli v kuchyni.

Úředník se dal proti své vůli do smíchu, ale paní docela vážně řekla: On ho pan Javůrek totiž zalil gypsem. On je odborník, štukatér.

Policejní úředník vyvalil na paní Novákovou oči a pootevřel ústa. Jak to tak pěkně pověděla, ho zbavilo dechu.

Paní, prosím vás, ještě jednou… Zabili ho, položili do necek a zalili sádrou. Celého?

Ano. Jenom hlava mu čouhala. Koukal se z ty sádry ven, já to viděla. Tak potom pan Javůrek povídal, že to musí poopravit, a tak mu hlavu taky oplácal sádrou a pak už dědeček nekoukal.

Policejní úředník se prošel po místnosti. Měl nové boty a vrzaly mu podrážky. Ten

skřípavý zvuk mu samotnému byl nepříjemný Ale nepříjemnější bylo, co mu ta pohublá paní povídá. Zní to všechno neuvěřitelně, ale on nemá právo to jenom tak hodit za hlavu

Zvláště ne teď, když pan rada Vacátko je na dovolené a on tady za všechno ručí.

Dobrá, paní, tak tu zatím počkejte, já si odskočím, řekl. Jestli chcete, můžete si zatím číst!

Hodil na stůl včerejší Politiku a vyrazil ven. Šel se poradit do

„detektývny” se zkuše-nými odborníky. Na paní se chodilo co chvíli nenápadně dívat několik pánů a mladý policejní úředník pro jistotu běžel na ten Újezd, ostatně to bylo kousek, jenom přes most.

Za chvíli se vracel zpátky. Mračil se a vrtěl hlavou. Bože, já jsem přece jenom pitomec! Doufejme, že se to starý nedozví, protože to by mě jednak sjel, jednak by si ze mne dělal celý život šprťouchlata. Takhle naletět! Ale tu bábu pošlu hned na psychiatrii! Ale co na psychiatrii, rovnou do Bohnic, a ať jí pro jistotu dají kazajku!

Když vtrhl do své kanceláře, seděla paní Nováková tiše na židli, ruce sepjaté na bři-

še.

Tak co? řekla nedočkavě. Je to tak?

Není, zahřměl úředník. Vždyť v tom vašem domě žádný Javůrek nebydlí!

Paní se rozesmála: To se ví, že nebydlí! Jak by bydlel, když se odstěhoval! Oni teď bydlí v Nuslích. Ulici jim ale neřeknu…

Blázen, samozřejmě je to blázen, zavolám doktora, řekl si úředník, ale nakonec se přece jen zeptal:

Tak se tedy odstěhovali do Nuslí… A jakpak, prosím vás, stěhovali ty necky s dědeč-

kem?

Paní se prostoduše podivila té otázce: Jak by je stěhovali? Měli stěhováky. Ty necky nahoře přetáhli dekou a řekli, že tam složili nádobí a lustr, proto je to tak těžký, aby to nesli opatrně.

Úředník polkl naprázdno. Ne, ta ženská nemůže být blázen, to by tak přesně neodpovídala! Spíš se z toho všeho zblázním já sám. Ona zřejmě ani netuší, co říká! Ona říká: Pánové, vy tady máte vraždu a nevíte o ní. A už půl roku!

Javůrka, štukatéra, toho času bez zaměstnání, našli za půl hodiny.

Přistěhoval se do Jaromírovy ulice zrovna před šesti měsíci… Policejní úředník si tu zprávu několikrát přečetl.

Pak se podíval na paní Novákovou, která tiše a s jakousi zvláštní spokojeností seděla u stolu, a užasle zavrtěl hlavou.

Nedalo se nic dělat, bylo třeba poslat auto z policejního ředitelství do té Jaromírovy ulice a posadit do něho dva strážníky pro každý případ.

Já té ženské stejně nevěřím, říkal si cestou úředník. Proč by se přiznávala zrovna teď? Proč?… Ale proč by mluvila tak klidně a přesně, kdyby byla blázen?

Začal poněkud věřit, když se mezi dveřmi objevil pan Javůrek a tak silně zbledl, jakmile uviděl strážníky. Ještě víc začal věřit, když v kuchyni u zdi, přikryty starou dekou, stály skutečně necky. Strhl z nich pokrývku. Byly plné tvrdé sádry, na jednom místě vyčníval nápadný hrbol.

Když uhodili do toho hrbolu, sádra pukla a oni spatřili špičatý zažloutlý nos a pootevřené oko.

Manželé Javůrkové stáli v rohu kuchyně a třásli se. Odvedli je. Ty necky, přikryté dekou, naložilo černé pohřební auto.

Tak co, řekla paní Nováková, když se policejní úředník vrátil. Bylo to tak?

Mlčky přikývl. Bylo na něm vidět, že to s ním zatřáslo. Vás si tady necháme samozřejmě ta-ky.

Já si to myslila. Ale ať. Aspoň budu spát. Jejej, to cejtím úlevu! Pak začali sepisovat dlouhé protokoly, najednou bylo všude plno lidí, přišel doktor, vyšetřovali paní Novákovou zase znovu, dověděli se od ní všechno možné, nakonec i to, jak jistá paní Součková musela kvůli ní platit pokutu.

Soud to byl parádní a přísný, ovšem paní Nováková dostala jenom pár měsíců, protože se přihlédlo k mnoha polehčujícím okolnostem, především k tomu, že sama celou věc

oznámila, a tak vlastně zločin odhalila. Mezi diváky seděly svorně vedle sebe paní Součková, paní Možná i majitelka mandlu a ještě mnoho dam, které tam nosily prádlo. Ten krám se stal slavný po celém Smíchově.

Byl přítomen rada Ponáhlo; o přestávce zašel dozadu za předsedou senátu a nikoliv bez pýchy pravil: Já vlastně celou tuhle věc začal soudit! To bych byl nikdy neřekl, že jednou budu mít takovej případ!

Jinak se mu přelíčení moc nelíbilo, oba hlavní obžalovaní neuronili ani slzu. Když paní Novákovou propouštěli trest si odpykala vazbou rozloučil se s ní policejní úředník velmi srdečně.

Vypadáte zase pěkně, paní Nováková, jste asi jediný člověk, kterému kriminál prospěl. Jestli se nebudete zlobit, já se vás na něco zeptám… Jen tak mezi námi… Proč jste s tím vším vlastně přišla?

Paní povzdychla: To máte tak, pane komisaři, já byla moc nemocná, nespala jsem, nejedla, bylo mi zle. Náš pan doktor, moc moudrej pán, mě dlouho prohlížel a nakonec povídal: Paní, vy žádnou nemoc nemáte. Jestli jste zbožná, tak jděte ke zpovědi. Jestli ne, tak běžte na policii…

Venku svítilo slunce, paní Nováková vyšla ze vrat a zamířila k Národní třídě. Šla pomalu, nastavovala tvář slunci, a když došla na nábřeží, zůstala dlouho stát.

Bylo všude tak krásně!

SKŘÍŇ

Seděli tři ve vysoké tmavé kůlně, kde měl majitel pohřebního ústavu skladiště. U

stěny stál starý pohřební vůz na vysokých rozvrzaných kolech. Dříve měl jeden z nich naproti ve dvoře dílnu. Bývala tam velká tabule: Václav Souš, truhlář. Teď tam byla jiná tabule.

Prostě jsi to prochlastal, řekl malý hubený Robertek, který na kulatém vincku vařil grog. Vlastně počítali s tím, že by si uvařili něco podstatnějšího.

Mysleli na to, že až dostanou peníze za tu starou almaru, koupí si vepřové a udělají hrnec jídla.

Dopadlo to špatně. Skříň od nich ten člověk nekoupil. A tak jim zbylo jen na grog a teď jej budou pít na lačný žaludek. Že by z nich někdo zavadil o práci, s tím už ani nepočítali. A tak byl nezaměstnaný i bývalý truhlář Václav Souš, a nezaměstnaný byl i malý Robertek, který to měl o to lepší, že nikdy žádné povolání neměl, a byl nezaměstnaný i ten třetí, bývalý krejčovský dělník.

Skříň, kterou se jim nepodařilo prodat, třebaže ji dali společně do pořádku a třebaže truhlář naučil bývalého krejčího na té skříni politýrovat tak, že se leskla i v tom přítmí, ležela na zemi.

Já jsem dílnu neprochlastal. Ale od ty doby, co mi odešla žena, tak mě nic nezajímalo, řekl Václav Souš a odplivl si na zem.

Ani tuhle kůlnu neměli pronajatou, prostě se tu usadili a majiteli pohřebního ústavu to bylo jedno, protože i on žil těžce. Když dneska člověk nemá auťák, neobjednají si u něho pohřeb ani chudí lidé. Je taková doba, že i chudák chce za své peníze jet na hřbitov v auťá-

ku. Kdybych to uměl, řekl Robertek, tak bych se dal do party s nějakým kasařem.

Já jsem proti zločinům, řekl truhlář a vtáhl lačně vůni rumu, která se rozlila v kůlně, jakmile Robertek vlil alkohol do vařící vody.

Moc o tom nemluvili, ale věděli to všichni: ten cukr Robertek ukradl o dva domy dál.

Ale jak to, ukradl? Copak se dá vařit grog bez cukru?

Pak začali pít. Ještě chvíli nadávali na toho pitomce, co od nich nekoupil skříň. Pak

se zpovídali ze svých osudů.

Můžeš bejt rád, že od tebe žena odešla. Byla to fuchtle, řekl krejčí.

Truhlář se zamra-

čil. Nechtěl se hádat, nakonec byla potvora, ale být bez ženské taky není žádný med. Samozřejmě, že je větší škoda té dílny, která padla celá na daně.

Ten nápad s tou almarou byl tvůj a byl blbej, řekl hněvivě truhlář na adresu bývalého krejčího. Víš, co dalo práce ji takhle vyštafírovat?

Namakal jsem se na ní taky dost, zabručel krejčí. Měl vztek, že se to nepovedlo a že mu to truhlář může vyčítat.

Pili a zvolna je zmáhala opilost. Robertek začal tvrdit, že nejlíp je krást, dávají za to měsíc nebo dva, a to se dá vydržet.

Když potom myslel na všechno, co se v té kůlně stalo, nemohl se nijak upamatovat, jak došlo k tomu, že se truhlář Václav Souš chytil s krejčím. Kdyby se pohádali třeba o hrnec grogu, prosím, ale grogu bylo přece dost, i když nebyl moc silný. Měli prázdné žaludky, a proto rychle stoupal do hlavy. Ne, pro grog to nebylo.

Bylo to jenom kvůli té ženské a asi taky, že truhláři přišlo líto, že už nemá živnost a krejčí si z něho dělal blázny.

Najednou |e truhlář rozčilil a začal křičet, že už dávno ví, že mu krejčí pálil za jeho ženou, ať nikdo neříká, že ne! A krejčí se nijak nebránil, ještě se poškleboval, asi to bylo pravda, a pak… Robertek viděl, jak se chytli pod krkem, ale copak ho mohlo napadnout, že najednou krejčímu spadnou ruce podél těla a neřekne už docela nic, že jenom tak vydechne a pak bude ticho, úplné ticho. A truhlář Václav hleděl s úžasem na bezvládné tělo, které se před ním složilo na zem.

Kristova noho, ty jsi ho oddělal, řekl Robertek spíše udiveně než pohoršené. To už nebyl v hrnci žádný grog, takže nemohl svůj úžas zapít a nezbylo mu než naprázdno polknout.

Co bych ho… Proč bych ho… breptal truhlář a díval se na krejčího, který ležel na zemi u jeho nohou. Dokonce smířlivě řekl: Hele, vstávej, takový fóry na mě neplatí!

Ale na mrtvého neplatily žádné řeči. Prostě ležel a nehýbal se. Václav, bývalý truhlář, a nyní vrah, s ním zatřásl. Ale Robertek řekl: Moc jsi ho zmáčk, kamaráde, je po něm.

Truhlář Václav si musel sednout, protože se mu podlomily nohy. Sedl si na tu skříň, kterou společně upravili a společně neprodali.

Co budeme dělat?

Robertek chtěl nejdříve říci, že on osobně půjde pryč, ale potom si to rozmyslel. Jednak nemůže nechat kamaráda v bryndě, jednak by ho sebrali taky, a protože už má leccos v rejstříku, tahali by ho po soudech moc dlouho. Já dosvědčím, že jsi za to nemoh. Truhlář vytřeštil oči: Copak ty myslíš… myslíš, že mě seberou?

No, za zabití jo.

Grog z nich vyprchával tak rychle, jako z té kůlny vyprchávala jeho lahodná vůně. Po-

čali uvažovat.

Dáme ho do skříně, řekl truhlář najednou a vstal.

A kam tu skříň?

Někam pryč.

To by šlo, mínil Robertek, který pro takovéhle věci měl pochopení.

Položit ho do almary a almaru odvézt k řece. To je nápad! Máš vozejk?

Kdybych měl vozejk, tak jsem ho už dávno střelil, řekl truhlář. – Ale naproti pan Sou-

ček má dvojkolák.

A tak se tedy dohodli. Truhlář Souš šel vypůjčit vozík a krejčího položili do té skříně.

Robertek ji vyložil pytli, aby se tam ten mrtvý netloukl a neprozradil je na hrbolaté dlažbě.

Robertek byl vůbec neocenitelný pomocník, myslel na všechno a měl zřejmě s mnoha věcmi zkušenost, jakou nikdy nemohl získat bývalý počestný truhlář a nyní náhodný vrah Souš.

Protože jsi ho jenom škrtil, tak to není tak moc vidět, a když ho najdou za pár dní ve Vltavě, nebude nikdo nic vědět, řekl určitě.

Byl to hodnej člověk, zalitoval truhlář a hlas se mu zatřásl. Byl a nebyl, pravil Robertek. Tu skříň nevyjednal dobře, přišli jsme kvůli němu o velký prachy.

Truhlář neřekl nic, nebyl tak docela přesvědčen, že má Robertek pravdu, ale bylo hloupé se o tom právě teď přít. Pak skříň i s tím tělem vyzvedli na dvojkolák a vyjeli.

Kam jedeš, řekl Robertek, když Václav natočil vozík do ulice.

K Vltavě.

Ježíšmarjá, a to myslíš, že ho můžeme do řeky vyklopit někde u Palackého mostu?

My s tím musíme na druhou stranu, někam do Holešovic a ještě dál, kde je navigace.

Tak tedy jeli. Vozík drncal na nerovné dlažbě, oba se na sebe ulekaně dívali, zdálo se jim, že skříň nepřípustně nadskakuje a že každý chodec musí vidět, že to není prázdná skříň.

Teda, nemělo se to stát, řekl Robertek, dívaje se bázlivě kolem sebe.

Snad se to ani nestalo. Aspoň nevím, jak se to stalo, šeptal Václav.

To nepomůže, řekl Robertek.

Když truhlář udělal pohyb, jako by chtěl jít kousek dál od vozíku, chytil ho za rukáv: -

Strkej taky, zašeptal téměř výhružně.

Truhlář poslušně uchopil jedno držadlo vozíku.

Nikdy na ulici nebylo tolik strážníků jako dneska, aspoň jim to tak připadalo. To je hrůza, co jich všude chodí… A lidi se taky tak zvláštně dívají, jako by nikdy neviděli vozík a na něm skříň.

To je tím, myslil si truhlář tesklivě, že dneska se všechno začíná vozit na autech.

Možná že kdybysme přijeli k tomu chlapovi s auťákem, že by nám byl tu skříň koupil. A my jsme mohli mít peníze a nikdy by se nestalo, co se stalo.

Podíval se stranou na svého kamaráda a říkal si: Co když ho zabil on? Co když se mi to jenom zdá, že jsem ho zmáčknul pod krkem já?… A proč mi ten nebožtík říkal o mé býva-lé ženě? A chodil za ní, to je jednou jistý. Byl to mizera, taková nudlička krejčovská… A nic nevydržel! Prokristapána, copak já ho chtěl zabít? To by už člověk nemohl tomu druhému ani nic říct, ani se o něj drobet opřít. Byla to nešťastná náhoda. Já přece nejsem žádnej rváč, jenom ženě jsem párkrát nafackoval, ale proto, že byla dorota. A on mi to neměl připomínat!

Na křižovatce u Bulhara museli stát. Policajt v tmavé přílbě řídil tady dopravu a ukazoval pendrekem, kdo má jet. Nějak tomu nerozuměli, zahvízdal tedy na ně a pohrozil jim.

Rozjeli se ulekaně znovu po hrbolatém dláždění, skoro utíkali, nedbajíce, že se skříň div ne-rozsype.

U Masarykova nádraží trochu zabrzdili.

Já si odskočím, řekl najednou Robertek. Musím. Ten polda mě tak vylekal!

Taky Václav okamžitě pustil vozík a šel za Robertkem. A myslil si: On třeba Robertek chce zdrhnout a nechat mě v tom samotnýho! Tak to teda ne! Močili dlouho a pomalu, nepospíchali, nechtělo se jim zpátky k tomu zatracenému vozíku.

Hele, co kdybysme to někde prostě nechali stát, řekl najednou Robertek.

(Já věděl, že ten hajzlík myslí na něco takovýho!) Jsi blázen? Vozejk má přece cedulku se jménem majitele. A ten ví, že jsem si vozejk vypůjčoval já…

A honem dodal: A viděl taky tebe!

Robertek už neřekl nic. Začal padat řídký sníh a oni toho na sobě moc neměli. Utáhli si své tenké šálky, Robertek si vtiskl čepici na uši.

Ještě tohle chybělo, řekl.

Vozík drnčel dál podél nábřeží a jim se zdálo, že tady, kde je míň lidí, je to vlastně horší než v ulici. Protože byla obloha plná sněhových mračen, stmívalo se dřív než jindy. To je naplnilo trochu radostí. Čím větší tma, tím lepší!Tu viděli na rohu strážníka. Potkali jich už několik, buď konali pochůzku, nebo řídili křižovatku. Tenhle však stál a díval se na ně. Zvolnili nejistě krok.

Strážník Tomáš Hlad byl znám nejen v okruhu svého komisařství, ale mluvilo se o něm dost často i jinde. Už to jeho jméno svádělo k vtipům a není divu, že na něho kolegové volali: To máš žízeň!

Neměl to rád, říkával, že si jméno člověk nevybírá. Byl to přísný muž, rozený pro policejní službu. Báli se ho nejen lidi, ale dokonce i kolegové. Měl už pár afér a strážníci o něm říkali, že je lip se s ním nedostat do konfliktu.

Tady v tom rajónu sloužil teprve půl roku. Předtím byl na Žižkově, a protože dal přes všechny domluvy členu obecní rady pokutu, že měl před domem složený stavební materiál bez řádného osvětlení, přeložili ho.

Jiný by byl třeba zatrpkl, ale Tomáš Hlad si řekl, že tedy se teď bude držet předpisů ještě ostřeji.

A ti dva chlapíci s vozíkem se k němu blížili a on čekal.

Tak co? Co to je? řekl najednou, když ho užuž míjeli. Oba se zastavili, a kdyby bylo trochu víc vidět, musel by si všimnout, že hrozně pobledli.

Ptám se vás, co to je?

První se vzpamatoval Robertek: Myslíte tohle… Skříň.

Nejsem slepej! Ale ptám se, co to je za pořádek, jet takhle potmě?

Udělalo se nám tma, řekl truhlář a hlas se mu chvěl. Mohl to ovšem svést na zimu.

A co se patří, když je tma?

Ti u vozíku se na sebe podívali. Opravdu nevěděli. Truhlář se maličko ohlédl zpět.

Kdyby totiž strážník přikročil ke skříni, dal by se do běhu. Kdyby měl Robertek šťastný ná-

pad utíkat na druhou stranu, mohli by se zachránit.

Ale ne, nemohli, protože na vozíku je cedulka s jménem a s adresou majitele.

Přivřel oči. Jsme ztraceni.

V případě tmy je třeba, aby ten, kdo řídí vozidlo, postaral se o jeho řádné osvětlení.

Proto se ptám, co to je, že jedete potmě, a bez světla.

Nevěděli ani teď, co říci. A ani nemohli, hlas by jim příliš přeskakoval.

Koukáte a mlčí-

te! Ale kdo jezdí po ulici, musí znát předpisy. Tak tedy si vozík řádně osvětlete! řekl nakonec strážník a nepatrně pokynul hlavou. Chvíli nemohli pochopit, že jsou volní, pak najednou oba vyrazili kupředu, div vozík nepřevrhli.

Strážník se za nimi díval. Zvláštní lidi, asi z venkova, že měli takový strach! Anebo byli namazaní? Osoba opilá nesmí podle předpisu řídit vůz!

Strážník, který se napřed usmál té jejich vyjevenosti, zavrtěl hlavou.

Není se čemu smát!

Vykročil za nimi.

Ale oni dva ho neviděli. Byli v cizích ulicích a najednou nevěděli, kde najdou tak tmavý břeh, aby mohli skříň vyklopit do vody. Museli uhnout od nábřeží a vléci se uličkami níz-kých domků.

Ale najednou zpoza rohu vyšel zase Hlad.

Tak co? Mluvím zbytečně, žejo? Poučuju vás o předpisech, a vy nic. Co jsem říkal?

Truhlář řekl přiškrceným hlasem: Že… že světlo…

Ano! A co jste udělali vy? Nic…

Stáli bez hnutí. Horší to být opravdu nemohlo.

My… my světlo nemáme, šeptl Robertek.

V tom případě, kázal přísně strážník, se koupí v obchodě za šesták svíčka a strčí se do pytlíku, aby ji vítr nesfouk. Od té chvíle je podle předpisu vůz osvětlen.

Přikývli.

Tamhle je konzum, skočte tam!

Ano… Totiž… my nemáme ten šesták. Nebo jo? zeptal se truhlář Robertka. A Robertek potvrdil, že nemají.

Strážník se na ně díval zkoumavě a vzrůstala v něm nevole. Dneska si lidi hrajou na chudáky. Já vím, že jim není do skoku, ale že by neměli šesták, to ať neříkají. Se mi zdá, že ze mne dělají vol

Tak seberte vozík a se mnou. Na komisařství. Dívali se na něho, jako by mu nerozuměli.

No mám vám snad pomoct tlačit?

Ne, řekl truhlář chraptivě. Opřel se do vozíku a jel za strážníkem. Díval se na Robertka, který šel vedle něho. Tak tedy je to spočítaný…Kvůli pitomé svíčce. Kvůli šestáku. Ne, já ho nechtěl zabít a já bych si docela rád koupil svíčku. Ale zabil jsem ho a nemám šesták…

Komisařství nebylo daleko.

Já bych počkal u vozíku, řekl Robertek snaživě.

Strážník Hlad zasykl: To věřím, a já bych vás potom moh honit! Vozík zůstane venku.

Za ten moment vám ho nikdo neukradne.

Truhlář odevzdaně spustil vozík, ten se sklopil, rukojeti trčely do výše, skříň se opírala o dlažbu. Truhlář by byl přísahal, že slyšel, jak v ní něco bouchlo. Tím ochotněji vyrazil na komisařství a strkal Robertka před sebou, aby se strážník už neotáčel. Aby se nechtěl podí-

vat, co to ve skříni tluče.

Anebo to bušilo jenom jeho srdce?

Před dřevěným pažením museli čekat, protože ten, co měl službu, hrozně pomalu jedním prstem ťukal na stroji.

Předvádím dva muže, hlásil strážník Hlad. Jeli bez osvětlení tmavými ulicemi s dvou-kolovým vozíkem.

Je to jejich vozík? zabručel inspektor, který konečně dopsal svou zprávu.

Ne…. šeptl Robertek.

Vozík patří Janu Součkovi ze Žižkova, řekl strážník. Je tam cedulka.

I toho si všiml, užasl truhlář Václav Souš a přimhouřil oči. Panebože, tohle nemůže dobře dopadnout!

Jméno, bydliště…, řekl inspektor. Pomalu psal a přitom se občas podíval na strážníka Hlada. Pro takovou pitomost mi sem vodí lidi. Když neměli šesták na svíčku, nemají taky pět korun na pokutu, to je jasný. Oba nezaměstnaní, jaký tohle má smysl? A já abych teď úřadoval.

Zatím venku v té skříni se ozvala znovu rána, ale nikdo ji neslyšel, protože nikdo zrovna kolem nešel. A pak se dveře skříně otevřely a vykulil se ven člověk. Užasle se rozhlí-

žel, protože nic kolem sebe nepoznával. Cítil bolest v krku a byl jako polámaný, kristepane, co se to stalo, nějak jsme se kočkovali a potom… Potom jsem usnul nebo co. Au, to bolí…

Ale proč jsem byl ve skříni a kde jsou ti dva, co se mnou pili grog?

Seděl chvíli na okraji té skříně, a padal na něho řídký sníh. Kolem šla nějaká paní, asi domovnice, a řekla: Pěkně udělanej! A ještě před komisařstvím, to je dnes ordnunk!

Když slyšel o komisařství, vstal, a potáceje se, odešel trochu stranou za roh. Tady se mu udělalo zase mdlo a sedl si ve vratech domu na kamenný schod.

Pan obvodní inspektor sepsal protokol, připojil sdělení, že pokuta je nedobytná, a mávl rukou, aby oba šli.

Zaplatíte to potom, řekl. Jo, a ještě něco. Tuhle si vemte svíčku!

Podal jim přes dřevěnou přepážku kousek svíčky, nad kterou pečetil zvláště důležité spisy, a arch papíru, aby ji mohli zabalit proti větru. Strážník Hlad zasalutoval, i když to neschvaloval.

Venku zvedli vozík, urovnali skříň a vyjeli, opatřeni světlem a sledováni zrakem stráž-

níka Hlada. Ten myslil na inspektora, jak nerad přijímal hlášení, a bručel, že dnes už nikdo neví, co je pořádná služba. Ti dva jeli nyní ulicí jakoby jemu k posměchu: se světlem a bez pokuty. Cítil v duši trpkost. Proto ho napadlo, že ti dva vlastně neřekli přesně, kam jedou, a že to je všechno nějak moc divné. Co vlastně dělají lidé ze Žižkova tady na Maninách?

A pustil se znovu za nimi.

Dohonil je na vltavském břehu.

Halt! zahřměl na ně.

Oba se na něho podívali jako na strašidlo. Tenhle je nám souzenej, říkal si truhlář a vrah Václav Souš. Tenhle značí náš konec.

Kam vlastně jedete?

Mlčeli.

Strážník Hlad se zasmál: Nevíte? A to se podívejme! A čí je ta almara? Co v ní je?

Na ta slova se oba na sebe zděšeně podívali. Ježíšmarjá, napadlo Robertka, že jsme se pro takovejhle případ nedomluvili! Vždyť jsme nakonec dva a on je sám. Kdybysme si šli jenom trochu na ruku, tak tam v nejhorším hodíme hned dva…

Strážník Hlad přikročil ke skříni a prudce ji otevřel.

Truhlář Václav si zakryl oči a zavzlykal. Robertek se otočil naopak ke skříni, rozhodl se, že bude dělat překvapeného.

Nakonec ho dělal, i když nechtěl.

Skříň byla prázdná.

Ale v tom okamžiku už klesl truhlář Václav na kolena: Pane inspektor, já ho nechtěl zabít, na mou duši…

Robertek se díval užasle. Skříň byla dočista prázdná. Strážník se tomu tak moc nedivil, spíše byl trochu zklamán.

Kde jste tu almaru vzali? řekl znovu.

V té chvíli Robertek vyrazil. Jako zajíc letěl po navigaci, klouzaje v čerstvé vrstvě sněhu, klopýtal a utíkal, zrazuje kamaráda. Neboť dočista zapomněl, že si před chvílí jeho jméno i adresu zapsali na komisařství.

Já jsem nevinnej, opakoval truhlář Václav kleče na zemi.

Strážník ho rezolutně chytil za rameno: Tak dost! Dost tý komedie s ukradenou almarou! A marš zpátky na komisařství.

Robertek mě zradil, říkal si truhlář Václav Souš, bývalý majitel firmy a nyní nezaměstnaný a brzy zatčený… Pámbu ho potrestá, mizeru! Mne potrestá samozřejmě taky. Ale jeho víc. Já odpřísáhnu, že ho zabil on!

Když dojeli zpět na komisařství, znovu nechali stát vozík se skříní před domem.Strážník Hlad držel truhláře za rameno a prudce ho strčil do místnosti.

Letěl až k zábradlí.

Tam stál krejčí, ruku na krku, jako by ho bolel, a pan obvodní inspektor s ním psal protokol.

Přivedli ho před chvílí, byl nalezen v průjezdu domu a neuměl říci, jak se sem dostal.

Václav Souš zařval a pokusil se utéci. Ne před policií, s tou se už smířil, ale před nebožtíkem, jehož zavraždil.

Tu noc strávili pak v jedné separaci všichni tři, neboť Robertka přivedli krátce před půlnocí. A na skříň venku padal sníh celou noc.

MUŽ V ČERNÉM

dyž člověk dělá celý život soudničky a chodí na pivo s detektivy pražské policie, K není divu, že zatouží stát se jedním z nich. Ale co říkám: jedním z nich?… Oni jsou to takoví dobráčtí a trochu směšní strejcové, takže člověk jenom trochu honěný v tajích detektivních románů v sobě cítí nutkání stát se přímo Sherlockem Holmesem, neboť být panem Rousem nebo Brůžkem od pražské policie ho ani lákat nemůže. A tak jsem po tom tou-

žil i já a byl jsem rozhodnut použít prvního případu, abych se proslavil.

Takový případ nastal, byť vypadal docela nezajímavě. Zmizela ženská, choť inženýra jedné menší pražské továrny, bylo jí kolem čtyřiceti, podle fotografie, kterou dávali na čtyřce novinářům k dispozici, nebyla ani moc hezká, takže ji taky nikde neotiskli. Ta fotografie se potom potulovala v policejních hlášeních a obraceli ji v prstech všichni četníci na všech okresech a vrtěli přitom hlavou. Nikde neměli zrovna žádnou mrtvolu, na kterou by se tahle podoba dala připasovat.

V takovém případě se nedá nic jiného dělat než čekat. Buď se to všechno založí mezi

nevyjasněné případy, nebo se nějakou náhodou ta ženská najde (většinou živá) a pak se může napsat menší článek o úspěchu pražské policie. Neboť noviny musí s policií slušně vycházet.

Ale já byl tehdy mladíček, mně se čekat nechtělo; měl jsem před sebou překrásnou vidinu: buď jsem detektivem s lulkou v zubech a s geniálními kombinacemi v hlavě, na níž sedí kostkovaná čepice, nebo mi klepe s uznáním na rameno náš starej a říká: Mladíku, zvyšuji vám plat, to byl skvělý článek…

Čím víc jsem o těchto dvou možnostech uvažoval, tím jasněji jsem viděl, že mám na-ději spojit je v jedno.

A tak jsem se vypravil k vile, kde bydlil onen opuštěný a nyní patrně zarmoucený manžel té zmizelé dámy.

Postupoval jsem velice obmyslně, napřed jsem prošel kolem nenápadně a rychle, pak jsem se plížil ze strany tak, aby mě nebylo vidět, až k plotu zahrady. První průzkum mi jasně řekl, že na zahradě chodí jakýsi muž v košili a že má na stole v obyčejném kbelíku láhev s pivem, z níž upíjí, zatímco uštipuje růže. Protože bylo horko, dostal jsem na pivo chuť i já, a když jsem zvláště rafinovaným plížením dosáhl cihlového sloupu, který držel plot, polykal jsem sliny. Pan manžel se netvářil příliš zarmouceně a pivo mu zřejmě chutnalo, s prací nespěchal, ostatně byl tak přes padesát a dělalo se mu už bříško.

Zatímco jsem uvažoval, jak postupovat dále, kdosi mi zaklepal na rameno.

Zmrtvěl jsem, připraven na zákeřný útok. V té chvíli pán zašel do vilky a za mnou řekl ženský hlas: -

No jo, to je von!

Stála za mnou postarší paní a pokyvovala hlavou: Jo, to je ten inženýr, co mu zmizela žena… Psaly o tom noviny. Oni dneska píšou jenom o neřádech. Slušnej člověk se do novin nedostane. Paní tím dala jasně najevo, že ona patří mezi ty slušné. Odkašlal jsem si, neřekl jsem, že k těm novinám patřím, a jenom jsem pokrčil rameny, jako že já za tento stav nemohu.

Vy ho znáte? řekl jsem tak, jak se ptají nenápadní detektivové.

No a jestli! řekla ta paní a zdvihla obočí, naznačujíc tak, že ho zná až moc dobře. Já jsem totiž sousedka.

Jenže v té chvíli ten muž zase vyšel ven a podíval se směrem k nám, zdálo se mi, že se nepatrně zamračil. Nedalo se nic dělat, zdvihl jsem klobouk a s paní jsem se mlčky rozloučil. Ona cupitala domů a já jsem šel na stanici tramvaje, proklínaje svůj osud, který mi znemožnil hned prvního dne zjistit pozoruhodné okolnosti. Nicméně ten začátek nebyl špatný.

Jenže jak jsem tak čekal na stanici, šel kolem kamelot a nesl vydání večerníku, toho, co vychází už před polednem, a já jsem si samozřejmě koupil konkurenční list a k svému úžasu jsem v něm našel zprávu, která mi vzala dech, nehledě na naděje.

Na břehu Vltavy v Tróji se našla kabelka a dámský klobouk. Jak bylo zjištěno, patří ženě, o jejímž zmizení jsme jako první přinesli zprávu…

Nechal jsem odjet jednu tramvaj, tak jsem byl tou zprávou zdrcen. Já se tady plížím kolem plotu, já navážu styky se sousedkou a ona je to zatím obyčejná sebevražda, dokonce ještě ani nepotvrzená, jinak by ten manžel asi nebloumal po zahradě v košili a nepopíjel chlazené pivo. Má neschopnost se prokázala až děsivě jasně a nejde jenom o neúspěch na poli detektivním. Náš starej má neblahý zvyk pročítat jiné noviny a svolávat blesky, kdykoli v nich najde zprávu, kterou my nemáme. Podle něho bychom všechny zprávy měli mít my. Dá se čekat, že mně vynadá. Dá se čekat, že ze mne nebude ani detektiv.

Když jsem si večer šel na direkci pro nějaké nové zprávy (bylo léto a noviny po zprá-

vách lačněly a bohužel se jako obvykle zrovna nic v mé branži nedělo), řekl jsem o svém velkém neúspěchu samotnému panu policejnímu radovi Vacátkovi.

Nic tak nepotěší policejního úředníka jako vyprávění o tom, že někdo se jim pletl do řemesla a měl neúspěch.

Leč pan rada se nepotěšil. Podíval se na mne pozorně a řekl: Jo, redaktorskej, ono je asi pravda, že i slepý kuře najde zrno Nerozumím, špitl jsem. No, to slepý kuře jste vy, a to zrno… To zatím nemáme. Nechápal jsem ani teď, ale moje srdce zatrnulo vzrušeným očekáváním. Chce snad pan rada říci, že jsem neměl tak docela nepravdu?

Pan rada mne vzal za knoflík a pravil: Redaktorskej, já vám dám pro tu vaši soukromou detektivní praxi jednu dobrou radu a hezky si ji pamatujte. Když se někdo dlouho hledá a pak se najednou objeví na břehu řeky jeho klobouk a kabelka, tak dotyčnej docela určitě v té řece není.

A kde by byl?

Jo, to je otázka, jak to říká na jevišti ten princ Hamlet! Kde? Kde? Říkal jsem si cestou domů a na nic jsem nemohl přijít. Znovu jsem myslil na toho pána, který popíjel na zahradě pivo, myslil jsem na jeho vilu (žel, nebyla tak osamělá, jako tomu bývá v detektivkách) a říkal jsem si nikoliv bez pýchy, že tedy jsem měl správný instinkt a že je třeba pátrat dále.

Želbohu, když jsem ráno přišel k vile, bylo mi jasné, že mne pánové ze čtyřky přede-

šli, asi vstávají dříve. Na konci ulice stál hubený pan Rous, a dokonce mě přátelsky pozdravil. Z vedlejší vily právě vycházel pan Mrázek. Takže jsem tu byl zhola zbytečný a mohl jsem jít do redakce očekávat nějakou novou zprávu.

Letní horko, národ u vody nebo v Jevanech (ti bohatší na Riviéře), a my abychom vytáhli ze zoufalství osvědčenou kachnu o tom, jak českou učitelku sežral v moři Jaderském žralok, nebo že na Českobrodsku řádil kulový blesk, porazil výminkáře, proletěl místním konzumem a k smrti vylekal rolníka J. P.

Čtenáři byli na takovéhle zprávy zvyklí a mohli by je třeba postrádat.

Pro každý případ jsem však vyčkal na konci ulice, až se pan Rous uvolní a řekne mi, co se děje. Neřekl mi toho moc, nemohl, ale i tak jsem pochopil, že pánové dneska dělají to-též, co jsem včera začal a nedodělal já, že tedy jdou v mých šlépějích, a to nebyl špatný pocit. Pánové, jak se říká, zjišťovali okolnosti a sbírali zprávy v okolí. Je to nevděčná práce, ja-ko když včelky sbírají med; páni se včelkám trochu podobali, poletovali sem a tam a nosili na direkci jenom kapičky. Ale za den za dva se začal hrnec medu na stole pana rady přece jenom plnit.

Tak se za prvé ukázalo, že manželství pana inženýra nebylo zcela bezvadné.

Pán byl povahy veselé a občas se vracel domů pozdě. Paní si s ním nikterak nezadala. Vila sice neměla jiných nájemníků, ale ve vilové čtvrti je to horší než v činžáku; tam si lidi nevšimnou, kdo ke komu jde, sousedé ve vilách věděli však docela přesně, že loni v tenhle čas si pan inženýr vozil domů blondýnu, a to v době, kdy se paní léčila v Poděbradech. Jenže paní nebyla hlášena mezi poděbradskými hosty, což znamená, že zatímco si pán vozil domů blondýnu, ona byla někde jinde. Bylo by nemístné domnívat se, že byla v tu dobu někde s nějakým brunetem? Ovšem v tom případě se nám podává klasický trojúhelník a každý detektiv ví, jak to při trojúhelníku chodívá.

Nezabil nakonec ten inženýr svou ženu? řekl jsem, hlavu plnou kombinačních variant a zcela propadlý svému detektivnímu nadšení.

Takhle pitomě se nikdy neptejte, řekl vlídně pan rada, protože to byste ovlivnil sám sebe. Potřebujeme další zprávy.

O milenkách pana inženýra? O milencích paní inženýrové? Kupodivu, zprávy, jež rozhodly celý případ, přišly docela odjinud a nevšímaly si galantních dobrodružství. Asi proto, že detektivové jsou mužové usedlí, chodí rádi na pivo a vedou spořádaný rodinný život, takže nemají smysl pro romantiku.

Ostatně majitelé okolních vil pokládali pana inženýra za muže šaramantního a tu blondýnu mu samozřejmě nikdo nevyčítal.

I přímá sousedka to byla ona dáma, jež mě odhalila přitisknutého k plotu, jak pozoruji zahradu a vilu při rozhovoru o těchto věcech jenom pokrčila rameny.

Ona měla takové extravagance za zlé spíš zmizelé paní.

Ženská, pane komisaři, má na sebe dbát. Mužskej, však to znáte, je jako šme

Pan komisař neřekl nic, neboť byl mužskej. Zato paní pokračovala: Ne, tohle mu za zlé nemám. Ale když s ním člověk přímo sousedí, ví svoje.

Ohleduplnej soused to on nikdy nebyl!

Ovšem, ohleduplný soused si nezřídí kompost v blízkosti altánku svého souseda.

Ohleduplný soused stříká pilně v únoru stromoví, aby se nešířil hmyz. Pan inženýr však si zřídil smrdutý kompost v místě, jež sousedka neschvaluje, a stromoví nestříkal. Jestli mu je-ho ovoce žerou červi, to sousedce ovšem nevadilo, ale vadilo jí, že potom i její stromy jsou napadány škůdci. Ale hlavně když někdo začne topit v den, kdy má sousedka na zahradě prádlo, které pečlivě už dva dni bělí, pak je to hrubá nešetrnost. A možná schválnost, vždyť to bylo teď v tom horku! Páni jistě vědí, jak se krásně spí v peřinách, jež jsou čerstvě povle-čeny vybělenými cíchami!

Kdy to bylo, paní? Nevzpomenete si, kdy jste bílila? Co kdybyste se podívala do kalendáře?

Paní se na přesný den nerozpomněla. Bylo to nedávno; bylo to minulý týden anebo předminulý? Bylo to po patnáctém srpnu? (Od toho dne byla paní nezvěstná.) Určitě! Patnáctého jel přece můj syn na dovolenou a já jsem si prádlo nechala, až bude pryč, já peru nejradši sama. Tak to bylo sedmnáctého, bože, to to utíká!

Pak měla paní ještě řeč o tom, že prádlo bělené na zahradě víc vydrží a že je hanba, když někdo hned ráno pálí nějaké papíry nebo co, byly z toho hrozné saze. Už ráno něco pálil? podivili se pánové. A to celý den?

Kdepak, jenom ráno. To teda zase musím říct, že potom toho nechal. Ale já stejně to prádlo měla samou špínu.

Obratem byla zjištěna firma, která do vily pana inženýra dodává koks.

Firma J. Ne-beský a synové prohlásila, že koks byl dodán koncem května a že ho bylo dvacet pět metrických centů. To bylo množství právě na jednu fůru, druhou měli přivézt jako každý rok na podzim. Ne že by tam nebyl dost velký sklep, ale pan inženýr si přál vždycky dvě dodávky, ono se to snáze platí. Je to výborný a stálý zákazník.

Nepamatujete se, jestli byl sklep prázdný když jste v květnu dovezli ten koks? Podle nosičů uhlí sklep prázdný byl, ovšem přísahat se na to nedá, nějaký zbytek tam někde být mohl. Nakonec pro pana inženýra přijeli s nenápadným autem a odvezli si ho s sebou na čtyřku.

Trváte na svém původním prohlášení, že vaše manželka Anna, narozená v Hostomi-cích, odešla z domova patnáctého srpna?

Nevím, kdy odešla, ale od toho dne jsem ji doma nenašel. Proto jsem udělal hlášení.

A proč jste topil dva dni potom v ústředním topení? Pan inženýr prudce zamžikal: Netopil jsem!

Ale my víme, že jste topil, a svědecky vám to dokážeme.

Pokud považujete výmysly mé sousedky za pravdu, prosím… Ta bába mi ztrpčuje život už léta, řekl zamračeně inženýr.

Zatímco se takhle bavili v smutné místnosti s jedním žlutým psacím stolem, kde bylo cítit dým laciných viržinek, zatímco hojné pomlky přerušovaly jenom bzučící mouchy a pan inženýr měl k dispozici místo chlazeného piva sklenku vody z vodovodu, tři silní mužové vynášeli ze sklepa vily koks a skládali jej na vůz.

Pak plná fůra odjela na váhu.

Josef, řekl tehdy detektiv Mrázek svému druhovi, nechtěl bych bejt v kůži našeho starýho. To bude účet za to nošení koksu, a jestli to bude k ničemu, můžou mu to krásně předepsat k náhradě. Takový pády, kamaráde, už byly!

Jenže na váze se zjistilo, že ve sklepě ubylo koksu tři a půl metráku.

Zprávy meteorologického ústavu hovořily jasně o tom, že teplé počasí, přerušované jenom bouřkami, trvá od května. Není pravděpodobné, že by někdo někde musel topit. Na-víc pro kuchyň s prádelnou se ve vile objednávalo uhlí hnědé. V koupelně byla plynová kamna, ani v zimě se zde netopilo. Tři a půl metráku koksu protopil tedy pan inženýr během června, července a do půlky srpna.

Podle výpovědi svědkyně topil ovšem právě po tom pat náctém srpnu.

Noc na policejním komisařství probíhala únavně pomalu. Bylo horko, otevřenými okny proudil do místnosti ohlas ulice a někde z dálky dokonce hudba.

To je na Střeláku, říkal si rada Vacátko. Tam se dobře sedí…

Probíral se mezi otázkami, jež kladl unavenému panu inženýrovi desítkami hlášení a raportů od svých lidí. Názory sousedů, názor vedoucího továrny, kde inženýr pracoval, zprávy o jeho pobytu mimo Prahu… Samé zbytečnosti. Jediná cenná věc je tenhle vážní lístek.

Pan rada pozoroval svoje prsty, zažloutlé od kouření. Byl zkušený a věděl, že je u cí-

le. Ten naproti byl u konce svých sil.

Kdesi odbila půlnoc. Dlouhé údery zvonu zněly smutně a slavnostně.

Tak co, pane inženýre, nechcete se přiznat? Počítalo by se vám to doznání jako polehčující okolnost. Před porotou je to vždycky výhodné. Vy jste přece svou ženu zabil. Pan inženýr neřekl nic. Sklonil hlavu a pak ho odvedli.

Okurková sezóna se protrhla. Já jsem měl už v ranním vydání: Záhadné zmizení ženy vysvětleno. Stín zločinu nad osamělou vilou.

Večerníky, ty šly do toho ostřeji:

Zabil ženu a spálil ji v kotli.

Vrah čtvrtí svou oběť.

Jak dlouho hoří lidské tělo? Bestiální vražda v osamělé vile.

Úspěch pražské policie.

Byl to krásný srpen! Všichni lokálkáři se honem vrátili z dovolených, noviny šly na dračku, zpráva o tom, že žralok v moři Jaderském spolkl učitelku, se do novin toho roku vů-

bec nedostala, stejně jako řádění kulového blesku na Českobrodsku. Sloupce byly plné vraždy.

Já jsem se tvářil vznešeně. Mé tušení se ukázalo správným. Samozřejmě, že tušení je málo, ale k zahození to taky není. Rozhodně jsem ukázal v těchto věcech víc talentu než moji kolegové. Už tohle zjištění člověka povznáší.

Soudní přelíčení, to je pravá chvíle pro soudničkáře. Teď ukáže, co je v něm. Neboť nejde jenom o to, zachycovat, co řekl obhájce a co státní návladní; soudničkář má konečně příležitost k vlastní tvorbě: vylíčí barvitě prostředí soudní síně, návaly na chodbách, zmíní se o porotě, poslechne, co soudí obecenstvo, přidá své úvahy a prozradí smysl pro dramatické situace. Přelíčení se konalo v říjnu. Dni byly pošmourné, když člověk přišel v promočených střevících do soudní síně, nemohl ani uvěřit, že kdysi bylo horké léto a na zahradě té vily že stálo chlazené pivo…

Vlastně byl ten inženýr hlupák, že to udělal v létě. V zimě by se na jeho trik ani nepři-

šlo. V zimě by byl mohl topit podle libosti.

Jenže on se s ženou pohádal právě v létě, přesně čtrnáctého srpna večer. A udeřil ji tím, co měl v ruce. Malými hrabičkami, jimiž se ošetřuje skalka.

Chystal se totiž v tom suchu trochu nakypřit zem kolem lobélií a ohnivých verben. Hrabičkami se to udělá nejlíp. Netušil, že hrabičkami lze taky zabít.

Udeřil ženu, když mu začala vyčítat, že přišel domů ráno, ačkoliv sama byla minulý týden pryč celou noc… Jediná rána… A nikde ani kapka krve…Tak ji odnesl dolů do prádel-ny a začal přemýšlet, co s ní.

Odvézt někam? Zakopat na zahradě? To všechno by bylo nápadné. Spálit…

Jedině spálit! Popel a kosti, které neshořely, potom zakopal, ale není toho moc, co zbude z člověka.

Dělal to v noci, druhou noc se však zpozdil a dokončil to ve dne.

Přicházejí svědci, dlouhá řada svědků, přichází i sousedka. S nenávistí se obrací proti obžalovanému, který také na ni hledí s neskrývaným vztekem. Každý večer klepají v redakcích stroje. Ráno mají lidi ke kávě to, nač jsou zvyklí.

Podrobné zprávy o tom, jak obžalovaný pobledl, když do síně vstoupila svědkyně Kobosilová…

Jenže něco v těch dlouhých a důkladných zprávách nebylo. Asi proto, že si toho ni

kdo nevšiml. Jenom já… Asi opravdu jsem se měl stát detektivem, mám jakýsi zvláštní pozorovací talent.

Docela vážně: proč jsem si toho člověka všiml jenom já?

Byl hubený, nosil dávno z módy vyšlý redingot, vždycky se snažil prodrat se do před-ní řady. Velmi pečlivě sledoval, co se v soudní síni děje. Obecenstvo není vždy pozorné, zajímají je jenom senzace: když se obžalovaný zhroutí, když je konfrontován se svědky, když mluví jeho advokát. Ale tento pán v černém říkejme mu tak sledoval všechno neobyčejně účastně. Dokonce si psal občas poznámky.

Když obžalovaný inženýr líčil, jak v noci přikládal do kotle, objevil se na tváři tohoto pána v černém podivný úsměv.

Trochu mě zamrazilo. Pak si hned zase začal psát, vraštil čelo, vrtěl hlavou a byl velmi neklidný.

Já jsem byl tak říkajíc doma na čtvrtém oddělení policejního ředitelství a měl jsem volný přístup k panu policejnímu radovi; u soudu jsem už tak známý nebyl. Byl bych rád na toho člověka upozornil, ale nevěděl jsem, koho. Čím déle jsem ho pozoroval, tím více jsem byl jist. že se tady něco divného děje. Přestal jsem sledovat, co se mluvilo u soudu, a díval jsem se stále na svého muže. Měl bledé ruce, špičatý nos a řídké, dozadu pečlivě sčesané vlasy, vypadal jako velice důkladný účetní. A nosil k černým šatům i černou kravatu, jako by šel z pohřbu.

Druhého dne o přestávce jsem se vmísil mezi lidi, hledal jsem ho. Byl bych ho požá-

dal o oheň, byl bych prohodil pár slov, rozhodně ten člověk stál za seznámení. Jenže on ani o přestávce nevycházel ze soudní síně.

Čekal vždy, až přivedou obžalovaného. Čekal, až ho budou odvádět. Pečlivě si inženýra prohlížel. Někdy zvedl ruku a snažil se na sebe upozornit. Byl jako posel z onoho svě-

ta: tvářil se, jako by chtěl něco velmi důležitého říci člověku, který zabil a rozčtvrtil svou vlastní ženu.

Když jsem napsal obvyklou zprávu pro noviny měl jsem k dispozici dva sloupce, ale šéf mi řekl, že zkrátí parlamentní zpravodajství, kdybych potřeboval víc přemýšlel jsem v klidu o celém případu. Bylo jasné, že soud jede po své vyjeté koleji. Měl všechno: zjištění policejního aparátu, dokonalou obžalobu, přiznání obviněného, výpovědi svědků nic nechybělo. Nakonec to byla docela nudná historie a soud mohl trvat místo tří dní taky jenom tři hodiny.

Úplně samozřejmá záležitost. Až na toho muže v černém! Je tu, stále je tu, dívá se na obžalovaného, píše si poznámky… Je přímo neuvěřitelné, že mu nikdo nevěnuje pozornost, že nikoho netrkne, jak se ten člověk podivně chová! Ale kdo mu tady u soudu má věnovat pozornost? Předseda senátu? Ten má svůj velký případ a je rád, že mu to všechno jede ja-ko na drátkách. Státní návladní má přichystanou řeč, kde se bude donekonečna opakovat hřímavě věta o bestiálním rozčtvrcení, a obhájce už teď nemá nejmenší šanci na úspěch.

Nikdo není vzrušen. Padne nejvyšší trest, to je doživotí, protože trest smrti by stejně prezident nepodepsal a soud to ví, a nezatěžuje se zbytečnou agendou. A třeba to porota od-hadne na pětadvacet let, vzhledem k několika polehčujícím okolnostem. Zena ho přece jenom podváděla, a porota si dá namluvit, že mu to najednou přišlo líto. Vlastně on ji zabít nechtěl, uhodil ji z rozčilení.

A tenhle docela obyčejný běh věcí byl porušen mužem v černém!

Ovšem jenom v mé mysli, protože nikdo jiný si ho nevšímal. Prostě já jsem vyvolen, abych se stal nástupcem Sherlocka Holmese, to je už docela jisté. Jako jsem jeden den dří-

ve než policejní aparát pátral u vily, kde se ta vražda opravdu stala, tak nyní tuším, že zde je zase něco v nepořádku.

Upjal jsem na muže všechnu svou pozornost. Sledoval jsem ho celé hodiny. A když skončilo přelíčení, musel jsem jít za ním. Ale sám na něho nestačím. Nemám přece žádnou pravomoc! Je třeba na něho upozornit policejní aparát. Pánové, našel jsem krajně podezřelé individuum, jež se vplížilo do soudní síně a naslouchá pečlivě celému procesu. Proč mu na

slouchá? To je jasné: chce vědět, jak se taková věc dělá. Chce se poučit.

Proto si dělá poznámky. Proto tak hltá každé slovo, jež se týká té nejohavnější věci pálení lidského těla.

Pánové, dejte mi pravomoc…

Nebo ještě lépe: pojďte se mnou a zatkněte toho zlosyna dříve, než spáchá něco podobného! Už teď jistě ví tolik, aby se vyvaroval chyb, jichž se dopustil obtloustlý inženýr. Už ví, jak na to. A je podzim, slyšíte, pánové? Může topit, jak chce, a nebude podezřelý!

Jenže co se stane, když s takovou věcí přijdu k panu radovi? Podívá se na mne a řekne: Redaktorskej, jak může policie sebrat člověka, který ještě nic neprovedl!?

Objevil jsem běda velkou slabinu policie: nemůže zakročovat včas.

Druhý den měl být konec celého procesu a já jsem s napětím čekal, jestli ten člověk zase přijde. Nebo je už poučen dostatečně?

Přišel.

Ve svém starobylém redingotu, odřenou aktovku pod paždí, ustaraný bledý obličej, řídké, dozadu pečlivě sčesané vlasy… Byl tu a strkal se do přední řady.

Když mluvil státní návladní a široce líčil, jak obviněný spaloval mrtvolu, přímo nad-skakoval, a chvílemi to vypadalo, jako že zvedne ruku a přihlásí se o slovo. Při obhájcově řeči zdaleka nejevil už takový zájem. Jenom si několikrát utřel nos, patrně byl dojat. Ale proč byl dojat, když se ho to netýkalo?

Soud dopadl přesně tak, jak jsme předpokládali, měli jsme už na takovéhle věci cit.

Pětadvacet let, to není legrace, to je malá věčnost. Až vyjde, bude mu sedmasedmdesát let… Jenže z vězení nevycházejí starci. Je to zkrátka doživotí.

Obžalovaný přijal trest se svěšenou hlavou. A pak byl opravdu konec, a když ho odváděli, povstal muž v černém, prodral se dopředu a zřejmě se pokusil na odsouzence něco zavolat. Ten dokonce zvedl hlavu, ale buď toho muže nepoznal, nebo ho neznal… Zřízenec soudu muže v černém zadržel a důrazně poučil, že takovéhle věci se tady netrpí.

Sál se rychle vyprázdnil. Muž v černém však zůstával. Seděl na kraji dlouhé řady se-dadel a zřejmě o čemsi hluboce přemýšlel.

Nezbylo mi nezjednat. Teď, nebo nikdy…

Pane, řekl jsem, pane, vy zřejmě máte velký zájem o celý případ, no, řekl muž a podíval se na mne. Měl vodově bledé oči, jež se nikdy neusmívají.

A proč? Co vás na tom celém případu tak vzrušuje? Zřízenci přišli uklízet, museli jsme vyjít. Na chodbě se muž zastavil: Je to neuvěřitelná věc. Tuhle (a poklepal na zápisník na své odřené aktovce) jsem si všechno zapsal. Neuvěřitelná věc, pane… Vytáhl z kapsy kapesník a utřel si nos.

Ten inženýr spotřeboval na spálení své ženy tři a půl metráku koksu, ořech II, střední jakost. Ten inženýr je génius.

Nechápal jsem, jaká je souvislost mezi koksem střední jakosti a genialitou vraha, který spálil svou oběť v kotli ústředního topení.

My, pane, potřebujeme mluvím totiž za Spolek stoupenců žehu – na spálení těla šest metrických centů prima jakosti ořech I. Kdyby ten člověk mohl říci, jak to udělal, chápete, co by mohl spolek vydělat?

A tak jsem se nestal detektivem, a zůstal jsem docela obyčejným soudničkářem.

KDO ŠETŘÍ, MÁ ZA TŘI

Na věži štěpánského kostela bilo právě devět hodin, když pan Stein, zástupce zlatnické firmy Fuchs (Fuchs, klenoty, Václavské náměstí), vstoupil do domu.

Řekl si: Akorát devět, to už pana prokuristu nevzbudím, a ještě ho zastihnu doma. Zástupce firmy musí vědět, kdy má navštívit zákazníka.

Když vystoupil do druhého poschodí (jak uvedl v protokolu na policejním ředitelství), zjistil, že před dveřmi bytu pana prokuristy Sepekovského už kdosi stojí. Poznal v onom muži pana Kavana, zástupce firmy Riemer (Riemer, zlato šperky, Příkopy). Neuvedl však do protokolu, co ho přitom napadlo. Pan Stein si totiž tiše a jenom pro sebe řekl: Co tu dělá ten žid Kavan od Riemerů? Co má tady co pohledávat? Co se má zástupce od Riemerů plést do kšeftů naší firmy?

Pan Stein považoval za svou povinnost nemít rád kohokoliv od konkurence.

Nemohl ovšem dělat nic jiného než minout pana Kavana, čekajícího za zavřenými dveřmi, a stoupat o patro výš, tvářit se nejvýše zaměstnaně a odvracet svou tvář.

Pan Kavan od firmy Riemer samozřejmě poznal taky pana Steina a pomyslel si, co ten nebich Stein tady má co pohledávat, když je tu už zástupce pořádné firmy, ale tvářil se, že ho nevidí.

Tak se oba pánové zástupci minuli, aniž se pozdravili, a pan Stein předstíral o patro výš, že tam něco hledá. Pan Kavan o patro níž se rozhodl počkat radši před domem; je docela dobře možné, že pan prokurista si odběhl na snídani. Svobodný bohatý mládenec před svatbou má právo na podivné nápady.

Pan Stein poté sešel z třetího patra do druhého a začal pro změnu zase on vytrvale zvonit u dveří, opatřených vizitkou

I. SEPEKOVSKÝ, prokurista bank. závodu.

Tím závodem byl míněn soukromý bankovní dům Halánek a spol., zařízený na nejvýš diskrétní a ne vždy docela jednoduché obchody. Pan Sepekovský sám byl ovšem muž nad veškerou pochybnost bezúhonný, jak dokazovaly dosavadní jeho obchodní styky s firmou Fuchs. Ze by měl pan prokurista co činit i s firmou Riemer, to panu Steinovi dosud nebylo známo a právem ho to popuzovalo.

Čas plynul, zvonek zvonil a nikdo neotvíral. Pan Stein pochopil, že mu nezbude nic ji-ného než udělat, co ten žid Kavan: čekat venku, nebo přijít později.

Zasunul si konec ocelového řetízku, který mu koukal z rukávu, a jal se sestupovat po schodech dolů. Ten řetízek bylo prosté a účelné zařízení. Kdykoliv nesl k zákazníkovi kazetu s ukázkovými klenoty, připínal si ji na řetízek, a kdyby mu ji někdo chtěl vytrhnout, musel by to učinit i s rukou. A co by kdo dělal s rukou pana Steina? Před domem si stejný řetízek stejným pohybem zastrčil i pan Kavan, neboť pochopil, že se něco stalo a že si tu kazetu, kterou sem včera přinesl na ukázku, asi teď ráno neodnese.

Jenže v tom okamžiku vyšel pan Stein a pan Kavan na něho vrhl zkoumavý pohled.

Taky pan Stein se podíval na pana Kavana, neboť nemohl dělat nic jiného.

Konkurenční ne-vrlost je jedna věc a starost, co se vlastně stalo s prokuristou Sepekovským, to je věc druhá. Oba pánové se proti sobě nerozhodně postavili.

Ehm, řekl pan Stein. Tak vy… A ukázal očima nahoru do druhého patra.

Ehm, odvětil pan Kavan. Jo, mám tam to… A ukázal na kousek řetízku vyčuhujícího z rukávu.

Pan Stein se podíval na hodiny na kostelní věži. Pan Kavan sledoval jeho pohled.

Pak se zase podívali jeden na druhého. Z domu vyšla paní a jala se zametat chodník. Pan Kavan zdvořile zvedl klobouk: Kavan mé jméno. Neračte vědět, jestli je pan prokurista do-ma?

Paní pokrčila rameny: Nevím. Ale asi ne, protože včera vez od něj speditér dva velký kufry. Tato zpráva zapůsobila na oba pány.

Dva kufry? vykřikli najednou. Jak to? A kam?

Copak on mně něco povídá? rozhořčila se paní. Ale ty kufry byly jako hrom.

Pan Stein byl rychlejší a nevyčkal ani, až paní dokončí svou řeč. Vrhl se k nejbližší telefonní budce. Pan Kavan se dostal na řadu jako druhý. Obě firmy se tedy v půl desáté dověděly, že kazety s ukázkovými šperky není možno vyzvednout, protože pan prokurista není doma. Podle zpráv domovnice může vzniknout domněnka, že pan prokurista dokonce odjel Disponenti obou firem velmi pravděpodobně docela stejně pobledli. Oba zástupci dostali příkaz, aby čekali před domem. A pak naráz zvonily dva telefony na policejním ředitelství.

Byl to slušnej člověk, řekl zamyšleně pan Stein, odsouzený nyní stát před domem vedle pana Kavana.

Vypadal jako slušnej člověk, opravil ho pan Kavan. Dal si od nich předložit něco vět-

šího?

No mohlo toho bejt za jedenkrát sto tisíc, šeptl pan Stein.

Nemlich to samý u nás, odvětil pan Kavan. Kdyby byl pan Stein řekl částku trojná-

sobnou, byl by to stejně potvrdil, neslušelo se ani v této napjaté chvíli prozrazovat firemní tajemství. Ale pokud věděl, bylo toho u nich jen za osmdesát pět tisíc… Pane jo, ani tohle není pakatel!

Pak oba páni, jako by už měli toho čekání dost, vystoupili společně do druhého patra a střídavě zvonili. Zdola je pozorovala správkyně domu.

Byla přesvědčena, že ti dva jsou věřitelé, a měla škodolibou radost z toho, že jim pan Sepekovský ufoukl. I paní správcové byl totiž prokurista dlužen za klíč od domu už třetí mě-

síc.

Pánové, kteří vytrvale zvonili, znali ovšem prokuristu z jiné stránky.

Kupoval rád a často, takže pan disponent od firmy Fuchs (stejně jako pan disponent od firmy Riemer) opakoval při obchodním jednání s panem prokuristou starý dobrý vtip:

Je to, prosím, pro milostivou paní, nebo to má být něco lepšího?

Nyní je veselost přešla. Neboť policie otevřela byt pana prokuristy a přesvědčila se, že je prázdný. Nábytek v něm byl, mimochodem nevalný, ale skříně jak vymetené; jenom v koupelně visel starý koupací plášť.

Tak takovéhle to je, řekl pan rada Vacátko. Ukázalo se, že pan prokurista Sepekovský vzal s sebou nejen svoje věci a dvě kazety šperků, jež si dal poslat na ukázku, ale taky nemalou hotovost z pokladny obchodního domu Halánek a spol.

Navíc pak několik transakcí do ciziny nedošlo na místo určení a byly tedy fingované.

Máme toho, pánové, kolem čtvrt miliónu. To je moc pěkná suma v dnešní době, prohlásil pan rada a zamnul si ruce. Byl to velký případ a on měl velké případy rád.

U obou klenotnických firem ovšem vypukla panika a ruce si nemnul vůbec nikdo. Šé-

fové vyšetřovali, zdali se jejich disponenti nedopustili trestuhodné neopatrnosti, když poslali panu prokuristovi kazety šperků na výběr. Ukázalo se, že to byla běžná praxe: konkurence nutí firmy k neustálému zvyšování rizika…

Pana Riemera z Příkopů mohlo utěšovat jenom to, že Fuchs z Václaváku je na tom stejně, ne-li hůř.

Panika vypukla i v pojišťovně, protože firmy byly samozřejmě pojištěny a ztráta nepo-stihne tedy je. Byla malá naděje, že se podaří dokázat firmám opominutí povinné péče.

Panika se však nevyhnula ani policejnímu ředitelství. K velké mrzutosti pana rady se ukázalo, že policie není schopna najít nejmenší stopu po panu prokuristovi. Detektivové zjistili jenom, která zasilatelská firma stěhovala z jeho bytu objemné kufry, jež uložila na Denisově nádraží. Jenže odtud byly za dvě hodiny vyzvednuty jinou firmou, která je dopravila na Masarykovo nádraží. To by ukazovalo na zajímavou stopu: vlak na Berlín… Bohužel kufry zde nejen nebyly a ani na Berlín nešly, protože je třetí firma vyzvedla a odvezla na Wilsonovo nádraží.

Buď je ten chlap blázen, neboje moc mazanej, řekl pan rada, když dostal tohle hlášení. Měl své lidi pochválit, že tak brzo to všechno zjistili, jenže v novinách se začaly objevovat jízlivé poznámky: Policie dosud nic nenašla… Policie neví, kde je Sepekovský… Policie stojí bezmocně nad záhadou… Bezmocně! Jakápak je to bezmocnost, když víme, kde všude kufry byly?

bručel pan rada, přecháže je po své kanceláři Jenže nevíme, kde jsou teď.

Policie ovšem nevěděla ani, kde je jejich majitel. Nemohla to vědět, protože pan Sepekovský opustil svou vlast, a to dokonce na cizí pas. S tím pan rada jaksi počítal. On by se

nakonec i takový člověk s cizím pasem třeba našel, jenom kdyby ten zatracený svět nebyl tak veliký, říkal si pan rada Vacátko, stoje před velkou mapou světa, na níž byly v různých barvách vyvedeny různé světadíly, jako by přímo vybízely: jen si, člověče, vyber! Máš tu zelenou Afriku, modrou Ameriku, žlutou Evropu, růžovou Asii a bezovou Austrálii. Ten člověk mohl být zrovna tak dobře na ostrově Martiniku jako v Davosu, ježíšmarjá, to by se spíš na-

šla jehla v kupce sena než jeden mazaný chlap v širém světě!

Policie dosud nenašla stopu… Defraudant stále uniká… Otázka dne pro naši policii: Kde je prokurista firmy Halánek a spol.?

Pan rada zahodil noviny a povzdechl. Novináři jsou neřádi. Přejí si mít každý den ně-

jaký záhadný případ, ale přejí si taky, aby policie chytla pachatele do čtyřiadvaceti hodin.

Policie má podle nich pracovat spolehlivě jako pošta.

Měl jsem se stát přednostou na poště, zatesknil pan rada. Nemusel jsem se rozčilovat… Pak zazvonil na dva detektivy a řekl jim: Pánové, zařiďte výslechy všech osob, s ni-miž se ten člověk stýkal. Snad někde naznačil, kam by tak asi měl chuť odjet… Třeba někde venku někoho má. Najděte jeho slečny. Měl jich asi dost, když jim kupoval šperky.

Ale kupodivu, slečny pan prokurista neměl; aspoň se žádná nenašla. Měl občas u sebe dámu, ale to byla vždycky jedna z těch, jimž se šperky nekupují.

Komu tedy kupoval?

Pan rada navštívil obě klenotnické firmy. Dívali se tam na něho zamračeně.

Pan Stein dostal z nervového přepětí žlučníkový záchvat. Pan Kavan měl teploty a byl v domácím ošetřování. A policie nic neví!

Ne, policie nic nevěděla, dovídala se pouze zajímavé věci: nákupy pana prokuristy nebyly tak omračující. Byly spíše drobné, zato byly dost časté. Pan Sepekovský byl rozmarný zákazník a rád sekýroval. Za své peníze zákazník sekýrovat může, to je fakt. Ale on nejméně dvakrát každou věc vrátil. Tlak konkurence nutil firmy, aby se mu snažily vyjít vstříc. Dneska totiž málokdo kupuje šperky…

Pan rada povzdechl. Uvědomil si, nikoliv bez jisté lítosti, že on své ženě ještě nikdy žádný šperk nekoupil. Státní úředník si to prostě nemůže dovolit.

Ale jednou by snad i on mohl přinést domů tenký řetízek s červenou slzou ve zlatém fasování…

Pan rada se probíral šperky a začínal jim rozumět. Když má člověk peníze, je to docela pěkná vášeň. Jenže u pana Sepekovského to nebyla vášeň ale chytristika.

Zvolna si budoval důvěru v zlatnických obchodech. Přitom prováděl nenápadné transakce ve vlastním závodě. Pak začal prodávat věci a posléze balit kufry. Tu se tempo zrychlilo: už nešlo o měsíce a týdny, ale o hodiny. Špeditéři byli vázáni na minutu přesně.

Obě zlatnické firmy v stejný večer dodaly bohaté kolekce šperků; pan prokurista naznačil, že se končí dni jeho svobody a že tenhle dárek bude něco většího.

Dni jeho svobody, povzdechl pan rada. Zatím jich má až moc, mizera.

Teda sekýrovat, to on doved, řekla o panu Sepekovském správkyně domu, které zů-

stal dlužen za klíč. A taky byl blázen, pane inspektor! Pan domácí z něj byl zoufalej.

Skutečné, pan domácí měl mnoho důvodů k zoufalství, protože pan prokurista udělal jednou v domě takovou paniku, že lidi přestali platit činži. A to je horší nežli vzpoura!

Přiběhl napřed k domovnici, aby hned šla s ním do jeho bytu, že mu praská stěna pokoje a že se celý dům zřítí.

Paní tedy běžela nahoru, náležitě vyjevená, a pan Sepekovský jí na stěně svého pokoje ukázal malou puklinu, jaká na zdi samozřejmě bývá. Přitom křičel, že nechce zahynout v troskách baráku, a paní správcová musela k domácímu. Domácí přiběhl, taky jemu se zdá-

lo, že to nic není, ale pan Sepekovský už zvonil u partají v prvním poschodí a všechny tak postrašil, že lidi vybíhali před dům. Domácí musel zavolat komisi z magistrátu.

A proč myslíte, že to dělal? Chtěl na vás vynutit nějakou slevu? zeptal se pan rada Vacátko.

To nevím, ale on mi stejně zůstal dlužen za minulý kvartál, zakončil svou výpověď domácí pán.

Pan policejní rada si to poznamenal. Všechno se tu podivuhodně doplňovalo: Sepe

kovský nezapomněl na žádnou maličkost, šetřil od koruny. Věděl, že uteče, a zdálo se mu nesprávné někomu něco platit.

Představa, že se zřítí dům, ve kterém žije, zřejmě pana prokuristu pronásledovala vytrvale. I ve svém zaměstnání prý jednou projevil obavy, že se zřítí pavlač, přes kterou chodil na jistou místnost neboť si všiml v její podlaze docela nevinné škvíry.

Případ pro psychiatra? Snad… Ale pan rada byl toho názoru, že člověk, který tak mazaně všechno připraví, je až moc zdravý a jediná správná věc je posadit ho za katr.

Jenže to bychom ho museli mít, povzdechl si.

Byl vydán mezinárodní zatykač samozřejmě marně, jak všechny noviny neopomněly zdůraznit.

Pan rada se při ranním raportu díval na své lidi tak vyčítavě, že staří detektivové klopili v rozpacích oči.

Ale hledaný pachatel se definitivně ztratil v širém světě.

Vlak jedoucí do Itálie je pyšný vlak. Brázdí kus Evropy a chová se podle toho: projíždí české vesničky k Táboru a Budějovicům s přezíravým supěním.

Perlou tohoto vlaku je ovšem Wagon-lits-company, který se houpe na svých perech ještě vznešeněji než obyčejný rychlíkový vůz. Písmena na něm svítí mosazí, taky kliky jsou mosazné a dokonce čisté; na větších stanicích je průvodčí spacího vozu utírá, aby si dámy a pánové, kteří mají čest cestovat do Itálie, neumazali rukavice. I odpadky, jež z tohoto vagónu vyletí, jsou vznešené: slupky pomerančů, staniol od čokolády a někdy i cestovní lahvička od žaludečního likéru.

Průvodčí v tomto vagónu je mladý muž, pan Rudolf. Jsou povolání, jež nevyžadují příjmení, proto i my budeme Rudolfa Tejce jmenovat pouze panem Rudolfem. Jezdit se spacím vozem je povolání příjemné. Je to něco mezi námořníkem a poutníkem: dva a půl dne tam, dva a půl zpátky, pořád rychle a skoro bez zastávky z Prahy až do Neapole. Co chcete víc?

První týdny a měsíce se člověk dívá na krajinu, pak ho to omrzí a pozoruje jiné věci, třeba jak u viaduktu za Summerau se střídá celá rodina u závor.

Jednou je tam otec, pak matka v nejlepších letech, s rozevlátými vlasy, a potom zase mladičká dcerka. A najednou tam otec není a už podruhé a potřetí je tam jen dcerka, taková bleďoučká, pan Rudolf jí jako vždy zamává, ale ona se neusmívá, jenom se smutně otočí za tím uhánějícím krásným ex-presem a potom tam zase stojí ta paní a má kruhy pod očima a vlasy už nemá rozevláté a pod železničářským kabátem, který si navléká zřejmě jenom ve spěchu, je vidět smuteční šaty… Člověk na cestách může vidět mnohem víc než jenom krajinu, jež se nemění!

Pan Rudolf přemýšlí i o svých pasažérech. V trojce je starší a zřejmě velmi zcestovalá Angličanka s růžovou pletí, posypanou hodně pudrem, ta si určitě večer dá přinést čaj a bude se na pana Rudolfa dívat nyvýma očima. Tyhle dámy, které nemají co dělat a utrácejí čas i peníze cestováním, rády pohovoří s mladým mužem, nechají si večer ustlat o polštář víc a dívají se na něho, jak stele… Jsou pánové, kteří se ponoří do četby novin, jejich drahé doutníky voní i na chodbičce, tyje třeba včas upozornit, že v jídelním voze mají rezervován koutek.

Jsou dvojice, jež jedou na svatební cestu, nevědí, jak se tvářit, mladé paní klopí zrak, protože jsou přesvědčeny, že je na nich vidět jakási hrozná zhýralost. Jak by ne, celý život spala dceruška v kanafasu a nyní se nadhazuje v kupé, jež je maličké a nezvyklé, plné všelijakých světýlek, kliček, háčků, dvířek, a Pepa je tak nedočkavý, pane bože, to je tak hrozné a krásné, co si asi o mně myslí ten fešák v hnědé uniformě na konci vagónu?

Zažil už leccos, i to, jak se novomanželé pohádali a ona spala stočená v jeho malém kupé a pan Rudolf rytířsky stál venku a ženich mu potom dal ohromné spropitné, ale žádal ho: Silentium, pane, hlavně silentium… A on mu to pokývnutím hlavy slíbil, ostatně, komu by o tom mohl povídat, žejo? Stejně tak nikomu nevyprávěl, že jedna švýcarská dáma na něho čekala v Neapoli, až přijede s dalším turnusem, stálo jí za to čekat a hrozně vzdychala, když musel krátce po půlnoci zase na nádraží.

Jinak má pan Rudolf jako každý člověk, který se pohybuje po stejné trati, na mnoha

stanicích známé.

Jsou to bleskové známosti, ale jsou krásné, může s nimi ztratit jen pár slov, nemohou se nikdy sejít, protože on nemůže zůstat, vlak nečeká.

V Budějovicích ta malá trafikantka, to je něco jiného, o té se dá uvažovat, ostatně do Budějovic může pan Rudolf přijet, kdykoliv má volno. V

Klagenfurtu je žena výpravčího vždycky je vyložena v okně, a když nemá muž službu, přiběhne k vlaku. Ale nejhlouběji v srdci pana Rudolfa je malá Gina z Tarvisia, prodavačka limonád. Na této pohraniční stanici se pan Rudolf vůbec nestará o své cestující. Gina má oči, že člověk zapomíná na čas, kristapána, či lépe madonna mia, ta holka je tak krásná, že by člověk nejradši dál ani nejel!

Tak dost, osmnáctka zvoní, buď něco chce, nebo se omylem opřel o knoflík.

Pan Rudolf s profesionálním úsměvem spěchá k osmnáctému kupé, silvuplé mesijé, bilte majn her, plís, prego siňore. Osmnáctka nechtěla v podstatě nic, jen sundat ten velký kufr shora, děkuji, mladý muži, kouříte?… Pan Rudolf jde po chodbičce a přemýšlí nad velice vážným problémem, jestli dneska bude v Tarvisiu prodávat limonády Gina nebo její bratr Niccolo. Niccolo tuší, že ten z lůžkového vozu pálí za jeho sestrou, v Itálii to tak je, že bratr chrání čest své sestry.

Nakonec by pan Rudolf byl pro Ginu partie, ale to by musel přijít do rodiny a jít s nimi do kostela, pohovořit tou svou směšnou italštinou, oznámit, kdo jsou jeho rodiče, kolik on má sester a bratří… Ale pan Rudolf může jenom stisknout Gine ruku, může se pokusit ji obejmout, a pak honem skočit do rozjíždějícího se vlaku.

Dnešní jízda je docela obyčejná, vůz je obsazen jen málo, není sezóna, jestli bude prodávat Gina, dá jí malý skleněný náramek, který koupil včera v Praze, nasadí jí jej sám na zápěstí a bude to něco jako zasnoubení.

Čím blíže byli k Tarvisiu, tím byl pan Rudolf netrpělivější. Konečně minuli cíp jezera, pojedou ještě dvacet minut, dneska jsou opožděni, to je nepříjemné, protože vlakvedoucí to bude chtít vyrovnat právě v Tarvisiu, škoda každé minuty, kterou nestráví s Ginou.

Šel po vagóně hlásit, že se blíží hraniční kontrola.

Cestující vzali jeho zprávu na vědomí bez vzrušení, to jenom novomanželé jsou zvě-

davi na Itálii, obchodníci ne. V patnáctce je nějaký Čech, nevychází z kupé, asi si chce užít lůžka, kdykoliv tam pan Rudolf zaklepe, muž vždy leží na posteli, ještě si neobjednal čaj ani cigarety, ani nechtěl zajistit jídelní vůz.

Pan Rudolf tyhle lidi zná, koupí si lůžko, ale mají s sebou napakovanou tašku salámem a houskami, aby nemuseli po cestě utratit ani halíř.

Tenhle muž ho trochu mýlil, protože napakovanou tašku neměl a buď do jídelního vozu nechodil, nebo šel tak nenápadně, že si toho nikdo nevšiml.

Nenápadný muž, to je správné jméno, usmál se pan Rudolf, nenápadný muž.

Takoví bývají od policie. Spokojen tím, jak bystře odhadl profesi toho muže, zaklepal na jeho kupé.

Hraniční kontrola, prosím, řekl do pootevřených dveří. Muž jako vždy ležel oblečen na lůžku. Je určitě od policie. Ale proč má s sebou ty velikánské kufry?

Jeho kolegové jezdí s kufříkem a aktovkou.

Nakonec však mysl pana Rudolfa ovládla jediná myšlenka: bude Gina dneska prodávat limonády? Navléknu jí na ruku ten náramek? Vše ostatní ho vůbec nezajímalo.

Vjížděli do Tarvisia. Pan Rudolf s bolestí v srdci uslyšel nádherný Niccolův hlas, hodný operního sólisty: Limonata! Rinfrescante!

Pan Rudolf zesmutněl a šel utřít mosazné kliky dveří svého vagónu.

Samozřejmě, že Niccolovi zasalutoval, protože udržovat dobré styky s bratrem je v Itálii nutné. Ale jeho zklamání bylo takové, že se vrátil radši do vozu. Zato cestující se vyhrnuli ven, chodili po peróně, aby si protáhli nohy nebo aby se na-dýchali pravého italského vzduchu. Vyšel i ten zcela nenápadný Čech z patnáctky a zamířil k Niccolovi. Koupil si jednu limonádu. Niccolo nastavil ruku a pán mu dal liru. Pan Rudolf to dobře viděl z okénka vlaku. Pak zvedl Niccolo košík s vodami a chtěl jít dál. Ale pán ho zarazil. Kolik stojí limonáda?

Řekl to zcela slušnou italštinou, ale Niccolo neodpovídal.

Šedesát centesimů! odpověděl si ten pán sám. Vrať mi peníze, zloději!

Niccolo se začal dušovat, že nemá, co by vracel. V Tarvisiu stojí limonáda jednu liru.

To se zeptám tamhle kapitána! řekl nenápadný, a teď velmi nápadný pán, a zařval, co mu hlas stačil: Polizia! Niccolo zůstal neobyčejně překvapen, ale vytáhl čtyřicet centesimů rychleji, než stačila policie přijít. Hodil je pánovi tak vztekle, že jenom náhodou mu nepadly pod nohy.

No ne, řekl si pan Rudolf, tohle se tu ještě nestalo! O čtyřicet centesimů se hádat a volat policii… A zatvářil se na Niccola soustrastně.

Blázen, odplivl si pod oknem pana Rudolfa Niccolo a potom dál provolával, že má čerstvé, nejčerstvější a nejlevnější limonády.

Nenápadný pán vstoupil do vagónu, a procháže je kolem pana Rudolfa, řekl: Viděl jste to? Hned by si nechal čtyřicet centesimů! Jako bych já ty peníze kradl!A pobouřen vešel do svého kupé. Pan Rudolf si pomyslil, že on přišel dneska o mnohem víc…

Když druhý den přišel hlásit do kupé, že jsou u cíle, řekl mu ten nenápadný pán: Poslyšte, mladý muži, neznáte v Neapoli nějaký slušný, hodně levný hotel?

Pan Rudolf musel chvíli přemýšlet. Od včerejšího výstupu v Tarvisiu mu bylo jasné, že tenhle pán nechce rozhodně ani Excelsior ani Grand: Snad hotel Riposo… Tedy nic přepychového to není.

To právě hledám. Riposo, říkáte, to znamená, pokud vím, Odpočinek. Ano, to je docela vhodné jméno pro hotel. Děkuji vám, mladý muži.

Pán ani neučinil pohyb ke kapse, považoval poděkování za dostatečnou odměnu. Kolik by asi tak dal, kdyby musel? řekl si pan Rudolfa zasmál se.

Čas plynul. Pražská policie měla nové případy, úspěšně je řešila, ale pan rada Vacátko věděl: toho Sepekovského mi nikdy noviny neodpustí. To je skvrna mé kariéry… Přes všechna opatření se totiž nenašla ani stopa po tom výtečníkovi a firmy Riemer i Fuchs začí-

naly tvrdě tlačit pojišťovnu.

Jednou odpoledne, kdy u stropu bzučely jenom ospalé mouchy a pan rada si už bral klobouk a hůl, kdosi zaklepal na dveře. Pan rada napřed mrkl na hodiny a pak si umínil, že tu návštěvu zdvořile, ale rozhodně odmítne.

Ve dveřích stanul mladý muž v uniformě, pan rada se nemohl upamatovat, jaká to vlastně uniforma je.

Rudolf Tejc, prosím… Průvodčí lůžkových vozů,

řekl uctivě.

Pan rada se na něho díval mrzutě: Copak nám nesete?

Bohužel asi nic, jenom si myslím, že bych měl… Prostě si říkám, že bych měl na něco upozornit. Já jezdím na trati Praha-Neapol. A nečtu noviny.

Není na to čas… Které bych taky měl číst, že ano, neumím tak moc německy ani italsky. Já, prosím, umím hovořit několika jazyky, ale jenom to, co je potřeba v lůžkovém voze.

Ten člověk mi sem přišel vykládat, co umí! To je neuvěřitelné! Co vlastně dělá venku služba? Proč mi ho sem pouští, když se jednou rozhodnu, že dohlédnu na kluka a na jeho úkoly!

Nečtu noviny, prosím, dva a půl dne jedu tam, dva a půl zpátky, přijedu vlastně až za týden, všechny události už jsou staré…

Dobrá, a co s tím zrovna já mám společného?

Já se omlouvám, protože jsem si přečet noviny až v Budějovicích, kde jsem navštívil svou známou. Jméno bych snad ani nemusel uvádět…

Nemusíte. Ale musíte pochopit, že nevím, oč jde.

Já jenom chci říci, že jsem se pozdě dočetl o případu toho Sepekovského.

Se mnou totiž nedávno jel tam dolů jakýsi pán, Čech, ptal se mne na hotel v Neapoli, na levný hotel.

Pan rada si sundal klobouk: Co jste mu řekl?

Dal jsem mu jméno hotelu Riposo.

Proč myslíte, že to byl Sepekovský?

Časově, prosím, by to být mohl, jel právě toho dne, kdy se to v Praze stalo. Ale jinak,

jinak myslím, že to on nebyl. Pohádal se pro čtyřicet centesimů s prodavačem limonády v Tarvisiu. Takže to ani on být nemohl, protože jestli měl plné kufry peněz…

Moment, řekl pan rada a sáhl do psacího stolu. Položil před návštěvníka fotografii usmívajícího se pána.

Ano, to je ten můj pasažér.

Pan rada se díval na pana Rudolfa s neurčitým, ale stále rostoucím nadšením: Říká-

te hotel Ríposo… Jste velice zdatný a milý mladý muž! Mimochodem, je vám známo, že je na dopadení vypsána odměna?

Ano,

řekl tiše pan Rudolf. Proto jsem tady.

A tiše vycouval ze dveří. Pan rada domů nešel. Spěšný telegram letěl do Neapole na policejní ředitelství. V noci byla v Praze odpověď. V hotelu Riposo v Neapolí bydlí československý občan.

Konečně vyšly v Praze noviny, na jejichž vydání pan rada Vacátko tak dlouho čekal: Senzační úspěch pražské policie… Hledaný defraudant nalezen…

Spolupráce s ital-skou policii přinesla výsledky…

Pan rada zářil: Jak mi ten průvodčí vyprávěl o té hádce pro čtyřicet centesimů, pá-

nové, to je našich čtyřicet halířů, byl jsem doma! Lidé, pamatujte si, nedefraudují velké pení-

ze proto, že by byli chudí, ale že jsou nemocní touhou po penězích. Po miliónu nebo po čtyřiceti halířích.

Páni detektivové pokyvovali hlavou, že rozumějí, a uctivý pan Brůžek poznamenal: -

No, tak už dochytračil.

Ale neměl pravdu. Pan Sepekovský nedochytračil, ten člověk byl přece jenom asi gé-

nius.

Když pochopil, že ti pánové, co si vyžádali jeho dokumenty, jsou od policie, ani ho nenapadlo, aby se pokoušel o útěk. Bylo by to taky zbytečné.

Pan Sepekovský se naopak dal předvést k policejnímu prefektovi a dal se k dispozici italské policii, přičemž požádal, aby nebyl vydáván policii československé. Nebylo to špatně vymyšleno, nakonec fašistická justice může mít na celou věc svůj názor, a i když pana Sepekovského potrestá, přece jenom to bude mírnější než doma. Kromě toho se mohl také nadít, že neapolští advokáti nejsou žádní hlupáci.

Když pan rada dostal zprávu o tom, že delikvent požádal italské úřady o azyl, zuřil.

Pan Brůžek ho uklidňoval: Pane vrchní rado, co bysme si s tímhle mutovali hlavy? Našli jsme ho? Našli. Máme úspěch? Máme.

Ale Sepekovského nemáme, tloukl do stolu pan rada.

To tedy nemáme. Ale za to nemůžeme. To už je věc pánů nahoře. A byla. Měli s tím plno práce všichni, od pana policejního prezidenta po pány od Nejvyššího soudu, mluvil do toho ministr spravedlnosti a ministr zahraničí, náš vyslanec v Římě i italský vyslanec v Praze a noviny byly plné zpráv a úvah, jež nakonec pan rada četl se zalíbením. Neboť on v té hře už neparádoval.

Jenom měl obtíže s tím panem Rudolfem; kdykoliv se vrátil z cesty, neopomněl se hlásit o slíbenou odměnu. Ale i s tou to bylo složité, i s tím si lámali hlavu páni nahoře. Nebylo pochyb, že pan Rudolf přispěl podstatnou měrou k vypátrání pachatele. Ale pokud ho policie nemá v rukou, může se odměna vyplatit?

Zdálo se, že kolem pana Sepekovského spory nikdy neutichnou a že uživí celé zá-

stupy právníků a celé soudní dvory.

Kdykoliv pan Stein seděl v kavárně Roxy s panem Kavanem, neboť se od toho společného šoku spřátelili, říkal: Pane Kavan, mně nebudou nic povídat, ten Sepekovský je tak mazanej, že to musí být žid. Už to jméno je mi podezřelý…

A zatím muž, který udělal takový rozruch po Evropě, seděl v chladném, ale v tom italském horku nikoliv nepříjemném vězení s neobyčejně poetickým jménem Santa Maria Maggiore, zcela odevzdán v moc místních advokátů, jež seznámil plně se svými finančními možnostmi a od nichž měl velmi nadějná ujištění.

Příběh se táhl donekonečna, zdálo se, že nikdy neskončí. Ale skončil.

Nečekaně, nezvykle. Tak nezvykle, že ani chytrý rada Vacátko něco takového nepředpokládal.

Obrat nezpůsobili ani právníci, ani politické noty.

Jednoho dne ráno četl pan rada v novinách:

„ZEMĚTŘESENÍ V ITÁLII“

Podle telefonické zprávy byl pocítěn v Neapoli otřes půdy. Několik domů bylo lehce poškozeno, obětí na životech nebylo. Z kráteru Vesuvu vystupoval silnější sloupec dýmu, než je obvyklé.

Za hodinu poté, kdy četl tuto bezvýznamnou noticku, došel na policejní ředitelství spěšný telegram z Itálie:

Jako československý občan zadám stop převezení do věznice Praga stop Sepekov-ski

Otřes půdy způsobil totiž, že ve staré věznici Santa Maria Maggiore v některých ce-lách opadala omítka. Vězňům to nijak nevadilo, ale z cely, kde seděl onen složitý případ z Prahy a kde spadl kousek stropu, se ozýval srdceryvný řev. Vyšetřovaný J. Sepekovský dostal nervový záchvat a přivolaný soudní lékař ho dal převézt do nemocnice. Bylo zjištěno, že se pacient duševně úplně zhroutil, a když měl být po ošetření převezen zpátky do vězení, omdlel hrůzou.

Neapolská policie usoudila, že bude nejlepší se ho zbavit.

Vzhledem k telegramu, který poslal, a vzhledem k tomu, že italská vláda si přeje udr-

žovat s vládou Československa přátelské styky, bylo vyhověno přání delikventa a byl tedy s eskortou poslán na hranice.

Takže se pan Rudolf přece jen dočkal vyplacení slíbené odměny a pan Sepekovský pro čtyřicet haléřů a malé náhodné zemětřesení šel na dlouhá léta za mříže.

VRAH

Mrtvá ležela v řídkém lese blízko řeky, měla rozhozené ruce, jako by někoho chtě

la obejmout, a pokrčené nohy, letní kabát se jí vyhrnul vysoko přes kolena a její tvář byla spíše udivená než rozhořčená.

Protože bylo pozdní jaro, bzučely nad jejím zsinalým obličejem mouchy, kdesi ve větvích se třpytila pavučina, kterou nikdo ještě neprotrhl, a ticho, to hluboké ticho, jaké bývá s mrtvým, nemohly porušit ani kroky zbraslavských četníků, kteří celé místo pečlivě prohledá-

vali, ani cvakání fotoaparátů, jež zanechávalo v nehnutém vzduchu čpavý zápach magné-

zie.

Zpráva o té vraždě letěla krajem jako mrak; mladá zabitá holka lidi vždycky přivádí na myšlenky o kruté pomstě, přáli by si mít vraha ve svých rukou a soudy by rázem byly zbytečné.

Nejdřív přijeli na kolech lidi z Davle, za chvíli to budou vědět v Modřanech a sousedky z Břežan už lomí rukama na návsi.

Večer v hospodě pan strážmistr Roštlapil už měl pro své známé důvěrné sdělení, že ta vražda bude co nejdřív uzavřena, protože našli vystřelenou nábojnici, a to je, jako byste už drželi vraha za šos. Kromě toho poloha mrtvé ukazuje, že tady šlo o to, oč u ženské, když je pohledná, vždycky jde; třeba ona nechtěla, nebo to byla žárlivost, to se už ukáže, to stačí zmáčknout všechny mládence, kteří měli kdy co s mrtvou společného, a oni promluví. Jeden z nich se už s pláčem přiznal, že měl Miládku rád, no tak toho si rovnou nechali na stanici…Ale jinak, pánové, nikde ani muk, to víte, než to bude v novinách, se úředně nic neví!

A v novinách to bylo, ale nevědělo se pořád nic a pan strážmistr Roštlapil si utíral zpocené čelo, protože k výslechu šel už osmnáctý mládenec. Lidí v tom řídkém lese

visti přibývalo, a protože se na místě už nic najít nemohlo, četníci dali lidem možnost ukojit svou zvědavost. Ženské plakaly a ulamovaly si na památku větvičky ze stromu, pod nímž mrtvá ležela. Mužští vedli řeči o tom, že takovému se mají ze zad tahat řemeny, než přijde k oběšení.

Pan rada Vacátko to četl ráno v policejní korespondenci. Chmuřil se. Je už údělem policajta, aby hned po ránu dostal nepříjemné zprávy, to patří k povolání. Tohle se ho sice netýkalo, Zbraslav je mimo rajón a budou si to proto dělat četníci sami, jenže znal život a tak zavolal pan Brůžka.

Máme tady nějaký nadělení, vemte to dolů, ať o tom v „detektývně” vědí.

Vy račte myslet, pravil uváženě pan Brůžek, že jako to padne na nás?

Milej zlatej, když někdo zamorduje na Závisti ženskou, tak se nejspíš půjde kam schovat? Do Davle? Na Zbraslav? No, tak vidíte… Praha je Praha!

Pan Brůžek si cestou po schodech pohvizdoval jakýsi dávno zapomenutý popěvek o tom, že Praha je Čechů ráj, ať žije Bajkajlaj…, přičemž ho napadlo, že vlastně vůbec neví, co to ten Bajkajlaj je a proč má žít.

Pánové si dole případ poznamenali a vzali tak úředně na vědomí, že hrozí nebezpe-

čí, že neznámý pachatel se může skrývat v obvodu města Prahy.

Ty neznámý pachatele mám moc rád, bručel pan Mrázek. Nevíš, kde je a jakej je, ale máš ho honit. To je, jako když si náš pes chytá vlastní ocas, faktótum.

S tím, a pak se vzpomínkou na svého velice ošklivého, nicméně neobyčejně roztomilého pejska, opouštěl pan Mrázek Bartolomějskou ulici.

V té chvíli už měl pan rada na stole opis dost podrobné zprávy o soudní pitvě mrtvé, a věděl, že není naprosto pravda, co říkal včera pod pečetí tajemství pan strážmistr Roštlapil v zámecké hospodě. Zavražděná nebyla ani znásilněna, ani nijak zneužita, byla navíc virgo intacta a byla zabita výstřelem ráže 9 mm z bezprostřední blízkosti a patrně zcela nečekaně; na jejím těle nebylo žádných stop zápasu, zřejmě se nijak nebránila. Kdyby nebyla už tak slavná mrtvá ze Seiny, mohla se proslavit tahle mrtvá ze Zbraslavi; udiveně se usmívala, ja-ko by slyšela něco směšného a neuvěřitelného zrovna v okamžiku, kdy přišla smrt. Vystřeleno na ni bylo ze vzdálenosti několika centimetrů… Prostě jí někdo položil pistoli k boku a stiskl, projektil zasáhl hrot srdce a smrt nastala okamžitě.

Pan rada nespokojeně potřásl hlavou. Také on si ještě dneska ráno myslil, že bude užitečné podívat se pro jistotu po těch, které má policie v záznamu jako osoby úchylné. A vida, ono to je jinak… To je vždycky moc nepříjemné pro policejní pátrání, když je něco moc jinak, než obyčejně bývá. Policie ráda pracuje s věcmi obyčejnými. Neobyčejné věci si vy-mýšlejí autoři detektivních románů. Policie je úřad a ráda pracuje spolehlivě s kartotékami, se seznamy, se známými lidmi. Vražda je ovšem vždycky trochu výjimečná, ale zase ne tak, aby se nedala za nějaký konec chytit. Tohle však vypadalo až nepříjemně nezvykle. Pan ra-da si dovedl představit, co teď dělají četníci, tušil, že zatahují okruh lidí, kteří tu mrtvou znali, což je správné, neboť to pomůže vyloučit osoby zcela nevinné. Jenže vraha takhle chytí sotva.

A co tedy mají dělat?

Pan rada zkušeně povzdechl: čekat.

K podobné zkušenosti docházeli i četníci, kteří od rána vyslýchali desítky svědků, bě-

hali po celém okresu a zapisovali svými neohrabanými prsty sáhodlouhé výpovědi, jež se shodovaly v tom, že zavražděná byla neobyčejně pořádná, vyučená švadlena, jezdila do Davle do práce, někdy se vracela vlakem na Závist, někdy se s někým svezla po silnici, nej-

častěji s panem Roulou, co vozí na Prahu zeleninu.

Pro pana Roulu šli četníci už v noci a jemu v důsledku toho ušlo velké rito s mladou mrkvičkou, což nemohl dlouho četnickému aparátu zapomenout. Trochu ho sice těšilo, že může posloužit důvěrnými informacemi, ale když se objevilo jeho jméno v novinách, uvědomil si s nelibostí, že to je moc. Co když mu teď v tržnici někdo řekne, že nechce zeleninu od člověka, k Na takovou slávu, která mě může stát peníze, se jim vyprdnu, burácel pan Roula v dotyčné redakci, ovšem jenom dole u vrátného, protože dál ho nepustili.

Den potom se objevil v Živnostenských novinách článek o tom, jak novináři socialistického plátku lehkomyslně zničili nevinného příslušníka stavu živnostenského, o němž je známo, že od nepaměti je základem spořádaného státu.

Tak kolem mlčenlivé mrtvé narůstal nejen strach a úžas, ale taky zmatek, spory a hádky, a všechno to se míchalo s pláčem, který zazníval na pohřbu. Když k tomu připočte-me netrpělivost, jaké propadli i četníci, pochopíme, že lidi začali podezírat jeden druhého, a nepodepsaná udání na stanici už házeli do koše. Každý z četníků měl na tu vraždu svůj názor, strážmistr Roštlapil sázel na svou teorii, že je v tom mužský, a tedy smilstvo; že byla holka nevinná, to podle něho nic neříká. Štábní strážmistr Kostrhoun, který natruc svému jménu byl velice kulatý a byl znám, že prohání zu-

řivě všechny, kdo se postaví na navigaci s prutem jako rybář měl fixní ideu, že cizí lidé se spikli a chtějí ryby ve zbraslavském povodí vychytat tvrdil, že se mu už dávno nelíbí, jak moc cizího lidu si jezdí na Zbraslav jako domů, to pak není divu, že se něco semele.

Mně nebude nikdo nic povídat, říkal na stanici a významně mrkal ke dveřím, za nimiž se usadila pátračka zesílená odborníky z Prahy, když někdo chytá bez povolení, tak je schopnej i vraždy.

Začal hledat viníka mezi rybáři, a procháže je po břehu, nahlížel zvědavě do tváří neznámých a nevrle zdravil známé. Popravdě neměl rád nikoho, kdo byl u vody, tím spíše teď, kdy on sám se k vodě hezky dlouho nedostane. Je vyloučeno, aby četník šel na ryby, když je na okrese nevypátrána vražda mladé holky. I míjel mlčenlivé muže a tu a tam požádal o lístek, jenže bez úspěchu, všichni jej měli. To nic neznamená, říkal si cestou zpátky, to vůbec nic neznamená. Nakonec proč by si vrah nemohl vzít rybářský lístek? Dneska jej dají kdekomu. Mně se stejné leckterý ten ksicht nelíbil. Třeba ten člověk s promáčklým nosem… Jenže ho nemůžu sebrat, když má lístek! Ale to nic, já si prostě řeku budu hlídat, když nechytnu vraha, aspoň odtud vyženu ry-báře.

Dobrá snaha a rozsáhlé vyšetřování přinesly samozřejmě určité výsledky.

Tak se ukázalo, že dívka měla vlastně nápadníky dva, což na nevinnou panenku bylo skoro moc.

Protože chodila s oběma, neřekla nikdy, jak se bude vracet domů, aby ji některý z nich nemohl čekat a nenachytal ji s tím druhým.

Mistrová jí svěřovala někdy peníze, aby je dala na poštu ve Zbraslavi, protože v Davli berou peníze jenom do čtyř. Ale ten den s sebou peníze neměla.

To ovšem nemusel vrah vědět, mohl předpokládat, že je má. Ale protože nebylo zjištěno nic, co by nasvědčovalo, že ji prohledával už to, jak ležela, bylo dost přesvědčivé musela i tahle teorie padnout.

Žádná z jejích kamarádek a to byla všechna děvčata z krejčovské dílny nevěděla nic o tom, že by se Milada stýkala někde s neznámým člověkem, mluvila jenom o lidech, které kdekdo zná, do Prahy jezdila zřídka, a vždycky se známými, omrknout módu a vypít si v kavárně grenadinu, což zřejmě považovala za vrchol prostopášnosti.

Takže ono to všechno vypadá tak, jako by ta holka šla jenom tak lesem, najednou k ní někdo jenom tak přistoupil, položil jí bouchačku k boku a jenom tak ji mírnyx dírnyx zastřelil. A pak třeba jen tak odjel vlakem, nebo šel na Zbraslav do hospody… Prokristapána, ale tohle přece není možný, naříkal velitel, když dostal závěrečnou zprávu pátračky.

V tom jsou, jak se říká, erotický motivy, prohlásil pevně strážmistr Roštlapil a štábní strážmistr Kostrhoun dodal, že to má na svědomí někdo z těch rybářů, co se potloukají po březích Vltavy. Velitel řekl, že to všechno jsou pitomosti a že mu nezbude, než aby se jako řádný četnický velitel zastřelil ze služební pistole.

Než se k tomu však mohli oba pánové vyjádřit, vrazil na stanici vyjevený závodčí a hlásil chvějícím se hlasem, že kousek od silnice na Břežany, tedy nedaleko toho místa, kde byla nalezena mrtvá dívka, leží mrtvola neznámého muže menší postavy, stáří asi kolem šedesáti let. Mrtvého objevil lesní dělník a náhodou potkal závodčího. Závodčí byl už na

místě činu; onen dělník, jistý Maroušek Václav, tam zůstal, aby hlídal a odháněl eventuální zvědavce. Závodčí obětavě přispěchal na stanici.

Už vám někdo řekl, že jste vůl? zařval velitel. Odkdy četník jde pryč a nechá tam ci-vilistu, aby hlídal? Co když ten civil bude zvědavej a pohne nám s tím mrtvým? A co když to tam tak uhamtá, že se nenajde žádná stopa…

Prokristapána, proč jste, vy nemehlo, šel k četnictvu?

Když se dostatečně vykřičel, zjistil, že oba strážmistři opustili místnost a běželi zřejmě honem napravit, co závodčí ve své horlivosti pokazil.

Velitel vzal telefon a třesoucí se rukou vytočil číslo okresní pátračky.

Mrtvý ležel mezi mladými stromky na tváři, byl zastřelen zezadu. Byl v něm poznán důchodce Novák ze Zbraslavi. Protože ležel vedle pytlík s houbami, usoudili, že tenhle odborník, který našel houbu v každý roční čas, jak se ještě včera chlubil v hospodě, byl zabit ve chvíli, kdy se shýbal pro novou májovku.

Včera se chlubil, a dneska je pryč, vzdychali li-dé… Ale jestli po vraždě té dívky leželo nad celým krajem velké pobouření, nyní to vypadalo jako temný mrak strachu. Lidé pocítili, že kolem obchází smrt, nesmyslná a záhadná. A ze strachu se rodí hněv.

Četníci honěj rybářský lístky a nechají nás všechny pomordovat, vykřikl hlas z hlouč-

ku lidí, kteří zatarasili silnici, protože do lesa nikoho nepouštěli.

Ti tak dovedou chytit bábu na roští, ale ne vraha!

Tohle se nemá dávat četníkům, ale detektivům, který něco znají!

Lidé mluvili nahlas, v lese se lidské slovo rozléhá, takže četníci nemohli neslyšet a nemohli ovšem taky nic proti tomu dělat. Bylo tady něco, co i je samotné mátlo.

Ani tady nebyly stopy zápasu nebo obrany, střela zezadu pronikla srdcem, smrt opět byla okamžitá. Byla to zase taková čistá rána, vypálená z neuvěřitelné blízkosti, a zase se našla opodál nábojnice ráže 9 mm.

Důchodce Novák nebyl tak hluchý, aby neslyšel, když za ním zapraskaly cizí kroky; když tedy věděl, že za ním někdo jde, proč nechal neznámého člověka přijít tak blízko a ani se na něho neotočil? Anebo ho snad znal, a šel proto klidně s ním? Vypadá to, jako by si ti dva povídali o houbách, a najednou ten jeden vytáhl revolver a přiložil jej tomu druhému na záda.

Mrtvý měl v kapse hodinky „roskopky”, neboli jak pravil protokol -„kapesní hodinky značky Roskopf”, takže o loupež ani zde nešlo. Ale o co, proboha, šlo? S

pocitem bezmocného zoufalství řekl strážmistr Kostrhoun: -Ten Novák ani na ryby nechodil, byl to hodnej člověk!

Bylo možné se chytit jediné nevalné stopy, zjistit, kdo slyšel výstřel.

Ukázalo se, že v okolních vilách neslyšel nikdo nic. Lesník z Břežan tvrdil, že slyšel střelnou ránu, ale vzhledem k vzdálenosti to nemohla být tato rána. Hodinu vraždy mohli tedy určit jen přibližně; stalo se to v dopoledních hodinách. Kdo z cizích lidí byl dopoledne na Závisti? A kdo ze zdej-

ších?

Velitel stanice si držel hlavu v dlaních. Dal konat velké razie v sobotu a v neděli mezi trampy, kteří přijížděli do svých chat. Ovšem v chatách už žili trampové letitější, mladí blázni si svoje odbývají ve stanech a stany se tady v okolí vyskytují málo. I tak ale byl lov bohatý: celkem sedm nehlášených zbraní, nikde však ráže 9 mm.

I strážmistr Kostrhoun měl šťastný den: načapal jednoho výrostka na rybách bez povolení. Byl to syn velkoobchodníka uhlím a měli na Zbraslavi vilu…

Noviny měly nešťastný nápad vzpomenout si na hromadné vrahy, Jacka Rozparova-

če nebo na vraha z Düsseldorfu, a dočista jim ušlo, že tady jde o něco jiného: tenhle nevraždí jenom ženy, ten vraždí jaksi ze zásady toho, kdo mu přijde pod ruku.Tím je to ovšem horší.

Když přišli na pana policejního radu Vacátka páni detektivové, aby řekl, co o tom všem soudí, pokrčil jenom rameny.

Jednou se ptali slavného kriminálního rady Genata, kdy chytne düsseldorfského vra

ha, a on řekl, že to bude tehdy, až v nějaké té ženské zapomene kus nože.

No a vidíte, taky se to splnilo: u té jedné se mu zlomily nůžky a kousek nožnice v ní našli. To potom vedlo k jeho vypátrání… Co ale můžu říct já? Tady je to o to horší, že ten chlap nechává docela klidné na místě vystřelenou nábojnici a že mu vždycky stačí jediná rána.

Střílí odborně, řekl zadumané pan Mrázek. Ne do hlavy, ale hezky do těla, a vždycky tak, že to je smrt jako hrom. To aby zrovna znal anatomii!

Pan rada vzhlédl na pana Mrázka a pochvalně pokývl hlavou. Pan Mrázek se zarděl jako jinoch, neboť to byl člověk vnímavého srdce.

Jinak je to ale dočista bez motivů, poznamenal pan Brůžek, a to je vždycky moc těžký. Není se čeho chytit…

Když vám, pánové, řeknu, že se mi zdá docela nemožné ho usvědčit normálními me-todami, tak to snad nikde říkat nebudete. Ale mám strach, že mám pravdu, povzdechl pan rada.

Nicméně i stopa, na kterou narazil pan Mrázek, se mohla sledovat ovšem to nebyla stopa, to byl jenom nápad. Dva studenti medicíny, bydlící na zbraslavském okrese, byli předvoláni k výslechu. Bez výsledku.

V neděli si pan rada udělal s rodinou výlet parníkem na Závist. Paní byla příjemně překvapena a syn neméně, tím spíše, že měl v poslední době zákaz vycházek, o výletech ani nemluvě. Netušili, že si jdou omrknout místo činu.

Když se vraceli na přeplněném parníku, uvědomil si rada Vacátko dvě věci: zaprvé se sem opravdu sjíždí moc lidí, takže jestli ten vrah vůbec uvažuje, pak uvažuje správně. V tom neustálém stěhování národů se bezpečně ztratí. Nicméně má to i své stinné stránky: všude je moc lidí a nemůžeš si být jist, že jsi někde sám. Proč se ten člověk tohohle nebojí? Patrně proto, že neuvažuje…

V takovém případě je možné udělat jenom jedno: zesílit hlídky a nenápadně dny a týdny chodit po lesích v okolí a čekat. Třeba některá z hlídek narazí na člověka, který bude ná-

padný.

Ovšem policejní rada z Prahy není oprávněn dávat rady četnickým stanicím, zvláště když určitě mají své odborníky ze zemského velitelství.

V pondělí měl pan rada na stole zprávu, která ho ohromila: v okolí Zbraslavi byla nalezena mrtvola ženy středních let. Byla zabita jediným výstřelem do boku. Opodál ležela opět nábojnice ráže 9 mm, odpovídající těm dvěma předešlým. Paní byla kuchařkou ve zbraslavské restauraci a bydlela na Závisti v malém domku s vdanou dcerou. Vražda se stala na stejném místě, stejnou zbraní, stejným způsobem. Ženy se vrah ani nedotkl, ani před vraždou, ani potom, ležela trochu na boku s lhostejným výrazem v tváři, smrt ji překvapila tak rychle jako ty před ní, ani si ji nestačila uvědomit. Našli ji pár hodin po zavraždění, držela v ruce kabelku s penězi, protože si nesla celou výplatu.

Motiv loupeže byl tedy opět vylou-

čen. Střelnou zbraň zase nikdo neslyšel.

Dovoluji si poznamenat, pane rado, řekl pan Brůžek, že bych nechtěl bejt v kůži zbraslavskejch četníků. Je to moc nepříjemný.

Pan rada jenom zakýval hlavou. Byl zkušený a slyšel v tónu pana Brůžka jisté uspokojení. Jako by chtěl říci: zaplaťpámbu, že to nemáme na krku my. Když pan Brůžek odešel, dokonce si i on zamnul ruce.

Večer se objevil u Součků na mariáši vzácný host, pan četnický plukovník Jeřábek, což je zrovna četnický pámbu. Na mariáš chodil zřídka, a když tu byl dneska, pan rada hned věděl, kolik uhodilo.

Zatímco si prohlížel karty, řekl panu radovi: Tak co říkáte té Zbraslavi?

Nepříjemné, co? Nepříjemné, ale oni si s tím poradí.

Doufejme, poslali jsme jim tam posily, řekl pan plukovník a ohlásil barvu.

Pak se naklonil k panu radovi: Ale vy byste jim mohli trochu píchnout, ne?

Protože četníci a policie si do zelí zásadně nelezou, řekl pan rada opatrně: Už jsme udělali opatření, kdyby se nám vynořil v našem revíru. Copak to, řekl pan

plukovník a pozoroval, jak mu krásně přebili jeho kartu.

Mně by spíš šlo o vaši soukromou pomoc. Jako kolega kolegovi.

A co myslíte, že bych měl udělat? řekl pan rada a vynesl zcela nečekaně svrška a potom krále a oba je zinkasoval.

Pan plukovník partii prohrál, ale jaksi s tím počítal. Naklonil se k panu radovi: Co kdybyste se zajel na tu Závist podívat? Pan rada se usmál: Tam jsem byl včera.

No a? zvedl pan plukovník užasle obočí.

No a nic, řekl pan rada.

Ale jestli vás zajímá můj názor, tak tedy to dělá nějaký šílenec. A takoví se špatně chytají… Kdybych já byl velitelem na Zbraslavi, tak bych obsadil ten les tak, že by se tam nikdo ani nehnul. A ovšem bych dal hlídky i jinde.

Představte si, že je to blázen a že má neodolatelnou touhu zabíjet zrovna tam… A najednou nemůže. Co udělá?

To nevím, řekl pan plukovník.

Taková touha, to je jako žízeň, rozumíte? To člověk prostě musí. Musí zabít… A když nemůže, tak se nějak prozradí. Třeba jinde. Já vím, je to riziko, ale nic jiného nepomůže.

Žízeň, říkáte, řekl zamyšleně pan plukovník a přivolal vrchního. – Možná že máte pravdu. Přineste nám láhev. Nebo hned dvě, ne?

Páni kolem zašuměli údivem.

Než si připili, řekl pan plukovník: I tak bych byl rád, kdybyste se někdy podíval na Zbraslav… Třeba jenom trochu potěšit velitele, je z toho všeho divej.

A já se mu ani nedivím.

A tak padlo u karet velké rozhodnutí, jak už to v historii častěji bývá. A druhý den ráno přišlo na Zbraslav přísné poručení ze zemského velitelství a četníci si mohli uběhat nohy.

Hlídky, zesílené z okolních okresů, se objevovaly prostě všude. A vyděšení četníci to ve svém zoufalství brali hlava nehlava. Kdo se objevil venku u lesa, putoval na stanici a pak s přísnou domluvou domů a s napomenutím, aby se držel radši na dvorku.

Štábní strážmistr Kostrhoun dospěl k nezvratnému přesvědčení, že vrah má nejlepší a nejméně nápadné stanoviště u vody. Předstírá, že chytá ryby, a pozoruje, co se kolem dě-

je. Když je vzduch čistý, vejde do lesa a vraždí. Proto, když narazil na své obchůzce kolem Vltavy na staršího pána, který vůbec ryby nechytal, ale jenom tak okouněl, hned byl doma.

Navíc ten muž často kýchal, je nejvýše pravděpodobné, že se nastydl právě někde v lese…

Na místě jej sebral a předvedl na stanici. Muž s ním šel, nepřestávaje si utírat nos: zdálo se chvílemi, že slzí. Byl v něm zjištěn Václav Bouše z Prahy, zaměstnáním detektiv. Ubohý strážmistr dostal vynadáno od velitele stanice tak, že vážně uvažoval, zda nemá podat žá-

dost o přeložení.

Ostatně svůj díl dostal v Praze i pan Bouše, a to dokonce od samotného pana rady.

Co to znamená, Bouše? Vy jste už starý, rozumný člověk, a tady se najednou chová-te jako kluk. Proč jste hned nevytáhl služební odznak?

Já jsem chtěl na mou duši vědět, jak mohl ten strážmistr přijít na to, že zrovna já jsem ten vrah. Já jsem se, hlásím, pane rado, chtěl poučit.

Pan Bouše kýchl a pan rada prohlásil, že žádné špumprnákle trpět nebude, a jestli páni detektivové chtějí ukázat, že četníci na Zbraslavi zanic nestojí, aby to ukázali jinak, třeba tím, že toho vraha chytnou sami v Praze.

Ale to se nestalo.

Celá velká akce probíhala neustále, ale výsledky byly zarmucující.

Hlídkovali i hasiči, při jedné noční razii se málem v lese postříleli místní sokolové, protože se navzájem pova-

žovali za vrahy. Trampové přestali na Závist jezdit, protože je všechny napořád sbírali. Kraj pustl. Kdo sem zabloudil, buď proto, že nevěděl o celém pátrání, nebo že mu nevěnoval pozornost, dostal se do maléru. Ti, kteří tu hledali samotu ve dvou, skončili na četnické stanici.

Jeden holič z Vinohrad to dokonce hnal až k rozvodovému soudu, protože jeho paní byla zjištěna v lese na Závisti s obchodním příručím.

Pan Kodada, majitel místní výletní restaurace, prohlásil, že on je další vrahovou obě-

tí, a to hned s celým svým podnikem, který takhle musí přijít na buben Pražská policie usilovné pátrala, neobjeví-li se stopa někde v jejím revíru, a nebylo divu, že i její leckterý případ se dostal do nečekaných souvislostí. Když bylo hlášeno, že slu-

žebná z Nuslí, Marie Patejdlová, se ráno nevrátila k své paní, policie byla jista, že má další oběť. Ale služka Marie se stala obětí jistého instalatéra z Karlina, který si ji potom musel vzít.

Četnický velitel na Zbraslavi byl zoufalý, ale pan rada, který ho přijel navštívit, ho zdvořile utěšoval: Není to tak špatné! Něčeho jste přece jenom dosáhli. Vrah poznal, že po něm jdete, a má strach.

Takoví strach nemají, povzdychl nevěřícně velitel.

Mýlíte se. Mívají, a větší, než si myslíte. Jestli je to šílenec, a já jsem o tom přesvěd-

čen, pochopil, že se do svého oblíbeného lesa nedostane.

Ale to znamená, pane rado, že vy usuzujete na člověka od nás! zhrozil se zbraslavský velitel.

To nemusí být, stačí, že sem dojíždí.

Ani to není možné, protože u každého vlaku máme lidi a železničáři hlásí každou podezřelou osobu.

Kdo vám říká, že sem jezdí vlakem? On může jet autobusem, parníkem, na loďce, v autě…

A jak dlouho, myslíte, může tohle trvat?

Jo, to nevím, ale nějaký čas to vydržet musíte, odvětil pan rada utěšivým tónem, ale po pravdě řečeno, sám byl taky už velmi nejistý.

Přišlo léto, lidé začali jezdit na dovolené, tím ovšem mnoho opatření ztrácelo na účinnosti, i když zrovna na Závist nepřijel tohoto roku nikdo a staré vily zůstaly prázdné.

Policie zaznamenala i ve své práci letní sezónu, páni detektivové se přestěhovali na plovárny, jednak aby se opalovali, jednak aby se podívali, kdo to vlastně letos vykrádá zase kabiny. Ze Žofína se linula za večerů tesklivá hudba a po Vltavě pluly lodičky s milenci.

Pak se léto nachýlilo ke konci, slamění vdovci se loučili v hospodě s přáteli a říkali teskně: Tak máme zase jedny prázdniny za sebou. Zena s dětmi přijede už zítra… A dávali poslední rundu, aby bylo vidět, že je to mrzí.

Službu konající nadstrážník Jedlička kráčel pojedenácté večer zvolna vzhůru ulicí Na Folimance a mínil, že zabočí ještě ke Zvonařce a staví se potom dole v hotelu Excelsior, kde si dá jedno pivo, patrně na účet některého z hostů; nadstrážník ve službě si nemůže v hospodě sednout, ale může vypít skleničku u pultu, když je pozván, protože se nesluší odmítnout. Člověk v uniformě se nesmí povznášet nad obyčejné lidi. Poslední pivo vypil už před hodinou dole v Nuslích, kde se známí pánové loučili se svou prázdninovou svobodou.

Rychlý klapot ženských podpatků ho donutil, aby se podíval, kdo to tak pospíchá shora od dětské nemocnice úzkou pěšinkou, která protíná stráň Karlova.

Nebyla to ani proná-

sledovaná dívka, ani nějaká pěkná mladice. Želbohu byla to v této pozdní hodině nějaká ne právě pohledná ženská, a co horšího mířila přímo k němu.

Pane nadstrážníku, jděte konat svou povinnost, řekla udýchaně, leč přísně.

Nadstrážník Jedlička přijal se zadostiučiněním, že dovedla rozeznat jeho hodnost.

Mnoho lidí necítí rozdíl mezi strážníkem a nadstrážníkem, ale neměl chuť dát si mluvit do náplně své povinnosti, a proto nevlídně zabručel: Vo co de, paní?

Tamhle leží opilec! řekla ta přísná ženská a ukázala na stráň za sebou.

Nadstrážník byl v dobré náladě, a tak se jenom usmál: Když to není nic horšího! Takováhle teplá noc, paní, je moc příhodná, aby se člověk vyspal na trávě.No dovolte! sykla přísně ta ženská a její špičatá brada se bojovně vysunula. No dovolte, tohle říká člen policejního sboru?

Koukejte, paní, já vím, co mám a co nemám…

To tedy asi nevíte, a já vás vyzývám, abyste zakročil!

Krucifix, paničko, nemluvte mně do služby, jo!

A vy mně neříkejte paničko, já nejsem u vás žádná panička, já jsem vrchní obvodní

inspektorova Součková!

Protože nadstrážník tohoto svého nadřízeného znal, překvapeně umlkl. A protože si přál mít klid, zabručel:

Nic ve zlým, já jenom, že jestli leží někde stranou, tak nebudí veřejné pohoršení a není potřeba…

Je potřeba, protože vy jste tady od toho, aby se dodržoval pořádek. Podle vás se asi můžou opilci válet, kde je napadne, a policie je bude ohleduplně překračovat! Konejte svou povinnost, nebo půjdete zítra k raportu!

Nadstrážník povzdechl. Dokonce té jedovaté babě zasalutoval a zamířil nahoru na stráň. Cestou si říkal, že ten vrchní obvodní inspektor by měl být od minuty prohlášen za svatýho mučedníka.

Přísná paní šla za ním, patrně aby zkontrolovala, že vykonal řádně svou povinnost.

Nadstrážník funěl cestou do stráně a teskně si uvědomoval, že přišel o své pivo. Na stráni pod skupinou keřů opravdu ležel nějaký člověk. Zatřásl s ním a zároveň vtáhl povědomou vůni lihu. Prázdná láhev ležela opodál. Když k ní přičichl, obrátil se dozadu, kde stála paní vrchní obvodní inspektorova, a řekl: Jestli tohle všechno vypil, tak je tvrdej a bude to otrava alkoholem. Na tu je nejlepší nechat ho spát.

Pak přiklekl, aby muže obrátil. Pod jeho tělem ucítil však něco vlhkého a lepkavého.

Když rozsvítil baterku, viděl, že má ruku plnou usazené krve. Pod tím člověkem byla hlína krví už nasáklá. A vedle jeho těla ležela pistole.

Víte, paní, že je to sebevražda, nebo aspoň pokus? Není divu, když se takhle zřídil…

Kruci, to jsou dneska lidi!

Pak se nadstrážník rozběhl dolů k budce, aby zavolal záchranku. Když toho raněné-

ho (nebo mrtvého?) odvezli, sebral láhev a pistoli a odnesl je na své komisařství.

Člověče, řekl ten, co měl noční službu, jestli se nemejlím, tak ta bouchačka je devít-ka. A devítky se teď moc hledaj! Pošli to na čtyřku, člověk nikdy neví!

Ne, člověk nikdy neví… Nadstrážník Jedlička nevěděl, že objeví něco, to neobjevil celý policejní aparát. A paní vrchní obvodní inspektorova nevěděla, že její přísnost vejde do dějin pražské policie.

Když totiž na čtyřce vystřelili ve zkušební kabině z té pistole, zjistili, že právě tohle je ona zbraň, kterou hledají. Všechny zkoušky potvrdily docela jasně, že touto zbraní byla zabita dívka Milada, penzista Novák i ta třetí oběť, kuchařka ze Závisti.

Opilý muž s nápadně promáčklým nosem byl pak Josef Pírko, několikrát léčený v ústavu pro choromyslné. Nyní bydlil sám ve sklepní místnosti, kde se našlo plno železnič-

ních i autobusových jízdenek do stanice Závist, kromě několika lístků pražské paroplavby.

Taky zde bylo rybářské náčiní, jež nosil s sebou, aby mohl dlouho stát blízko lesa, kam potom šel zabíjet. Jenže ten krásný les v poslední době tak hlídali, že propadl zoufalství. Začal ještě víc pít než předtím, aby měl odvahu zabít sám sebe. Když jela tramvaj dolů k Nuslím a skřípala v zatáčce, stiskl spoušť. On, který dovedl lidi střílet s takovou jistotou, se sám do sebe přesně trefit neuměl.

Umíral několik dní, u jeho postele se střídali páni ze čtyřky, ale dověděli se toho jen málo. Lékaři bojovali mamě o jeho život. Ostatně jaký boj: měl být zachráněn pro oprátku nebo pro doživotní celu v blázinci.

Smrt nakonec zakončila moudře celý případ.

Četníci opustili lesy kolem Zbraslavi a na Závist zase začali jezdit výletníci. Svět se vrátil do svých kolejí.

Pan štábní strážmistr Kostrhoun chodil po břehu Vltavy a čekal na povýšení. Protože on jediný měl vlastně v tom celém případu pravdu. Čekal trpělivě, neboť byl rybář. A že byl taky četník, věděl, že Spravedlnost je sle PŘÍSAHA

Když hovoří prostý strážník s panem policejním radou, a ještě k tomu telefonicky,má to těžké. Z kouta místnosti se na něho dívá komisař, na druhém konci drátu zní hlas obávaného rady Vacátka a člověk neví, jak se správně vyjádřit.

Strážník volil svá slova opatrně, a mluvil proto dost neurčitě.

Dovoluji si hlásit, že po otevření bytu se tam nikdo nenalézal. Pouze pach. Ten, prosím, tam byl…

Pach? Co to je?

Prosím, hlásím, že nevím, jak bych to řekl jinak.

Nechcete snad říct: smrad? zeptal se pro jistotu pan rada.

To bych, prosím, říct třeba chtěl, ale netroufám si.

A z čeho ten pach neboli smrad je?

To, prosím, nemohu sloužit, to je mi záhadou.

Pan rada něco zabručel a potom řekl: Byl jste za války na frontě?

Hlásím, že byl, a to na italské frontě, řekl strážník stoje málem v pozoru. Byl na svá válečná léta hrdý, ostatně kvůli nim se dostal k policii.

A pamatujete se, jaký býval smrad, neboli, jak vy říkáte, pach, když se nemohlo pár dní pohřbívat?

To si, prosím, pamatuji. To bylo smradu jako v Cařihradu, jak jsme říkávali, rozzářeně přisvědčoval strážník.

Není v tom bytě taky takový nasládlý pach?

Je, prosím, to je ono. Vy jste tam ráčil být?

Pan rada jenom povzdechl: -

Člověče, vám se zkrátka nechtělo dovnitř, žejo?

Hlásím, že s ohledem na stopy… Já jenom otevřel okno.

A co mrtvola?

S tou nemůžu sloužit, pane policejní rado… Ale pach je tam hroznej, tedy silný.No, a co mám dělat, člověče, rozzlobil se pan rada. Kdybysme byli městské zahrad-nictví, budeme čuchat k růžím. Ale my jsme policie a někdy.No my tam přijedeme.

Potom pan rada zavěsil. To je řečí pro trochu smradu! Pokud já vím, tak člověk vlastně nikdy nevoní. Proto si vymyslil voňavky… Pak zavolal detektiva Mrázka a dal mu potřeb-né příkazy.

Pro jistotu se tam zajel podívat taky, aby se neřeklo, že se od špinavé práce odtahu-je. Vkročil jako první do bytu soukromníka Adolfa Zemana a zjistil, že strážník mluvil pravdu.

Zápach tu byl silný, otevřené okno trochu pomohlo, ale ne moc, přitom lidi plnili celé schodiště, takže to první, co udělal, bylo, že je dal vyhnat. Byt nebyl velký, pokoj a kuchyň. V kuchyni obvyklý nepořádek starého mládence nebo vdovce, pokoj byl uklizený. Zápach byl v pokoji. Dobrá, ale kde je mrtvý? Pan rada otevřel opatrně skříně. Nic. Pohovka byla prázdná, pod pohovkou taky nic.

Ustlaná postel stála v rohu a pod postelí taky prázdno, jenže právě tady v rohu to bylo nejsilnější.

Pane rado, řekl detektiv Mrázek kuckaje, že by v té posteli…?

Pan rada stál chvíli mlčky. Postel byla vzorně ustlaná. Než do ní sáhl, pokynul foto-grafovi, aby udělal snímek.

Pak opatrně nadzdvihl peřinu a ustoupil o krok zpátky. Polštář byl plný slepené krve.

Zavražděný ležel v posteli oblečen a v botách, dokonale zastlán peřinami.

V kuchyni na stěně je skvrna. Asi krev, hlásil člen skupiny.

Napřed to tělo odneste, protože dokud se to taky nevyvětrá, nedá se nic dělat.Tlustá masařka se jako opilá motala pokojem s hlasitým bzučením. Muži s nosítky se snažili nedýchat. Poslední zvědavci na schodišti se rozprchli.

Jak dlouho jste už neviděla pana Zemana? zeptal se detektiv Mrázek domovnice.

Nejmíň tři neděle, prohlásila ta paní a utřela si dojatě oči To by tak odpovídalo…, pan Mrázek nedokončil a počkal, až pan rada sejde dolů.

Co tomu říkáte? zeptal se krátce pan rada.

Zatím je to všechno normál. Zajistíme stopy, podíváme se, jestli se nám pachatel ně-

kde nepodepsal, a potom se pozeptám v okolí. Je to loupežná vražda, kdopak by mordoval starého člověka pro něco jiného? Domovnice, hospoda, příbuzenstvo jako obyčejně, pane policejní rado.

Správně. Jenom nezapomeňte, že byl v té posteli zastlaný docela bezvadně.

Už jste někdy za své praxe viděl něco takového?

Hlásím, že ne. To je, abych tak řek, nové faktótum. Pan Mrázek se rád občas vyjad-

řoval učeně. Pan rada zvedl obočí, snad užasl nad tím slovem nebo nepochopil, co pan Mrázek míní. Ale nezeptal se a odjel.

Pan Mrázek potom dozíral na práci. Seškrábali opatrně skvrnu na zdi do zkumavky a daktyloskop se snažil najít otisky prstů, dva muži pátrali po věcech, jež by mohly nějak celou záležitost objasnit.

Pane Mrázek, v téhle bedničce je nářadí. Takové, jaké bývá v domácnosti: kleště, šroubovák, nějaký pilník a tak… Ale kladivo tu není, hlásil jeden z policistů.

Z okna bytu bylo vidět železniční most mezi Smíchovem a Vyšehradem. Jestli pachatel šel odtud po mostě, a to jít mohl, co bylo snazší než kladivo hodit do řeky. Tam je už nikdo nikdy nenajde.

No dobrá, tak tedy nemáme kladivo. Horší je, že nemáme toho, kdo s tím starého Zemana praštil, řekl pan Mrázek zarmouceně.

Když bylo jasné, že byt už nic nového neřekne, celá skupina odešla a kolem domu se rozhostilo ono podivné dusné ticho, jaké provází každé místo zločinu. V

celé čtvrti už věděli, že tamhle v té úzké ulici, v jednom z těch docela obyčejných domů, jimž se drolí fasáda a kde je tmavý vlhký průjezd, se stala vražda. Domovnice nevěděla, jestli se má křižovat nad zpustlostí světa, která i z domu tak vzorně uklizeného, učinila peleš lotrovskou, či cítit určitou hrdost nad tím, že se stala tak nečekaně středem pozornosti a že smí dávat lidem zasvěcené informace.

Poměrně málo toho řekla panu Mrázkovi; podle její řeči se ten mrtvý ukazoval přímo jako vzorný vdovec: neměl pletky s ženskými, nejevil zájem o holčičky, nepřijímal návštěvy, sedával dvakrát do týdne v hospodě U pivovaru, byl znalcem a přítelem smíchovského Staropramenu a vedl obsáhlé úvahy nad jeho kvalitou, tvrdě, že v době, kdy kvetou švestky, nestojí pivo zanic.

Byl to hodnej člověk, snad není ani možný, aby mu někdo ublížil, tvrdil hostinský.

Protože pan Mrázek měl už na stole pitevní protokol, věděl, že tomu člověku ublíženo bylo: tři údery do hlavy kladivem, rány silné a hluboké, žádné takové zbytečné mlácení, když se oběť ještě trochu hýbá; byl zabit čistě a klidně, řeklo by se odborně.

Pan Mrázek oběhl příbuzné. Byli dva, jeden prasynovec, který bydlil v Holešovicích a toho mrtvého ani kloudně neznal a nikdy se s ním nestýkal, a pak jistá paní Králová v Kamenném Přívoze, která se nejprve věcně zeptala, kdo je ten pán, co jí přišel zvěstovat novinu o smrti prasynovce Adolfa. Ujistila se, že není ani od pohřebního ústavu, ani od pojišťovny, a vypukla v srdceryvný nářek, po kterém se sběhly nejbližší sousedky.

Tak náš ubohej Adolf je po smrti, naříkala, kdo by to byl řek, takový dobrotisko…

Pak se obrátila znovu k panu Mrázkovi a klidně řekla: Já už ho neviděla deset let, on to byl velkej škrob, když jsme chtěli půjčit na barák, tak se k nám neznal.

A znovu vylila slzy, provázena sborem sousedek, které dobře věděly, že pláč patří k mrtvému.

Odkud jste věděla, že má peníze? zeptal se pan Mrázek.

Proč by je neměl mít, samotnej člověk? A on to taky nikdy netajil, odvětila paní a utře-la si oči. Pláče bylo zřejmě dost. Zajímavé, že i hostinský U pivovaru potvrdil výpověď té vzdálené příbuzné. Pan Zeman se někdy chlubil, že má na knížce…

Komu se chlubil? zeptal se rychle pan Mráze

No těm, co byli v hospodě.

Nevzpomenete si náhodou, jestli o tom nemluvil krátce před smrtí?

To si nevzpomenu, on o tom mluvil víckrát.

Byl mezi hosty někdo, kdo by přicházel v úvahu pro naše pátrání?

Hostinský se zděsil: Jako vrah? To teda ne, ke mně chodí slušná společnost, já za svý pány ručím!

Téhle představy se tak vylekal, že všechny další odpovědi buď odpíral, nebo tvrdil, že nic neví, aby nepadl ani stín podezření na jeho lokál a pány, kteří se tu shromažďovali.

Nedalo se nic dělat, detektiv Mrázek se začal obávat nejhoršího. To nejhorší v kaž-

dém případu je, že se do toho zamíchá člověk docela náhodný. Ten starý pán mohl jít z hospody domů, někde se zastavit, něco říci, slovo dá slovo, co když měl trochu v hlavě, a někdo docela neznámý, komu se svěří, jde s ním nebo za ním a hoňte potom takového!

Detektiv Mrázek uvažoval ještě takto: jestli si ten Zeman zakládá na úsporách, měl s nimi asi nějaké plány. Protože odmítl příbuzným půjčit na barák, svědčí to o jeho nedůvěře.

Měl rád své peníze na knížce… Ale knížka byla pryč. A odkdy loupežný vrah sebere spořitelní knížku? To by musel být leda blázen!

Zcela nečekaná zpráva přišla ze spořitelny: pan Adolf Zeman, který byl ve zdejší spo-

řitelně znám, si vybral celou hotovost, přesně dvaadvacet tisíc. Prý se hodlá zakoupit na venkově.

A tak divně se usmíval…Netroufám si nic tvrdit, ale dělalo to na mne dojem, jako že má něco za lubem. Jako by tam na venkově nechtěl být sám…, řekl pokladník a omluvně dodal:

Prosím za prominutí, ale to je jenom můj dohad.

Ono nám nic jiného než dohady nezbývá, povzdechl pan Mrázek.

Že by ženská? Ale jaká? Domovnice o žádné nevěděla. Do bytu si pan Zeman slečny nepouštěl.

Když hlásil všechno, co věděl, panu radovi Vacátkovi, zakýval policejní rada hlavou: -

Mrázek, co jsem vám řekl v tom bytě? Abyste si dal pozor na tu ustlanou postel.

Toto faktótum jsem si poznamenal, odvětil pan Mrázek a zalistoval ve svém notesu.

Faktótum nefaktótum, já mám jednu zkušenost. Když ženská někoho zabije, tak se ho potom bojí a přikryje ho. Neříkám, že to je tak jednoduchý jako násobilka, ale bývá to tak.

A tenhle byl nejen přikrytý, ten byl pěkně zastlaný. Umíte, řekněme vy, ustlat postel?

To je tedy faktótum, neumím, odvětil detektiv Mrázek.

Jenže kde tu eventuální ženskou hledat? A potom: co když se tady spletly dvě věci?

Řekněme, že ten děda měl v pácu nějaký domek a třeba i nějakou hospodyni nebo vůbec ženskou. Vyzvedl si peníze a… A než stačil domek koupit a tu ženskou do něho uvést, potkal někoho, kdo ho zabil a peníze mu vzal.

Případ se stále víc a víc komplikoval, bylo to jako křížovka, která ne a ne vyjít.

Pan Mrázek stál před záhadou. Cítil, že musí přijít na jiné myšlenky, a jako každý správný muž šel do hospody. Měl malý domek na Pankráci a blízko malou hospodu, tam se sedalo teď v létě na skromné zahrádce u dvou stolů, a když se pan Mrázek objevil se psem, hned mu dělali místo, protože se vědělo, že má na starosti tu vraždu na Smíchově. Právem čekali, že pan Mrázek jim řekne něco, co ani v novinách nebylo, ačkoliv noviny z toho žily vydatně. Hostinský dokonce nabídl pejskovi pana Mrázka syreček, což bylo vyznamenání.

Koki syrečky totiž hrozně rád. Jinak ten pejsek byla velice ošklivá potvora, smíchaná z mnoha ras, jak se to na pražských ulicích přihází: měl slabé nohy a podivně useknutý čumák s pořád vyceněnými zuby. Působil dojmem velmi popudlivého zvířete, třeba to byl dobrák, a jak viděl v ulici většího psa, přitřel se úzkostně k nohám svého pána. Nicméně jeho vzhled naplňoval i rvavé psy opatrnou nedůvěrou. Pan Mrázek věnoval tomuto zvířeti svou něhu.

Tento večer byl však detektiv nápadně mlčenlivý, neříkal nic, co by pánové už nevěděli z novin, ba naopak prohlásil, že noviny žvaní a že oni na policii toho vědí podstatně míň, než

se píše ve večerníku, protože oni jsou policie a redaktor si nabásní, co ho napadne. Rozhovořil se teprve, když se kdosi zeptal, jestli u té vraždy měli policejní psy.

Pánové, tam nemohl vydržet ani člověk, natož pes, řekl pan Mrázek. Víte, co to je, když leží tělo skoro tři neděle v tomhle horku v peřinách?

Pan Mrázek drbal svého Kokiho mezi ušima, přičemž pes cenil zuby víc než jindy a byl ještě ošklivější.

Jinak já si psů vážím, pánové, pes, to je přítel člověka, to je faktótum!

Páni přikyvovali a pan oficiál Kotrba si dovolil poznamenat, že ovšem to musí být pes cvičený.

Na policejní práci jo, ale jinak každý pes chrání svého pána. A pan Mrázek podrbal svého psa na zádech.

Copak může uchránit člověka řekněme takovej pejsek, jako je ten váš?

zapochyboval pan oficiál.

Koki není vlčák a nemůže nějakému mizerovi skočit po krku, ale může udělat něco ji-ného… To jsme vám jednou měli případ, že pes, ještě menší než Koki, zachránil svého pána před loupežným přepadením!

Pan Mrázek se napil, a zatímco zahrádkou kolem dvou stolů táhl vlahý večerní vítr, začal vzpomínat. To byl nějaký Koudelka, vdovec, a toho už omrzelo prát si fusekle a vařit snídani, zkrátka, zatoužil po pohodlí a po ženský ruce.

A tak se seznámil s jednou, co vypadala docela slušně, a vůbec netušil, že to je sňatková podvodnice… Měl doma psa, tedy byl to prachobyčejný pinči, já ho potom viděl, nožičky měl jako párátka a strach z něho tedy ne-

šel. Ale měl statečný psí srdce. Měl pana Koudelku rád a on mu takhle při snídaní vždycky sliboval, že k nim přijde panička a že bude pejskovi vařit rejži, protože ten Koudelka byl dobrák a trochu přihlouplej taky. On si totiž vůbec nevšiml jedné moc důležité věci. Totiž toho, jak se k té paní chová jeho pes. Ten ji neměl od začátku rád. Víte, já jsem si jistý, že pes vidí víc než člověk. Já se kolikrát koukám tady na Kokiho: nikde nikdo není a on najednou na-straží uši a dívá se před sebe, jako by něco viděl, kolikrát mě napadlo, že vidí to, co já nevidím, nějaký duše, který kolem nás chodí… Ne že bych byl špiritista, to si jako policejní zaměstnanec ani nemůžu dovolit, ale zjištěné je, že pes má zvláštní pud… A ten zvláštní pud velel tomu pinčlovi, aby tu ženskou, co občas šla s jeho pánem na procházku, neměl rád.

Ta ženská mu namluvila, že prodala před lety menší hospodářství a že teď hledá pá-

na, který by vložil spolu s ní peníze do nějaké šikovné reality. A že by věděla o domku na břehu Labe u Mělníka, něco moc pěkného, takových pětadvacet tisíc by to spravilo.

Tak se jednou vydali k Mělníku, podívat se na domek. Peníze měl Koudelka u sebe, ukázal je té paní už ve vlaku a taky ona zdvihla kabelku a řekla, že tam má svůj podíl. Po cestě taky řekla, že kdyby bylo po jejím, tak psa nechá doma, protože je škoda za něj platit jízdenku. Koudelka byl rád, že je šetrná, a byl rozhodnutý, že to je naposled. Až se vezmou, všechno bude jiné. Ubohý pinči cítil, jak se srdce jeho pána od něho odvrací.

Ale jeho psí srdce se od pana Koudelky neodvrátilo. Ta ženská měla v kabelce balí-

ček, ale ne s penězi. Když šli po břehu a byli na příhodném místě, povídá: Tak pane Koudelka, měli bysme ty svoje peníze dát dohromady, ono to jinak vypadá, když položíte na stůl paklík peněz, to lidi spíš něco sleví. Jo, to uděláme, přikývl ten trumbera a vytáhl peníze.

Paní vytáhla taky ale balíček s pepřem a hodila jej Koudelkovi do očí.

Počítala s tím, že než si jej vymne, bude i s jeho penězi v prachu, přesně řečeno ve vrbovým houští, co tam roste a kde ji už nikdo nedohoní.

Ale zapomněla na psa… Jak udělala ten prudký pohyb rukou, pes se buď lekl, nebo něco cítil tedy já myslím, že on věděl, že se děje něco nekalýho a rafl po té ženské. Protože byl malý, rafl ji do nohy. To stačilo, aby ten pepř nehodila přesně, a Koudelka začal řvát o pomoc. Pes rafal ženské po nohou, ta utíkala, pes za ní, Koudelka křičel. To víte, ono se špatně utíká, když se vám pod nohama plete pinči, a tak ji za chvíli chytli. Vyfasovala za pokus loupežného přepadení dva roky. Dost málo, ale ona měla doma nemocnou dceru…

A ten pes?

Ona ho přitom párkrát ušlápla a tak ten pinči to nevydržel, postonával a nakonec po

šel a pan Koudelka ho pohřbil s velkým pláčem a slávou.

Pan Mrázek se dojatě odmlčel a pak povzdechl: Jo, byl to pes, o kterým se dají psát romány…

A co ta ženská?

Jako ta Anežka Vlková? No, odseděla si svoje, a kde je teď, nevím. Máme ji ale po-

řád v záznamu… Vlahý večer plynul nad zahradou, pánové upíjeli svá piva a dívali se na oš-

klivého Kokiho s velkým respektem, neboť poznali, že i malý pes dovede být užitečný.

Pan Mrázek seděl mlčky, ale najednou vyvalil oči a zadíval se před sebe, jako by v tmavém křoví něco spatřil.

Pohyboval rty a zdálo se, že říká: Já blbec, já blbec… Najednou se zvedl a povídal nahlas: Pánové, vždyť ono je to docela jasný a já na to nepřišel. Anežka Vlková…

Račte mi prominout…

A vstal a odešel bez zaplacení, což se dosud nikdy nestalo a což hostinský vzal mlč-

ky na vědomí, protože to byl štamgast. Užaslí pánové viděli, jak detektiv Mrázek jde stále rychleji ulicí, a nakonec se zdálo, že utíká.

A on skutečně utíkal, a to přímo na policejní ředitelství do archívu a dal si vytáhnout spisy Anežky Vlkové a četl si v nich hodně přes půlnoc. Zatím pes Koki ležel na podlaze a dřímal, nespouštěje své polootevřené oči ze svého pána.

Jak jsem já blbec mohl kolem toho tak dlouho chodit jako slepej, bručel si pan Mrá-

zek. A to mi pan rada říkal, že je v tom ženská, a já pořád, která a kde by se tu vzala… Jednou pokus o loupežné přepadení, podruhé vražda, vždyť to jde jedno ke druhýmu, jako by to k sobě odjakživa patřilo. Kdepak ta ženská teď bydlí…A málem spadl ze židle: bydlela o dvě ulice dál než nebožtík starý pan Zeman.Ráno, sotva přestaly jezdit mlékařské vozy a první vlna lidí doběhla k svým tramvajím, šel už pan Mrázek se psem Kokim k bytu té Vlkové. Psa si vzal s sebou schválně, měla to být jakási zvláštní zkouška.

Dlouho klepal marně, pořád se jen ozývalo: Kdo je? a nikdo neotvíral. Pan Mrázek to samozřejmě říci nechtěl a ani nemohl. A tak jenom opakoval, že potřebuje s paní na slovíčko, a ona zase za zavřenými dveřmi odpovídala, že po ránu nemá uklizeno. Ale konečně drobet pootevřela dveře a to už tam strčil pan Mrázek nohu a vhrnul se do tmavé předsíňky.

My se známe, paní Vlková, mne se ostýchat nemusíte, řekl a tiše sykl na pejska: Ticho, Koki, ticho… Neboť pes začal hned výhružně vrčet.

Co byste rád, pane inspektore? divila se Anežka Vlková.

Jenom se vás zeptám na pár věcí. Koki, zůstaň v předsíni.

Ale ne, vemte pejska dál, je to milej pejsek, žejo, spustila ta neupřímná ženská a otevřela dveře do pokoje. Nepořádek tam měla ohromný, v peřinách ležela a snídala nějaká hrozně bledá holka, to je zřejmě ta dcera, co stůně na souchotiny, pomyslil si pan Mrázek.

Anežka Vlková měla rozpuštěné vlasy a přes noční živůtek si natáhla narychlo otaha-ný květovaný župan, moc vábně nevypadala, ale když uvážíme, že si vybírala starší vdovce, mohla mít ještě úspěch.

Hned ukrojila kousek salámu z talíře své dcery a hodila jej Kokimu, ale ten posupně cenil svůj vysedlý chrup a neměl se k tomu, aby žral.

No vem si, Koki, vem, panička je hodná, má ráda pejsky, řekl pan Mrázek sladce, a jak to Anežka Vlková slyšela, zamračila se; nebyla tak hloupá, aby nevěděla, nač pan inspektor naráží.

Tak co, paní, neměla byste se oblíknout? Popovídáme si radši u nás na direkci, abysme nerušili tady slečinku při snídani.

Té holce táhlo už k dvaceti a povídala, že je jí to jedno, ale dívala se starostlivě na matku, která si brala ze skříně šaty a chystala se vyjít do předsíně.

Oblékněte se, paní, tady, řekl pan Mrázek, já se obrátím. Je to kvůli pořádku.

Tak se paní oblékla za skříní, pan Mrázek se díval do druhého kouta na visací kalendář firmy Singer a pes Koki cenil zuby na kousek salámu, který ležel pořád na podlaze.

Vy jste znala Adolfa Zemana! vystřelil najednou pan Mrázek a otočil se na paní Anež-

ku, která se před zrcadlem snažila trochu učesat. Ruce jí i s hřebenem klesly.

Odkud bych ho znala? podivila se.

Chcete tvrdit, že jste ho opravdu nikdy neviděla? zeptal se pan Mrázek s takovým zvláštním důrazem, že i dcera odstrčila talíř a dívala se na matku.

Proč bych ho měla vidět? řekla Anežka Vlková bezbarvým hlasem. Pes Koki vyštěkl, jako by se mu ta odpověď nelíbila.

To je ošklivej pes, řekla najednou nemocná.

Snad, řekl pan Mrázek ledově klidně. Tak co? Neznáte ho, neviděla jste ho a nesly-

šela jste o něm?

Ne, řekla paní Anežka.

Tak půjdem. A řekněte sousedce, že se asi hned tak nevrátíte. Myslím, tuhle kvůli dceři, pravil pan Mrázek tak klidně, jako by opravdu na nic zvláštního nemyslil.

Ale já přece…, hlesla Anežka Vlková a hrnula se ze dveří. Pes vyrazil za ní, protože i jeho pán se měl k odchodu, a zamotal se jí pod nohy. Tu jí selhaly nervy a ona Kokiho kopla:

Bestie…

Ten Zeman psa neměl, že?

Ne, řekla Anežka Vlková, aniž si uvědomila, že si měla radši překousnout jazyk.Před domem vzal pan Mrázek prvního fiakra a na státní útraty jel s paní rovnou na čtyřku.

Pane policejní rado, hlásím, že jsem předvedl Anežku Vlkovou. Je to ten případ s pe-přem a s malým pejskem… O případu Adolf Zeman něco ví, to je faktótum.

Pan rada si zrovna zapaloval a plamínek sirky zůstal trčet ve vzduchu, jako by sa-mým překvapením docela zapomněl, co chtěl udělat. Mlčky hleděl na pana Mrázka a ten úslužně řekl:

Dovoluji si upozornit, pane rado, hoří vám v prstech sirka.

Pan rada mlčky zatřepal rukou a sirka zhasla. Je v tom ženská, jak jste si ráčil přát, dodal pan Mrázek. Pan rada se pro bral z úvah a zakýval hlavou: Správně… Teď jenom, jestli je to ona.

Je. Podřekla se, usmál se pan Mrázek.

Ale to nestačí, zvedl prst pan rada.

Podřekne se ještě jednou, ujistil ho pan Mrázek.

Vyšetřování se rozjelo, jak to má být, vyslýchali ji dva najednou a na čele paní Anež-

ky Vlkové se brzy perlil pot.

Když to trvalo asi hodinu a ona pořád zapírala, řekl pan Mrázek: Tak abychom si teď udělali vaše otisky prstů. U pana Zemana jsme jich nasbírali ažaž, tak se na to pořádně podíváme.

Byl to trik, protože otisků tam sice pár našli, ale nedalo se s určitostí tvrdit, že jsou totožné s otisky, jež měli na kartě sňatkové podvodnice Vlkové.

Jenže to paní Anežka Vlková nemohla vědět, a proto najednou hrozně bledá povzdechla: Tak teda… Tak teda já se přiznávám, že jsem ho znala. A já jsem u něj v bytě by-la, a to dvakrát. Takže možná že tam někde něco může bejt, ale to byla, prosím, slušná ná-

vštěva, já nejsem nějaká taková… My víme, řekl pan Mrázek, jaká jste. Tak tedy jste ho znala. A proč jste to popírala?

Protože jsem se bála. Když jsem se dověděla, co se s ním stalo, hned mě napadlo, že jsem podezřelá. Přitom já jsem tam šla docela veřejně, já nemám co skrývat.

A proč jste ho navštívila?

Hledal posluhu, a já se, prosím, živím poctivě, to tedy přísahám při svý nemocný dce-

ři, při ty chudince, co leží doma na posteli na smrt nemocná. Jestli lžu, páni, ať to moje dítě na ty posteli hned umře.

A nezdá se vám, že si teď musíme myslet všelicos špatného, když jste nám lhala?Ale já nelhala, já jenom nechtěla říct. že ho znám, abych nepřišla do neštěstí. Já už jednou v neštěstí byla, páni, já vím, co to je, a já musím přece hledět na svou dceru…

Dobrá, byla jste tedy u něho. A kdy? Paní Anežka svraštila čelo: To já nevím akorát na den, už je to dýl. Nechtěla byste se přiznat hned ke všemu, paní Vlková? řekl měkce pan Mrázek, ale zkušená Anežka mu na ten jeho dobrácký vemlouvavý tón neskočila: Nemám k čemu, pane inspektor! Přísahám při životě svý dcery, co leží doma na posteli nemocná! Ať to dítě na ty posteli umře, jestli lžu!

Výslech pokračoval celou noc. Výslech, který byl zatím docela marný, protože paní zapírala a přísahala neustále při své dceři, která leží nemocná doma na posteli, tak vášnivě, že i pan Mrázek chvílemi pochyboval. Kdyby ta ženská byla vydržela zapírat dál, nemohli jí dokázat ani to, že se s mrtvým znala.Nikdo v domě neviděl Vlkovou se Zemanem pohromadě, ani ji nikdy nikdo v domě nepotkal.

Je to všechno slabý kafe, pane Mrázek, bručel pan rada a v prstech mu zase marně hořela sirka.

Je, pane rado, to je faktótum. Ale nakonec zrovna tohle slabý kafe je mi podezřelý: ona se s ním neukazovala, protože od začátku počítala, že ho zabije.

Jenže to jí nedokážeme.

Ne, to ne, souhlasil pan Mrázek.

Musíme jí tedy dokázat něco jiného, mínil rada.

Pan Mrázek přikývl, ale tvářil se těžkomyslně; věděl moc dobře, co to znamená. Hledat, hledat, znovu se prohrabovat všemi věcmi, snad někde něco nebude souhlasit. Cítil, že se udice zasekla, teď jenom tu rybu přimět, aby promluvila! Ale to je, jak víme, oříšek!

Pan Mrázek se svými pomocníky prohlédl v bytě všechno; probral staré účtenky i zapomenuté lístky z tramvaje, zjistil, kdy a kam ta ženská jela, podíval se opravdu všude, ale nikde nic zvláštního nebylo. Až si v kredenci všiml složeného proužku papíru. Byla to stvrzenka čistírny Teyrovský a syn na jeden domácí kabátek.

Pan Mrázek se tam hned rozjel, pro každý případ. Kabátek našli, ale omlouvali se, že není hotový. Mají teď nával práce a dovolené, tak ty věci, co musí jít na chemické čištění, nechali stranou.

To je přesně to, co potřebuju, dejte ten kabátek sem! řekl vesele pan Mrázek a s ka-bátkem hned běžel na ředitelství do laboratoře. Pak se vypravil k panu radovi: Hlásím, že by jedna stopa byla. Kabátek z čistírny… Jsou na něm skvrny od krve, které se pokusila prát.

Aby si byla docela jistá, dala jej do čistírny.

Pan rada uchopil pana Mrázka za ruku: Domácí kabátek, říkáte…

Jo, obyčejný.

Pan rada Vacátko se spokojeně usmál: Starý hadr, co? Bez ceny…

Přesně tak, vy o tom ráčíte něco vědět?

Ne, ale naplňuje to zase tu moji starou teorii, že lidi, co jdou po penězích, jsou vlastně nemocní.. Chorobná lakomost… Kdyby ten kabátek spálila, byli jsme bez důkazu, a jak na to koukám, tak jsme ji nakonec museli pustit… Ale ona šetřila, naštěstí!

V laboratoři už měli proveden rozbor krve: šlo o krev zavražděného Zemana.

Tak co, Vlková, jak dlouho ještě budete zatloukat? zahřměl na ni sám pan rada, když ji přivedli do jeho kanceláře. Na stole ležel onen starý kabátek, opravdový hadr bez ceny.

Zbytky skvrn byly obkresleny křídou. Vlková zůstala stát, dívala se na něj a byla pořád bled-

ší a bledší. Přistrčili jí židli, aby se jim tam nesložila. Poznala, že někde za ní spadly dveře železné klece. Napřed se dala do pláče a pak celkem klidně pověděla do protokolu, jak to bylo.

Opakovala v podstatě svůj starý trik, namluvila Zemanovi, že má peníze a že by společně mohli koupit domek. Když svoje peníze vyzvedl, přišla za ním. Ze zkušenosti věděla, že sebrat někomu peníze je věc nejistá, a ona teď tu jistotu mít chtěla. Tak ho praštila třikrát kladive

Za dveřmi visely dvoje klíče od bytu i od domu. Rozhodla se taky pro jistotu po-

čkat, až bude noc, a odejít docela nenápadně. Aby ji mrtvý nestrašil, uložila ho do postele a bezvadně nad ním ustlala. Před půlnoci vyšla z domu, ne, přes půlnoc by rozhodně s mrtvým v jednom bytě nezůstala, a když šla po mostě, hodila kladivo i klíče do Vltavy. Peníze pak doma schovala ve sklepě pod uhlím.

Když byl protokol podepsán, přistoupil detektiv Mrázek k té ženské: Poslyšte, vy jste při tom svém zapírání pořád přísahala při životě své nemocné dcery: Jestli lžu, ať má dcera na ty posteli, co leží, umře… Ženská, copak jste neměla ani trochu strach z takový hrozný přísahy?

Tu se na něho Anežka Vlková zadívala velice dobrodušně a dokonce i trochu šibal-sky: Proč bych měla mít strach, pane inspektore? Dyť ona na posteli vůbec neleží, ona líhá na kanapi…

A pan Mrázek po téhle odpovědi ztratil faktótum dočista řeč.

OTISK PRSTU

Nebylo to opravdu docela nic zvláštního, kasa, jakých se udělá za rok dvanáct do tuctu, starší typ Wertheim, taková nedá moc práce; udělaná byla čistě a odborně, dokonce popel, co se vysypal z mezistěn, byl smeten stranou asi proto, že do něho šlápl a nechtěl nechat stopu.

Byla to docela obyčejná záležitost, ale nesmíme zapomenout, že ta kasa stála v jedné z bočních uliček blízko náměstí v Jihlavě a hned z toho máme aféru.Lidi se sem sbíhali z celého okolí, kdo přijel autobusem na velké a hrbolaté náměstí, nejdřív se šel podívat k domu, kde vyloupili nedobytnou… Kdyby vybírali korunu od každého, kdo to chtěl vidět, mohli si brzo ustřádat na krytí škody, a kdoví jestli by ještě nevydělali, protože lidská zvědavost nezná mezí a lidi vždycky vzrušuje nějaká nezvyklá práce. Ukrást ně-

co na nádraží jim připadá samozřejmé, ale udělat kasu, vyřezat do ní otvor, hrábnout dovnitř a nacpat si kapsy balíčky stokorun, to je něco, co jitří lidskou fantazii. A navíc to ten člověk dělá v noci, plíží se sem za tmy, svítí si baterkou, vylomí okno, a hlavně že to je člověk vyu-

čený takovému hroznému řemeslu, to lidem nějak skrytě imponuje a přejí si vidět místo činu.

Četníci nestačili odtamtud honit zvědavce a křičeli na ně, jako by oni spáchali ten zločin, a ne nějaký cizí, záhadný člověk.

Ovšem, v Jihlavě se nevyloupí kasa každý den, proto měla pátračka okresního velitelství plnou pohotovost. Udělali, co mohli, vzali na to psy, ale ti se chvíli motali po náměstí a jeden šel pak do hotelu Grand, ale spíš proto, že jeho pán sem denně chodíval na pivo, než že by chytil stopu. Vyslechli spoustu svědků, kteří nic nevěděli, a pozvali samozřejmě daktyloskopa. Jenže ten jim jenom mohl potvrdit, co už tušili, že totiž žádné otisky nikde nejsou.

Chlap pracoval v rukavicích; pokud otisky jsou, patří samozřejmě účetnímu Fuchsovi.

Byla to německá firma, co jí patřily staré kanceláře a ta pokladna vzadu.

Šéf se neustále lámanou češtinou vyptával, jestli je naděje, že pachatele dopadnou. Když muži v uniformách jenom krčili rameny, dal se slyšet: Was wollen wir von der tschechischen Gendarmerie!

A okresní velitel nadporučík Patejdl nesměl s ohledem na politickou situaci ani naznačit, že rozumí moc dobře německy. Několikrát si už všechno zopakoval, co ví: pachatel se dostal do místnosti oknem, které si otevřel zvenku, když vymáčkl tabulku a rukou uvolnil kovovou kličku. Byl to člověk dobře obeznámený s místem, šel najisto. Ze čtvrtka na pátek byla vždycky v pokladně větší hotovost, protože v pátek ráno vypláceli povozníky. Kasař při-

šel právě tu noc na pátek. To by ukazovalo, že byl odtud… Ačkoliv taky nemusel, den výplaty se mohl dovědět kdekoliv v hospodě, kde se povozníci stravují. Takže četnictvo vědělo si

ce dost, ale to hlavní, jako vždy, nevědělo.

Vyloupená pokladna na malém městě má své problémy: vždycky je to nějaký cizí pachatel, kasaři na malých městech nežijí, protože by se tu neuživili.

Kasaři na malá města jen zajíždějí. A najít náhodného návštěvníka není nikdy snadné. V Praze to mají snazší: sáhnou do archívu, podívají se, kdo je zrovna na svobodě, a mohou jít najisto.

Nadporučík poslal lidi po všech hotelích a hostincích, samozřejmě marně, protože člověk, který chce v noci udělat v Jihlavě kasu, přijede nějakým odpoledním nebo večerním vlakem, posedí v restauraci a pak se pustí do díla.

Když je hotov před rozedněním, má akorát čas jít pomalu na dráhu, z Jihlavy jedou vlaky všemi směry, může si to namířit na Prahu stejně jako na Brno.

Zkrátka pitomý a obyčejný případ.

Jenže kdo z těch, co zrovna v kanceláři na okresním velitelství seděli a poslouchali, jak monotónně klape kdesi stroj a jak vržou holínky pana nadporučíka, mohl tušit, že tenhle případ způsobí brzy paniku. Koho by napadlo, že právě v Jihlavě se stane něco, co otřese nejen okresním velitelstvím, ale samotnou podstatou kriminalistiky!

Věci se vyvíjely nejdříve docela nenápadně. Když byly zjištěny zcela normální náležitosti a napsány první protokoly, přiběhl najednou takový mladý a snaživý pracovník pátrač-

ky, nějaký Tumpach, a celý vyjevený hlásil nadporučíkovi, že našel neobyčejně důležitou stopu.

Nadporučík, který už hodinu chodil po pracovně vrzaje svými holínkami, si pomyslil, ze tohle si myslí každý, kdo čuchne k policejní práci, ale dovolil, aby mladý muž vychrlil své hlášení.

Mladý Tumpach místo dlouhých řečí vytáhl přeopatrně zabalený kus skla z okenní ta-bulky a ukázal jej ze strany svému šéfovi. I pouhým okem tam byl viditelný otisk prstu.

Nadporučík hvízdl: Člověče, vy jste měl ale šťastnou ruku! To, jak se říká, mění situaci. S tímhle se něco musí dělat.

A dělalo se. Docela běžné věci, ale přitom svým způsobem rozčilující, protože tady najednou byl klíč. Otisk se překrásně a velice jemně sejmul, ofotografoval, zvětšil, prostě věnovali se tomu ze všech sil, však taky měli jeden jediný. Otisk měl zvláštní formu, byl na obou stranách ostře ohraničen a snaživý mladý Tumpach měl pro to své vysvětlení: Tady je vidět, že ten chlap měl rukavice, ale na jednom místě mu praskla. Všiml si toho a vzal si rezervní, jenže ten jeden otisk mu přece jen unikl.

Že nás nenapadlo hned podívat se na ty střepy v okně… Teda my jsme se dívali, ale nic jsme nenašli, omlouval se odborník, daktyloskop z pátračky.

To se ale stává, to je už taková schválnost, že nejhlavnější stopu najde vždycky nějaký nemehlo.

Říkal to proto, že měl jednak sám na sebe vztek, a jednak že ten Tumpach zrovna nebyl v místnosti.

Nu což, přiznal se nakonec mrzutě, nějak mladý člověk svou kariéru udělat musí.

Já jsem začínal taky tím, že jsem si jako jediný všiml při tom zabitém výminkáři, že má za nehty uschlou krev. A najít pořádné škrábance na prsou pana zetě nebylo už tak těž-

ké, třebaže tvrdil, že spadl z fůry, když vozil chrastí, a poškrábal se o větve… Teď se tedy zas Tumpachovo jméno dostane do hlášení a příště mu svěří něco většího… Já mu to nakonec přeju.

Pak ten otisk putoval se všemi fotografiemi do Prahy, protože bylo nutné zjistit, komu vlastně patří. Nedalo se očekávat, že by kasu v Jihlavě, tak čistě vybranou, dělal nějaký za-

čátečník, o němž policie dosud neví. Bylo jasné, že případ je před vyšetřením. Jihlava se docela určitě proslaví, bude to v novinách… Nadporučík se poslední dny denně holil a nosil uniformu s ještě větší elegancí než dříve; očekával každým dnem příjezd reportérů.

Přijeli. Ale ne reportéři. Přijeli dva velmi obyčejně a ustaraně vypadající pánové z pražského policejního ředitelství, a oba na slovo vzatí odborníci v daktyloskopii.

Svolali si všechny, kdo s tím případem měli co společného, vyslechli hlášení, potom se šli podívat na ten dvůr, na okno, jež už bylo dávno zasklené, na místnost, která byla už

dávno uklizena a čistě vydrhnutá, a na kasu, která byla už přestěhovaná do skladiště, proto-

že podnik se nemůže zastavit, když žandarmerie přešlapuje na místě, jak řekl svou lámanou češtinou pan šéf.

Smím vědět, pánové, co se vlastně děje? řekl nadporučík, když seděli u něho v kanceláři. Pokud vím, vyšetřování probíhalo zcela normálně a podle předpisů.

O tom nepochybujeme. Ostatně nám to ani nepřísluší soudit. Chtěli jsme se jenom podívat, řekli pánové a tvářili se vážně.

Kromě toho, pokračoval velitel, máme desítky fotografií, máme všechen popel z té kasy, střepiny z okna, kde jsme našli ten otisk prstu, prostě, co bylo možné zajistit, to jsme udělali. Pane nadporučíku, vaše práce byla provedena neobyčejně pečlivě. Nicméně…

Jaké nicméně, pánové? řekl nadporučík a zvedl obočí. Měl v celém okrese nejvyšší hodnost a byl zvyklý, že se s ním mluvilo uctivě.

Nicméně jsou zde jisté vážné okolnosti… Prosím, abyste se s námi odebral do Prahy, je tam svolána velice důvěrná porada.

Pánové, vy jste nezjistili člověka, jemuž otisky patří?

Naopak, zjistili. V tom je právě ta potíž, povzdechl jeden z pánů. A druhý s jakýmsi krutým humorem, jenž ovšem nebyl vůbec veselý, dodal: Máme ho dokonce za mřížemi.

Na Borech.

Už? No ale to je skvělé! vykřikl nadporučík a zadupal svými holínkami po velkém koberci své kanceláře.

Oba pánové z Prahy zůstali vážní a nejevili nejmenší radost. Tvářili se oba dokonce značně kysele.

Problém je v tom, řekl jeden z nich, zatímco druhý zvedl oči ke stropu, jako by ani pohledem nechtěl být účasten tohoto kormutlivého sdělení, problém je v tom, že ten, jemuž otisk patří, tedy kasař Pecháček, je na těch Borech už čtyři roky a ještě tam rok bude.

Nastalo ticho. Holínky přestaly povrzávat. Ticho bylo tak hluboké, že bylo slyšet, jak někde venku křičí děti.Panoptikum starých kriminálních příběhů Vy chcete říci, že… že ten otisk není správný?

Naopak, naopak. Otisk je správný a byl zcela jasně identifikován. Patří tomu Pecháčkovi. Ale Pecháček to udělat nemohl, protože sedí. Pátý rok.

Pořád. Pořád za mřížemi.

Ale jeho otisk jsme našli my! vykřikl nadporučík.

Žel bohu… Je to hrozné. Nikdy jsme se s něčím podobným nesetkali. Máme pokyn přímo z ministerstva pozvat vás do Prahy. Vlak jede za hodinu.

Oba pánové se zvedli jako na povel. Oba zatoužili být už na nádraží a dát si v restauraci pivo, dát si možná i dvě, protože to, co se stalo, vrhalo stín ne na Jihlavu nebo na Prahu, ale na celou světovou daktyloskopii. Pochybovat o její správnosti znamená rozkotat celý policejní systém…

Pražský policejní rada Vacátko pobíhal ve své kanceláři, protože porada měla začít až za půl hodiny, a ještě se snažil honem prověřit všechny okolnosti, aby si byl docela jist, že omyl je vyloučen. Tušil, že pan policejní prezident položí hroznou otázku, které se všichni kriminalisté obávali. Určitě se zeptá: Pánové, co budeme dělat s naší daktyloskopii?

A pan policejní rada by byl snadněji snesl, kdyby se pan policejní prezident zeptal: -

Tak co, pánové, budeme dělat s naším Vacátkem? Oběsíme ho, nebo ho budeme pomalu topit ve Vltavě?

Jeden člověk se dá na policii nakonec nahradit. Ale čím nahradit zcela neomylnou daktyloskopii?

Poslyšte, chlapi, řekl svým podřízeným, neudělali jste někde nějakou botu?

Našli jste opravdu společné znaky těch otisků kasaře Pecháčka a toho, co nám poslali z Jihlavy?

Našli jsme je. Stačí, když se jich najde deset, ale my jsme jich našli dvacet.

Takže mýlka je vyloučena?

Bohužel ano. Až promítneme zvětšeniny, bude to docela jasné. Ten, co dělal kasu, má stejné otisky prstů jako kasař Pecháček.

To znamená…

Muži klopili hlavu, jako by slyšeli ortel. Ano, to znamená, že celá daktyloskopie, která slouží policii už desítky let jako zcela průkazný usvědčující materiál, na jehož základě jsou lidi odsuzováni k žaláři i na šibenici, je nepřesná. A jestli je nepřesná, tak ovšem neplatí… A jestli neplatí, tak co s těmi všemi, kdo sedí, nebo dokonce visí?

Nikdy se na policejním ředitelství nečetlo tak horlivě jako teď, dostat v knihovně svazek Heindlovy Daktyloskopie bylo docela nemožné, odborníci znovu listovali v starém Lo-cardovi a Grossovi, louskali Fosdikův European Police System a ti, kdo byli zvláště zdatní, se pokoušeli hájit daktyloskopii z vlasteneckého důvodu: vždyť jejím zakladatelem není nikdo jiný než náš učený Purkyně!

Pánové, řekl pan rada Vacátko tragicky, já jsem se někde dočetl, že díky daktyloskopii byli odsouzeni na světě lidi celkem na milión let do vězení.

Milión let!

To se dá už sedět, poznamenal pan Rous, a detektiv Bouše kýchl na znamení, že je to pravda.

Ještě že se tohohle nedočkal nebožtík pan vrchní policejní rada Knotek, co šel do penze s titulem ministerského rady, řekl s povzdechem. Byl by to docela určitě nepřežil.

Já to nepřežij u taky, zabručel rada Vacátko a podíval se na hodinky.

Pak se celá kriminálka odebrala na onu památnou poradu, které předsedal sám policejní prezident.

Mluvili na ní nejrůznější odborníci, ale co to je platné, když ze všech slov zrovna čišel strach, že s tou starou dobrou daktyloskopii není opravdu něco v pořádku.

Jak jsem se dočetl u Roberta Heindla, pravil odborník na slovo vzatý, už starý Galton se zabýval otázkou, jestli není možné, aby se týž otisk vyskytl na světě dvakrát. Vypočetl, že lze počítat s 64 miliardami různých papilárních čar, jejichž rozdíly se dají jasně stano-vit. Protože počet lidí, kteří se na Zemi vystřídali, odhadl Galton na 16 miliard, plyne z toho, že existuje možnost jedna ku čtyřem, že by od stvoření světa, prosím, otisk jedné osoby mohl vůbec souhlasit s otiskem osoby jiné. Protože je známo, že ani děti nemají stejné otisky jako rodiče a že ani dvojčata, jež jsou si k nerozeznání podobna, nemají stejné čáry na prstech, stojíme před ojedinělou záhadou. Řekl bych, pánové, že se ku Praze v tomto okamžiku upí-

rají zraky světa, protože jestli tento objev zveřejníme…

Nic nebudeme zveřejňovat, zavrčel pan policejní prezident, a schůze pokračovala.

Galdino Ramos ve své knize o identifikaci, vydané 1906 v Rio de Janeiru, doplnil Gal-tona a spočetl, že kdybychom zjistili dvacet charakteristických rysů na jednom prstu a vzali v potaz počet lidí na Zemi, mohly by se stejné dva otisky objevit pouze za 406 miliónů let. Proto myslím, že jsme se buď dostali k tomu nešťastnému datu… a to zrovna v Jihlavě, nebo že to všechno není možné.

V místnosti bylo dusné ticho. Pak byly promítnuty oba otisky: ten, který byl nalezen na nešťastném úlomku okenního skla, a vedle otisk z policejního archívu, jenž patřil kasaři Pecháčkovi, sedícímu na Borech. Byly stejné. Pak se zase rozpředla debata, jež se změnila v hádku, křičeli na sebe důstojní vědci i úředníci kriminálky, zapomněli na hodnosti a služební stáří, spílali si navzájem, křičeli jeden na druhého, lékaři a biologové, detektivové a daktyloskopové, křičel pan vrchní rada Vacátko i policejní prezident.

V ten čas se v Praze hrál slavný film Poslední dnové Pompejí, ale to nebylo nic proti posledním dnům pražského policejního ředitelství, jež se právě řítilo do zkázy.

Ale protože policie se nikdy do zkázy zřítit nesmí a ani nemůže, rozhodl to nakonec pan policejní prezident: O všem pomlčet, nic nezveřejňovat, jestli o tom noviny muknou, dám je zabavit. Proč by se zrovna těch čtyři sta šest miliónů let mělo naplnit teď, když jsem já policejním prezidentem? Končím schůzi, a pamatujte si, že se žádná nekonala. Pátrání samozřejmě pokračuje.

Tak se stalo, že poslední dnové pražského policejního ředitelství nenastaly, neboť by

ly rozhodnutím policejního prezidenta přesunuty na dobu pozdější. Jenže nikdo nevěděl na jakou.

Jednoho dne vstoupil do pracovny velitele okresního oddělení v Jihlavě mladý závod

čí Tumpach, srazil paty a vojenským způsobem požádal svého velitele: Pane nadporučíku, žádám o dovolení, abych se mohl zastřelit… Nadporučík nejdříve uvážlivě řekl, že se může Tumpach jít třeba utopit, že jemu po tom skandálu s tím otiskem je už všechno jedno, a pak zařval: Vy jste už dočista zblbnul…

Hergot, co zase máte?

Mám jediné východisko, skončit svůj život, řekl chmurně Tumpach.

Mám totiž další důležitou stopu.

V tom případě, Tumpach, co byste se střílel vy? Já vás zastřelím sám a ochotně, jestli zase přijdete s něčím takovým jako posledně.

Přicházím s něčím horším, řekl odvážně ten mladý muž a položil před užaslého velitele dva úlomky skla.

Na tomhle byl otisk… A tenhle kousek, to je jeden z těch ostatních střepů.

Mně to ně-

jak pořád nedalo a já jsem se těmi střepy začal znovu prohrabávat. A hlásím, že jsem našel důležitou okolnost, která…No prostě, je to hrozné. Ten úlomek skla, kde byl otisk, je o půl-druhého milimetru tlustší než úlomky ostatní. A taky když se podíváte tím úlomkem, kde byl otisk, vidíte že je to sklo rovné, je skrze ně dobře vidět… Kdežto skrz ty druhé úlomky mů-

žete vzít kterýkoliv vidíte všechno zvlněné, to proto, že to je sklo podřadné. Zkrátka, to ok-no bylo zasklené obyčejným a ne moc dobrým sklem, ale ten úlomek, kde byl otisk, je krás-ně rovný. Prosím, přesvědčte se, pane veliteli, sám…

Nadporučík byl během Tumpachovy řeči tak překvapen, že se o něm dá směle říci: byl dočista tumpachovej. Pak se podíval mlčky těmi skly a nemohl zjistit nic jiného, než co už zjistil snaživý mladý četník. Položil skla na stůl a jal se podle svého zvyku přecházet po pracovně. Kdykoliv zazvonil telefon, zvedl sluchátko, řekl: Moment…, a zase je zavěsil. Nechtěl být rušen ve svých myšlenkách.

Mladý Tumpach uctivě naslouchal povrzávání velitelových holínek.

Poslyšte, člověče, víte, co to znamená?

Hlásím, že vím. Proto jsem už v úvodu nabídl, že bych se zastřelil. Nic jiného vám nezbude, protože když už jste jednou celou daktyloskopii vyvrátil z kořene, teď ji zase staví-

te na její správné místo, a takovéhle otřesy tak vážené vědy si nemůže dovolit nějaký neznámý pracovník okresního oddělení. To si může dovolit někdo nahoře a ještě ne moc čas-to… Ježíšmarjá, Tumpach, co tu stojíte jako solnej sloup? Ať už jste ve vlaku, ať už jste v Praze, ať už jste u rady Vacátka a potom u policejního prezidenta, a potom ať vás tam oni sami zastřelí, eventuálně rozsekají na nudle, mně je to fuk, ale už bych nechtěl zažít to, co jsem zažil.

Odchod a poklusem!

Tumpach vyklusal z velitelovy pracovny a pak jeho klus přešel v cval, takže se mu podařilo skočit do rozjetého rychlíku a od pokuty ho zachránila jenom jeho uniforma.

Nešťastný Tumpach se na měkkém sedadle první třídy zmítal v krutých pochybnostech, protože si nijak neuměl vysvětlit, jak se dostal kus skla s otiskem prstu mezi ono sklo, jež neznámý kasař vyrazil. Jak si mohl opatřit otisk prstu nějakého jiného kasaře, který sedí na Borech? Pan policejní rada Vacátko však bezmála poskočil, když mu Tumpach ukázal, co přivezl. Mladý muži, vy jste prostě otevřená hlava! Pokud nejste pitomec, protože vaší povinností bylo si toho všimnout už dřív. I když… i když musím uznat, že by si toho třeba nevšiml někdo jiný taky. No tak tedy daktyloskopii máme zase v suchu, zaplať vám to pámbu, vypadalo to s ní bledě. Jak je vidět, je to přece jenom věda pořádná, když to přežila… No, a teď se do toho obujeme my!

Pan rada byl pln horlivosti a Tumpach pochopil, že je tu zbytečný. Vyšel na ulici, chvíli se koukal po ženských a pak si uvědomil, že bude žít, a radostně se vrátil do Jihlavy. Zatímco se vracel, zazvonil na stole jeho velitele telefon a sám pan policejní prezident se ráčil vyjádřit, že ten mladý muž je zřejmě otevřená hlava a že požádal zemské četnické velitelství, aby jeho jménem tomu mladíkovi vyslovilo poděkování. Takže než Tumpach vyšel v Jihlavě z nádraží, měl na stole spis o svém povýšení.

A věci se daly do pohybu svým známým a ustáleným způsobem.

Pan vrchní policejní rada Vacátko si dal především předložit všechno, co bylo známo o kasaři Pecháčkovi. Vězeň číslo 64876 na Borech netušil, že se stává středem pozornosti.

Chodil dál dlouhou studenou chodbou, stál vzpřímeně u dveří své cely, čekal, až ji dozorce otevře, vyměňoval si s konkaři vajgly a věnoval se kouření, když už bylo všude ticho, přesně tak jako všichni zkušení vězňové, kteří se s kriminálem už dávno smířili.

Netušil, že nenápadný pán si ho při procházce pečlivě prohlédl a že stejný pán potom seděl dlouho u ředitele věznice.

Tak říkáte, že byl odtud nedávno propuštěn kasař Kamil Novák?

Ano, potrestaný třemi lety za spoluúčast při vyloupení pokladny v Rakovníce. Choval se jako všichni kasaři rozumně. Propuštěn byl jedenáctého.

Nenápadný pán z Prahy zalistoval ve svém notesu: Pokladna v Jihlavě byla otevřena osmnáctého, to znamená, že si Novák dal týden volna, asi aby přišel do své formy.

Spíš ten týden potřeboval na to, aby si kasu omrkl, jestli to byl ovšem on! namítl ředitel. Budete se divit, ale on nepotřeboval vůbec nic omrkávat… On toho o té kase věděl dost.

Dovolte mi další otázku: jak se mohou tady vězni stýkat? Pokud nejsou spolu v cele, tak jenom v práci, vysvětlil

ředitel.

Kde pracuje Pecháček?

Dole ve strojovně, je to šikovný řemeslník.

Kde pracoval ten Novák?

Taky tam. Oni ti kasaři jsou všichni moc šikovní, a tak je rádi dáváme jako údržbáře.

Mají zlaté ruce, jenže jich špatně používají.

Tak to je jasné! Dělali spolu a domluvili se.

Ředitel věznice se zatvářil, jako by chtěl polknout, a nemohl: Vy si myslíte…

Já si nemyslím nic, já jenom zjišťuji!. A když zjistím, že se spolu mohli stýkat, předpokládám, že se taky mohli domluvit.

Ale že by Pecháček… Je takový skromný a připadá mi jako zkřesaný osudem.

On ta-dy kroutí pět let, to přece není maličkost!

Pecháček býval slavný člověk. A přitom, jak se říká, haur. Když dostával svůj druhý trest, bylo toho půltřetího roku, udělil mu pan předseda senátu jako vždycky poučení, že se může odvolat. Tehdy se Pecháček postavil, mávl rukou a doslova povídal: Půltřetího roku, pane rado, to je sranda, ty odsedím na Pankráci na schodech a ještě jenom na jedny půlce prdele… Tehdy to bylo ve všech novinách!

Slavný Pecháček netušil, že se o něm u pana direktora teď baví.

Dělal mlčky práci, kterou mu dali, rád držel v rukou nářadí, rád se postavil k ponku a sevřel si do svěráku tyč, pokoušeje se ji pak zapáčit, jak byl zvyklý, když dělal káču. Protože to hlavní je, aby člověk nepřišel v base o fortel.

Otočil svou podlouhlou uhrovitou tvář k malému oknu. Bylo zaprášené, ale padalo jím do dílny dost světla, dokonce občas i slunce. Mohl vidět střechu a za ní vzdálený hřeben modravých kopců. Kdo ví, jaké to kopce jsou, ale on snil, že by tamtudy jednou odpoledne šel a že by si sedl do mechu a poslouchal, jak bzučí mouchy nad horkou pasekou, to je krá-

sa, to člověk potřebuje, aby si odpočinul od noční práce. Jenže kdepak jsou kopce a pase-ka, kdepak je ono léto, kdy naposled slyšel bzučet venku mouchy a mhouřil oči před plným sluncem! Člověk si samozřejmě může dělat ouchcapky v soudní síni, protože tím roste jeho věhlas mezi kamarády a fachmany, ale když vyfásne takový flastr,jako dostal posledně on, přejde ho humor. Ono to jde sedět týden a dva a měsíc a třeba deset, ono to jde sedět i tři roky. Ale pět, to je už moc…

To najednou cítíš, jak ten svět venku je hrozně daleko, všechno je daleko, kamarádi i Mařka, ta je dočista ztracená, hergot, ono jí bude, až vyjdu, ke čtyřiceti, to už má ženská svoje za sebou.

Kasař Pecháček si připadal po posledním trestu jako zvíře chycené do pasti. Dostali ho na úplnou pitomost, s jakou nepočítal. Neměli v ruce žádný důkaz, byl si jist, že se jim vy kroutí, navíc ta káča byla náramná, hodila pár balíků, počítal s tím, že by se pomalu už usadil, protože dneska je krize a v kasách toho už moc nebývá. A přece to dopadlo špatně, moc špatně to dopadlo, říkal si, dívaje se zaprášeným oknem vězeňské dílny. Pro pitomost… Pro otisk prstu.Kruci, tohle je ale křivárna, chytit člověka na takovou blbost, to by se nemělo dovolovat. Když jsou policajti srabi a neumějí sbalit člověka, když leze ven, když mu neumějí doká

zat, že tu kasu udělal tím hasákem, co u něho našli, tak by se neměli chytat ani tohohle. Pecháček tvrdě zapíral, třebaže mu pan rada domlouval, aby byl pamětliv toho, že kasaři jsou nóbl lidi a nedělají ani u soudu těžkosti, za to že zase soudní dvůr přimhouří oko. Pecháček si byl docela jistý, a proto zatloukal statečně, až nakonec vytáhli ten otisk…

Kolikrát od těch dob Pecháček ve své cele hleděl na konečky prstů a vrtěl hlavou: kruci, tohle je ale fígl, to přece není možný, aby pár pitomejch čárek koštovalo člověka pět let! Soud to byl nezvykle bouřlivý, Pecháčkův obhájce hřímal, že daktyloskopie sama nemů-

že stačit na usvědčení člověka, ačkoliv samozřejmě krásně stačí i na šibenici, ale advokát si může dovolit říkat u soudu, co chce. Však taky byl drahý, a přitom to na míň neskoulel než na nejvyšší výměru.

Pecháček kolikrát přitiskl svůj začerněný palec na bílou stěnu cely a díval se na něj.

Jo, tohle mě sem dostalo… Samozřejmě, že jsem na to měl jít v rukavicích, ale když to není ten správnej pocit a ta jistota. Teď si dám bacha, bez rukavic nevyjdu ani z baráku. Jestli ti mrzáci nepoznají i otisk rukavice! Dneska je možný všechno, dneska obyčejnej člověk nemá nikde zastání.

A co kdybych… Co kdybych tu potvoru, která nemá ani pořádný jméno, chytil za chřtán. Ukázat, že všechny ty triky s prstama jsou blbost…Kdyby našli otisk, ale někoho ji-ného… Kdyby teď našli někde můj otisk…

Pecháček se sám této myšlenky lekl. Nemohl pochopit, kde se v něm vzala, nikdy moc chytrý nebyl, zato měl sílu. Ale najednou to na něj padlo jako světlo, bylo mu, jako by šel po pasece a cítil na hlavě něco horkého. Nebylo to slunce, byla to myšlenka!

Kdyby tak někdo někde měl můj otisk! Pak by mě samozřejmě museli pustit.

To by byla veliká legrace a jméno Pecháček by zase letělo světem. Skvělá myšlenka! Zázračná!

Hrál si s ní, těšil se s ní víc než s ženskou. A jednou ji uskutečnil…

Po chodbě bylo slyšet kroky. Pecháček honem předstíral, že pracuje.

Dozorce od dveří zavolal: Pecháček, se mnou!

Pecháček se pomalu šinul po chodbě, a když bylo jasné, že jsou sami, naklonil se důvěrně k bachaři: Pane Janoušek, co je? Ten jenom pokrčil rameny, ale tiše naznačil: -

Návštěva… Pecháček se v úleku zastavil:

Ženská?

Ale ne, nebojte se. Mužskej.

Pak šli dál, přešli dvůr, to je pro každého vězně svátek, jít přes dvůr nějak jinak než v tom ubohém kruhu při vycházce, a vešli k řediteli. Nebyl tam.

Byl tam pan rada Vacátko a zadíval se na Pecháčka bezmála vesele: No tak vida, sešli jsme se o něco dřív, než jste čekal, že jo?

Pecháček mlčel. Návštěva takového vysokého pána z Prahy to vždycky nějak smrdí.Kouříte? Zapalte si, řekl pan rada.

Pecháček by byl něj radši odmítl, ale něco se v něm vzpříčilo a on nemohl odmítnout a musel si vzít cigaretu, i když věděl, že bude setsakramentsky drahá.

Ale stál a potom se-děl v křesle a vtahoval kouř s takovou úporností a chutí, že se pan rada chvíli na nic neptal.

Pak se podivil: Vy tady nepřijdete k šluku?

Tohle je něco jinýho, řekl Pecháček. Kdyby si mohl natáhnout nohy, měl by dojem, že je u Mařky.

No tak kuřte, kuřte… Já mám čas.

Pan rada se začal procházet po místnosti. Pecháček kouřil a teskně si myslel: zase mě na něco chytnou. To jsem zvědavej na co. Ze by to tomu Novákovi nějak nevyšlo?

Znáte Kamila Nováka? řekl v té chvíli pan rada a podíval se ostře na Pecháčka.

Znám, zakuckal se Pecháček. (Já to věděl, že mě ta cigareta nějak zradí, pomyslil si smutně. Toho vola chytli!)

Vy jste chtěl jeho prostřednictvím otřást naší daktyloskopií, co?

Pecháček zvedl oči a hned je zase sklopil. Mlčel. Měl zkušenost, že to je nejlepší obrana.

Ten tip na tu kasu jste mu dal vy, že jo?

Po dlouhém mlčení pokračoval rada Vacátko klidně:Vy jste si ji oklepl, než vás tehdy sebrali, co? Dobře jste si to pamatoval, ten Novák šel najisto.

Vy už ho…, vyhrkl Pecháček užasle.

Jo, už. Co bych vám lhal. Napřed nás to všechno drobet spletlo, ale potom jsme na to přišli. Otisk vašeho palce na skle prozradil Nováka. To jsou kouzla, co?

Pan rada přistrčil starému kasaři novou cigaretu a posléze nechal na stole ležet celý balíček.

Už byste měl, Pecháček, pochopit, že policie je přece jenom náramném aparát a vodit ji za nos, to jde jenom chvíli. Dřív nebo později na všechno přijdeme.

Pan rada se trochu rozohnil a kasař Pecháček se díval na podlahu.

Daktyloskopie je věda, Pecháček, rozumíte, s tou nejsou špásy. Já jsem přijel jenom proto, abych vás viděl a abyste se mi přiznal. Tak co? Sepíšeme to?

Sepsali to, nebyl to moc dlouhý protokol, a když Pecháčka odváděli (krabička ze stolu samozřejmě zmizela s ním), díval se pan vrchní rada za ním a říkal si: Jestlipak ten člověk tuší, že přišel na jedinečnou věc… Jedinečnou i v tom, že se nikdy nemůže opakovat! Jestlipak tuší, že se o něm jednou bude psát v daktyloskopických učebnicích?

Kamil Novák se zase vrátil na Bory a zase dělal s Pecháčkem ve stejné dílně. Měli oba dost času prohovořit a promyslit všechno, co se jim stalo, a divit se, jak je ten život vlastně všivej. Měli dost času pochopit, že slepá paní s váhami a mečem nic neodpouští.

Útok na svou neomylnost teprve ne!

LADY MACBETHOVÁ Z VINOHRAD

Stalo se to na Václavském náměstí jednoho jarního dne, kdy lípy podél chodníků voněly a milenci postávali u rampy Muzea, naslouchajíce šumění fontány.

Byl krásný čas, ale vysoký zamračený pán v světlém obleku s glazé rukavicemi jej zřejmě nevnímal. Zastavil se, rozhlédl se kolem sebe, jako by se mu svět začínal ztrácet před očima, a bolestně si sáhl na prsa. Potom se pomalu, mátožně sesul na zem.

Vypukl obvyklý zmatek, lidé se shlukli kolem, několik ochotných rukou jej doneslo do nejbližšího průjezdu.

Je to pepka, pravil starší silný muž, je to vona, já ji poznám. A vzdychl, jako by si byl zcela jist, že se s ní jednou potká i on.

Má to už odbytý, a na nás to čeká, prohlásila paní v davu, který zvědavě nahlížel do průjezdu.

Konečně se objevila strážníkova přílba a všem se ulevilo, když úředně přísný hlas řekl: Prosím, rozejděte se!

Lidé se ovšem nerozešli, naopak, přibylo jich. Strážník zatelefonoval pro záchranku a zatím vytáhl tomu člověku v bezvědomí anebo už mrtvému? -náprsní tašku, aby zjistil, kdo

to je. Div že nezasalutoval, protože podle dokumentů byl neznámý muž sekčním šéfem ministerstva veřejných prací. Strážník přísně pokročil k domovním vratům, načež zvědavci poněkud couvli. Naštěstí se už nemusel dlouho s lidmi dohadovat, záchranná stanice a muži s nosítky si už poradili s člověkem v bezvědomí i s těmi, kdo jim překáželi. Když se auto kodr-cavě rozjelo k nemocnici, strážník se odebral na komisařství do Krakovské, aby podal hlá-

šení.

Odtud ho poslali k bydlišti pana sekčního šéfa na Vinohrady, aby oznámil jeho choti, co se stalo, neboť pan sekční šéf je už tak veliký pán, že nemusí mít doma telefon.

Strážník nešel moc rád, kromě toho ani kloudně nevěděl, co s tím člověkem je, třeba mu je dobře, a třeba je už po smrti. Přemýšlel, co má vlastně říci, sakra, tohle je mizerná služba, řeknu, že mu nic není, a oni si na mne budou stěžovat, že jsem jim zatajil úmrtí. A řeknu paničce, že je vdova, a on se vrátí domů a potom mám po postupu, protože je to sekční šéfa to je velký zvíře!

Strážník se pro jistotu zastavil napřed u domovnice, což je pro policii vždycky první a nejdůležitější instance.

A to je mi nadělení, zvolala ta dobrá paní a sepjala ruce. A kleplo ho to pořádně?

Ptala se tak, jako by dávala přednost, aby to pana sekčního kleplo co nejvíc.

Já nic nevím, paní, já jenom, co je zač ta jeho a jestli mají rodinu…

Paní správcová v mžiku podala strážníkovi zevrubnou informaci, podle níž byl sekční šéf divnej pavouk, bručoun, šel z něho strach, na ženu mluvil málo, a když, tak přísně. Panička je mladá a taková křehounká, zrovna jako z románu, to zdůraznila domovnice zvláště silně, protože byla znalkyní ženské četby; holdovala jí jako tajné vášni a znala všechny díly Prostopášné naivky a Příběhy hraběnky Casalsové, kde se nemohla dopídit pouze jedenáctého dílu, což nakonec v celkových osudech hraběnčiných mnoho neznamenalo. Strážník nabyl dojmu, že muž poražený mrtvicí byl vlastně potrestán samotným osudem za to, že se hrubě chová ke své křehké choti a nevšímá si pozdravů paní správcové. S tím tedy vstoupil do prvního patra a zazvonil.

Mladá dáma, která mu přišla otevřít, měla na sobě velice zvláštní fialový župan, a když viděla muže s přílbou, sepjala ruce u úst, jako by chtěla potlačit výkřik.

Hlásím, milostpaní, že váš choť, pan sekční šéf, byl stižen těžkou nevolností na ulici a byl dopraven v bezvědomí do Všeobecné nemocnice. O jeho stavu se můžete informovat tamtéž!

Vychrlil ze sebe to hlášení stoje v pozoru, a kdyby byla panička radostí zavýskla, nic by se byl po tom, co se dověděl od domovnice nepodivil. Leč paní pohnula rty a nevydala hlásku, její kulaté oči (takový kukadla, prohlásil potom strážník na komisařství, když líčil, co ho potkalo) se ještě více otevřely a milá ta paní omdlela jako špalek, takže strážník ji právě tak stačil zachytit do náruče.

Když je člověk ve službě, musí být připraven na všechno. Strážník tedy držel paničku, aby neupadla, pak si ji nadhodil a nesl dovnitř. Kopnutím si otevřel nejbližší dveře a milou dámu položil na kanape s vysokým plyšovým opěradlem. Pak se rozhodl zavolat domovnici, protože si na nikoho jiného nevzpomněl, ale cestou se stavil v kuchyni a natočil sklenici vo-dy, to bude na mdloby asi nejlepší. V nejhorším jí budu muset rozepnout ten župan. Když se vrátil do pokoje, panička už seděla a třela si bledé čelo. V pokoji bylo podivné přítmí, to děla-ly ty tmavé záclony, strážník postavil sklenici vody na stůl a řekl: No tak už vás to přešlo, můžu jít.

Paní neříkala nic, jako by samým žalem ani neslyšela, ale pak obrátila na strážníka své kulaté oči (tedy ta kukadla) a podivila se: Vy máte ale sílu! Nesl jste mě jako pírko!

Strážník se nepatrně zarděl, nakonec to mužského vždycky potěší, a řekl, že se to u policisty dá předpokládat.

Panička vstala, otevřela kredenc, nalila sklenku likéru a podala mu ji.

Strážník ji do sebe hodil a zasalutoval. Byl to čokoládový likér.

Nebožtík jej rád pil, pravila s jakousi zvláštní něžností.

Jakejpak nebožtík, milostpaní, dneska doktoři vyléčí všechno, pokusil se ji utěšit a nemohl si nevšimnout, že milostpaní se na něho podívala, jako by nechápala.

Vy myslíte, že doktoři? Ne, ti v takovémhle případě nepomohou. Strážník si pomyslil, že bude lépe nechat ji jejímu zármutku. Zasalutoval a rázně vypochodoval po pavlači na chodbu.

Když šel dole průjezdem, vykoukla, jak ostatně předpokládal, paní správcová: Tak co říkala?

Omdlela žalem, řekl strážník a nechal užaslou domovnici stát na chodbě s vyvalený-

ma očima.

Správkyně domu byla překvapena proto, že znala něco, co nemohl znát službu konající strážník. V domě až nahoře u půdy, v pokojíku, který byl na příkaz domácího proměněn v obytnou místnost, ačkoliv tam byla dříve sušárna, bydlil mladý muž, poštovní oficiál, což samo o sobě není špatné povolání, pokud se člověk bohatě ožení. Paní správcová byla ochotna v tomto směru s mladým nezkušeným mužem navázat styky a dohodit mu podle možnosti dívku vhodnou pro takový účel. Ale jak poznala, mladý muž neměl na ženění pomyšlení, a to ze zcela prostého důvodu: byl očarován paní sekční šéfovou z prvního patra.

Správcová domu ovšem byla zvyklá si mnoho domýšlet, jinak by nemohla tak lehce přenést přes srdce, že jí chybí jedenáctý svazek Příběhů hraběnky Casalsové. Snadno se tedy v její mysli změnil poštovní oficiál v mladého kavalíra, který dnem i nocí myslí na svou milou a strojí jí něžné úklady, od dostaveníčka pod balkónem až po lístečky žhoucího vyznání, podstrkávané v zášeří chrámové zpovědnice. Nic jí nevadilo, že dotyčný poštovní úředník je bez vyznání a že k bytu v prvním patře náleží jenom krytá pavlač a žádný balkón.

Protože paní sekční šéfová odkládala dosti často kabáty a šaty a dávala je paní správcové, aby si s nimi počala, co uzná za vhodné, lnula domovnice k této ušlechtilé dámě a přála jí vše dobré. Většinu jejích šatů prodávala a za stržené peníze si kupovala alaš.

Když jej popíjela, cítila se přímo zavázána nenávidět toho nerudu sekčního šéfa, který jenom tak zahučí něco na pozdrav a s nímž musí být mladé paní teskno. Jak lépe by jí bylo v náručí skromného kavalíra!

Galantní sny paní správcové měly tedy, jak se říká, reálný podklad.

Viděla nejednou, že se v prvním patře pootevřely dveře bytu právě v okamžiku, kdy mladý muž šel kolem. Byla to ovšem náhoda, nicméně náhoda promyšleně připravená.

On se vždy zastavil, uctivě pozdravil, mladá paní se ulekaně stáhla, jako by se zmýli-la, pak se usmála… Takové scény nejsou popsány ani v avantýrách hraběnky Casalsové, a proto je paní správcová přímo hltala. Někdy spolu ti dva prohodili několik slov… Jednou, tím šije paní správcová zcela jista, mladý muž ohnivě políbil ruku mladé paní. Je to krásné a je to vznešené, taková má být láska, přesně taková. A ne funět po schodech jako ten sekční šéf, od něhož si nedovede člověk ani políbení ruky představit!

A jestli ten policajt říkal, že omdlela žalem, pak to svědčí jenom o její jemnosti.

Když strážník odešel a zanechal paní sekční šéfovou samotnou na pohovce, nalila si taky čokoládový likér, a usrkujíc jej, přemýšlela, co podniknout.

Podívala se na hodiny, a když zjistila, že přichází doba, kdy půjde domů ten mladý muž, oblékla se do přiléhavého tmavého kostýmku, nasadila si moder* ní klobouk hrncovitého tvaru s velkou mašlí, jaký předpisovala nejnovější Panoptikum starých kriminálních příběhu móda toho roku, a stála v předsíni, zapínajíc si tak dlouho rukavice, dokud neslyšela kroky.

Pan poštovní oficiál toto setkání dneska nečekal, právě si rozbaloval krájený salám a hodlal pojíst několik koleček, než dojde do svého čtvrtého patra. Poštovní zaměstnanci nemají nikdy ustláno na růžích, ani když jim věnují blahovolné úsměvy dámy z lepších kruhů.

Oh, to jsem se zase lekla! řekla mladá dáma a její kulaté oči se zahleděly na mladého muže s úžasem tak upřímným, že honem strčil salám do kapsy a vydechl: Ruku líbám…

Mladá paní se podívala, jsou-li na schodišti sami, a pak pokynula rukou mladému muži, aby šel za, ní.

Vždycky se na mne tak díváte…, pravila s jakousi zvláštní výčitkou, zavírajíc za ním dveře. Tak nenasytně. Udělal jenom bezmocný pohyb rukama: Totiž já…

Nic neříkejte. Vím, co mi chcete říci. Poštovní oficiál byl rád, že to dáma ví. Sám to dost přesně nevěděl.

Celý život toužím položit hlavu do květu asfodelů a mít zavřené oči, cítit, jak nás oba prostupuje nehmotné tušení věčnosti. Znáte ten pocit, kdy se duše uvolňuje z těla a stoupá vzhůru?

Mladému muži se zapotily dlaně a přiškrceným hlasem řekl: Ano…

Po pravdě řečeno, mohl stejně tak říci: ne. Paní ho najednou pohladila rukou, navle-

čenou v tenkou tmavou rukavičku, po tváři. Protože se mladý muž holil už ráno, a ještě dost zběžně, zachrastily pod tím dotekem jeho vousy. Začervenal se a pokusil se uchopit ruku mladé dámy, ale ta ji stáhla zpět: Ne, ne… Mému muži se stalo neštěstí. Večer přijdu k vám nahoru!

Pak otevřela dveře a on musel vyjít na chodbu, přičemž mladá paní beze slova vyšla za ním a seběhla ze schodů, spěchajíc za svým chotěm do nemocnice.

Ten mohutný muž, zarostlý na rukou a na prsou, ležel zcela bezmocný v bezvědomí, na nemocniční posteli. Udělali s ním to, co se vždycky dělá, dali mu injekci a čekali. Hluboké mdloby se chvílemi od nemocného vzdalovaly, přesto však doktor, který měl zrovna službu, nedával tomuhle případu moc naděje. Byla to jen mrtvice, a s tou se nedá nic dělat. Pro jistotu nařídil postavit k posteli plentu.

Odpoledne přišla mladá paní. Doktor si potom vzpomněl, jak ho ta její první návštěva překvapila: přišla celá v černém jako na pohřeb. Byl dokonce v rozpacích, když jí sděloval, že pan manžel je ještě živ.

Do pokoje za nemocným ji nepustil, zato se jí ve svém pokoji vyptával na rodiče nemocného, na jeho choroby v dětství, jako by žena o dvacet let mladší mohla tohle všechno znát. Pak šel galantně půvabnou vdovu doprovodit. Ale proč vlastně jí říkám vdova, ulekl se.

Ta ženská člověka nutí předbíhat události.

Večer ho volali do laboratoře. Mladý fiskus, tedy takový zárodek doktora, který si kroutí svou praxi v laboratoři a má ohromnou ctižádost ukázat, co všechno už umí, mu přistrčil několik papírů. Výsledky zkoušek…

No jo, kolego, to je v pořádku, jenže mrtvice se na mikroskopu bohužel nepozná, usmál se doktor.

Ne, mrtvice ne, pane sekundáři, odvětil vytáhlý mladíček jemuž ještě ani ten bílý plášť neseděl. Tady jde o něco jiného, jen nevím, jestli se nemýlím.

Zdá se mně, že jsem v krvi našel bazofilní tečkování, Víte vůbec, co to je?

Vím, zatvářil se mladík uraženě. Zatímco se doktor skláněl nad mikroskopem, vešla sličná laborantka se zkumavkou s močí.

Je tam? zeptal se mladý fiskus dychtivě. Je, měl jste pravdu, řekla dívka a spočinula obdivným zrakem na vyčouhlém zelenáči. Je tam olovo.

V laboratoři se udělalo ticho.

Olovo…, řekl konečně lékař. Ale to by znamenalo…

Co by to znamenalo, neřekl. Seděli potom oba, sekundář i fiskus, nad toxikologií a opakovali si, co buď nevěděli, nebo zapomněli o otravách olovem, které jsou už tak řídké.

Doktor konečně zvedl oči od knihy: No dobrá, řekněme, že to tak je… Ale jak se mohl takový člověk z ministerstva dostat do styku se smrtelnou dávkou olova?Fiskus jenom pokrčil rameny.

Nakonec se nebudeme ptát, jak se k olovu dostal, ale pokusíme se to olovo dostat z něho ven. Od téhle chvíle je to ovšem případ pro polici, řekl sekundář a šel na oddělení, aby zařídil docela jiné léčení toho záhadného pacienta.

Ve stejnou dobu vystoupila mladá paní do čtvrtého patra a přemáhajíc rozčilení tiše zaklepala. Když se ji pokusil vzít mladý muž do náruče, řekla: Chci, aby naše duše zněly je

diným akordem. Láska je jako smrt, její dech je stejně opojný. Sedněte si, budeme naslouchat tichu našich srdcí.

Ovšem, každý prožíváme noci jinak. V nemocnici na bílé posteli těžce dýchal mohutný muž, naslouchaje šumění věčnosti. Jeho krvinky se na svém povrchu pokrývaly fosfátem olova.

Když podával ráno pan Brůžek zprávu nemocnice o té otravě, řekl: Pane rado, ráčí-

te se na to podívat vy, nebo to mám vzít sám?

Víte, pane Brůžek, ona to může být veliká pitomost, já moc doktorům nevěřím, kromě našim pánům ze soudního, samozřejmě, řekl pan rada uváženě.

Otrava olovem. To se dě-

lalo tak ve středověku.

Já se, když dovolíte, pane rado, pamatuj u na jednu otravu olovem, ale to byl tiskař z Libně, a pak na Proseku ten, co měl z války pod lopatkou olověnou střepinu granátu.

No právě. Tak buďte opatrněji pane Brůžek, je to nějakej sekční šéf. Asi to nic zají-

mavýho nebude.

A tak se tenhle nezajímavý případ dostal na policii, a tak se s ním taky nezajímavě zacházelo. Pan Brůžek byl zrovna na roztrhání, byla tu dvě přepadení u Libeňského mostu, byla vloupačka v Kobylisích, to olovo zkrátka musí počkat.

Ledaže by ho jen tak mimochodem napadlo, jak se může omylem sekční šéf z ministerstva veřejných prací napít nějakého olovnatého neřádu…Pan Brůžek se totiž jednou doma málem napil lyzolu, který jeho šetrná manželka nalila do láhve od sodovky, a proto se ve svých úvahách chytil napřed běžné ná-

hody.

Pak ho uprostřed jiné práce napadlo, že ministerstvo veřejných prací zadává velké stavby a k těm patří ofertní řízení, v němž sekční šéf může moc znamenat…Takže tu máme druhou možnost, totiž mstu. Jenže kdyby to byla msta, byl by to jed, který působí rychle.

Olovo je hrozně dlouhodobé, pan Brůžek se už poučil, že je člověk musí dostávat do těla ce-lé měsíce.

A co takhle ženská? Ze samého přemýšlení se nakonec vypravil na ministerstvo. Zajímala ho sekretářka pana sekčního šéfa.

K jeho zklamání ho uvítala starší paní s pichlavýma očima. Co byste si přál? řekla s řemeslnou zdvořilostí.

Jenom tak se podívat, když dovolíte. Jsem od policie. Pan Brůžek vešel do pracovny s vysokým kobercem. Pane jo, tady to mají hezčí než u nás na direkci, pomysli si teskně.

Jenom se podívejme, na stolku leží cigára v nóbl krabici k volnému použití.

Odkud jsou ty doutníky?

Odkud by měly být, podivila se sekretářka. Kupuju je naproti v trafice.

Co kupujete ještě?

Víno.

Ukažte mi je.

Sekretářka otevřela zřejmě nerada skříňku. Pan Brůžek hvízdl. Bylo tam plno lahví, samé dobré značky, o jakých se policejním úředníkům může jenom zdát.

Vezmu si to s sebou, řekl krátce.

Myslela jsem, že se jdete informovat, řekla ta špičatá osoba. Já se jdu, paničko, informovat, co pan sekční šéf jedl a pil.

On byl velmi skromný…Ta mrtvice, to je nepochopitelné.

Ještě nepochopitelnější je, že to není mrtvice, ale otrava.

Tak mně ty láhve zabalte.

Pak si pan Brůžek sedl do kožené klubovky, pokynul sekretářce, aby si sedla proti němu, a nedbaje nic, že ta ženská samým překvapením nabírá moldánky, začal se vyptávat na mnoho užitečných věcí. A čím více se vyptával, tím mu to všechno připadalo divnější a zajímavější, vůbec to nebyl jenom tak nějaký nudný případ, stačí se podívat na tuhle ženskou, která tak láskyplně vypráví, jak si její šéf v poslední době stěžoval pořád na nevolnosti a bolesti, jak hubnul.

Začal víc pít víno, ano, tohle víno.

Pořád mu nebylo dobře… On byl taky doma nešťastnej.

Slzy, které jí tekly po lících, zanechávaly za sebou stopy. Vida, je už v letech, ale ješ-

tě na sebe dbá a líčí se. Komu se chce líbit?

Z ministerstva se pan Brůžek vrátil pozdě. Přijel ministerským autem a vlekl s sebou nahoru balík jako o Ježíšku. Když postavil na stůl všechny ty láhve a doutníky, pánové, kteří zrovna neměli službu, uznale kývali hlavami.

Cigára Regalia media, to je prima sorta, řekl pan Bouše a přivoněl, jako by něco mohl při té své rýmě cítit.

A to víno! žasl pan Rous. Myslíte, že je všechno otrávený?

Doufám, že ne…Ostatně ty doutníky nejsou otrávené určitě, aspoň jsem nikdy neslyšel, že by se olovo dalo kouřit. Nabídněte si, ty mi ta dáma dala navrch.

Je to příjemná paní, zcela oddaná svému šéfovi. Těžce nesla, že nebyl v manželství šťasten.

A sakra, řekl pan Mrázek.

Jo, to je sakra případ, potvrdil Brůžek a zapálil si taky. Místnost se plnila modravým voňavým kouřem, v němž se dobře přemýšlí.

Druhý den ukázala zkouška v laboratoři, že víno je zcela bezvadné, tedy negativní.

Pan Brůžek přinesl jednu tu negativní láhev panu radovi.

Je to z fondu ministerstva, to se nevyúčtovává, řekl na omluvu. Je to moc dobrej tramín. Pan rada přičichl a uznale kývl hlavou: A co jinak?

Jinak se z toho začíná klubat, jestli to tak smím nazvat, romantická historie. Někdo ho musel otrávit, ale kdo a proč a jak, to zatím nevíme. On sám nikde k olovu nemohl přijít. Ta-dy mám taky popis choroby, povídali v nemoc nici, že je to úplně školní případ: nechuten-ství, bolesti v krajině břišní, bolesti v kloubech, hlavně v noci, třesení, kalení zraku…Jo, a ta-ky ještě taková nepříjemná věc, to by jeden neřekl, jakej je to olovo prevít: poškození pohlavní činnosti.

Pan rada zvedl hlavu: A co manželka?

S paničkou jsem už mluvil, řekl jsem jí, že jsem od pojišťovny.

Mimochodem, on nebyl pojištěn na život, takže tenhle motiv odpadá. Jinak je to mladá dáma, mluví jako kniha, ohromně vzdělaně. Řekl bych, že píše básně.

Dneska jsou ženské schopné všeho. Ba prá-

vě, povzdechl pan rada. Takže vy teď máte dvě. Manželku a sekretářku… Ale ty dvě mohou mít spolu přece nějakou souvislost, ne?

Taky si myslím. Tedy v případě té sekretářky by to byla žárlivost na manželku. Nemluvila o ní hezky. V případě té manželky… Ne, ta žárlit nemohla, je na to moc hezká. V tom by bylo potom něco jiného.

Zkrátka, ať to obracíte tak nebo tak, vždycky to vyjde takhle, řekl pan rada a načrtl tužkou na kus papíru velký trojúhelník. Mimochodem, jak se daří tomu otrávenému? Pan Brůžek nejisté mlčel.

Pan rada zdvihl káravě obočí: Tak vy jste tu hlavní persónu pustil z očí!

Chyba.

Já se tam podívám, horlivě nabídl detektiv, ale pan rada řekl, že ne, že udělá návště-

vu panu sekčnímu šéfovi sám. Bude to lip vypadat.

Nemocný byl potěšen aspoň to říkal péčí, již věnuje jeho případu medicína i policie. Považuje však za zbytečné hledat, odkud se do něho dostalo to olovo.

Kdyby pan policejní rada jenom věděl, kolik všelijakých zkoušek už s ním provedli, poznal by, jak si moudrá medicína neví s tou věci rady. Kdoví co to vůbec je. On osobně považuje za hlavní, že je z toho nejhoršího venku, a jistě najde způsob, jak se revanšovat lékaři i tomu mladému medi-kovi.

Byl bych velmi nerad, pane policejní rado, kdyby se o mém případu pří liš hovořilo. Chápete, jsou zde jisté politické ohledy. Mé postavení, celý náš úřad…

Buďte klidný, pane sekční šéfe, ujistil ho pan rada, kromě vaší sekretářky neví nikdo, že nejde o srdeční kolaps.

Nemocný se nadzdvihl: To jsem rád. Moje sekretářka je ovšem výborná pracovnice a dovede mlčet. Je to už paní v letech. Mladé sekretářky, to odjakživa není k ničemu.

Pan rada přikyvoval. Tak vida, jedna stopa pana Brůžka jev troubě.

Vaše paní vás navštěvuje často?

Kdykoliv je čas návštěv. Proč se ptáte?

Myslím, že je to pro ni úder… Je mladá, zůstala by zde sama. Kde jste se seznámil se svou paní?

Myslíte, že je důležité tohle vědět, když se člověk otráví olovem?

povzdechl mohutný muž na své posteli. Moje žena je…je prostě romantická bytost. Je mnohem mladší než já a zamilovala se do mne. Třeba vám to zní neuvěřitelně…

Vůbec ne, ujistil ho spěšně pan rada. Co se lásky týče, nejsou proti ní ani policejní úředníci dost odolní.

Sekční šéf povzdechl: Víte, ona byla vychovávána jako sirotek u strýce a ten hrozně nepřál našemu vztahu. Byl to podivín, ale bohatý. Vzali jsme se, až když zemřel.

Trvalo to dlouho, myslím, to čekání?

Něco přes rok. Pak už nestálo našemu štěstí v cestě nic. Smutná historie s dobrým koncem, přikývl pan rada.

Prostě láska.

Ano, řekl mohutný muž, ale jeho hlas nezněl najednou tak přesvědčivě. Pan rada poděkoval za rozhovor a odporoučel se. Ve dveřích se ještě zastavil: A ten strýc… Jakže se jmenoval?

Jan Tučný.

Ten pan Tučný odkázal jistě své jmění neteři. Takže vaše paní je finančně nezávislá.

Nemocný přikývl: Ano. Ale prosím vás, proč tohle všechno?

Buďte klidný, to je normální postup. Každá otrava se musí vyšetřovat.

A vy jste navíc vysoký úředník, tak si chceme být zcela jisti. Byl bych vám vděčen, kdybyste se před svou paní nezmiňoval o mé návštěvě. Nač ji zbytečně denervovat.

Samozřejmě, řekl sekční šéf. Ona je prostě dítě.

Je to zvláštní ženská, řekl panu radovi sekundář. Kolikrát jsem byl v pokoji, když ona přišla. Ten člověk sám se jí snad bojí nebo co, dívá se na ni tak oddaně, až se člověk za celé mužské plemeno stydí. A ona mu vyká a říká mu: příteli!

Ale jinak je to prý fešanda! prohodil pan rada. Doktor se na něho pozorně podíval a jeho hlas zjihl: -To tedy je. Asi už vám řekli, že ji chodím doprovázet.

Neřekli, a nepovažuji to za důležité. Ledaže byste ji chtěl učit trochu jinému přístupu k manželovi!

Pak pan rada nadzdvihl klobouk a odcházel.

Na direkci si zavolal pana Brůžka: Tak za prvé mám zjištěno, že pan sekční šéf je pod pantoflem.

A kdo není, řekl moudrý pan Brůžek. Pan rada mlčky povzdechl.

Dále vaše teorie o sekretářce se mi zdá padá. Zato se o paničku zajímá už i ošetřující lékař. Konečně, jestlipak víte, že je bohatá? Dědila po svém strýci, protože poslušně počka-la se svými vdavkami, až umře.

Vždycky říkám, že je to všechno zamotaná a romantická historie, řekl pan Brůžek. -

Začnu zase znovu, tentokrát od domovnice.

Podle toho, co říkala sekretářka, je pan sekční šéf se svou mladou a půvabnou paní nešťasten. Co o tom asi ví taková znalkyně lidských osudů, jako je správcová domu?

K úžasu pana Brůžka z celého hovoru vysvitlo, že je tomu zcela jinak. Ta křehká dá-

ma je naopak nešťastná se svým bručavým a drsným mužem.

Pane inspektore, to je ženská, která si zasluhuje jinej osud. Ona je stvořená pro lásku, to se nedá nic dělat.

A copak ji nemá, když je vdaná? řekl nechápavě pan Brůžek.

Vdaná! pravila opovržlivě paní. Hrabě Besancón říkal vždycky, že láska a manželství není totéž!

Kdo to je? zavětřil detektiv.

Milenec hraběnky Casalsové. Znáte přece tu knížku, co má pořád nové díly?

Neznám… Ale to nevadí. Ostatně třeba ta mladá manželka má někde lásku, kterou skrývá před svým zlým mužem!

To bych řekla, že má, zvolala vítězně paní správcová. A zaslouží si ji, protože je to jemná dáma. Podívejte se na tenhle kabát, ten mám od ní.

Tak se pan Brůžek dověděl o mladém poštovním oficiálovi a měl dost času, aby se za ním vypravil k přepážce Prodej cenin. Samozřejmě, podle pohledu se nedá nic poznat, ale pokud se na něho ptal v úřadě, slyšel samou chválu.

Dá se tedy opravdu narýsovat trojúhelník: manžel, mladá žena, oficiál poštovního úřadu? A když si to takhle narýsujeme, můžeme předpokládat, že tenhle muž tajně škrábe do kafe panu sekčnímu šéfovi olovo? A můžeme to předpokládat o té mladé paní? A i kdyby

můžeme předpokládat, že by pan sekční šéf to kafe s chutí a bez podezření měsíce a možná léta pil?

Každé pátrání se v určité době octne na mrtvém bodě. Pan Brůžek cítil, že je na tom mrtvém bodě právě teď on sám.

V laboratoři na direkci ho poučili, že co se olova týče, může se použít k otrávení nejspíš octanu olovnatého, neboli známé běloby, kterou lze koupit v každé drogérii. Nemají nakonec doma vymalováno takovým neřádem?

Pan Brůžek zašel za panem radou a požádal ho o dva muže. Ty poslal do bytu sekčního šéfa. Měli otevřeně přiznat, že jsou od policie, a měli vzít vzorky maleb na stěně a vzorky laků…Při té příležitosti se měli samozřejmě podívat po bytě.

Panička je přijala ve fialovém županu, kouřila z dlouhé špičky a v jejích kulatých očích byl bezmocný úžas. Dlouho nemohla pochopit, co vlastně chtějí.

Stěny? No prosím, ale moc je nepoškrabte. Myslíte, že z těch zdí je můj muž nemocen na srdce?

Pak však jako by pochopila, řekla: A víte, že je to možné? Já taky někdy cítím takovou úzkost a tíhu. Na duši… Kdybyste mohli vzít vzorek mé duše, pánové!

Pánové koukali trochu nejistě, ale pak se měli k dílu. Seškrábali trochu malby v předsíni a šli do kuchyně a do pokojů, panička stále s nimi. Když byli v jídelně, otevřela kredenc a nalila dvě sklenky likéru.

Poslužte si, jste jistě unaveni.

Totiž, zakoktal jeden z policistů, my jsme ve službě a to… to se nesmí.

Zasmála se zvonivě: Všechno, co se nesmí, je krásné.

Tu jeden z nich, ten duchapřítomnější, prohlásil, že ještě nebyl v koupelně a že tam tedy musí.

Druhý zůstal sám s paničkou a v duchu si opakoval všechno, co věděl o otravě olovem. Především, že je to jed pomalý a že tedy, když už bude muset vypít tu skleničku, ne-může umřít hned. To ho ovšem potěšilo jenom nepatrně.

Upíjel čokoládový likér a tvářil se, že mu chutná.

Když se vrátil ten, co se ulil do koupelny, vybídl ho jedovatě: Tak to taky vypij, ať milostpaní nezdržujeme.

Paní jim nalila ještě jednou a teprve potom je propustila.

Jsme teď na tom oba stejně, Pepku, řekl venku jeden z nich. Umřem najednou.

Stejně na tom, kamaráde, nejsme. Hele, já mám něco, co nemáš ty! Řekl ten druhý a vytáhl zubní kartáček, zabalený do kapesníku.

Je nějaký špinavý.

Právě že je. Něco mě totiž napadlo…Olovnatá běloba za čas tmavne.

V laboratoři prohlásili, že všechny ty vzorky maleb jsou nezávadné. Zato na zubním kartáčku byly silné stopy octanu olovnatého.

Teď už pan Brůžek nemusel opravdu váhat. Vzal si auto, pana Rouse a jeli k mladé

paní s povolením k domovní prohlídce.

Dobrý muži, řekla panička, pořád ještě oblečená ve svém županu, dobrý muži, vy jste asi zešílel. Co ode mne chcete?

Třeba to, odkud jste se dověděla, jaké krásné vlastnosti má běloba olovnatá? Ale než si vzpomenete, můžete mi říci, čím si čistil váš muž zuby?

Copak já vím, vyjela ostře a její kulaté oči potemněly takovým hněvem, e pan Brůžek pro jistotu couvl.

Kdo vám poradil použít octanu olovnatého? Ten pán ze čtvrtého patra?

Paní se usmála: Ach ne, to je přece hrozně milý chlapec. Běloba je nakonec stará známá věc. My jsme ji mívali doma odjakživa. Řekla to klidně, až pana Brůžka zamrazilo.

Najednou si vzpomněl na to, co věděl o jejím strýci. Čekala poslušně na jeho smrt.

Račte se obléknout, musíte s námi! Zatímco se strojila, přinesl pan Rous z koupelny tři krabičky zubního prášku.

Plavená křída, do té se dá dobře míchat olovnatá běloba. Mladá paní byla už oblečena v přiléhavý zelený kostýmek a pořád zůstávala klidná. Když seda la do auta, řekla: Ne-vím, co ode mne chcete vědět. Člověk přece přišel na svět, aby zemřel.

To jo, odvětil pan Brůžek. Ale ne tehdy, kdy se to hodí vám.

V poledne přivezli na čtyřku ještě mladého muže z pošty. Bledý stáhl okénko a šel s oběma pány, ujišťuje je cestou, že jde o omyl, neboť on má v účtech vzorný pořádek.

Když se ho zeptali při výslechu, jestli zná půvabnou paní z prvního patra, popřel to.

Nikdy jste se s ní nesešel?

Ne.

Nikdy jste u ní nebyl.

Ne.

Nikdy jste nepřijal její návštěvu u sebe?

Ne.

A víte, že lžete a že si tím hrozně škodíte? Přestaňte si hrát na rytíře a mluvte pravdu.

Jinak přivedem ji a ona vám řekne do očí to, co řekla už nám. Kolikrát byla u vás v noci?

Bledý muž se zachvěl a zoufalým hlasem řekl: Já vás ubezpečuji, že to bylo všechno zcela nevinné. Ani jsem se jí nedotkl. Ona nikdy neporušila manželskou věrnost. Je skutečně anděl. Mluvila vždycky jenom o splynutí duší. O věčnosti…

Když už jsme u té věčnosti: to vy jste jí obstaral ten jed? Mladý muž vstal, jako by chtěl čelit nějakému hroznému nepříteli, pak se sesul zpátky na židli a díval se na vyšetřují-

cího s hrůzou a úžasem. Výslech byl přerušen.

Také proto, že konečně přišly zprávy o smrti pana Jana Tučného, majitele realit z Vinohrad, strýce paní sekční šéfové. Zemřel mrtvicí, krvácením do mozku.A máme to, řekl pan rada. Krvácení do mozku je totiž poslední stadium otravy olovem. Jenže to jí nikdy nedokážeme, protože pan strýc byl pohřben žehem. Pro jistotu.

K úžasu všech mladá paní vůbec nic nezapírala. Ani v případě toho strýčka, ani v pří-

padě pana manžela. Kdo pořád divoce zapíral, byl ten mladý milenec, který se podle vlastního tvrzení ani milencem nestal.

Druhého dne zaklepal na dveře pana rady pan Brůžek a nečekaje, až uslyší pozvání, aby vstoupil, vpadl dovnitř. Držel v ruce zubní kartáček.

Pane rado… Tohle patří tomu mladíkovi. Stejný nález octanu olovnatého.

Musel si sednout, dočista ho to zjištění vysílilo.

Pan rada vzal do ruky kartáček a pokyvoval hlavou: No jo, byla to přece jenom něž-

ná milenka. Začala hned první den, aby to s ním potom tak dlouho netrvalo.

Paní žila ještě několik let v soukromém sanatoriu pro duševně choré, kde ji jednou měsíčně navštěvovali dva muži. Dívala se na ně vždycky překvapeně, jako by nemohla pochopit, že jsou pořád ještě naživu MALÝ A VELKÝ

Bledá paní, která najednou vyběhla z hodinářství a zlatnictví pana Rynholce, z onoho malého krámku na Karlově náměstí zrovna proti soudu, měla ústa dokořán otevřená. Ale nekřičela, nevydávala vůbec ani hlásku, jenom v očích měla velikou hrůzu, která jí zadrhla hrdlo.

Z římsy soudu vzlétli holubi, jeden zakroužil nad hlavou té zděšené paní a jí se zdálo, že to je duše pana Rynholce, která jí děkuje, že otevřela dveře krámku a umožnila jí tak nerušené stoupat k nebesům.

Paní se však naopak sesula k zemi, neboť omdlela jako špalek.

První ji spatřil soudní auskultant z druhého patra, který si už od rána krátil dlouhou chvíli tím, že hleděl do ulice. Míval takové chvíle, kdy ho nic nebavilo opisovat nekonečná lejstra.

Vykřikl: Tamhle se něco stalo! a vyřítil se ven, sledován v patách vrátným, protože ten nemůže ze soudní budovy jen tak pustit cválajícího auskultanta a nevědět, kam letí.

Kolem paní se už shlukl hlouček pražských zvědavců, ale muž v uniformě vrátného jim přísně velel, aby se rozestoupili, a protože to bylo nejblíže, odnesl spolu s mladým auskultantem omdlelou do hodinářství a zlatnictví páně Rynholcova.

Jenomže právě v tom okamžiku paní přišla k sobě, uvědomila si, kde je, a strašlivě vykřikla, omdlévajíc podruhé. Málem omdlel i auskultant, protože postřehl, že za pultem leží lidské tělo, dokonce v kaluži krve.

Na ten malý krámek to byl dost velký zmatek, do něhož začínaly odbíjet velké hodiny různých tvarů, značek i hlasů, a oněch jedenáct úderů znělo jako andělské zvonění.

Krucifix, tohle je nadělení, řekl uvážlivě vrátný, neboť už mu bylo jasné, proč paní tak zděšeně vyběhla před krám a proč ze sebe nevydala ani hlásku.

Vždyť i auskultant ztratil hlavu, byl na tom skoro hůř než paní, jež zvolna přicházela zase k sobě. Vrátný se pohotově vyřítil ven, přeběhl do soudní budovy a volal policii. Protože to by-lo nedaleko a protože volal soud, dostavila se policie vzápětí a v jejím čele sám pan rada.

Vražda přímo před soudní budovou to je ovšem skvrna, kterou policie touží smýt co nejdřív; soud a policie jedno jsou, a pan soudní rada a pan policejní rada jsou zvláštním způsobem kolegové a prokazují si všeobecnou úctu. Bylo nabíledni, že nejlépe může pan policejní rada Vacátko uctít pana soudního radu Ponáhla, když promptně najde lupiče a postaví jej před soudní stolici.

Zatím to ovšem nevypadalo nijak růžově.

Tu paní spolu se zeleným auskultanten odvedli do budovy soudu a ve zvláštní místnosti je hned vyslechli. V krámku se zatím tužili páni ze čtyřky s policejním lékařem, který mohl říci jenom to, co bylo zcela jasné: Rynholce někdo zabil úderem do hlavy, tedy tím nej-obyčejnějším způsobem, jakým se hodináři a klenotníci už hodně dlouhá léta zabíjejí. Nic zvláštního na tom nebylo.

A přece: jak to měl asi pachatel všechno spočítané, že si troufal zabíjet uprostřed dne, při plné frekvenci, kdy mohl někdo zcela nečekaně vstoupit do krámku, jako se to stalo té ubohé paní, která si přišla vyzvednout budík. Čekala dost dlouho, než zavolala: Tak do krámu, do krámu!

Ani na toto volání se nikde nic nepohnulo, až jakýsi muž otevřel dveře, vstrčil dovnitř hlavu a zeptal se: Pan Rynholec tu není?

Nejspíš si odskočil, řekla paní a neznámý zavolal, že tedy přijde za chvíli, má to stejně jenom přes ulici.

Byl vzápětí vypátrán, to byl první úspěch policie, a pan soudní rada Ponáhlo řekl: -

No, pánové, jestli vám to půjde takhle rychle, tak pachatele můžeme pozejtří dát před poro

tu.

Páni od soudu si někdy dovolují žerty i tam, kde k tomu není nejmenší důvod.

Onen muž byl zelinář z Myslíkovy ulice a nemohl povědět nic jiného, než co řekla svědkyně, kterou bezpečně poznal, stejně jako ona poznala jeho. Přisel se do krámu jenom zeptat, jestli pan Rynholec sehnal už pero do jeho starých hodinek, a když zákaznice řekla, že si odskočil, vrátil se do svého krámu. Žádné podezření nepojal a dál nešel, proto taky nic neviděl.

A co bylo pak, paní, řekl pan rada bezmála mrzutě, protože čas ubíhal a dosud se neobjevilo nic podstatného.

Dál nebylo nic, jenomže jsem pořád čekala a klepala o pult kabelkou, abych jako pana hodináře upozornila… Pak mi to přišlo divný, protože kdyby si odskočil někam dál, asi by zavřel, má tam plno zboží a samé drahé, žejo a tak jsem vešla za pult…Ježíšmarjá, pane policejní prezidente, zaštkala paní a roztřásla se, on tam ležel!

Pan rada povzdechl. Jednak nad tím titulem a potom nad tím, že má před sebou klasický případ svědka, jenž vraždu objeví, ale neví nic dalšího, takže je pro policii dokonale zbytečný. Policie má ráda svědky, kteří si něčeho všimnou.

Paní si všimla, když šla za pult, jenom kaluže krve a pak toho těla, což je věc pro polici nezajímavá.

Nevycházel někdo z krámu před vámi, paní?

Zavrtěla hlavou.

Neslyšela jste za krámem nějaký podezřelý hluk?

Paní zase zavrtěla hlavou. Dveře vzadu za krámem, vedoucí do chodby domu, byly navíc zamčeny zevnitř, takže pachatel jimi neodešel. Přišel a odešel hlavními dveřmi, nad nimiž byl zvonek. V onen den byl zvonek vypnut. Patrně jej pan Rynholec vypínal, když byl trvale v krámu. Pro jistotu sňali otisk prstů na páčce zvonku, ale ani tohle asi nic neřekne.

Otisků tam v krámě našli dost, byly leckde, nejvíce na skleněné desce pultu, ale bylo krajně nepravděpodobné, že by je zrovna tam pachatel nechal.

Pan rada povzdechl. Je to případ, ktrý se moc špatně dělá, protože je málo podezřelých okolností, o něž by se člověk mohl opřít. Pro jistotu ale poslal detektivy, aby zjistili všechno o rodině pana Rynholce, protože co když to šlo odtud; starý mládenec může mít příbuzné, kteří mají důvod čekat na jeho smrt.

Potom taky by mohly přijít v úvahu slečny; jestlipak pan Rynholec nebyl znám v nočních podnicích, starší páni mají sklon k takovým dobrodružstvím, a třeba odtud odněkud zafoukal nebezpečný vítr… Nařídil tohle všechno, ale byl přesvědčen, že to k cíli nepovede; proč, to nevěděl, to je už takový policajtský čuch.

Moc nerad zahlédl na pláce malého živého redaktora, který se mu často pletl do řemesla.

Služebník, pane vrchní rado, hlaholil a šmejdil se svým zápisníkem neobyčejně čile, dávaje si fotografovat krámek zvenku i zevnitř.

Copak, redaktorskej, zase budete mít nějakou vlastní detektivní teorii?

zabručel pan rada nevrle.

Chraň pámbu, pane vrchní rado, už jsem se z toho svého detektivního talentu vykurý

roval… Ale je poledne a u nás v tiskárně je volno, tak jsedem zvláštní vydání, usmíval se redaktor.

To si ho tedy koupím, aspoň se něco dozvím, ušklíbl se pan rada zvysoka, ale redaktor se nijak neurazil. Věděl, že správná novinářská senzace má svou hlavní váhu v tom, když se nic neví, pak si člověk může leccos domyslit. Když se toho ví moc, tak už je sakra těžké napsat pořádný článek.

Pane vrchní rado, vy byste mi asi nic neřekl, žejo? zkusil pro všechny případy své štěstí.

Máte správnou intuici, redaktorskej, řekl pan rada, -z vás jednou něco bude!

Redaktor si dal pořídit snímek mimovolné svědkyně a ona se ze samého rozčilení do objektivu velice koketně usmála.

O těch dvou, co vyšli z krámu, o těch neví policie ještě nic?

Pan rada si chtěl zapálit, ale strčil zase krabičku zápalek do kapsy a nezapálenou cigaretu nechal trčet mezi pysky.

Kde jste sebral nějaké dva? zabručel a podíval se na pana Brůžka, který stál opodál a který krčil rameny.

Ten pán od soudu, pan auskultant…., zašeptal diskrétně redaktor.

Pan rada si pomyslil, že ten chlapík od novin má přece jenom talent, a vrhl se na ubohého auskultanta, který řekl redaktorovi víc než policii.

Ale pane rado, mne se nikdo z vašich pánu na to neptal, hájil se nešťastný mladík. -

Kromě toho, račte chápat, je mi to poněkud trapné… Lépe je mlčet.

Vy nemáte co mlčet, vy máte co mluvit! zahřměl pan rada.

Ovšem, ale náš pan rada by z toho mohl usuzovat, chápete, prosím…

Chápu, řekl rada Vacátko, on by mohl usuzovat, a to docela právem, že nemáte co na práci a že koukáte z okna v úředních hodinách, což se nesluší.

Ale my jsme policie a my potřebujeme každou sebemenší zprávu… Jací dva vyšli z krámu?

No dva, prosím. Dva muži.

Vyšli těsně předtím, než tam vešla ta paní? Byli to jediní návštěvníci krámku?

To, prosím, nevím, já se přece pořád nedívám, já jenom tak občas vzhlédnu od pilné práce, abych odpočinul unaveným zrakům, šeptal uctivě auskultant a na hubeném krku mu rozčileně poskakoval ohryzek.

Pro mne a za mne se můžete dočista vyložit do okna a nedělat vůbec nic, mně to je jedno, naopak, mne to bude jenom těšit, když mi řeknete, kdo všechno od rána vlastně v tom krámě byl. Já vás navrhnu na pochvalu, chápete?

Chápu… Ale já, prosím, nevím, kdo tam od rána byl. Já jenom tak náhodou…

Ostatně, já se přece nedívám, co se děje v jednom krámě, já se dívám povšechně na ulici. A viděl jsem, jak dneska dopoledne, přesný čas nevím, vyšli z krámu dva mužové. Nevím, jak vypadali, a nevím ani, kam šli… No ale pro noviny jsem si myslel, že by to třeba bylo zajímavé.

Ale proč jste si jich všiml, mladej pane? řekl dobrácky pan Brůžek, když postřehl, že pan rada se ptát nebude, protože přemýšlí. Něco na nich bylo asi divného, ne? Třeba nesli malý kufříček nebo aktovku.

Myslíte? podivil se auskultant. A proč by ho nesli? Jo, tak, vy myslíte, že oni dva…

Ale to ne, to ne, to nemůžu tvrdit. Já jenom vím, že jeden byl menší a druhý zase větší.

To bejvá, řekl pan Brůžek otráveně. Nic víc?

Pan auskultant zavrtěl hlavou a bylo vidět, že mu je to líto. Když páni od policie ode

šli, řekl pan auskultant redaktorovi: Ale oni byli opravdu o velký kus od sebe. Ten malej byl moc malej, a ten velkej…

Byl moc velkej, doplnil jej redaktor zasvěceně. Nebojte se, já už do redakce všechno odtelefonoval. Za chvíli si kupte zvláštní vydání, budete slavnej.

A s tím taky odešel a pan auskultant se tedy vrátil do své nezajímavé kanceláře, kde ovšem dneska byl středem zájmu, dokonce i ta blondýna z podatelny se na něho přišla podívat a špulila krásně svou nabarvenou pusinku. Pak si ho zavolal sám pan rada.

Mladíku, když už se díváte z okna, tak to dělejte pořádně. Slyšel jsem, že ty vaše stopy policii nejsou nic platné. Pan auskultant slíbil pro budoucnost v tomto směru nápravu a vycouval uctivě ze vznešené kanceláře pana soudního rady.

Policie opustila už i místo činu, ale nepřestala pilně pracovat. První zprávy nepřinesly však nic nového. Příbuzní pana Rynholce, hodináře a zlatníka, nežijí v Praze, ale v Karda-

šově Řečici, skládají se ze sestry a nějakých synovců a neteří, vesměs jde o lidi velice po-

čestné.

Co se nočního života týče, nebylo zjištěno zatím nic průkazného. Stejně se taková věc dá zjistit až v noci.

A máme to, řekl pan rada temně.

Dovolil bych si poznamenat, že ovšem zboží, které bylo ukradeno v krámě, se dá

dost dobře hlídat. Hodinky, prstýnky, brože… Jak se někde něco objeví v prodeji, tak po tom skočíme.

Pan Mrázek měl pravdu, a velice správně už páni detektivové dostali příslušné instrukce. Potíž byla v tom, že nebylo zatím jasno, kolik toho zmizelo, protože pan Rynholec nevedl příliš pečlivě své knihy. Ostatně na přesném zjišťování jeho zásob seděli teď v malém krámku dva odborníci. Kromě smutné osiřelosti a skvrny od krve nezůstalo tady nic zajímavého. Jen ty hodiny, které neustále odbíjely čas, připomínajíce oběma smutným pánům daleko smutnější okolnost, že jsme všichni lidé pomíjející.

Pan rada Vacátko sice schválil všechna opatření, jež se učiní v pražské galerce, vě-

děl, že páni detektivové znají dokonale všechny překupníky, a věděl taky, že tihle lidé tentokrát půjdou s policií, protože vražda je něco, co se jim do kšeftu nehodí, takže jakmile se ně-

kdo pokusí v nějakém podniku něco střelit, má to předem spočítané.

Jenomže, pánové, co když ten pachatel s prodejem moudře počká? Když počká půl roku a proč by nepočkal, jde mu koneckonců o krk bude to pro nás nesmrtelná ostuda.

Vražda před slavným soudem zůstala nevypátrána… Já už vidím, jak to ten redaktorskej pí-

še!

Pak pan rada luskl prsty a poručil, aby mu služba dole přinesla to zvláštní vydání. Byl zvědavý, co se tak může napsat o vraždě, o níž oni na policejním ředitelství nemohou dát dohromady ani mizernou úřední zprávu.

A je to stejně rychlost, pane rado, dovoluji si poznamenat, řekl pan Brůžek, když panu radovi přes rameno hleděl do novin.

Je toho sice jenom list a nic se tam člověk nedozví, ale pohotovej ten člověk je!

Pan rada položil zvláštní vydání na stůl a zamyslil se: Co myslíte, pane Brůžek, že tenhle případ potřebuje?

Panoptikum starých kriminálních příběhů

Bylo ticho, pan Brůžek přemýšlel. Pan rada přecházel po kanceláři a čekal, až se mu začne vařit voda. Taky trochu nervózně, a celkem zbytečně, zaléval svůj fíkus.

Pane Brůžek, tenhle případ potřebuje nápad! Nic jinýho…

A oba věděli, že je to neobyčejně moudré, ale neobyčejně obtížné.

Ohlásili se ti dva, co dělali soupis zboží v krámku zavražděného hodináře.

Podle jejich zjištění, a částečně taky podle odhadu, bylo ukradeno velmi mnoho.Krámek nebyl tak špatně zásoben, pan Rynholec měl rozsáhlou klientelu, kupodivu dost prodával věci od stří-

bra a od zlata, málo se věnoval správkám hodin. Nicméně je po ruce doklad o dodávce padesáti kusů náramkových hodinek, které se nenašly.

Ani u něho doma? zeptal se pan rada. Páni se na sebe podívali nechápavě.

Kdo dělal prohlídku v bytě?

Prohlídku budeme teprve dělat… On totiž u sebe neměl klíče, tak se naši lidi vrátili pro zámečníka, přiznal pan Mrázek váhavě.

Jak to, že neměl klíče?

No, neměl. Mně to bylo hned divný. Ani klíče od krámu, ani klíče od bytu, nic. Před krámem jsem musel nechat jednoho strážníka, zamknout se nedá.

To znamená jenom jedno. Ty klíče někdo ukradl, řekl pan rada a podíval se po sboru detektivů. Na konci řady pan Bouše kýchl: Je to pravda… A byla.

Když otevřeli byt ve vyšehradském ponurém činžáku, zjistili, že zde už někdo před nimi byl.

Svršky byly na místě, pachatel šel zřejmě po něčem menším a cennějším. Čím dál tím lepší, zabručel pan rada, když mu přišli referovat. – Otisky žádné, žejo, stopa taky žádná…

Žádná, potvrdil s uspokojením pan Brůžek. Jako vždycky ráčíte mít pravdu.

Jediné štěstí je, řekl pan rada, že se tohle nedostalo do toho extra vydání. Já ne-mám extra vydání rád.

Ale v tomhle punktu se pan rada poněkud mýlil. Jsou případy, kdy i extra vydání mů-

že být užitečné.

Pan rada se vypravil na Vyšehrad, aby si i on prohlédl vyloupený byt.

Pachatel si

zřejmě odemkl klíčem, a když odcházel, nechal klíče v zámku Panoptikum starých kriminálních příběhu

zevnitř a dveře jenom přirazil. Moc nepříjemná představa: zatímco my jsme běželi do toho krámu, někdo tady nerušené a klidně pracoval.

Ať mi nikdo neříká, že tohle neudělal odborník!

Jestli ne odborníci!

Pan rada si znovu vzpomněl na ty dva, co viděl ten sušinka auskultant a o nichž psal i mladý redaktor.

Když se vrátil na ředitelství, čekal ho už nějaký mužský. Zavalitý, v ošoupaném kabátku, pan rada se na něho podíval a hned věděl, že je to taxíkář: Co mi nesete?

Já nenesu nic, pane rado, ale mám zkušenost, tak jsem přišel říct, co vím…

Muž vy-táhl zvláštní vydání večerníku.

Já hned tušil, že mi ten redaktorskej udělá nějaké nepříjemnosti, řekl si pan rada a s povzdechem vyzval muže, aby se posadil.

Tady se píše, že z krámu vyšli dva lidi, jeden velkej a jeden malej… Já chci ohlásit, že já jsem vezl dva takový mužský, jednoho velkýho a jednoho malýho. Do Berouna, prosím, teď jsem se vrátil a teď jsem si koupil ty noviny.

A teď přicházíte… To je od vás velice správné, řekl pan rada. Ale víte něco víc o těch dvou? Jak vypadali. Ze jeden byl větší a druhý menší, na tom totiž není nic divného.

To, prosím, není, ale divný je, že ten jeden byl moc velkej a ten druhej moc malej.

Když mi lezli do vozu, tak jsem si řek, hergot, to je jako Pat a Patašón, jestli je ráčíte znát, je s nimi velká sranda.

Pan rada se zamyslil. Vlastně ten redaktorskej udělal dobře, že vydal to extra vydání!

A říkáte, že jeli do Berouna? A kde nasedali?

Na štaflu u Palackýho mostu.

A odkud přicházeli, jste si nevšiml?

To prosím ne… Ale zpředu nešli. Oni přišli zezadu, tedy jako od Trojanovy ulice.Zkrátka oni přišli od Vyšehradu!

Určitě. Oni museli přijít odněkud zblízka, protože jinak by si našli taxíka jinde.

Nebylo vám na nich nic nápadného?

To tedy bylo. Moc nápadný mi bylo, že si vzali taxíka do Berouna. To se přece nestá-

vá každej den. A když, tak spíš takhle v noci, z flámu. To jsem, prosím, jednou měl rito až do Mladý Boleslavi, tři úplně vožralí nóbl páni…

Zůstaňme při tom Berounu. Neměli ti dva s sebou nějaký balíček? Kufřík?

Aktovku?

Taxíkář zarmouceně vrtěl hlavou.

Kolik bylo hodin, když si vás najali?

Bylo přesně půl dvanáctý, já se díval na hodinky, protože jsem chtěl vědět, jak dlouho pojedu.

Kde máte vůz?

Tady venku, já jsem jel rovnou sem… Proč?

My se do něho trošku podíváme. Co kdyby jim něco vypadlo z kapsy!

Taxíkář s nadšením spěchal ven spolu s panem radou a s dalším pánem, aby otevřel svou sešlou pragovku s potrhaným čalouněním. Páni vyndali sedadla a pátrali ve všech skulin-kách. Taky chtěli vzít otisky prstů.

Jo moment, pánové, to se neračte obtěžovat, oni měli rukavice. Víte to docela určitě?

Jo, vím. Co má člověk celou cestu dělat, žejo, tak sem si je občas prohlížel v zrcátku.

Byli oblečeni elegantně?

No to bych neřek…Tedy šoufl oni nebyli, ale spíš takoví hógofógo frajeři, jestli víte, co to je.

Proč jeli do Berouna?

To nevím, ale jeden po cestě povídal, že je hezky a že bude fajn si udělat vejlet na Karlštejn. Oni moc nemluvili, já taky jenom tak něco o počasí, a když mi neodpověděli, tak

jsem taky mlčel. Musím říct, že jsem ale hned na začátku řekl: Pánové, do Berouna to bude koštovat dost peněz… A ten velkej a tlustej mi řek, abych neměl starost.

A teď nám je oba hezky popište. Tak napřed ten menší, řekl vlídně pan rada a zavedl taxíkáře zase do své kanceláře. V autě se, mimochodem řečeno, nenašlo docela nic.

Při tom popisování byli v místnosti ještě jiní pánové, a tak není divu, že když taxíkář líčil, že ten menší vypadal tak nějak do hnědá nebo do žlutá a že měl oči takový, jako by ani nebyl Čech, řekl pan Bouše: Čum-sem!

Taxíkář se zarazil, ale pan Bouše ho vyzval, aby jenom pokračoval. Dodal, že tomuhle člověku se v pražské galerce říká Čum-sem a že to má být nápodoba nějakého čínského jména, protože on vypadá opravdu jako Číňan nebo Japonec a jmenuje se Božek.

Když taxíkář popsal toho velkého a tlustého, řekl jeden z pánů detektivů, že to bude nejspíš Valínek, a pan Brůžek hned šel vyzvednout jejich karty.

Pak pan rada vlídně propustil taxíkáře a poprosil ho, aby aspoň dneska nechodil do hospody a neříkal nikde, co sdělil policii. Postrašil ho i tím, že ten Valínek je raubíř první tří-

dy a že by nebylo dobře, aby se něco domák dřív, než ho pražská policie zašije.

Jestli ovšem jsou to skutečně ti dva, co vyloupili krám pana Rynholce, povzdechl pan rada, když taxíkář, celý šťastný, že mohl posloužit policii, odešel.

Na toho Valínka by to vypadalo, ten už má dvě přepadení, řekl pan Brůžek přinášeje karty.

Mě tam spíš plete ten Božek, ten přece nikdy do takovýhle nebezpečný věci nešlap!

Čum-sem je na překupnictví, řekl pan Bouše. Ale když ho ten Valínek vzal do party, tak možná, že si dal říct. Ten byt by zase na něj ukazoval, to tedy jo. Já bych si pro něj, s dovolením, skočil.

Pan Bouše na dovolení nečekal a zmizel.

Pan rada se zamyslil: Skákat pro něj je pitomost, protože když je to on, tak není doma. Ledaže by doma byl, a pak máme indicie v troubě, pánové!

Pan rada se podíval na pana Brůžka: Před chvílí jsme si říkali, že to chce nápad. A taky jo, tohle teď nápad chce! Tak za prvé, proč ti dva jeli do Berouna?

Schovat co ukradli, řekl pan Mrázek.

A proč zrovna do Berouna? Proč ne třeba do Říčan?

řekl

pan rada.

Měli tam známého, navrhl pan Mrázek.

A proč by k nějakému známému jeli taxíkem? Proč by tak moc pospíchali?

Aby se nám ztratili z parády, pokusil se najít vysvětlení pan Brůžek.

A proč by se nám chtěli ztrácet, když si byli jisti, že o nich nevíme?

Bane, tohle musí mít ještě nějaký jiný grunt.

Pan rada se podíval na hodinky a zjistil, že čas utíká a oni tady sedí a čekají na ná-

pad.

Čas… Ano, dva chlapi honili čas! Ale proč? A zrovna v Berouně… Kdyby se dali od-vézt v Praze na nádraží, prosím, honili by nějaký vlak, uvažoval pan rada polohlasně.

Vlak v Berouně? A kam? podivil se pan Mrázek, který nepochopil. Ale pochopil pan rada. Zvedl najednou hlavu a křikl: Sakra, Mrázek, tohle je ten nápad! Vlak v Berouně… Oni jeli do toho Berouna, aby stihli vlak!

Ježíšmarjá, pane rado, jakej vlak, zděsil se Mrázek, protože rozhodně nechtěl svého milovaného šéfa svést na špatnou cestu.

Do Berouna jezdí jenom krcálky.

Ale přes Beroun, Mrázek, přes Beroun jezdí mezinárodní rychlík Praha-Paříž! A co jezdí! Křižuje se tam! Já tam jednou v neděli tvrdnul s rodinou celou hodinu, protože ten rychlík měl zpoždění a oni se báli něco jinýho pustit na trať… Brůžek, volejte honem nádraž

Ano, chtělo to nápad a ten nápad tady najednou byl! Nápad jako hrom, jen jestli neuhodí vedle.

Tak Čum-sem doma není, řekl ve dveřích pan Bouše. Přišel ve chvíli, kdy v pracovně pana rady bylo rušno. Telefony řinčely. Pan rada volal Beroun, pak zase Smíchov, potom Plzeň.

Není doma? křikl pan rada na pana Bouše v tom kraválu.

Tím hůř pro něj!

Nápad pana rady byl celkem prostý. Ti dva měli celou věc promyšlenou.

Najali si taxík a jeli do Berouna. Tím si zajistili klid pro první čas.

Možná že u toho Berouna měli už místo, kam svůj lup schovali. Ale Beroun si nevybrali pro schování lupu, ale proto, aby se pokojně a nenápadně rozešli.

Samozřejmě, že neutíkají do Paříže, kdepak! Oni v tom Berouně prostě vlezli do dvou vlaků. Do dvou mezinárodních rychlíků, které se tam křižují a zastaví na malý moment.

Jeden si sedl do vlaku na Prahu a mezinárodním rychlíkem přijede přes Smíchov na Wilsonovo nádraží… A druhý pojede na druhou stranu do Plzně či ještě dál. A tak se krásně stopa zamotá a navíc budou mít alibi: nebyli v Praze, tady jsou, prosím, lístky.

Jasné?

Všem pánům to bylo jasné, a všem se to zdálo zároveň neuvěřitelné. Ale to je osud velkých myšlenek. Jsou tak jednoduché, až jsou zarážející.

Do všech vjela horlivost, protože teď šlo o čas. Nový telefon na Smíchov s příkazem zadržet mezinárodní rychlík z Paříže před stanicí Smíchov.

A telefon s Plzní… Postavit na nádraží hlídky státní policie! Pátrat po Valínkovi a Bož-

kovi, popis následuje…

Pánové, nač čekáte? obrátil se pan rada na své podřízené.

Pane Brůžek, vemte si všechno, co má nohy, a obklopte vlak, aby vám z něho neutekla ani myš, natož tlustej Valínek nebo ten Božek, co vypadá jako Číňan či Japonec. Pro-hledat vagóny a sebrat! Odchod!

Pan rada se v ten moment podobal veliteli armády, ba samotnému Napoleonovi, který udílí příkazy svým generálům. Generálové, přesněji řečeno páni detektivové, vyklusali z místnosti a nezastavili se vlastně až na volné trati před nádražím Smíchov. Podle příkazu kleslo rameno semaforu a rychlík Paříž Praha, který už sem supěl od Radotína, táhle hou-kaje začal brzdit.

Pan. rada mezitím měl znovu na drátě Plzeň a ubezpečil se, že i tam je vše v pořádku, vlakem pojedou další muži a budou hlídat ve všech stanicích.

Každý člověk, který vypadá jako Japonec, bude perlustrován, račte se spolehnout.

Rychlík tady bude za padesát minut, hlásila Plzeň.

Pan rada si oddechl. Samozřejmě, že člověk musí počítat i s tím, že to všechno nevyjde. V tom případě…

Znovu zvonil telefon a pan rada nedočkavě popadl sluchátko. Ale to volal pan soudní rada Ponáhlo, jak to vlastně vypadá, u soudu je o to přirozeně velký zájem.

Přirozeně, řekl pan rada Vacátko. Ale my zatím nemáme nic určitého. Na stopě jsme, samozřejmě, od čeho bychom byli policie, kdybychom nebyli pořád na stopě…Když položil sluchátko, zabručel: Jo, milej zlatej, tohle není soud, kde ti všechno dá-

me pěkně pod nos a ty si jenom zalistuješ v knihách a najdeš příslušný paragraf. My musí-

me napřed toho lumpa chytit…

Vlak před stanicí Smíchov konečně stál. Pára syčela mezi vagóny. Průvodčí vykukovali z dvířek, cože se najednou staví, a s překvapením viděli, jak podle trati běží klopýtavě páni v tvrďácích.

Pan Brůžek se vyšvihl do prvního vagónu za lokomotivou. Vešel do chodbičky a chystal se k prohlídce, když tu najednou strnul.

Na druhém konci vagónu se otevřelo kupé, vystrčil hlavu menší človíček podivné žlu-té tváře, a spatřiv pana Brůžka,rychle ji zase schova Pana Brůžka polilo horko. Kristova noho, ono je to tak, jak říkal pan rada. Božek je zrovna tady!

Pan Brůžek se otočil ke dveřím vagónu, vyklonil se ven a hvízdl. Páni pochopili, protože to byli zkušení mužové. Nechali své vagóny být a stáhli se k tomu prvnímu, protože tam je ten, koho hledají.

Pan Mrázek pohotově vnikl do toho vagónu z druhé strany. Oba pánové v chodbičce na sebe mrkli. Pan Brůžek si proti svému zvyku sáhl do kapsy, kde měl revolver.

Jenže teď se otevřely dveře kupé na jeho konci a hle: vyhlídla z nich zase ona známá tvář malého človíčka, a zase rychle zmizela; pan Brůžek měl dojem, že se dokonce usmála.

Jak to, že je tady, když byl před chvílí tamhle? To stačil přeběhnout za ten moment, co jsem svolával posily? Ten je nějakej čipernej!

Tu viděl, jak na druhém konci vagónu pan Mrázek dává rukou znamení a ukazuje na kupé, u něhož stál. A nejen ukazoval, bylo vidět, že tahá z kapsy revolver. Má tam tedy toho Božka on?

A už se pan Mrázek chystal otevřít dveře kupé, když tu uprostřed vagónu vyhlédl za-se malý človíček žluté tváře a podíval se do chodbičky napřed na pana Mrázka a pak na pa-na Brůžka, přátelsky se usmál a zase zmizel.

Pan Brůžek se a zadíval vyjeveně na pana Mrázka a vtrhl do prvního kupé.

Co Mrá-

zek blázní, vždyť ten chlap je tady! Ale co chlap! Jsou tady dva! Oba malí a oba žlutí.

Tady je! volal pan Mrázek z druhého koňce vagónu. Neboť i on se podíval do kupé a viděl tam hledaného Božka. A viděl tam dokonce tři!

V té chvíli jako na povel se otvíraly všechny dveře ve vagónu a odevšad vyhlédli mu-

žové, na něž se hodil přesně popis, udaný na policejním ředitelství. Plný vagón stejných lidí!

Tady je to samej Čum-sem! volal pan Mrázek zděšeně a pan Brůžek nemohl než přikývnout. Do vagónu se drali další páni detektivové, zneklidnění, že se pořád nic neděje. By-la jich plná chodbička a mezi nimi se tísnili malí lidé žluté pleti, někteří z nich začali švitořit podivnou řečí.

Tu se uprostřed vagónu objevil vysoký pán šedivých vlasů a česky zahulákal: Sakra, co se to děje?

To bych věděl rád i já, pane, řekl pan Brůžek a nenápadně obrátil svou klopu a uká-

zal odznak.

Pán s šedivými vlasy zjihl: Copak, něco se stalo?

Zatím nic, řekl pan Brůžek. Kdo račte být?

Já jsem funkcionář LTC a vezu japonské tenisové mužstvo.

Japonské tenisové mužstvo do Prahy?

Ano. Davisův pohár, znáte to, ne?

Znám, řekl pan Brůžek. Všechno je v pořádku. Pak mrkl na své lidi a všichni vystoupili. Vlak se pomalu rozjel a z oken přívětivě mávali na pány v tvrdacích usměvaví lidé žlutých tváří, celý pan Božek.

Davisův pohár, šeptal si pan Brůžek a bylo mu, jako by ten pohár hořkosti zrovna teď pil do dna. Byl to pohár veliký a velice hořký.

Rychlík vesele supěl do stanice Smíchov a nikdo si v tom rumrajchu nevšiml, že v tře-tím vagónu se odebral na záchod drobný nažloutlý mužík, který dobře viděl, co se děje, a z nepochopitelných či spíše z velmi pochopitelných důvodů se mu udělalo tak nevolno, že musel vyhledat naprostou samotu. Ulevuje svým útrobám, šeptal slova díků za své zachrá-

nění.

Páni detektivové se ubírali ze Smíchova pěšky. Nespěchali.

Pan rada čekal u telefonu na zprávy. Telefon byl však hrozivě němý.

Mezitím se rychlík Praha Paříž blížil k Plzni. Na peróně se procházeli tři pánové ne-nápadného vzhledu.

Železničáři je zdravili zdaleka: Zdravíčko, pane inspektor!

Když vlak vjel do stanice, ti tři byli rozestaveni tak, aby viděli každého, kdo vystupuje

Možná že by byli ani toho pravého nenašli, ale ten velký silný muž, který vystupoval z prostředního vagónu, je zahlédl. Byl to zkušený člověk a měl na fízly čuch. Nesetkal se s nimi poprvé. Když viděl, že jeden se k němu obrací, couvl zpět do vagónu, seskočil na druhé straně do kolejí a spěchal podél vlaku.

Jenže tajný nebyl taky žádný zajíc a prostě podlezl vagón s mrštností, kterou by nikdo u něho nečekal.

Velký muž se dal na útěk a když vybíhal z nádraží, zastavil se a otočil.

Muž v buřince se blížil. Tu ten velký sáhl do kapsy, detektiv stačil zahlédnout černou zbraň, a pak už práskl výstřel. Detektiv zanaříkal a chytil se za břicho. Vystřelil také, ale už jenom na poplach.

Muž prchal. Výstřel upozornil lidi na kolejích, že se něco děje, a kromě toho se ozval známý hvizd policejní píšťalky.

Muž utíkal a ještě jednou vystřelil. Železničáři, kteří by se byli za ním pustili, se zastavili.

Chyťte ho! Chyťte ho!

Výkřiky se nesly za nádražím, ale nikdo nespěchal ho chytat, protože všichni viděli, že se nehodlá jen tak snadno prodat.

Hvízdání píšťal probudilo všechny strážníky, kteří ovšem nevěděli, oč jde.

A tak jenom volání ukazovalo přibližný směr, kudy pachatel utíká. Běžel pořád po trati, pak seběhl z náspu dolů a dostal se brzy z města ven. Zdálo se, že tady v polích, kde stá-

ly už poslední domky, mu bude docela dobře.

Těžce oddechoval a otočil se. Za ním nebyl nikdo. Vzdálený křik „Chyťte ho!” jej nelekal. Ať někdo zkusí ho chytit. Když už v tom takhle lítá, tak se přece chytit nedá!

Za ním to bylo dobré. Ale před ním… Před ním byl lesík, nějaké zahrady a domky. Ale byla tu i silnice a po té zrovna pochodovala četa vojáků, vedená mladým poručíkem. Četa se vracela ze střelnice a zpívala podle nařízení: Jaké je to hezké, dva kováři v městě…

Prchající se nerozhodně zastavil.

Volání „Chyťte ho!” zesílilo.

Poručík něco zaslechl a mávl rukou, aby přestali zpívat. Ale mávnutí ruky není povel a vojáci poslouchají povelů.

Dozpívat sakra, zařval důstojník a díval se užasle na osamělého muže, který svíral v ruce revolver. Kdesi mezi zahradami se objevili lidé. Muž se dal znovu do běhu.

Kluci, honem, křikl poručík, zapomínaje velet, no tak honem, povídám!

Rojnici a odříznout mu cestu tamhle k lesu. A bajonety! Bajonety!

Poručík ovšem věděl, že četa je podle předpisu o ostré střelbě zcela bez nábojů, a už na střelnici provedl taky podle předpisu prohlídku zbraní, aby se ujistil, že v žádné hlavni nezůstal zapomenutý náboj.

Vojáci nasazovali bajonety v nepořádku a trochu roztřeseně, přičemž klusali k lesu a k zahradám, aby tam ten člověk nemohl zaběhnout.

Muž se tedy otočil k silnici.

Zalehnout! zařval poručík, jako by to mohlo nějak pomoci. Ale nemohl přece nechat stát své bezmocné vojáky proti člověku, který měl zbraň! Kristepane, kdo to kdy viděl, četa vojáků s bajonety na puškách a ten chlap má víc síly než oni všichni.

Muž v této chvíli znovu vystřelil. Ani nemířil: bál se však a chtěl ukázat, že si cestu prostřílí.

Desátník, který byl se svým družstvem na druhém konci, v bezmocném vzteku nabil pušku slepými a začal pálit.

Muž se dal do zoufalého běhu. Vojáci leželi na zemi a čekali. Muž se k nim blížil. Teď už nemohl poručík čekat. On jediný měl nabitou pistoli.

Stůj! vykřikl, protože byl pamětliv předpisů.

Stůj! opakoval.

Prchající muž znovu vystřelil. Tu stiskl i poručík Muž klesl na zem a zařval, drže si koleno. Už nestřílel, neměl čím. A bolest ho dočista ochromila.

Zezadu dobíhali strážníci. Poručík se přiblížil k ležícímu muži zezadu a odkopl jeho bubínkový revolver o kus dál.

Bylo to sice zbytečné, ale v tu chvíli jej nic jiného nenapadlo.

Vojáci se pomalu zdvíhali a rozpačitě hleděli na své pušky, na nichž se temně třpytily bodáky, a na toho naříkajícího tlusťocha, který ležel na zemi.

Tak byl chycen Valínek, vrah a lupič, který si na své konto připsal ještě toho těžce zraněného neuniformovaného strážníka.

Božka našli večer v jedné hospodě na Žižkově. Nevěděl, kam se jinam uchýlit.

Redaktor vydal nové zvláštní vydání a sám pan policejní rada mu k němu dal hojný materiál. O japonském tenisovém mužstvu tam ovšem nebylo ani slovo.

HRA

Když se octl pan Souhrada (myslíme onoho plzeňského Souhradu, který šel nedávno do penze s titulem nadstrážník neuniformované státní policie) na blátivé cestě k Šťáhlavicům, cítil, že se pustil do úkolu nad své síly. Znovu si s povzdechem uvě-

domil, že je docela soukromá osoba, obyčejný penzista, bájen se toho slova nebojme: dě-

dek, který nemá v ruce nic, co by ho k takovému výletu opravňovalo. Marná sláva, je to pře-ce jen jiný pocit, mít pod klopou služební odznak a v kapse průkaz, který lidem rozvazuje ús-ta a nahání strach, třebaže pan Souhrada nebyl z těch, kdo by strach naháněli. Strávil léta v docela nezajímavé službě ve Ztrátách a nálezech, to je nejnižší místo, jaké může zastávat neuniformovaný strážník, jemuž se v románech říká detektiv. Potom přece jenom trochu povýšil, míval služby na nádraží, měl dost úspěch, protože vypadal tak dobrácky, že zlodějíč-

kové, kteří přijeli do Plzně, v něm nepoznali fízla. A jednou dokonce, když stonal detektiv Brožík, se dostal na výpomoc do mordparty, a to je to nejvyšší, co člověka může potkat.

Nad podzimními poli se už chvěl pach spálené natě. Podzim nám začíná nějak brzo, řekl si pan Souhrada, on vůbec podzim nastává brzo, to vidím sám na sobě.

Kdepak jsou moje mladá léta, která jsem protancoval u muziky… Ježíšmarjá, to snad ani není možné, že to je tak docela a nenávratně pryč.

Šel a rozhlížel se kolem sebe. Ano, tady jsme to tehdy vyšetřovali, to je už přes dva roky. Čas utíká všude, v mládí i ve službě, a najednou je tu podzim.

A modrý arch, s kterým jde člověk do penze, a pár řečí na ředitelství o tom, že mi ostatní musí závidět, že budu mít celé dni volno, budu se vrtat na zahrádce…

Ale mne to nikdy moc nebavilo, a kdyby si moje stará nepotrpěla na slepice a nemusela mít doma kuřata, tak bych klidně bydlel v činžáku.

Rozhlédl se. Ano, tady to bylo, už se pamatuju, ale tehdy jsme sem jeli auťákem, jo, vyšetřování vraždy, to je vždycky sláva. A teď tu jdu sám a nemám v kapse nic, žádné pově

ření ani doporučení, teď tady jde prostě dědek-penzista a myslí si… Já si vůbec nemyslím, já vlastně dělám jenom to, co mi doporučil doktor.

Když přišel před časem starý pan Souhrada domů a řekl, že je ode dneška v penzi, jeho žena se vyděsila: -Táto, vždyť ty jsi celej bledej, ty si musíš lehnout!

Podíval se na sebe do zrcadla a opravdu, vypadal jako boží umučení.

Paní Souhradová vyrazila k sousedce pro koření a svařila čaj, který smrděl v celém baráku, uložila pana Souhradu na lože a dokonce ho pohladila po tváři, což už léta neuděla-la. Zavřel oči a cítil, že musí umřít.

Protože zítra nepůjde do služby, neukáže v tramvaji legitimaci, nepostaví se na perón a nepodívá se, kdo to dneska přijel a na koho je třeba dát pozor… A kdyby tam i šel, tak ho možná pár železničářů osloví ze staré známosti, ale jinak nic, docela nic, a může se po

peróně prohánět třeba ten chmaták Burján, panu Souhradovi už to bude muset být jedno. A možná že ho Burján schválně pozdraví a že se ušklíbne, protože to se po galerce hned rozkřikne, že šel do penze, proto si ho mohou vyškrtnout ze seznamu těch, na které je třeba dát majzla.

Nazítří vstal, protože mu nic nebylo, to byl spíš smutek a stesk než nemoc. A pak to vlastně začalo.

Sedal celé dni doma a mlčel. Mlčel úporně, přemýšlel, a nevěděl o čem, zjevovaly se tváře, jež nikam nepatřily, třeba tváře lidí, kteří přišli do oddělení Ztrát a nálezů. Někdy to by-ly směšné historky, jen si přestavme, že někdo ztratí mlejnek na kafe! Najde se u kostela a lidi jej odevzdají, a to nejpodivnější: přijde se zeptat člověk, který jej ztratil… V jedné ztracené a odevzdané tašce se našla mrtvolka novorozeněte. Jenže pro tuhle tašku si samozřejmě nikdo nepřišel.

Prosím tě, co tu pořád sedíš? řekla žena a tvářila se pohněvaně, protože si s nim nevěděla rady. Tak pořád neseď!

Neseděl tedy. Stál a díval se do zdi. Přemýšlel o mnoha lidech, kteří třeba už nejsou.

Já jednou taky nebudu a třeba si někdo na mne bude vzpomínat. Ale kdo?

Prosím tě, co tu stojíš jako špatně vyřezanej svatej za dědinou? Já se z tebe, člově

če, zblázním. On stojí a stojí! No tak jdi ven na zahrádku!

Šel. Ne proto, že by chtěl být příliš poslušný, ale protože neměl vůbec svou vůli. Stál na zahrádce a zase přemýšlel o docela zbytečných věcech.

Žena ho našla uprostřed zahrádky, v ruce rýč a myšlenky bůhvíkde.

Tak ho zase zahnala domů, aby si radši sedl. A tak se to pořád opakovalo.

V noci nespal, převaloval se a vzdychal. Paní napsala poplašený dopis vdané dceři, že tátovi straší v hlavě.

Nakonec šla za doktorem, za starým policejním lékařem Rumprechtem, protože ho znala a protože doufala, že on nejlíp pochopí, co jejímu muži chybí.

Doktor si pozval pana Souhradu do ordinace a napřed mu velice krásně vynadal. Byl tím znám na celé direkci a říkalo se, že by dovedl vynadat i samotnému policejnímu prezidentovi, kdyby se ten ráčil dát u něho kurýrovat.

No tak, fotr, co to je? Oni si myslej, že s nima svět stojí a padá, žejo?

Oni si myslej, že lidi přestanou krást a loupit, protože oni šli do penze!

Tak to tedy ne, život jde dál a oni jsou starej osel. A tu košili dolů!

Stáhl košili a podíval se na doktora žalostivým pohledem: Já, pane doktor, nejsem nemocnej. Já jsem jenom takovej…

Rozmazlenej, protivnej, nabručenej dědek, já se divím, že jich stará nespakuje a nevyhodí z domu. A dejchat zhluboka, sakra Doktor věděl, oč jde. I když měl častěji co dělat s mrtvými než s živými, dobře poznal, co postihlo detektiva Souhradu.

Penze je krásná věc, aby věděli, řekl potom a napsal recept. Tohle si vezmou a užívaj to pilně. Ne že by jim to pomohlo, to tedy ne, protože žádnej sajrajt jim nepomůže, rozumějí mi?

Rozumím, pane doktor.

Doktor se krátce zasmál a pohladil si své ježaté šedivé vlasy: Já jim teď, Souhrada, něco řeknu, ale jenom tak soukromě. Vědí, co já budu dělat, až budu v penzi? Já budu študovat! Pustím se do tropickejch nemocí… Blbost, žejo? Tropický nemoce u plzeňských policajtů! Ale já jako kluk hrozně toužil jet do Afriky, a na tichomořské ostrovy, do asijských džunglí… Taky blbost, žejo, když jsem nakonec skončil v Plzni. Oni, Souhra da, neměli nikdy nějakou touhu?

Zavrtěl hlavou: Ne… Jenom jednu, ale ta se mi nevyplnila, pane doktor.

Já jsem toužil dělat velký případy. Ale seděl jsem ve Ztrátách a chodil občas na ná-

draží mrknout se na kapsáře.

No tak! Tak si můžou teď myslet, že jsou v mordpartě.

Já v ní jednou byl!

A měli tam, jak se říká, úspěch?

Ne, pane doktor. To byla ta nevypátrána vražda v Šťáhlavicích, jestli se ráčíte upamatovat.

Doktor chvíli přemýšlel: Ženská, co? Kladivem. Dvě rány do zátylku. A ten vrah…

Vraha jsme nenašli, totiž…Jakýpak my… Já jsem za týden z party zase šel, protože se vrátil z nemocnice Brožík a ten si nerad dal mluvit do svých věcí.

Ale nenašel taky nic.

Takže vlastně já jsem byl jenom jednou nahoře a ještě z toho byla ostuda.

Doktor se podíval krátce na Souhradu a vstal: Jakápak ostuda? Neuzavřenej případ!

Já být v penzi, tak se třeba zrovna na tohle podívám. Jenom tak, z dlouhý chvíle. Já vím, že oni, Souhrada, toho vraha nechytnou, vždyť třeba už je po smrti, za dva roky se leccos stane. Ale copak tady jde o něco opravdového? Tady jde o hru… Zkusej to!

Děkuju, pane doktor, a buďte hodně zdráv!

Já jim to, Souhrada, přát nemůžu, protože oni jsou zdravej jako bejk!

Doktor Rumprecht dovedl najít správné slovo v pravý čas. Souhrada se dokonce na schodech začal usmívat.

No, a teď jde těmi Sťáhlavicemi a je už u toho domku, kde se to tehdy stalo, kdopak tam teď bydlí, ta ženská neměla žádné příbuzné… Na dvorku bylo slyšet hlas, když se podí-

val přes prkenná vrátka, viděl mladého člověka, jak vodí malého caparta na křivých batolivých nožičkách. Vida, život! Když jsem tu byl naposled, tak tady byla jen smrt.

Hra, říkal doktor. No dobrá, tak ta hra teď začíná.

Vlastně ne, vlastně začala dřív, když si na celý případ doma znovu pořádně vzpomněl a znovu se rozhněval, jak s tím Brožík zbytečně pospíchal. Anebo byla hlavní chyba v tom, že si Brožík umanul na vzdáleného synovce té zavražděné, který nakonec dokázal alibi?

Nevyřešené případy jsou nepříjemné a nikdo se s nimi rád nechlubí. Brožík sice tehdy říkal, že se to časem všechno vystříbří, ale jak vidíme, nic se nevystříbřilo.Čteš si? To je dobře, jenom si čti, říkala mu žena, když sedal doma nad

lejstry, které mu ze staré známosti půjčili na policii.

Kdyby kouřil nebo třeba pil, byla by to chválila se stejným nadšením. Je to hodná ženská, lepší bych nenašel. Je ráda, že už nekoukám do prázdna a že v noci spím.

Hrabal se v těch papírech s radostí… A podívejme se, tohle hlášení jsem psal já. Vý-

slech sousedky Otáhalové z čp. 34…

Když znovu četl, co tehdy napsal, uvědomil si, že ten výslech tehdy zdaleka neskon-

čil. Vzpomněl si, že založil do spisů zvláštní sdělení, aby dotyčná sousedka byla ještě vy-slechnuta… Ale Brožík to asi neudělal. Anebo to udělal, ale nic se nedověděl.

Ono se doktorovi řekne, pustit se z dlouhé chvíle do starého případu.

Kdyby se měl do toho pustit, tak by musel znovu vyslechnout tu ženskou.

Ale to je směšné, odkdy penzista může někoho vyslýchat?

Stál v Šťáhlavicích před domkem čp. 34 a pokoušel se zvednout petlici malých vrá-

tek.

Nejde o výslech, jde jenom o rozhovor. Proč by se penzista nemohl zastavit a popovídat si po dvou letech s paní, která o tom něco ví. Jde nakonec o hru.

Petlice povolila a dvířka se otevřela. Pod kůlnou se rozštěkal pes. Ženský hlas jej okřikl, za chvíli vyšla paní před dům.

Paní Otáhalová, jestli se nepletu… Já jsem u vás tehdy byl, když se vedle stala ta věc… Od policie. Paní se nepatrně zamračila. Já už u policie nejsem, usmál se trochu tesklivě pan Souhrada. Já jsem už v penzi. Já bych si s vámi chtěl jenom tak popovídat.

Co jsem věděla, jsem řekla, odpověděla paní stroze. To vím. Oni pořád chtěli vědět o tom synovci, co ho zavřeli a zase pustili. Ale o tom já jsem moc nevěděla. A kdo to tehdy vlastně udělal?

To, paní, nevíme.

Stáli na dvorku, nepozvala ho dál, počítá s tím, že brzo odejde.

Máte hezkou zahradu! A letos bude úroda, co? Jabloně jsou obalený.

Usmála se: Když pámbu dá. Ale dokud to není doma, člověk si nesmí nic chválit. Panoptikum starých kriminálních příběhu Dlouho si povídali o nejistotách počasí.

Teprve potom řekla: A co tady stojíme, pojďte dál. Už je chladno.

Přijal to pozvání, protože s ní chtěl hovořit co nejdéle. Dozvěděl se tak, že mají syna na vojně, udělal délesloužícího, to je dobré místo, zvlášť dneska, kdy je o práci bída.

Vy se na mne nepamatujete? zeptal se pan Souhrada, když se dostal k slovu.

Zavrtěla hlavu: Kdepak, já byla vždycky celá rozčilená. To není přece maličkost, po-

řád něco vyprávět pánům od policie. To není jako mluvit s vámi! A proč jste tehdy pořád chtěli vědět o tom synovci?

Protože k ní chodíval! Ona jinak žila dost sama.

Ale kdepak! Já tady viděla lidí!

Takové, kteří sem chodili častěji?

Ne… To ne. Ona totiž prodávala domek, a tak chodili kupci. Teda jeden sem chodil párkrát, jeden jo!

Ale o tom jste nic neřekla tehdy před dvěma léty!

Jo, pane, když je člověk u výslechu, nesmí říkat, co ho napadne. Já o něm nic nevím, ale vídala jsem ho tady.

I krátce před vraždou?

Jo. Byl tady párkrát, vždycky takhle k večeru.

A jak vypadal?

To nevím, bylo to přece v tenhle čas a to se brzo stmívá. A pak, proč bych se měla dívat na mužskýho, který šel k sousedce, ne? Jenom vím, že to byl železničář. Takovej oby-

čejnej.

Pan Souhrada užasle hleděl na hospodyni. Ta jeho mlčení považovala za nedůvěru: Opravdu! A chodil vždycky ve stejnou hodinu.

Poznala byste ho?

Sotva.

Pan Souhrada povzdechl. Doktorovi se to mluví, on si ty svoje choroby z tropů může študovat třeba v posteli, ale já přece nemohu chytat železničáře, o kterém ani nevím, jak vypadal.

Byl to mladší člověk?

Ani bych neřekla. Spíš ne… Ale vzpomínám si, že mu tak nějak divně seděl kabát!Jak to myslíte? Vypadalo to, že pod ním něco má Co by mohl mít pod kabátem? Vy myslíte, jako že… Ježíšmarjá, že on měl pod tím kabátem něco, čím ji pak zamordoval! Ale to ne, to tak nevypadalo.

On mu spíš ten kabát neseděl.

Byl hrbatý?

Ne, to ne… Ale ten kabát… Já už vím, on ho měl takhle k jedné straně delší. Toho jsem si teda všimla, to víte, ženský oči!

Pan Souhrada se díval na paní Otáhalovou a pokyvoval hlavou; ano ženský oči. S

těma jsou vždycky potíže.

A když takhle pozdě přicházel, kdy asi od ní šel?

Jo, to nevím, já lidem do oken nekoukám. To víte, že pozdě.

Nebo časně ráno?

To sotva, to já jsem už venku, dávám slepicím, králíkům, to bych ho asi viděla. Ale jestli chtěl koupit barák, co by tam dělal do rána?

Ovšem. Já se jenom ptám…

Už bylo pozdě, venku zařinčela vrátka, pes se znovu rozštěkal, ale tak nějak kňučivě, přátelsky, a do světnice vešel pan Otáhal. Když se dověděl, o čem je řeč, mávl opovržlivě rukou:

Ženské toho dycky moc vědí. Moje by o tom už mohla psát romány.

A protože pan Souhrada se musel sbírat na vlak, šel ho doprovodit na dvorek. Tam mu důvěrně řekl: Já to před manželkou nechci povídat, ale ona ta nebožka byla na mužský!

Ona by si byla začala i se mnou, a to byla o hodně starší!

Pan Souhrada se podivil, ale neříkal nic. Cestou na nádraží se rozmýšlel, jestli bylo dobré, že sem jel. Nakonec se nedověděl nic zvláštního. Samé maličkosti…

Ale když seděl ve vlaku a naslouchal rytmu kolejí, napadlo ho: takhle nějak asi uva-

žoval Brožík, když se vrátil z nemocnice a přebíral celý případ, zatímco já zase šel na svoje nádraží. Někdy jde v životě jenom o maličkosti.

To, co řekl ten Otáhal, je možná důležité. Jestli byla na mužské, pak se asi neskrývala s tím, že má peníze. To je nejjistější lákadlo, když se starší ženská chce vdávat. A což když zrovna tomuhle neznámému železničáři to učarovalo?

Řekněme…

Ale kde chceš, chudáku Souhrado, najít železničáře, o němž nic nevíš kromě toho, že mu špatně seděl kabát?

Chmuřil se a usmíval, podle toho, jak ho napadaly jednotlivé myšlenky, pod kůží však cítil podivnou radost. Měl konečně nějaký cíl! Když došel domů, pohvizdoval si. Paní Souhradová si ulehčené oddychla. Netušila, že brzy jí půjde jednání jejího muže na nervy. Man-

želky jsou někdy opravdu zvláštní.

Od toho dne sedával pan Souhrada sám v pokoji, obklopen jízdními řády, které mu žena nesměla uklidit, a pečlivě si vypisoval vlaková spojení. Jednou večer oznámil své ženě, aby počítala s tím, že bude muset trochu cestovat. To by nebylo tak zlé, ale on bude na to potřebovat taky peníze…

Když paní chtěla protestovat, řekl: Předepsal mi to doktor, s tím se nedá nic dělat.

Kam pojede, neřekl. Ostatně to sám nevěděl.

Věděl jenom jedno: v místě vraždy v Sťáhlavicích se objevoval po několik dní vždycky kvečeru neznámý železničář. Obec Sťáhlavice je první zastávka na trati Nezvěstice Roky-cany a jezdí tam jenom osobní vlaky. Bylo třeba vybrat z nich ty, jimiž je možno od Rokycan přijet večer do Šťáhlavic.

Jenže se sem dá jet taky odjinud. Například z Plzně, to je sice kousek, ale musí se v Nezvěsticích prosedat. To chce tedy najít vlak, který jede z Plzně po čtvrté hodině (kdy normální železničář končí službu) a má v Nezvěsticích další spojení.

No a pak tady máme možnost třetí, trať Plzeň Nepomuk Horažďovice a pořád dál až přes Budějovice do Velenic. Železničář má dráhu zadarmo, tak pro něho vzdálenost nehraje roli, dokonce je výhodnější, když je místo činu dál od jeho bydliště. Jenže mu nemusí-

me tu trať natahovat bůhvíjak; ten člověk nemohl vyjet dřív než ke čtvrté hodině, nemohl te-dy být dál než z Horažďovic.

Pan Souhrada si nakreslil plánek tratí, napsal si k němu jména stanic, vzal v úvahu časový plán a udělal starým kružítkem velký kruh. Měl tam všechny vlaky a všechna místa, s nimiž bylo vůbec možné počítat. Měl tam pro jistotu i pravidelné vlaky nákladní. Pak si zamnul ruce; v tomhle kruhu někde musí ten neznámý železničář být.

Anebo nemusí… Protože život je složitější než všechny výpočty. Ovšem já někde začít musím, budu tedy předpokládat, že je pravda, co dosud vím. Ostatně zdaleka být ten člověk nemohl. I když nebudeme hledět na to, že měl volno jenom odpoledne, musel být odtud z kraje, protože kde jinde by se dověděl o osamělé ženské s domkem v Šťáhlavicích?

Pan Souhrada vyrazil na své dlouhé a marné cesty, nad nimiž paní jenom tiše lomila rukama. Sám nevěděl, je-li ten jeho kruh čarovný nebo spíš bludný, rozhodně však byl velmi důležitý.

Nejen proto, že bylo třeba na každé stanici vystoupit a na každé se bavit s železničáři a ztrácet čas. Bylo třeba sem přijet aspoň dvakrát, protože co když právě dneska ten hledaný člověk je někde mimo?

Penzista se nemůže zeptat přednosty stanice, kolik má lidí a kolik je jich ve službě, penzista nemůže docela nic, jenom lelkovat, povídat si a tvářit se, že něco shání. Třeba vy-

řazené pražce na palivo. Pan Souhrada si za čas našel celou řadu různých záminek k tomu, aby se mohl courat kolem malých stanic a povídat si s lidmi.

Čas plynul. Kdyby takhle měli vyšetřovat na policii, asi by dostali nos, že jim to moc dlouho trvá. Pan Souhrada měl velkou výhodu, že nepodléhal direkci a že mu mohlo být jedno, jak čas utíká.

Když se dostal na hranici kruhu, který si načrtl, a nic nenašel, vrátil se zase do jeho středu.

Přišla zima, pan Souhrada musel zůstat doma, kurýrovat si revma a jenom se dívat, jak se na za oknem sype sníh. Z dlouhé chvíle znovu probíral všechny spoje.Když přišlo jaro a jeho zajímalo právě to studené jaro, když člověk musí ještě nosit kabát vyrazil zase na své trati. Paní Souhradová byla přesvědčena, že mu přeskočilo.

Jednoho dne chodil po stanici Mirošov, což je obec na trati k Rokycanům, a málem už se zase vrátil zpět, když si všiml staršího železničáře, který za nádražím pečlivě čistil pěšinu podél kolejí. Nepospíchal, jeho pohyby byly pomalé, jako u lidí, kteří jsou zvyklí pracovat ce-lý den a dělají rádi svou práci důkladně.

Ten člověk se nakonec narovnal a šel pár kroků zpátky pro kolečko, do něhož by naložil vykopané drny.

A ten člověk měl na pravé straně kabát delší; chodil trochu nahnutý, jako by nosil na jednom rameni nějakou tíhu.

Panu Souhradovi zatlouklo srdce. Prokristapána, já měl pravdu! Já měl pravdu! Já, který sloužil ve Ztrátách a nálezech… Já, který honil kapsáře na nádraží.

Až se mu ze samé radosti a z úžasu nad vlastní chytrostí udělalo mdlo.

Železničář si ho nevšímal, protože byl k němu otočen zády. Když potom jel kolem s plným kolečkem domů, podíval se na cizího člověka trochu překvapeně, jako by se divil, co dělá tady za nádražím civilista. Na hromadě kompostu kolečko vysypal. Zatímco všechno velmi pečlivě urovnával hráběmi, řekl pan Souhrada:

To bude dobré na zahrádku. Železničář se na něho podíval, ale neřekl nic.

Povídám, že to bude dobré na zahrádku, zakřičel pan Souhrada.

Muž se nevrle obrátil: Však já slyším… A řekl to tak, že bylo jasné: v dalším hovoru pokračovat nebudeme. Sebral kolečko a loudal se zpátky.

Pan Souhrada zůstal stát a díval se za ním. Muž se po cestě otočil a viděl, že za ním ten cizí člověk hledí. Nedal najevo, že se ho to nějak týká, ale nezdržel se a při práci se ješ-

tě několikrát ostražitě obrátil.

Pan Souhrada viděl docela jasně: kabát má ten člověk na jedné straně opravdu delší.

A dobře ví, že tu stojím, a zřejmě není rád…

Konečně se železničář narovnal a zavolal: Tady jsou koleje, tady nemá nikdo co stát!

Pan Souhrada pokrčil rameny a vracel se na perón. Díval se však, jak muž zase přijíždí. Ten se sice tvářil, že ho nic nezajímá, ale zpod sklopeného čela probleskovaly jeho nedůvěřivé pohledy.

Pan Souhrada se vrátil domů v dobré náladě: Tak, maminko, už toho rajzování tolik nebude! Už budu jezdit jenom do Mirošova.

A prosím tě proč?

Za jedním železničářem.

Aby nebyl v sukních, řekla paní, a pan Souhrada se bujně zasmál. Když ještě na člověka ženská žárlí, není to s ním tak zlé, třeba byl v penzi!

Jak se jmenuje ten železničář a kde bydlí, se dověděl pan Souhrada před mirošov-ským nádražím v hospodě. Dověděl se také, že ten Josef Soukup je u dráhy přes dvacet let, že je to skromný, tichý člověk, trochu nevrlý, je už dlouho vdovcem a má na konci obce domek.

Já jsem slyšel, že jezdil nějaký domek kupovat! řekl pan Souhrada.

Vyloučeno, odmítl mladý výpravčí.

Tak jezdil za ženskou, usmál se pan Souhrada.

Nakonec by nebylo divu, však by ženské braly, je pod penzí. Ale on je samotář.

Pan Souhrada dopil své pivo a vytratil se. Za nádražím pečlivě shraboval železničář Soukup listí na přednostově zahrádce. Pan Souhrada se postavil k plotu a díval se. Muž se po něm občas otočil. Zdálo se, že se mu chvějí ruce.

Nazítří přijel Souhrada zas…

K vlaku tlačil železničář Soukup vozík, aby přijal balíky. Pak se s nimi vracel k úschovně. Souhrada si stoupl za skleněné dveře a díval se dovnitř.

Muž ukládal balíky na regály, a když spatřil tvář, která se mu nyní tak často objevovala, ustal ve své práci, jako by neměl sílu.

Pak se najednou otočil ke dveřím a prudce je otevřel: Co ode mne chcete?

Nic, usmál se pan Souhrada. My se přece známe.

Nepamatuju se, zabručel muž a ucouvl do dveří.

Ze Šťáhlavic, řekl pan Souhrada a strčil nohu mezi dveře, aby je nemohl ten člověk přirazit.

Jezdíval jste tam před třemi léty na podzim, vždycky takhle k večeru.

Ne… To ne! zahučel muž a hleděl do země.

Ale jo. K Marii Doubkové.

Muž přimhouřil oči. Kdyby nebyli na peróně lidi, tak by po mně skočil, řekl si pan Souhrada a ustoupil.

Muž přibouchl dveře.

Pan Souhrada se usmál a příštím vlakem se vrátil domů. Vlastně toho vím dost a mohl bych jít na kriminálku. Josef Soukup, zjištěný bytem a zaměstnáním v Mirošově, tvrdí, že do Šťáhlavic nejezdil, ale svědkyně Otáhalová ho poznává…

Souhrada zavrtěl hlavou. Ne, není to tak jednoduché. Jisté je, že jsem našel nového člověka v celém tom starém případě. Možná že by mne pan rada pochválil, jak jsem ho na-

šel. Ale co dál? Což když ho ta Otáhalová nepozná? Ne, ještě není na kriminálku čas… Ješ-

tě je třeba toho člověka sledovat. Jinak Brožík řekne: Milej Souhrado, to jsi snad už poznal, že chytat vraha není legrace.

Jistě, to není. Ale je to hra a ta musí pokračovat.

Když si kupoval zpáteční lístek do Mirošova, řekla mu slečna v pokladně: Tam musí být nějak hezky, že tam denně jezdíte.

Moc hezky, usmál se. Kdybych byl mladší, řekl bych, abyste jela se mnou Toho dne zalezl železničář Soukup do kanceláře a vůbec z ní nevyšel. Když konečně vystrčil hlavu, viděl, jak se na něho upírají cizí oči. Couvl zase zpátky.

Jednoho dne však odvážel balíky nějaký mladý pomocník. Josef Soukup není na stanici, má volno.

Asi bude v lese, řekl.

Aby využil času, zašel pan Souhrada do Mirošova k Soukupovu domku. Byl překvapen: domek byl ve vzorném pořádku, plot čerstvě natřený, na dvorku dvě králíkárny a hro-mada dřeva, bezvadně složeného. Ten člověk je pedant a má na všechno dost času, řekl si pan Souhrada. Ta polena složil, jak to má být. Dole dvě řady březových, protože těm mokro nevadí, pak smrk a nahoře borovice.

Vzal za kliku branky. Nepovolila. Mohl tedy domek jenom obejít a vrátit se. Mrzelo ho to, protože je škoda každého dne.

Mrzelo ho to, protože nevěděl, že Soukup není v lese. Byl doma a viděl svého neví-

taného hosta obcházet dům. Viděl ho shora, z půdy, škvírou ve vikýři.

Viděl ho, jak bere za kliku.

Když příští den přijel pan Souhrada znovu do Mirošova, strkali po slepé koleji drezínu.

Jakmile vlak opustil nádraží a kolej byla volná, drezína odjela. Byl na ní Josef Soukup. Pan Souhrada si dobře všiml, že po něm ten člověk sjel pohledem, ve kterém byl skrytý posměch. Uklouzl jsem ti… A uklouznu ti zase…

Hra? Ne, to už byl skrytý souboj, jehož konce pan Souhrada zatím nedohledal.

Nezbylo než se vrátit s nepořízenou. Leda snad zajít ještě jednou k Soukupovu domku a pohovořit se sousedy. Ještě nikdy se nestalo, aby se člověk nedověděl něco užitečné-

ho.

A zítra, Josefe Soukupe, se objevím zase. A pozítří a každý den. Až řekneš: Já vám tedy povím, jak to bylo… Pak bude konec mé hry.

Jenže zatím to na konec nevypadalo, tím méně na konec dobrý. Když se něco neda-ří, je nejlíp toho nechat. Dneska nemám dobrý den, bručel si pan Souhrada nespokojeně, protože hovor se sousedy mu kupodivu nepřinesl nic nového.

Opakovali, co už znal, a když hovořil s lidmi v druhém domku, cítil že jsou nějak opatrní. Zřejmě ho viděli, že byl už u sousedů. Souhrada cítil, že s tou lží, jako by se zajímal o koupi Soukupova domku, nemůže vystačit.

Zatvářil se tedy zkroušené, a jako by se bál, že to někdo uslyší, tiše řekl: Tak já vám tedy povím, oč mi jde. On se ten pan Soukup zajímá o naši příbuznou a tak se chci optat, jak si stojí. Chápete? Chápali, jak by ne, dokonce byli potěšeni, protože pan Soukup je veliký samotář, ale pořádný člověk, nakonec je pod penzí…

Nezbylo než se rozloučit a poprosit, aby si to nechali pro sebe. Věděl však dobře, že sotva zajde, poběží s tou novinou k sousedům.

Pomalu kráčel kolem prázdného Soukupova domku. A najednou se zarazil. Co to je?Dvůr jako vždy čistě umetený, ale to dřevo… Ano, vzorně složená polena byla sice na svém místě, jenže v jiném pořádku. Dole zůstala jen jedna celá vrstva březových bílých polen, v druhé řadě se octlo pár polen smrkových. Ta chybějící březová polena byla až v třetí řadě!

To se podívejme! Pročpak přerovnával ten hodný nemluvný člověk hromadu polen, a dokonce v noci, takže neviděl dobře, které vzal do ruky!

Když se pan Souhrada vrátil na nádraží, stála drezína zase na slepé koleji. Obešel nádraží, hledaje svého člověka. Spustil se drobný jarní déšť. Tu se železničář objevil, šel se schovat na perón, kde stál pan Souhrada.

Podívali se na sebe.

Udělal jste chybu, řekl pan Souhrada tiše. Velkou chybu. Máte ještě čas se přiznat.

Železničář pohnul rty, měl je rozpukané do krve jako po horečce. Zavrtěl hlavou, ale z jeho hrdla nevyšel ani hlásek. Vypadal, jako by se dusil. Já jsem tu vraždu před třemi roky vyšetřoval. Teď jsem ale skončil. Máte pořád ještě čas.

Muž napřáhl ruce, jako by se bránil. Do stanice vjížděl vlak. Pan Souhrada rychle vy

šel ke kolejím. Měl nejvyšší čas. Ne na vlak, ten by mu neujel, ale onen člověk by ho byl zabil.

Když druhý den ráno přijelo auto plzeňské kriminálky do Mirošova k stavení Josefa Soukupa, řekla sousedka odnaproti, že není doma. Ale oni už věděli z nádraží, že dneska nepřišel do služby a že doma být musí.

Vyrazili vrátka a vešli dovnitř. Pan Souhrada se zastavil u hromady vzorně složených polen.

Tu slyšel, jak Brožík, který se díval do oken, volá: Je uvnitř… Visí ve dveřích.

A podíval se na Souhradu s neskrývaným úžasem.

ARCIVÉVODA

Mladý pan Leopold Pergler praštil za sebou dveřmi a vykřikl: Už mě nikdy neuvidíte.

Poté scházel s uraženou důstojností ze schodů otcovského domu a tmavým průjezdem vyšel na chmurnou brněnskou ulici. Synové lepších rodin zřídka odcházejí z domova jinak.

Kdyby se neurazili, proč by vlastně odcházeli od dobrotivé matky, která kryje jejich dluhy, pokud to jde, od staré hubující služky, která má srdce ještě měkčí, od sestry na vdá-

vání, od psa, který miluje mladého pána? Bohužel je v domě ještě nevrlý otec, nechápající, že člověk je mladý jenom jednou…

Leopold Pergler starší, obchod zbožím střižním, patrně nikdy mlád nebyl, ačkoliv na domě byla firma L. Pergler, jun., čímž zcela nepochopitelně byl míněn právě Pergler starší.

Mladý pán nejevil smysl pro obchod, zato hrál vynikajícím způsobem taroky, byl dokonalý v licitovaném mariáši, a co se týče božího požehnání, měl v něm dost často štěstí. Jedenadvacet hrával jenom zřídka… Ano, a pak tu byly ty malé baletky z operety, především Kiki, byla tu ovšem i žena toho kapitána od ženistů, bylo zde mnoho žen, neboť mladý pán byl fešák.

Nicméně všechny tyto vlastnosti mu byly v této chvíli málo platné.

Opouštěl rodinný dům po kruté hádce a měl v kapse potupných pět korun.

Nejprve je chtěl hodit na otcovský práh, pak si ale řekl, že pět korun je lepší než nic, a zamířil do kavárny, aby promyslil svůj budoucí život.

Netušil, že se do ponurého domu v dohledné době nevrátí a že firma L.

Pergler, jun., zajde stářím.

Těch pět korun nebyl peníz náhodný, byl to zbytek peněz, jež mu náležely z rodinné

ho podílu. Pan Pergler starší spočetl synovy dluhy, připočetl, co ho už stál předtím, nezapomněl jako řádný obchodník na úroky, a vyčísliv strany Má dáti i Dal, došel k závěru, že na kontě mladého pána zbývá právě pět Kč, jež mu promptně a bez potvrzenky vyplatil.

Matka úpěla, stará služka mlátila hněvivě v kuchyni nádobím, sestra vřískala, že se vzdá radši svého věna, věrný pes to všechno považoval za kratochvíli a radostně poštěká-

val. Leč otec se tvářil posupně a neústupně. Leopold tedy odešel a bouchl pořádně dveřmi.

Nebyl naivní a věděl, že s pěti korunami se nedá moc podnikat. Nebyl také romantik a vůbec se nechystal vsadit je naráz do banku v naivní víře, že do rána bude milionářem.

Tam, kam chodil hrát, by ho s pěti korunami vyhodili.

To jenom dědeček Pergler mohl začít kšeftovat s obnosem ještě menším, ale tehdy byla jiná doba. Dneska máme republiku, staré Rakousko se rozpadlo, dneska člověk musí mít do obchodu kapitál. A do karet tím spíš…

Leopold Pergler mladší si sedl k prázdnému kavárenskému stolku, pokývl vznešeně

svou bílou pěstěnou rukou, ozdobenou velkým falešným prstenem, a vrchní mu přinesl ká

vu.

Kdyby tak věděl, že mu ji dneska nezaplatím! pomyslil si teskně Leopold.

Pak v duchu probíral všechny své známé dámy, odmítal předem ty, o nichž předpokládal, že čekají spíše samy na dary, a ponechával si v paměti jenom ty, které by mu mohly pomoci. Nebylo jich, kupodivu, mnoho. A co horšího, všechny byly ošklivé. Nakonec mu vycházela neradostná perspektiva, že by nejspíš mohl pro první čas přespávat u jisté modistky v středních letech…

Káva mu nechutnala, napil se sodovky a div ji nevyprskl na zem. Měl by si dát vermut, když už člověk nezaplatí kávu, je jedno, jestli nezaplatí i vermut.

Luskl prsty a dal si sklenku.

Ovšem, zbývá jen ta modistka. Má měkké srdce a úspory. Je to nepříjemné a skoro nečestné, ale co se dá dělat? Každý začátek je těžký. Kiki by mě rozhodně neživila.

Všiml si, že neznámý člověk, který sedí v rohu kavárny, na něho už dlouho upřeně hledí. Leopold měl nepříjemný pocit, že toho člověka odněkud zná, ale nevěděl odkud. Kromě toho měl malou chuť starat se o cizí lidi. Měl co dělat sám se sebou.

Když seděl už dlouho v chmurných úvahách a číšník odnesl sklenku od vermutu i do-pitý šálek kávy, setkal se znovu Leopold svým pohledem s očima toho neznámého člověka.

Zneklidněl: nakonec je to detektiv! Ale proč by otec najímal na mne detektiva? A proč by detektiv seděl tady v kavárně a čuměl na mne? Detektiv by se patrně choval nenápadněji. Tu se neznámý muž zvedl, zamířil k Leopoldovu stolku, uklonil se a řekl: Dovolíte?

Leopold jenom pokrčil rameny.

Muž si sedl proti němu.

Starosti? řekl krátce. Leopold posupně mlčel.

Peníze? řekl zase ten muž a podivně se zasmál. Leopold natáhl nohy.

Měl byste zájem o skvělý obchod?

Leopold zdvihl obočí.

Muž se usmál: Dovolíte mi otázku: umíte německy? Leopold přikývl.

Dobře?

Leopold konečně zasyčel: Jestli vás poslal můj papá, tak můžete zase táhnout k čertu.

Muž se uklonil: Dovolte, abych se představil. Jsem Kekule Jan. Trochu divné jméno, že? Ale nenosí je žádný hlupák, jak se brzy přesvědčíte. Vy se jmenujete Leopold Pergler.

Mimochodem to jméno Leopold je báječné.

Ten člověk je blázen nebo teplouš, pomyslil si Leopold a opovržlivě stáhl rty. Číšník se točil kolem jejich stolu a pan Kekule zvedl ruku: Dejte nám lahvičku červeného.

Co ode mne chcete? řekl zamračeně Leopold.

Říci vám, že máte podivuhodnou tvář… Chodím za vámi totiž už dlouho.

Smím vědět proč?

Pro tu vaši tvář… Jste dokonale podoben do habsburského rodu.

Leopold Pergler pocítil, že mu poklesá spodní čelist. Prostě otevřel úžasem hubu.

Muž se usmál: Já se totiž trochu věnuji studiu šlechtických rodů. Znám je, řekl bych, dokonale. A potřeboval bych, abyste se mnou spolupracoval. Nabízím vám pro začátek, řekněme, deset tisíc.

Leopold cítil, jak se mu orosilo čelo.

Ročně? ujistil se.

Měsíčně.

Číšník stavěl zrovna na stůl láhev vavřineckého, a Leopold proto nemohl říci tomu neznámému, vlastně už známému panu Kekulemu, že je magor. Ale myslil si to.Pro začátek, opakuji. Pak se to zvýší. Já to odhaduji na půl miliónu korun ročně.Pan Kekule nalil sklenky a zvedl tu svou. Jeho obličej zmizel na chvíli za červeným

jiskřením vína. Leopold nechal svou sklenku stát na stole. Vlastně ho to všechno začalo nudit. Bylo to bláznivé a on měl vážné starosti s noclehem.

Příteli, řekl jeho protějšek, vy mi asi nevěříte. Není divu, má myšlenka je aspoň zpo-

čátku velmi smělá. Když si na ni člověk zvykne, je docela reálná.

Já potřebuji muže, který by měl tvář jako vy… Neřekl vám opravdu ještě nikdo, že máte rysy typického Habsburka? Ovšem, v republice se o takových věcech nerado hovoří. Staré doby minuly, stará šlechta byla zrušena a potomek císařského rodu…

Co blbnete? přerušil ho Leopold. Buď mi řeknete, co chcete, nebo si vemte to svoje víno a zmizte.

Jste prudký a trochu neuctivý. Omlouvám vás a prosím, abyste mne vyslechl.

Moje teta žije ve Vídni a je vyšívačka monogramů. Neřekl byste, jak je takové zaměstnání lukrativní. Pracovala pro všechny šlechtické domy.

Potkat se v její dílně s arcivévodkyní je tak snadné jako potkat v Brně starou bábu. Arcivé-

vodkyně jsou ostatně dneska už také v letech… O princeznách ani nemluvím.

Princezny ma-jí kolem čtyřiceti, a pokud nejsou vdané, začínají se podobat starým pannám. Hraběnky a baronky ty ani nepočítám. Od svého mládí jsem se pohyboval mezi šlechtou a osvojil si znalost jejich rodů. Dneska platím mezi svými přáteli za znalce. Vyznám se v rodině Thun-Hohensteinů stejně dobře jako v rodě Lichnovských. Stýkal jsem se s dámami rodu Dietrichsteinů právě jako s Windischgratzovými, a musím říci, že Marie Valentina Gabriela, která měla ve Vídni svatbu s Janem, princem z Ratiboře, byla velmi hezká dáma a její mono-gramy vyšila teta s neobyčejnou jemností. Znám rod Metternichů, Winnebergů, dům Lowenstein-Wertheim, nemluvím ovšem ani o Lobkovicích, Švarcenbercích, o starém Esterházy z Galanty nebo o rodu hrabat Auerspergových.

Zajímaly mne jejich sňatky, aféry a skandály; ujišťuji vás, že je jich nemálo a že jsou velmi vzrušující.

Promiňte , ale já…, pokusil se ho zarazit Leopold. Pan Kekule byl však ve svém živlu a nebylo možné jej zastavit.

Vy si třeba řeknete: Proč se ten člověk nestal archivářem některého šlechtice… Problém je v tom, že dneska se jim nedaří příliš skvěle a že si archi váře mnozí ani nemohou dovolit, i kdyby chtěli. A většinou ani nechtějí. Staří šlechtici, kterým vzali tituly, jsou zachvá-

ceni jakousi únavou. Jsou zklamáni, ztratili smysl svého života, nezajímají se o své rody. Ale jsou naštěstí jiní, kteří se o ně zajímají dvojnásob. Totiž ti, kteří jim tituly vzali. Pane Leopolde, neřekl byste, jak mnoho republikánů touží vejít ve styk s členy šlechtických rodů! A což teprve rodů panovnických! Udělat z vás člena habsburského rodu je prostě moje povinnost.

Je to i nutnost, protože také já jsem na dně se svými úsporami a teta ve Vídni je stará. Chá-

pete mne už?

Zajímá mne jedno: kdo nám bude platit ty ohromné peníze, o kterých básníte? Podle vás přece šlechtici peníze nemají.

Od nich je taky brát nebudeme. Od šlechty vezmeme jenom jejich rodové styky. Pe-níze budeme brát od těch druhých. Dovedete si představit, jak si bude vážit ředitel obchodní banky, když u něho povečeříte? Nebo jakého lesku dodá svatbě velkouzenářovy dcery pří

tomnost arcivévody Leopolda?

Arcivévoda Leopold Pergler, obchod střižním zbožím, poškleboval se mladý muž. Pokud vím, tak takový obchod nemáte a dost vás to hněte, řekl chladně pan Kekule. Zapomeňte, že jste Pergler. Jste tak dokonalý Habsburk, že se to nedá ani vypovědět. Vy jste daleko habsburštější než sám císař Karel a všichni jeho strýcové a tety. Podobáte se korunní-

mu princi Rudolfovi, na mou duši… Ale aby to bylo nenápadné, neudělám z vás člena této větve. Udělám z vás člena větve modenské, tam se v tom už vůbec nikdo nevyzná…

Nuže, plácneme si?

Leopold uvážil, že ten naproti je asi blázen, ale protože měl v kapse právě pětikorunu a neměl tedy opravdu co ztratit, přikývl: Bude to aspoň psina.

Ne, to bude velice vážná věc. Budete se muset naučit vyslovovat trochu jinak er

Prostě trochu račkovat… No, a potom určité způsoby… Německy umíte, ale vídeňský přízvuk vám nebude škodit. To obstaráme u mé tety ve Vídni. Má docela slušný byt, pronajímá jej slečnám, proč by nám tedy neuvolnila jeden pokoj? Vaší biblí bude nyní tahle knížka. Asi deset stránek se budete muset naučit dokonale zpaměti.

Leopold užasle zalistoval v knize, jež nesla hrdý titul: Gothaischer KalenderGenealogischer Hofkalender.

Vychází už sto padesát sedm let, řekl pan Kekule s jistou hrdostí. Najděte mi jinou takovou knihu na světě! Nuže, naučíte se znát členy rodu habsburského, a to jak větev ra-kousko-uherskou, tak větev toskánskou, i když sám budete pocházet z linie modenské. Protože budete příbuzní s Habsburky, budete příbuzný s polovičkou rodů na světě a o druhé polovici to prostě můžete tvrdit.

Znovu zvedl sklenku. Leopold Pergler, který přestával být Perglerem a zvolna se mě

nil v potomka arcivévody Ferdinanda a jeho choti Marie Beatrice ďEste, se napil taky. Pak si dali ještě jednu láhev.

Vy jste ovšem příbuzný také s králi sardinskými, protože vévodství Este bylo s tímto královstvím spojeno výnosem krále Viktora Emanuela. František, poslední vévoda modenský, se oženil v Mnichově s princeznou Adelgundou Bavorskou, jste spřízněn tedy i s bavorskými králi a jejich prostřednictvím zase s dalšími. Bratři Františka Modenského se oženili taky s princeznami, jeden s Alžbětou Rakouskou, a ta se provdala znovu za Ferdinanda Rumunského. Vidíte, jak se nám to krásně proplétá? Přes rod habsbursko-lotrinský jste spřízněn s Bourbony, totiž prostřednictvím Alice, vévodkyně z Bourbonu a Parmy, která vás ovšem spojuje s větví toskánskou. Vaši strýcové jsou Karel Salvátor, Leopold Salvátor -

nejsem si jist, jestli právě po něm nemáte svoje jméno a František Salvátor, který měl se svou manželkou Marií Valerií, dcerou Františka Josefa, pět dětí… No, a tak jste přímý pří-

buzný vládnoucích Habsburků, a proto jste jim asi tak hrozně podoben. Vaše jedna sestřenice, velkovévodkyně Karolína, celým jménem Karolína Marie Immakulata Josefa Ferdinanda Terezie Leopoldýna Antonie Františka Isabella Luisa Januarie Filoména Rosalie, se provdala ve Vídni za Jeho Výsost prince Augusta Leopolda z rodu Sachsen-Coburg, což rozši-

řuje vaše příbuzenstvo dalším užitečným směrem. Jste příbuzný s rodem Württemberským, a tím zase s Schaumburg-Lippe, máte tety v Barceloně stejně jako v Berlíně, v Itálii jako v Rumunsku, ve Lvově, v Salcburku, v Paříži, Londýně, nemluvím o Bavorsku, Sasku a Švý-

carsku. Protože nevlastní babička vašeho vzdáleného prastrýce Karla, Marie, byla rozená infantka portugalská, můžeme se octnout stejně tak dobře v krásném Lisabonu. Vy jako Habsburk, já jako váš sekretář. Co tomu říkáte?

Leopold neříkal nic. Trochu teskně myslel na svého děda Perglera, který byl pouhým kůžičkářem, i na svého otce, který byl obchodníkem v textilu, a v duchu je odprošoval, že je opouští pro nově získané předky rodů tak vznešených, že si jejich jména sotva kdy zapama-tuje. Ale nedá se nic dělat, vyhnali ho z rodiny s pětikorunou v kapse, a on se tedy musí vrhnout sám do víru světa…

Vypjal prsa a řekl hlasem zcela pevným: Pane, Naše Výsost, arcivévoda Leopold z Modeny, Este, Cararry a Gustally vás bereme do služeb. Podle toho, co říkáte, musím zřej-mě uplatňovat nároky na bavorský trůn. Jak to, že nás o něj nesvědomití lidé připravili? Sekretáři Kekule, žádám vás…

Výsosti, řekl pan Kekule pevně, politiku do našich obchodů tahat nebudeme.

Revoluce vás smetla, to se nedá nic dělat. Ucházet se o trůn je volovina.

Naše cesta vede jinudy: budete sbírat příspěvky na šlechtické rody vypůjčovat si jako pravý velkovévoda tam, kde budou ochotni půjčit…Vaše výsost neudělá ode dneška ani krok beze mne. Především však se naučí do zítřka svou první lekci: celý rod modenský.

Z kavárny se odebrali na menší flám a do rána jim všichni v baru říkali Vaše Veličenstvo. Jeho Výsost Leopold si od jednoho starého pána, který se rozplakal dojetím, že s ním sedí u jednoho stolu potomek rodu habsburského, vypůjčil dvě stovky. Začátek tedy nebyl špatný. Přízrak starší modistky byl zažehnán. Leopold svou první noc, totiž spíše první den, strávil v Grandhotelu a cítil, že se před ním otvírá svět. Ten svět se skutečně otevřel na ma-lém zámečku Auburg v Rakousku, kde kněžna Františka Paula Lobkovicová pořádala dvakrát do roka setkání rodiny s dalšími příbuznými. Zde se poprvé objevil mladý Habsburk Leopold, který se srdečně pozdravil se svými strýci a praneteřemi a políbil ruku své vzdálené přátele Amálii Luise Dorotě Leontýně. Stará dáma se velmi věcně zeptala neznámého Leopolda, proč o sobě nedal tak dlouho vědět.

Byl jsem v Jižní Americe, tetinko. Myslím, že jediné, co může dnes šlechtic dělat, je cestovat. Miluji dobrodružství.

Arcivévoda nato znamenitě líčil svůj zápas se slonem v amazonské džungli a mluvil tak, že kněžna z Schönborn-Buchheimu požádala o čichací sůl. Strýc František Salvátor však nedůvěřivě prohlásil, že pokud ví, sloni v Jižní Americe nejsou. V té chvíli sekretář mladého arcivévody požádal svého pána k telefonu.

Na chodbě mu řekl: Poldi, co blbneš, ten starý má pravdu!

Já si pamatuju šlechtické rody, ale o slonech jsem se nikdy neučil, zděsil se arcivé-

voda Pergier. No dobrá, dobrá, já to spravím.

Zatím se v místnosti u krbu společnost tiše bavila o tom novém prabratranci a prasy-novci.

Nepamatuji se, že bych ho znal, tvrdil urputně strýc František Salvátor.

Ale pamatuji se, že sloni žijí v Africe. Pamatuji se, že jsem je tam jednou střílel, ještě když vládl v Belgii nebožtík Leopold.

Jestli žijí sloni v Africe, to nevím, ale vím, že ten mladík je tak dokonale podoben nebožtíkovi korunnímu princi Rudolfovi, že se domnívám to nejhorší, pravila kněžna.

Ale to přece… zakoktal František Salvátor.

Já nejlépe vím, čeho byl schopen! Ostatně jako každý druhý z hlavní habsburské větve, můj milý!

Když se Leopold vrátil, dokončil klidně své vyprávění o zápasu se slonem v pralesích Amazonky: Ano, byl to skutečný slon, a je pravda, že tam není domovem.

Tenhle totiž utekl ž cirkusu Sarasani, jenž hostoval v městě San Juan a v džungli zdivočel.

Kníže Josef Karel prohlásil, že tomu věří, neboť jemu jednou utekl lovecký pes a do roka sežral dva adjunkty.

Bylo ohromně těžké toho slona skolit, dodal Leopold, jelikož byl cvičený a občas se postavil na zadní nohy a tancoval.

To jste měl, bratránku, srdce ho zabít? vypískla pobledlá Amálie Eleonora Luisa Agá

ta z Toskány.

Žel bohu, drahá sestřenice, odvětil dvorně Leopold a upřel na chudokrevnou dívku ohnivý zrak. on se chystal tancovat po mně. Vpálil jsem do něho pět kulí z jedné pušky. By-la to skvělá opakovačka.

Teď chtěl ovšem vědět stařičký hrabě Kinský, jaká to byla opakovačka, jestli typ Selmont-Colier nebo Eberhert-Mayer.

Leopold prohlásil, že si myslí, že to byla opakovačka místní výroby, půjčil mu ji na lov znamenitý šlechtic Sebastian de Corcovado, jehož otec měl čest padnout ve službách me-xického císaře Maxmiliána. Vzhledem k tomuto bratrství považoval on, Leopold, za svou povinnost spřátelit se s ním a použít jeho pušky…

Kníže Josef Karel řekl, že se Leopold zachoval jako šlechtic.

Ráno při snídani se paní kněžna a hostitelka sama obtěžovala do knihovny, kde sní-

dal sekretář toho nového prasynovce, a požádala ho, aby jí zapálil cigaretu v dlouhé špičce.

Pak se zeptala, jak si má vysvětlit, že člen modenské linie se tak pozdě objevuje ve vysoké společnosti. Myslí si snad pan sekretář, že to je správné? A proč nemá ten mladý muž něja-ké doporučení, například od Henriety?

Sekretář pan Kekule se usmál a zeptal se, míní-li vznešená paní Marii Terezii Henri-ettu Dorotheu, velkovévodkyni z Modeny, která si vzala Ludvíka Bavorského? Nastínil poté užaslé dámě celý rod se všemi strýci a pratetami tak dokonale, že kněžna byla překonána

Poslyšte, příteli, ale ta jeho tvář… Když ho vidím, říkám si, že tu s námi sedí Rudi, nebožtík korunní princ. Sekretář Kekule dlouho mlčel a pak táhle povzdechl. Byl to povzdech člověka, který mnoho ví a nemůže nic říci.

Kněžna se radostně usmála: Tak jsem se tedy nemýlila. Habsburkové z lotrinské větve, to byli, panečku, sviňáci!

Řekla to přesně tak, a protože byla kněžnou, znělo to jako vyznamenání.

Pan Kekule to sklopením víček připustil.

Tak se Leopold stal nejen příslušníkem větve modenské, ale v narážkách a klepech, jež se o něm lavinovitě rozšířily, ještě jakýmsi zcela zvláštním levobočkem korunního prince.

Když potom na jiném setkání šlechty, tentokrát v malém panství na Rýně u princezny Kristýny Auerspergové, se v noci srazil s Hugo Mariem Windischgratzem u dveří komorné Renáty, choval se znovu jako šlechtic: nabídl knížeti Windischgratzovi políček. Což bylo nemožné přijmout a kníže strhl ze zdi šavli a zaujal šermířský postoj. Leopold šermovat ne-uměl, ale velmi si přál vejít do dveří urostlé Renáty. I nezbylo mu než sejmout druhou šavli a mít se k dílu: ťal bez váhání po knížeti Windischgratzovi tak, že by ho byl rozsekl vedví, kdyby byl neutekl. Leopold usekl tou šavlí tureckého původu jen kus mramorové římsy.

Tento čin, když vyšel ráno najevo, mu vynesl velkou slávu a jeho původ byl tím skvěle potvrzen, neboť nejen hraběnka Auerspergová, ale i jiné dámy, především kněžna Lichtensteinová, prohlásily: Celý otec!

Když tohle řeknou dámy, které znají svět, a neřeknou o jakého otce jde, má člověk svou slávu vlastně zajištěnou.

Za čas opustili rýnský zámeček a odjeli do Čech, kde se mladý pan Leold, arcivévoda modenský, účastnil několika honů a na nich mu bylo odevzdáno několik vyšších obnosů pro podporu stavovských šlechtických požadavků. Seznámil se nejen s majiteli zbytkových vel-kostatků a s velkouzenáři, ale i s významnými politiky, a posléze obědval i s předsedou vlá-

dy. Tento republikán projevil velké porozumění pro požadavky některých šlechtických osobností a tak se Leopold málem zase vrátil do branže: neobchodoval látkami, ale se sliby a zvučnými jmény. Bylo to velmi výnosné.

Někdy ho přepadl stesk: zatoužil po rodném domě, ale pan Kekule soudil, že na takové hlouposti není ještě čas. Ještě je před nimi mnoho práce. Ještě musí jet do Belgie, ne-boť tamější panující rod Sachsen-Coburg by se právem cítil uražen, že se mu vyhnuli, když jsou přece právě přes princeznu Stefanii, manželku korunního prince Rudolfa, s nimi tak úz-ce spřízněni! Pan Kekule se správně domníval, že tato návštěva silně podpoří ony nepodlo-

žené pověsti o vztahu jeho pána ke korunnímu princi…

Tím spíše, že se Stefanie dávno znovu provdala za maďarského šlechtice Eleméra von Lónya. Belgický panovnický rod, spřízněný s Hohenzollerny, dal Leopoldovi možnost seznámit se s jistým Wilhelmem, knížetem Hohen-zollernem, velmi sympatickým chlapíkem, který nejednou v líčení podivuhodných historek získal vrch nad Leopoldem.

Ještě jednou se setkali v Berlíně; spolek veteránů své přebytky ukládal do rukou prověřených šlechticů nejvyšších rodů, totiž habsburského a hohenzol-lemského.

Když jednoho večera pan Kekule usnul, vyrazili si ti dva do hotelu Adion, aby poveče

řeli. Hotel Adlon u Brandenburské brány je zcela dokonalý, největší z největších. Majitel si kladl za čest, že se takoví dva páni rozhodli u něho strávit večer, a překonával se. Sekt byl nedostižný a humři takoví, že i vyběravý Wilheim Hohenzollern prohlásil: Magnific!

Francouzský koňak byl nejen francouzský, ale také starý, a Leopolda Modenského rozteskňoval.

Když bylo k ránu a oni oba seděli pod stolem, protože nebylo možné se udržet v nepohodlné poloze na židli, zanaříkal Leopold: Co je platné, že jsem spřízněn s králem špa-nělským, když se mi stýská po domově.

A myslíš, že mně ne? Já jsem, kamaráde, spřízněn s Bourbony a přes Friedricha Eu-gena a přes ty Bourbony dokonce i s Czartoryskými a to jsou pracháči! Ale radost z toho nemám. Leopold se znovu napil a jeho duše zjihla ještě víc. Z očí mu vytryskly slzy a on za

toužil mluvit pravdu. Pro jistotu svou palčivou pravdu sdělil tomu Hohenzollernovi česky: A víš, že já nejsem vůbec Habsburk? Já jsem Polda Pergler z Brna a fotr má obchod zbožím střižním.

Co brečíš, ty vole, odvětil kníže Wilheim Hohenzollern taky česky, můj táta má hospodu v Pardubicích a já se jmehuju Karel Petrásek.

A oba se dlouho smáli.

Nicméně od té doby se Leopold Modenský zásadně vyhýbal stykům s jakýmkoliv Ho-henzollernem, což starý hrabě Thurn-Taxis hodnotil z hlediska politického jako krajně prozí-

ravý čin a tvrdil, že kdyby se byl takhle choval František Josef, císař rakouský a král uherský a český, nemuselo to za světové války tak špatně dopadnout.

Arcivévoda Leopold Modenský byl obestřen od té doby pověstí politika.

Pan Kekule nelhal: roční příjem dosáhl skutečně půl miliónu korun, kterážto částka i když se dělí na dva díly je velmi krásná.

A čas plynul. Před Leopoldem vyvstávaly zcela nečekané obtíže: objevila se řada ne-věst s titulem princezen, a on jenom s krajním sebezapřením oddaloval své rozhodnutí. Ne že by ty Adelhaidy, Marie Terezie či Luisy Amálie byly všechny ošklivé. Některé byly dokonce i bohaté. Ale svatba, jež by ho byla do smrti zajistila, vyžadovala platné občanské dokumenty. Pan Kekule mohl vyrobit staré pergameny, ale Leopold měl jenom jediný doklad úřední, cestovní pas na jméno Leopold Pergler z Brna, vydaný Československou republikou.

A na ten se nemůže člověk oženit s členkou vznešeného rodu.

Proto oba usoudili, že bude dobré se na čas stáhnout do ústraní. Tím spíše, že pan Kekule se necítil zdráv, a když zdědil po tetě ve Vídni nejen malou hotovost, ale i velký byt, pronajímaný slečnám, rozhodl se zůstat u tohoto nového klidného povolání.

Leopold se vrátil do Čech. Ale teprve teď pochopil, jak je těžké být neznámý, když je člověk arcivévodou z Modeny!

Trávil příjemné měsíce u barona Nádherného, na panství Švarcenberků, na zbytkových velkostatcích těch, kdo neměli tituly, ale zato peníze, a jednoho dne se vypravil do Prahy na sjezd bývalých ostrostřelců a vojenských vysloužilců.

Pro takové účely měl skvělou uniformu husarského pluku, kterou sehnal pan Kekule někde z divadla, ozdobenou Řádem zlatého rouna i Řádem podvazkovým, jež koupili v aukci ve Vídni.

Netušil, že to bude osudná vycházka. Zapomněl, že toho dne, kdy on ve své uniformě půjde na slavnost, aby zde převzal větší obnos jako příspěvek na boj za uznání šlechtických výsad, přijede do Prahy egyptský král Fuad.

V republice byla z královské návštěvy veliká radost, jakou pociťují právě jenom republikáni. To, že pojede ulicemi Prahy po mnoha letech skutečný král, naplnilo i duše předáků sociální demokracie nadšením. Václavské náměstí, kam měl přijet od Wilsonova nádraží ko

čár tažený trojspřežím běloušů s panem prezidentem a králem Fuadem, bylo lemováno voj-skem. Na chodnících se tísnili lidé.

Protože všude, kde se tísní lidé, objeví se i kapsáři a jiná sebranka, bylo na Václavském náměstí v tuto chvíli i dost pánů ze čtyřky. Měli skvěle vykartáčované buřinky a pan policejní rada Vacátko musel obléknout nezvyklou uniformu se šavlí, jež mu působila neobyčejnou starost, protože o ni zakopával.

I páni komisaři byli ve slavnostních uniformách, takže detektivové sami byli z toho užaslí, o kapsářích ani nemluvě.

Jak to vypadalo, pro samou slavnost se ani nic nepřihodí. Ostatně většinu z nich pá-

nové od policie už včera pro jistotu zavřeli. Až král odjede, pustí je zase na svobodu. Takový Dobeš ze Žižkova je schopen ukrást egyptskou královskou korunu panovníkovi z hlavy.

V tuto chvíli stejně slavnostní jako nervózní vyšel z hotelu Šroubek arcivévoda Leopold z Modeny. Jeho skvělá uniforma se hodila do toho slavnostního prostředí.

Užasle se zahleděl na nezvyklý ruch, a protože lidé byli zvyklí uhýbat každé uniformě, rozestupovali se před ním ochotně a dívky mu začaly mávat květinami. Leopold, rozjařen poněkud víc, nezbylo nutné, prošel vojenským kordonem.

V té chvíli ho spatřil jakýsi mladý nadporučík, který velel jedné rotě, a protože si mys

lil, že ten muž ve skvělé uniformě bude asi královský adjutant, zavelel na svou jednotku: Pozor! Vlevo hleď! K poctě zbraň!

Řízný povel byl stejně řízně proveden a rota vojáků strnule zírala na Leopolda.

Ten měl ovšem ještě čas pochopit, že se tohle stát nemělo, ještě měl čas se stáhnout zpátky a zmizet v hotelu. Ale jak už byl rozmazlený, zdálo se mu, že to nějak k jeho hodnosti patří, a proto neodešel, ale naopak vypjal prsa a zasalutoval. V té chvíli pochopil velitel sousední roty, že je čas vzdát čest, a zavelel podobně.

Volání „K poctě zbraň!” postupovalo po Václavském náměstí nahoru, nové a nové jednotky vojáků se stavěly do pozoru a bodáky se třpytily v slunci. Posléze celé Václavské náměstí stálo strnule a hledělo dolů, přičemž ti nahoře už vůbec nevěděli, co se dole děje.

Dole, před hotelem Šroubek, muž v nápadné uniformě konal přehlídku.

Salutoval a prošel Václavským náměstím k Vodičkově ulici, mávaje srdečně vojákům i důstojníkům, krásným dámám však především.

Zmatek, který vypukl, byl veliký. Velitel slavnostních oddílů, nějaký tlustý plukovník, vyrazil na koni od Muzea a hnal se dolů, zděšení důstojníci veleli honem „K noze zbraň!” a páni od policie bděle pozorovali, co se to děje.

Pan vrchní policejní rada, klopýtaje o šavli, spěchal zjistit příčinu rozruchu.

I když to zní podivně, je třeba v zájmu historické pravdy potvrdit, že armáda se svými veliteli dočista ztratila hlavu. Kdo zachoval jasnou mysl a bdělou pohotovost, byla pražská policie. Tamhle jde, prosím, řekl nadstrážník panu radovi a ukázal směrem k Štěpánské ulici. Pan rada dal nenápadný pokyn a jeho lidé vyrazili. Byli ve své práci zkušení a hbitě proběhli pasáži, takže jim dotyčný cizinec nemohl uniknout. Obtloustlý pan Brůžek běžel tak rychle, že to bylo až neuvěřitelné.

Když se postavil před spěchajícího pána v uniformě, muž zvedl užasle obočí: Co to znamená?

To znamená, že půjdete s námi, zaznělo za ním, a byl to hlas přísný, při němž i velcí zločinci krotil. Pan rada dovedl promluvit člověku do duše.

To je omyl… To je skandál! vykřikl muž. Copak nevidíte…

Pan rada už dal jemný pokyn a za chvíli zde byla drožka, která diskrétně dopravila záhadnou osobnost v záhadné uniformě na nejbližší komisařství, do Krakovské ulice.

Na komisařství šly už věci svým pořádkem.

Tak, vy, pane Pergler, tvrdíte, že jste levoboček korunního prince a že máte titul arcivévody. Šlechtické tituly jsou v republice zakázané, takže nás to nezajímá. Nás zajímá vaše povolání. Z čeho jste živ? A co jste dělal nedávno v Belgii a předtím v Rakousku… A v Ně-

mecku… Kdo vám ty cesty platí?

Zatím zazněl na Václavském znovu povel: K poctě zbraň, tentokrát správně, neboť shora přijížděl kočár tažený bělouši a v něm skutečný král. Pan rada tedy přišel o velkou po-dívanou, zato nepřišel o velký případ.

A on to velký případ byl, to poznal pan rada, jakmile muž začal koktat a odvolávat se na belgickou královnu. Žádal, aby učinili dotaz na belgickém vyslanectví.

Pane Pergler, já vás zavřu, až budete černej, a Království belgické se vás rádo vzdá.

Kápněte božskou. Vidíte tenhle lísteček? To je dálnopis z Brna. A tohle o vás píšou: falešný hráč karet, dvakrát policejně zajištěný, bez pracovního poměru… Toho arcivévodu jste si vymyslel!

Nikoliv, to zjistili jiní v genealogii habsburského rodu. Já sám jsem žasl. Jsou vám známy rozdíly mezi větví habsbursko—lotrinskou, toskánskou a modenskou? Mo-hu vám to vysvětlit…

Pan rada si to nepřál a dal odvést arcivévodu Perglera do separace. Mnul si ruce.

Ano, bude to velký případ!

Pan Bouše prohlásil, že si musí do smrti klást za čest, že byl při zatčení živého arcivévody. A protože kýchl, lekl se pan Brůžek: Člověče, aby to bylo tak pravda!

Pan rada se posupně zasmál, protože nevěřil na pověry. Ještě do večera se pře

svědčil, že by na ně trochu věřit mohl. Na policejní ředitelství přišla první intervence.

Na druhý den deputace válečných vysloužilců žádala o přijetí na předsednictvu vlády.

Belgické vyslanectví prohlásilo, že mu jméno Pergler není známo, že však arcivévoda modenský je příbuzný královny-matky.

Pak volal policejního prezidenta ministr vnitra. Dostal pokyn z ústředí agrární strany…

Pan rada Vacátko měl pocit jako rybář, který vidí, jak jeho štika se vysmekává z háč-

ku a mizí v tůni.

Pan Bouše kýchal a moudře říkal: Copak jsem to nevěděl? Po odpykání trestu za no-šení uniformy v republice zakázané byl tedy pan Leopold Pergler propuštěn.

Dovezli ho ve fiakru do hotelu Šroubek, aby se převlékl a aby zmizel z Prahy. Prová

zel ho pan Brůžek.

Pan rada v té chvíli chodil po své kanceláři, a co říkal nahlas, nikdo neslyšel. Byly to vesměs urážky politických představitelů státu.

Pak šel a zaklapl desky, neboť vyšetřování skončilo. Ale i Leopold Pergler byl nucen sbalit svou neobvyklou živnost. Arcivévoda, jehož může na ulici sebrat kdykoliv policie, je těžko přijatelný pro vládnoucí rody.

A tak ubyl jeden člen rodu modenského. Zato do rodného domu s vybledlou firmou L.

Pergler, jun., obchod zbožím střižním, se vrátil ztracený syn.

ŠPIÓN

Na starých dobách nás asi nejvíc udivuje, jak byly prosté a samozřejmé.

Všechno bylo dřív jednodušší: i úřady i život. I taková špionáž. Dneska každý začátečník ví, co je to mikrotečka, má v kapse fotoaparát spojený se zapalovačem a vyfotografuje si každého, komu zapálí, zároveň si nahrává na kapesní magnetofon, co se mluví, užívá nevi-ditelného inkoustu, má dvojité podešve a dvojité víko kufru, skáče padákem přímo do čekající limuzíny, plíží se přes hranice nebo k nim plave pod vodou s blánami na nohou…

Staré doby byly idylické a milé, špióni tohle všechno neznali, pěšky ani pod vodou se neplížili, ani neskákali do černých limuzín, jelikož je neměli, nýbrž s ukradeným spisem odjeli počestně na svůj pas do nepřátelské ciziny, jelikož ten spis ani neuměli ofotografovat.

Bylo to tak jednoduché, až to bylo nepochopitelné.

Jak mi říkával pan rada Vacátko: Pamatujte si, mladej, že není na světě tak veliká pitomost, aby zároveň nebyla velkou mazaností. Chápete, co chci říct?

Řekl jsem uctivě, jak se na kriminálního čekatele slušelo, že ano, ale pan rada mávl rukou: Nechápete nic. Já vám řeknu, že mám větší strach ze zločince docela hloupého než z moc mazaného. Chytrák to vždycky přešpekuluje a tak se chytí, ale čapnout hloupýho, to je kumšt. A náhoda, samozřejmě. Chápete, co chci říct? Pro jistotu jsem řekl, že ne. Pan rada znovu mávl rukou: Vy nechápete nikdy nic, vy jeden čekateli!

Dívali jsme se z okna jeho pracovny; pozval mne sem a to byl projev velké laskavosti.

Dívali jsme se na dvůr, kde se rojili uniformovaní strážníci, řadili se do oddílů, pochodovali k autobusům a odjížděli ven.

Pane rado, dovoluji si poznamenat, že se mi tohle nelíbí. Je to jak o všesokolském slete!

Horší, řekl zachmuřeně pan rada. Tohle je mustrparáda pražské policie, a ne chytání špióna. Ale nařídili to shora, tak my od kriminálky do toho nesmíme strkat nos. Tohle snad chápete!

Řekl jsem, že chápu, neboť my špionáž nemáme v referátu. Na to je Zuspa, neboli Zpravodajská ústředna státní policie. Nicméně jsem si dovolil poznamenat, že by naši páni detektivové byli spíše na místě. Jsou tak nápadně nenápadní a dovedou V krajních přípa

dech zakročit s říznosti zcela nečekanou. I do zubů umějí dát, když je třeba. Ti by toho špió-

na měli ajncvaj.

Pan rada jenom pokrčil rameny a řekl: Jsem rád, že mi to nepatří. Ten chlap je určitě tak hloupej, až je geniální. A to je moc zlý. Ztratí aktovku s ukradenými spisy… Na toho bych si dal extra pozor.

Pan rada Vacátko se odvrátil od okna, jako by už viděl dost, a přísně mi řekl: Pamatujte si, mladej, že to všechno musí zůstat v úplné tajnosti, ne abyste to dal do korespondence, co jde pro noviny!

Samozřejmě, i když si myslím, vzhledem k té parádě, že se to neutají.

Pan rada zvedl prst, což znamenalo, že si nemám.co myslit. Uctivě jsem odešel z jeho kanceláře.

Vlastně jsem na začátku celého příběhu stál já, obyčejný čekatel, a mohl jsem se tím vším honosit, kdyby to ovšem nebylo tak tajné. Protože já jsem vzal ten telefon, který mi nahoru přepnula služba, já jsem první slyšel četnického strážmistra Vodseďálka ze Kbel hlásit, že mu byla za podivných okolností doručena jistým Laburdou aktovka. Užuž jsem chtěl zavolat odborníka na kapsáře a drobné zlodějíčky, pana Bouše s věčnou rýmou, když tu v telefonu řízný hlas strážmistrův poklesl v tajemný šepot: Dovoluji si hlásit, že obsah aktovky je krajně podezřelý. Spisy vojenské, prosím. Což byl asi taky důvod, že dotyčný Laburda, tedy pachatel, s tím přišel. On je to jinak lump.

Zajistit ho, aktovku uschovat, očekávat další instrukce, řekl jsem jedním dechem.

A dodal jsem: Jak jste poznal, že jde o věci… ehm… no tamty…

To jsem, prosím, poznal podle toho, že je na nich razítko Taj-dův-mob…

Strážmistr to sice říkal šeptem, ale přece jenom do telefonu. Musel jsem ten hovor ukončit: Dostanete instrukce. Čekejte u aparátu!

Případ? Pitomost? A vůbec, proč zrovna nás volá četnický strážmistr ze Kbel? Dota-zem u detektiva Bouše jsem zjistil, že strážmistr postupuje správně.

Ta věc se stala na letišti a to patří do katastru pražské obce.

Jinač je to ale smůla, pravil pan Bouše, protože stát se to v těch domkách za letiš-

těm, tak už to naše věc nebyla. Proto taky toho Laburdu neznám.

Já bejt vámi, tak to dám Zuspě.

Dal jsem to tam. A protože oni takových případů moc nemají, chytli se toho s důklad-ností, jež je jistě šlechtila, ale pan rada Vacátko se na to díval jinak. Nu což, třeba trochu žárlil. Jemu se nepodaří nikdy chytat špióna…

Ta zapomenutá, ukradená a vrácená aktovka, to je tedy začátek úžasné špionážní aféry, pod kterou se celá Zuspa začala zrovna prohýbat. Možná že to vyprávím trochu zmateně, ale ono se to všechno vyvíjelo docela zákonitě.

Ta aktovka zůstala v malé místnosti, kde se shromažďovali cestující na kbelském letišti. Tehdy totiž se lítalo z Kbel, a to nevídanými stroji pro šest pasažérů kromě pilota, který si před letem nasadil kuklu s brýlemi a zamával rukou v kožené rukavici, aby mu nahodili vrtuli.

Cestující lezli do letadla po kovovém žebříčku a byli rozčileni, neboť se stali na chvíli hrdiny: vznesou se do vzduchu strojem těžším vzduchu. Já sám jsem tehdy patrně k své hanbě ještě letadlem neletěl a pan rada Vacátko taky ne.

Nejsem blázen, mladíku, říkal mi, když jsem ho sváděl, aby se mnou podnikl vyhlídkový let, pořádaný Masarykovou leteckou ligou, která držíc se hesla: Vzduch naše moře, mínila, že se celý národ má věnovat aeronautice.

Nejsem blázen, a umřu bohdá na zemi.

Bylo tedy zcela pochopitelné, že pasažér! byli rozčileni, jedna paní se dala do pláče, protože jí odlétala vnučka a ona měla fixní představu, že se jí zřítí na hlavu, až půjde z letiš-

tě domů. Paní křičela, vnučka se smála, páni si nervózně tlačili do čela klobouky, jako by tam nahoře foukalo, a usedali na kovová nepohodlná sedátka letadla směr Drážďany. Pilot nabádal ctěné obecenstvo, aby si přispíšilo, jelikož by se mohlo zhoršit počasí. Z Drážďan

volali, že tam je hezky, ale v téhle roční době je lip neriskovat…

Není divu, že v tomhle nervózním blázinci jeden z cestujících zapomněl na lavici čekárny aktovku. Není jisto, kdy na to přišel, možná hned poté, kdy se stroj rozjel po travnaté ploše a nabral výšku, ale to se už nedalo nic dělat.

Možná že vykřikl; v rachotu letadla stejně slyšet nebylo, jako nebylo slyšet, když ta paní na letišti ze žalu omdlela.

Chladnou krev zachoval jenom místní zlodějíček Laburda, člověk tak nevýznamný, že ho ani pan Bouše neznal. Ten zahlédl na lavici aktovku a nenápadně se k ní přitočil. Bylo mu jasné, že když někdo lítá v povětří, má v aktovce asi něco víc než lejstra, jaká vozí úředníci, co jezdí autobusem.

Počítal nejmíň na balíček stokorun nebo šperky… a už za živým plotem letiště se do

žil trpkého zklamání. V tašce byly jenom papíry. Když se k svému žalu znovu přesvědčil, že nikde není ani etuje s prstenem, ani zlatá špička, rozhodl se, jak potom vypověděl, že lejstra zahodí a nechá si jenom tašku; v hospodě by ji mohl střelit za dvě piva.

Ale protože Laburda byl sice místní, nicméně řemeslný zloděj, koukl se na papíry, které chtěl vyhodit, a polilo ho horko. Patřil k těm, co dělají větší krádeže až tak v říjnu, aby si zajistil na zimu byt. V tuhle roční dobu se mu velký flastr nehodil. Kromě toho pochopil, že když je na spisu razítko ministerstva národní obrany a velkým písmem:Tajné, že to nebude rozhodně špás a že by za to mohlo padnout pár let. A Laburda, tulák a zloděj, miloval svobodu.

Rozhodl se tu aktovku vrátit zpátky. Ke své smůle zjistil, že čekárnu už dávno zřízenec zamkl. Tehdy se nelítalo tolikrát za den jako dneska, letadlo bylo pryč a nikdo tu neměl co pohledávat. Laburda nešťastnou aktovku položit zpátky nemohl.

Napadlo ho, že zbývá ještě jedna možnost. Nezvyklá, hrozně divná, ale přece jenom možnost… Četnická stanice. Proč by, řekněme Laburda, nemohl najít aktovku a pln pocti-vosti ji odevzdat? Ta aktovka má asi velkou cenu a odměna by tedy byla podle toho! Kdo ví, třeba mu sám četnický velitel odevzdá v obálce celou stokorunu a četníci kolem budou muset stát v haptáku! Když to nevyšlo jako krádež, mohlo by to vyjít jako poctivost. Kdo ví, tře-ba i poctivost může být výnosná, i když s ní zatím Laburda zkušenost nemá.

A tak vykročil cestou, kudy nikdy sám nešel, ale kudy byl vždycky jenom předváděn k výslechu. Šel k četnické stanici, a cítil, že se mu v duši dělá nějak vznešeně.

Odhodlaně otevřel dveře. Když na něho upřel své pronikavé oči sám pan strážmistr Vodseďálek, ztratil Laburda svůj vznešený pocit.

Ehm prosím, ráčej odpustit, já tuhle… Napřáhl před sebe aktovku a umlkl.

Pan stráž-

mistr Vodseďálek nebyl žádný jelimánek, a jak viděl ty nejisté oči známého vandráka a zloděje, byl hned doma.

Co mi to sem neseš? zahřměl přísně.

Já tento… Našel jsem… tedy odměna žejo… Pan strážmistr se nepatrně pousmál: -

Nálezné, co? A kolik bys asi tak myslel, že ti to vynese?

No, prosím, to… to nevím. Tisícovku… Nebo míň…

Nebo míň…, přikývl pan strážmistr. A protože to byl člověk, který, jak říkají u soudu páni obhájci, umí udeřit na pravou strunu, praštil do stolu a zařval: Kdes tu tašku ukrad, mizero?

Já… já…, koktal Laburda a cítil, že je ztracen.

Ty si myslíš, že něco šlohneš a přijdeš mi sem hrát tyátr, co? Už jsi přišel na to, že ti za aktovku v putyce nic nedají, a tak sis zahrál na poctivýho! Zrovna ty, Laburdo! A já akorát kvůli tobě budu psát dlouhý protokoly o ztracené věci! Pudeš za katr, holomku!

Pan strážmistr jako obyčejně zručně uchopil Laburdu za rukáv a vystrčil ho do chodby. Zde jednou rukou otevřel dveře temné místnosti a druhou tam Laburdu šoupl, ten ani nestačil vykřiknout, že chtěl být poctivcem.

Pak si pan strážmistr odfoukl a šel zpátky do své kanceláře, aby se podíval na tu taš-

ku. Když ji otevřel, jeho brunátná tvář zbledla. Panenko skákavá, vždyť v té aktovce jsou spisy, ve kterých se mluví o mobilizaci v případ Tohle je horší než v biografu, zanaříkal. Toho Laburdu patří oběsit…

Anebo snad ne? S povzdechem vytočil číslo policejního ředitelství.

Nastal tanec, na jaký nezapomene ani strážmistr Vodseďálek, ani ovšem zloděj Laburda. Ostatně na to nezapomenem ani my, co máme s těmihle věcmi už jistou zkušenost.

Napřed se přiřítila dvě auta na četnickou stanici do Kbel. Vyslýchali najednou stráž-

mistra i Laburdu. Pak se dívali do té aktovky a ruce se jim taky třásly.

Protože tohle byl úlovek, o jakém se píše jenom v románech.

Tedy leccos chápu, ale jak mohl pachatel tuhle aktovku někde zapomenout, to nepochopím, řekl prý šéf Zuspy.

Když se o jeho výroku obratem dověděl pan rada Vacátko, usmál se jedovatě: Nechápe… A přitom je to jednoduchý jako facka. Kdyby to ten člověk dělal poprvé, tak měl spisy pod košilí v plátěném pytlíku. Ale protože to dělal často, zvykl si. A když si člověk zvykne, začne zapomínat… Jako třeba já. Zvykl jsem si už tak na svou ženu, že jsem onehdy zapomněl, že má narozeniny.

Panika zachvátila nejen příslušné oddělení, ale přenesla se i na ministerstvo.

Zdálo se, že případ je tak velký, že nestačí celá pražská policie. Bylo nebezpečí, že si k tomu povolají armádu.

Autobusy vyjížděly z vrat policejního ředitelství, jako by se někde už opravdu strhla vojna. A on jenom neznámý pán letěl na Drážďany…

Zatímco vyslýchali kdekoho, zatímco policie prohrabávala pasažérské listiny, zazvonil v kanceláři letecké společnosti telefon. Úřednice jej vzala a chvíli zřejmě nemohla porozumět, oč jde. Pak polohlasně řekla: Jo, to volají Drážďany…

Policisté, kterých bylo v kanceláři jako máku, vzhlédli dočista bezradně.

Prokristapá-

na, Drážďany… Kdyby tu byl aspoň šéf! Co vlastně se má dělat?

Co prosím? Aktovka? Jaká aktovka…, mluvila slečna do telefonu.

Policisté začali spínat ruce a ukazovali slečně, aby řekla .., Teď nikdo nevěděl, co má vlastně říci. Jeden ukazoval, aby řekla, že tu není… Druhý naopak, aby řekla, že tu je…

Slečna z toho byla vyjevená, ale hrála to statečně. Opakovala do omrzení: Já nerozumím.

Byli jsme přerušeni, já neslyšela, opakujte, prosím!

A přitom kroutila očima, aby jí tedy proboha někdo řekl, co má povídat.

Nakonec v čirém zoufalství ji osvítil duch svatý a ona docela lhostejně řekla: Nějaká aktovka se prý našla… Nechám ji tady. Na jaké jméno, prosím?

Byla to zřejmě moc chytrá slečna. Poznamenala si na papír jméno: -Filous…

Fjako František, I jako Ivan… Rozumím.

Jeden z policistů otvíral pusu, aby jí naznačil, že se má zeptat, kdy přijede. Ale v té chvíli ten v Drážďanech už věděl dost a zavěsil.

Před slečnu si klekl jeden mladší nadstrážník a na místě jí pro její služby prokázané policii nabídl ruku. Otrlí mužové kolem vzdychali dojetím.

Aparát se znovu rozjel na ještě vyšší obrátky. Byl to hotový cirkus.

Filous… Filous… vyťukávaly všechny stroje, které byly k dispozici. Filous…

Kdo je to Filous? Po pátrání, jež nebylo dlouhé, ale zato překvapivé, vyšlo najevo, že je to jakýsi kapitán, který slouží na ministerstvu národní obrany-jako obyčejná kancelářská myš, úředníček, kterého nikdo ani kloudně nezná.Úředně se taková funkce jmenuje důstojník konceptní služby, ale jakýpak důstojník: nosí nepadnoucí uniformu s pěchotními výložkami žluté lemovanými a má odřené rukávy na loktech jako každý starý koncipista. Jenomže na ministerstvu národní obrany, aby někdo mohl nosit spisy, musí být aspoň kapitánem. A tenhle, zrovna tenhle človíček, kterého nikdo nezná, si letí do Drážďan s plánem mobilizace…

Jak se vůbec takovýhle člověk dostal k tak hrozně tajným spisům?

Prosté tak, jako se sekretářka dostane na poradu generálních ředitelů: přinese tam kafe. Jako se sluha dostane do ministrovy pracovny: otvírá dveře.

Jako se šofér pana generála dozví všechno o posledním cvičení: poslouchá, co si páni povídají ve voze.

Filous nosil spisy a ukládal je. Za přítomnosti svého šéfa, plukovníka konceptní služ-

by, je dával do zvláštního trezoru. A někdy je zase odtamtud vyjímal.

Ještě téhož dne dostali všichni důstojníci, kteří sloužili s Filousem na jedné chodbě, k svému úžasu domácí vězení. Jeho velitel plukovník Lustig šel rovnou do basy. Netušil vů-

bec, co se stalo, a měl největší starost, aby mu Filous krmil v pracovně správně jeho rybičky.

Neboť rybičky byly velká plukovníkova vášeň, jistě ušlechtilá. Kapitán Filous nejednou se zalíbením hleděl na krásné exempláře závojnatek, jež jeho velitel vypěstoval. Přinesl svému nadřízenému skleněné krmítko, do něhož se sypaly suché dafnie. Přivezl mu je z Německa jako dárek. Plukovník byl dojat: Je to holt velkej národ! Vyrábějí všechno!

A dodal: Kdybyste jel ještě někdy, přivezte mi skleněný čistič kalu. Tam mají nejlep-

ší. To víte, Němci jsou Němci…

Kapitán Filous slíbil, že kdyby se tam zase náhodou dostal, že nezapomene.

Zatímco o důstojnících z generálního štábu měla Zuspa všechny možné záznamy a údaje, zatímco věděla, který z nich umí hrát karty a který chodí za ženskými, o kapitánu Fi-lousovi nevěděla docela nic. Co se dalo teď v rychlosti vypátrat, nestálo za nic: osamělý, svobodný mládenec nebo snad vdovec, domovnice o něm mluví uznale, do hospody nechodí, karty nehraje, ženským se vyhýbá. Když se na něho ptali jeho spolupracovníků, někteří museli chvíli přemýšlet: Filous…

Filous… Jo ten! Ale to je přece takový ňouma!

Jenže právě tenhle ňouma lítal do Drážďan s aktovkou nabitou takovými spisy, že vy-vážit je zlatem bylo málo. Nebylo pochyby, že ho taky zlatem platili. Kam své zlato ten ošoupaný človíček dával, byla záhada. Vyšetřování se vedlo bleskově a velkolepě, zpravodajská ústředna šílela. Letiště bylo obstoupeno kordonem policie a byli zde připraveni i dva muži na motocyklu, aby dojeli k letadlu, hned jak přistane. Na nádraží stáli strážníci na všech peró-

nech.

V obci Kbely bylo tolik strážníků, že si lidé šeptali, že tudy pojede pan prezident. A kanceláře letecké společnosti vypadaly jako kasárny pražské policie.

Já osobně jsem nejvíc žasl nad tím, že ten člověk se tak klidně zeptal na svou aktovku. A ještě se pro ni vrátí! Já bych po takovém maléru už zůstal v Drážďanech, nebo se vrá-

til domů tajně s nalepenými vousy.

Ještě lip byste udělal, kdybyste předstíral, že máte dřevěnou nohu, mladej, řekl mi pan rada. To by vás nepoznala ani domovnice.

Ale logicky vzato, pane rado…

Žádnou logiku mně sem netahejte! Kdyby člověk uvažoval logicky, nebude krást, zabíjet nebo dělat špionáž. Lidi přestupují zákon proto, že logicky neuvažují. Jinak by věděli, že policie stejně všechno vypátrá. Nebo skoro všechno. Ten člověk přece netuší, že Zuspa už má všechno v rukou. Vůbec to ani nepředpokládá. Myslí si, že aktovka leží někde v kanceláři. Je moc hloupej, já vím, ale není sám… Pojďte se mnou!

Šli jsme do „detektývny”, kde se shromažďují mužové od kriminálky, když mají službu a nejsou zrovna v terénu. Pan rada si vesele mnul ruce a ohlásil: Pánové, dám vám malý úkol. Máte chytnout chlapíka, který provedl něco řekněme v Děčíně a bude se vracet domů.

Jak to uděláte?

Páni to vzali jako dobrý vtip a pan Brůžek prohlásil: Je to sice těžký, ale dá se to zvládnout. Nejlíp je počkat na něj před jeho domem. Anebo ještě jistější, tam, kde má ženskou.

Já bych ho čekal už na nádraží, jistota je jistota, řekl pan Rous.

Nebo na letišti, zasmál se pan Mrázek, protože dobře věděl, oč panu radovi jde.

Anebo na přístavišti parníků, když je to z Děčína, řekl pan Bouše schválně a kýchl.

Pan rada pochvalně přikyvoval: A kdy se tam postavíte?

Podle toho, kdy přijede… Je přece jízdní řád. Anebo letový řád, kdyby šlo o aeroplán.

Anebo je tu řád pražské paroplavby, aby byl spokojený i pan Bouše, řekl vlídně pan rada. Správně, je třeba znát jízdní řád. Pánové ze Zuspy jej neznají, a proto poslali lidi na letiště už teď, ačkoliv letadlo přiletí až zítra. Čekají na nádraží, ale vlak tu může být nejdřív ráno, protože vyjíždí v noci z Drážďan.

Pánové se vesele smáli, protože jim dělalo dobře, že to oddělení, které se na kriminálku dívá vždycky svrchu, v tom tak krásně lítá.

Pan rada na mne kývl a vyšli jsme ven. Na chodbě mne pan rada vzal za knoflík: -

Mladíku, vy máte sice maturitu, ale to nevylučuje jistou inteligenci. Co myslíte, v čem je největší chyba všech těch opatření?

Nevěděl jsem.

V tom, řekl slavnostně rada Vacátko, že nikdo nehlídá silnici. A po silnici ten chlap přijede. Autem.

Pane rado, jak to račte… jak to račte tak tvrdit? zděsil jsem se téměř.

Tak budeme spolu chvíli přemýšlet. Ve dvě patnáct volaly Drážďany. Proč volaly? Protože ten člověk tu aktovku chce honem mít. Ze strachu, samozřejmě.

Pospíchá, protože mu není dobře. Letadlo letí zítra, vlak jede až v noci…

Jak se dostane nejrychleji do Prahy? Autem…

Copak oni mu dají auto?

Stačí, když mu trochu pomohou. Najdou mu taxi, jehož šofér může přes hranici. Do Hřenska. Malý pohraniční styk, víme? Tam si náš pan Filous najme další taxi. Do Prahy… A kdy tu bude?

Ježíšmarjá, pane rado, to přece nikdo nemůže ani tušit! Já to vím. Protože vím, že z Drážďan do Prahy je sto pětapadesát kilometrů, beru průměrnou rychlost takového taxíku a předpokládám, že nemohl vyjet dřív než ve tři hodiny a na hranicích se půl hodiny zdrží; vychází mi to dost přesně. Vemte si klobouk a jdeme do Jungmannovy ulice… Přijede tam co nevidět.

A to páni ze Zuspy nevědí!

Taky to nejsou kriminalisti, řekl pan rada Vacátko pyšně.

To bude báječné, až ho chytí! vzplanul jsem nadšeně.

Ano, bude to báječné, jestli ho chytí, opravil mne pan rada. Mlčel jsem, i když mně už bylo jasné, že pan rada svou konkurenci nezřízeně podceňuje.

Snažil jsem se vybavit si pocity toho podivného kapitána Filouse při jeho cestě zpátky. Já bych strachy asi ani nedojel. Ale měl kapitán Filous vůbec strach? Pan rada má pravdu: ten člověk je zvyklý pracovat pomalu a klidně.

Pracuje už takhle dlouho a zvykl si na své tempo. Je znám jako pečlivý úředník, a pečlivý je ve všem: pečlivě spisy zařazuje, zapisuje, eviduje, a pečlivě je taky krade a vozí za hranice.

Pak je zase stejně pečlivě za zády svého plukovníka, skloněného nad akváriem, spolu s ji-nými spisy ukládá do sejfu. Kdykoliv si páni z prezídia nebo z generálního štábu vzpomenou, mohou spisy mít. Na kapitána konceptní služby Filouse je spolehnutí.

Možná že ho cestou nejvíc děsí představa, že se ty spisy i s aktovkou skutečně ztratily. To by byla ovšem rána. Ne proto, že by byly pryč plány mobilizace, ty se koneckonců dají udělat znova. Ale představa, že by se ztratil spis, byla pro toho pečlivého úředníka prostě nemyslitelná. Spis je od toho, aby se neztratil… Možná že si zhluboka oddechl, když se dověděl z telefonu, že aktovka je na světě. Možná že si vesele zamnul rukama: uložím spisy hned po svém příjezdu. Vezmu je do Drážďan později.

Možná že ten člověk byl skutečně takový. Možná že právě proto, že byl tak úřednicky pečlivý, potřeboval ve svém životě nějakou protiváhu. Dobrodružství…

Nejšílenější dobrodružství, do jakého se může pustit úředník: vzít spis z jeho určeného místa a odvézt jej za hranice.

Zvláštní, že ho nenaučili spisy fotografovat. Ale on byl na to třeba nešikovný. Nenaučí se nikdy takovou složitou věc. Nepotřebuje ji. Je geniálně prostomyslný, geniálně klidný.

Teď se snaží dostat se co nejrychleji ke své aktovce. Až ji bude mít v ruce, pojede na ministerstvo tramvají. Kdyby přijel taxíkem, vzbudilo by to pozornost. Je geniální i v tom, jak dovede být nenápadný.

Pane rado, řekl jsem, když jsme se procházeli po Jungmannově ulici, kde v budově Škodovky sídlila tehdy letecká společnost, pane rado, tohle je ale obrovská aféra! Myslím,

že něco podobného u nás ještě nebylo. A přitom je to všechno hloupá náhoda! Náhodou zapomenutou aktovku náhodou ukradne místní zloděj a náhodou se tak lekne, zeji odnese na četnickou stanici…

Pan rada povzdechl: Můj předchůdce, pan vrchní policejní rada Knotek, vždycky ří-

kal, že bez náhody by se vůbec nedalo žít. Nakonec se člověk i zcela náhodou narodí.

Nemohli jsme se příliš věnovat svým úvahám, protože v ulici mezi chodci se objevilo auto. Hnalo se tak, jak se stará pragovka může hnát. Byl to taxík a neměl pražské číslo.

Pan rada mi vzrušeně stiskl loket.

Taxík zastavil před leteckou kanceláři. Vystoupil menší muž středních let, nenápadně oblečený, a zamířil ke kanceláři.

Ale ve stejném okamžiku, kdy položil ruku na kliku, zaváhal. Prudce se rozhlédl a já spatřil jeho oči: rychlé, neklidné, oči člověka, který se dovede dívat…Viděl strážníky v ulici, viděl strážníky v kanceláři.

Stiskl jsem rty, abych nevykřikl.

Jeho ruka prudce kliku pustila. Couvl, jako by chtěl zpět k autu. Ale v tom okamžiku stál už mezi autem a jím pan rada. V té chvíli se probrali strážníci, postávající kolem. Nepoznali kapitána Filouse, protože ho neznali.

Poznali radu Vacátka a viděli, jak rozpřáhl ruce.

Muž se dal na útěk. Vběhl do průjezdu domu a hnal se schodištěm nahoru.

Pan rada vytáhl píšťalku a zahvízdal. Neměl zde své lidi, ale zvuk policejní píšťalky probudí všechny policisty na světě.

Běželi za prchajícím.

Muž utíkal stále vzhůru, bylo vidět jeho nohy kmitat se mezi kovovým zábradlím. Bylo to zřejmě zoufalé počínání. Kam se chce dostat? V domě jsou samé kanceláře. Míří na střechu? Doběhnou tam za ním… Bude jim utíkat po střechách?

Nevypadá na to, že by to uměl

a kromě toho všude v ulicích kolem ho mohou sledovat.

Kapitán Filous, pečlivý a klidný úředník, propadl tedy nakonec panice a strachu! Běží, běží, ale nemá naději na únik. Past už za ním sklapla.

Budova měla čtyři patra. Pak byly úzké schody k půdě. Kovové dveře na střechu byly zamčené. Je ztracen. Schodiště je plné strážníků. Skočí snad dolů?

Zahyne a vezme své tajemství s sebou?

Muž stojí u zavřených dveří a jeho čelisti se rychle pohybují. Je to neuvěřitelné: ten člověk jí. Pak polkne… A pak už jsou u něho, chytají ho za ruce, křičí, že je zatčen, nasazují mu pouta, vlečou ho dolů. Kapitán Filous se nebrání. Tváři se jako člověk, který splnil to, co si předsevzal.

Tam na schodišti paláce Škodovky se taky potkali dva mocní mužové, pan rada Vacátko a šéf celé Zuspy. Hluboce se sobě uklonili. Šéf Zuspy zašeptal: Děkuji vám, pane ra-do, za váš zásah. Ten muž byl ovšem prakticky už chycen.

Pan rada Vacátko se zdvořile usmál: Chycen je prakticky až teď. Blahopřeji vám k úspěšné široké akci.

Na ulici se kupili lidi, netušící, co se děje. K užaslému taxíkáři nastoupili policisté s jeho pasažérem, který měl na rukou pouta, a poručili jet na policejní ředitelství, přičemž venkovský taxíkář netušil, kde to je. V

pracovně ministra zvonil telefon, aby oznámil, že hledaný kapitán Filous, špión a zrádce, byl zatčen.

Když jsme šli zpátky na čtyřku, pan rada mlčel. Pak najednou zvedl hlavu: Víte, čemu zatím nerozumím? Proč ten člověk utíkal. Musel přece vědět, že nemá už naději.

Člověk má asi pořád naději, řekl jsem.

Ne, pořád ne… On něco chtěl. On potřeboval ještě trochu času… Ale nač vlastně?

Dověděli jsme se to druhého dne ráno. Pan rada mne zavolal a vítězně mi hlásil: -

Tak už to mám, proč utíkal! Neříkal jsem vám, že ten chlapík byl tak hloupej, až byl geniální?

On byl geniální do posledního momentu. On utíkal proto, aby měl čas vytrhnout z pasu tři listy a sníst je

Proč zrovna tři? Proč ne celý pas? divil jsem se.

Mladej, zkuste sežvejkat celý pas, když vás honí policie! Jemu stačilo sníst ty tři listy, kde byly záznamy o jeho odjezdech a příjezdech.

A teď už i mně začínalo svítat. Ten člověk zničil přímý důkaz o tom, že do Drážďan jezdil častěji. Dovedl uvažovat: když viděl, že je ztracen, myslil ještě na právní důsledky.

Myslel na svůj budoucí soud. Nikdo mu nedokáže, že byl špión, který prodával státní tajemství. Dokáží mu jen pokus prodat státní tajemství jednou. I vojenský soud musí mít přece důkazy.

Ano, ten člověk se v poslední minutě vysmekl z oprátky a zajistil si doživotí… Není to velké vítězství, pravda. Ale velké je myslet v tak vypjaté chvíli i na právnické detaily. To aby člověk zrovna smekl!

Co jsem vám říkal, mladíku? Tak hloupej, až geniální! Takového je vždycky moc těž-

ko usvědčit, i když ho chytíte.

A tu jsem já, pouhý zelený čekatel, řekl: Pane rado, vždyť já jsem byl u toho, já to všechno viděl. Nebýt tam vy a nezahvízdat v pravý čas, tak ho při celé té parádě vůbec ani nechytili!

Pan rada neřekl nic, asi to ale poslouchal rád. Pak potřásl hlavou a přísně řekl: Zapomeňte, že jste něco viděl, protože celá ta věc je přísně tajná.

A tak jsem svědek, ale nemám kde dosvědčit, že špióna Filouse chytil pan policejní rada Vacátko, ačkoliv to vůbec neměl v referátu.

SPRAVEDLNOST

Právo, staročesky pravda, je vlastně pravý nebo rovný směr nějaké činnosti.

Pravda slovo to znamená tolik co právo. Znamená opak vnějšího mamu a klamu. Pravda není nic bezprostředné daného, co by na povrchu vědomostí lidských plavouc, snadným hmatem se zachytiti dalo, jak tomu chce víra a obecný rozum.

Riegrův Slovník naučný

Já jsem už starý soudce, a tak se nedivte, že mám moc času na přemýšlení.

Ne o procesech, jež jsem vedl, ale o právu a jeho smyslu. Protože na procesech ani tak moc nezáleží. Proces je dílo rukou lidských, a je proto omylný, abychom mluvili jako staří právníci.

Může dopadnout dobře i špatně, podle toho, co tím slovem myslíte. Kolikrát mi kolegové vy-

čítali, že proces dopadl špatně, protože neodpovídal jejich představám, zatímco těm souzeným připadal docela dobrý. Pro šizunka je soud dobrý tehdy, když mu napaří jen půl sazby.

Pro soudce je špatný, když skončí v první instanci a nedá možnost dalších.

Takže s těmi pojmy dobrý nebo špatný se nikam nedostaneme; já jsem za svůj život vedl moc procesů dobrých a moc špatných, ale ty nijak neznepokojují moje staré srdce. Mne znepokojuje jeden, který byl po všech stránkách velmi dobrý, ba dokonce slavný, ale viníkovi přinesl nakonec velké hoře.

A ptám se, co je vlastně smysl práva a zákonů? Mají chránit před špatnostmi (i vlastními), mají napravovat. Když bylo zákona použito nesprávně nebo nevhodně, tedy tak, že obžalovaného nenapravil a jiné neochránil, čí to je vina? Samozřejmě, že ne zákonů, ale soudce.

Kolikrát asi jsem já byl takhle vinen?

Proces, který mám tak často na mysli, byl složitý a postavil celou právní vědu do nezvyklé situace. Musím se přiznat, že jsem to věděl a že jsem tomu tak trochu pomáhal. Byl jsem ještě ctižádostivý a přál jsem si, aby všichni viděli, jak moudře tu nešťastnou právní vědu zase vyvedu z její prekérní situace. O té pošetilosti! Čím více soudce myslí na vznešenou justici, tím méně myslí na obžalovaného, a to je velká chy

Musím vám říci, že jsem soudil leckoho. Zloděje slepic i vrahy, podvodníky i žárlivé manželky, které namíchaly mužovi do jídla jed, lidi nešťastné i vychytralé, ty, kteří hluboce litovali svého dnu, a zase takové, kteří jedněmi dveřmi z kriminálu vyšli a druhými se tam zase vrátili. S tím se prostě nedá nic dělat, takový je už život.

Ale případ toho jasnovidce mi dělá pořád starosti, i když je to všechno tak dávno a i když po stránce právní byl právě onen případ v pořádku. Dost nerad říkám: případ, raději ří-

kám: člověk. Dospěl jsem k názoru, že přes všechnu vznešenost, jakou slyne právo, základem všeho je člověk. Pochopit člověka nemůže ovšem zákon, na to je příliš neosobní. Pochopit člověka musí soudce. Co by bylo jinak jeho úkolem?

Jako každý soudce mám nejradši obyčejné provinilce, co si odkroutí svoje léta, jsou propuštěni a přestanou pak být provinilci nejen před zákonem, ale i před svým vlastním srdcem.

Stalo se mně mockrát, a já se tím pyšním víc než čestnými uznáními, že se otevřely dveře mé pracovny, vešel trochu pobledlý člověk s ranečkem prádla pod paží a řekl: Pane soudní rado, tak jim jdu poděkovat. Ráčili mi, jestli se pamatujou, napařit rovnejch šest let, a já jsem těch šest let přemejšlel…Udělalo mi to moc dobře.

Ten člověk, o kterém mluvím, ten jasnovidec, na jehož proces stále musím myslet, mi poděkovat po šesti letech nepřišel, ostatně jsem mu je nedal… A to asi byla chyba. Nikoliv chyba mé soudcovské spravedlnosti, neboť jsem ji neporušil, ale chyba, jíž se chopil škodolibý lidský osud. Já mu toho člověka vlastně přihrál. Co je to vůbec spravedlnost? Zajisté, jak říkají spisy, shoda jednání s právem… Ale o jakém právu vlastně mluvíme? O právu podle rozumu, nebo podle ustanovení lidského? Tyhle věci mohou být ve značném rozporu. Vezmete si zákon o čarodějnicích. To přece byla náležitá právní norma a podle této normy, a tedy podle zákona, byly ženské upalovány. Já o tom nemluvím náhodou, však vám za chvíli budu vyprávět o opravdovém procesu čarodějnickém…

Jasnovidec samozřejmě není čarodějník a my nejsme středověcí fanatici.

Kromě toho se může leckdo právem zeptat: Copak může být vůbec možné, aby stál před soudem jasnovidec? Buď je skutečný jasnovidec a vidí do budoucnosti, pak by se soudu vyhnul; když před soudem stojí, pak sám podal důkaz, že není jasnovidec.

To je stará otázka, jestli může být všemohoucí a vševědoucí pámbu soudcem lidských činů. Zdánlivě by to byl soudce zcela ideální, protože všechno ví a všechno může. Ale když předem ví, že tenhle člověk zapálí stodolu, pak vzniká otázka, proč tomu nezabrání, když je všemohoucí. Anebo tomu nezabrání schválně, a pak si tedy dělá jenom klientelu, aby měl koho soudit?

S jasnovidcem je to ještě složitější. Jenom uvažme, jestli si může doktor operovat ne-

žít na svých vlastních zádech? Nemůže, protože tam nevidí, protože tam nedosáhne. Jasnovidec je na tom stejně: on si prostě na svůj vlastní osud nevidí, on si na něj nedosáhne. A tak se může nakonec i on octnout před soudem.

Já to říkám schválně zjednodušeně, ostatně ten termín jasnovidec není zcela přesný.

Je rozdíl mezi jasnovidectvím a předvídáním neboli prekognicí. To víte, musel jsem si to prostudovat. Proto vím, nakolik to všechno souvisí s telepatií a jak to někdy může přerůst k psychokinezi, to špektákl k schopnosti ovlivňovat myšlenkami předměty. Mohu vám jmenovat aspoň tucet případů, kdy různé osoby byly probuzeny ve snu nebo kdy samy snily ně-

co, co jejich blízcí zrovna prožívali… Usmíváte se? Říkáte si, jak je možné, že soudce, je-muž stojí na pomoc celá dokonalá právnická věda, exaktní a jasná jako matematika, může věřit v takové věci? Jste šťastný člověk, protože vy nad tím vším můžete mávnout rukou a říci, že to je pitomost.

Ale copak to může říci soudce, jemuž před soudní stolici postaví jasnovidce?

Já vím, že vy můžete jmenovat tucet případů, kdy se takové věci se sny a s přeno-sem myšlenek ukázaly jako podvod, a přidáte další tucet případů, kdy se nějaký jasnovidec nebo telepat pořádně sekl. Ale víte, že ani to vlastně nevyvrací sám pojem jasnovidectví?

Aspoň ne pro soud. Vezměme si příklad z matematiky. Někdo vypočte špatně rovnici

a podává tak důkaz, že buď nezvládl matematické zákony, nebo že se zmýlil.

Ale nedokazu-je to, že matematika není věda. A s jasnovidectvím je to stejné.

Zmýlit se může každý člověk, i jasnovidec.

On se může zmýlit i soudce, drahý pane, a to je horší.

Samozřejmě, že si může, ba musí k sporným otázkám přizvat znalce, aby mu dali své dobré zdání. Když šlo o to jasnovidectví, tak jsem si pozval ty největší, univerzitní profesory.

Už vás vidím, jak zase máváte rukou: Pro mne, říkáte, může i takový univerzitní profesor být blázen, já v nějaké tajné síly nevěřím.

Šťastný člověče, oč jste na tom lip než soudce, který k tomu, co říká znalec, přihlédnout musí. Oni se mohou mýlit, ale soudce se po jejich slyšení ve svém výroku mýlit nemů

že. Tak to aspoň předpokládá zákon.

Je tomu tak sto let, co stál před soudem jakýsi sedlák ze Slezska, obžalovaný z čarodějnictví a ze spolku s ďáblem, protože omýval houbou máčenou ve vodě osoby pohlaví mužského i ženského a tvrdil, že je uzdravuje. Ostatně to tvrdili i oni. Soudce si pozval k procesu odborníka, dvorního medika z Vídně, protože tehdy se přece jenom už tak jednodu-

še na čáry věřit nedalo. A vidíte, tenhle hofmedikus se odvážil rozříznout doličnou houbu teprve poté, kdy byla pokropena svěcenou vodou. Rozřízl ji, aby mohl s určitostí tvrdit, že v houbě ďábla nenašel. Bylo to ovšem už století osvícené a vědělo tedy, že ďábel může být v houbě obsažen třeba jen ve své podobě duchovní a že nepomůže krájet houbu na sebemenší kousky, neboť ďáblova emanace může být implicitě obsažena v každém tom drobeč-

ku. Ano, před sto lety to bylo a my se tomu všemu dneska smějeme. Tím spíše, když víme, že ten sedlák se jmenoval Vincenc Priessnitz.

Uznejte, prosím, měl jsem se já stát takovým soudcem, jemuž se za sto let budou lidi smát jako zpátečníkovi?

A co je vlastně v tomto sporu zpátečnické? Uznat jasnovidectví, nebo naopak je neu-znat? To je sakra těžká situace pro soudce, i když má titul vrchního soudního rady!

Celý proces spadl na mne náhodou, ten jasnovidec konal totiž svá představení zrovna v našem okresním městě. Já sám jsem na jeho špektákl nešel, ale říkali mi, že to bylo pozoruhodné a vzrušující.Po produkci pak ten pán černých uhrančivých očí, Erik Jochanaan Hanussen, vždycky oznámil, že podává ve své soukromé ordinaci rady v osobních záležitos-tech.

On se vám pletl do řemesla i četnickým pátračkám. Jednou prý se na něho obrátila nějaká rodina v Liberci, aby jim řekl, kam zmizel jejich strýc, bohatý řezník, protože všichni marně čekali na dědictví. Zmizelý nemohl být prohlášen za mrtvého, protože četníci neměli po něm ani jedinou stopu. Jasnovidec rodině řekl, že strýček je nebožtík, že byl zavražděn v osamělém domě a že se jeho mrtvola najde. Neřekl kdy, a z toho bylo moc mrzutostí, proto-

že netrpěliví pozůstalí začali honit četníky s tím orákulem, a nic tak nepopudí četnictvo jako náznak, že nepracuje dobře.

V našem městě se na jeho představení lidi hrnuli.

Přišla taky choť četnického štábního strážmistra, a taková ženská se na malém měs-tě považuje už za dámu a podle toho se chová. Požádala pana Hanussena o slyšení v soukromé ordinaci a zde mu sdělila, že jí byl odcizen z předsíně kufr s prádlem, jež si chystala na mandl. Obrátila se na jasnovidce, protože její muž nic vypátrat nemohl. Naznačila taky, že tuší, kdo je pachatelem.

Jasnovidec na ni obrátil své temné oči, ale místo aby řekl, že má pravdu nebo že se mýlí, docela zvědavě se zeptal, kdo tedy tím pachatelem je. A ona mu řekla, že podle ní je to ta mrcha ze sousedního baráku. Mimochodem tato mrcha byla choť soudního zřízence.

Jasnovidec se zamyslil a pak řekl, že vidí ten kufr na půdě v rohu, tam, kde bývá zkosená střecha.

Později tvrdil, že neřekl, na které půdě, paní však tvrdila, že ze souvislosti vyrozuměla jasně, že jde o půdu té sousedky… Dala mu za radu třicet korun a spěchala domů. Přesně řečeno k té sousedce. Dveře domku byly otevřené, nic netušící paní zrovna věšela na půdě

prádlo. Jaká skvělá náhoda! Anebo to bylo vnuknutí toho jasnovidce?

Paní strážmistrová vtrhla na půdu a před očima se jí zatmělo. Vpravo, tam, kde je střecha zkosena, se něco černalo. Její kufr! I jala se cloumat paní zřízencovou a křičela na ni mnoho urážek, což si ona druhá paní nedala líbit a začala volat jednak o pomoc a jednak rvát vlasy té vetřelkyně ze sousedství. Byl z toho velký boj, jaký vždycky končí u soudu, celý dům byl vzhůru, přiběhli páni manželé, odtrhli supící dámy a pro jistotu se vrhli na sebe. Dodatečně se ukázalo, že to, co paní strážmistrová považovala za kufr, byla nějaká bedna, že tedy ona druhá paní je zcela nevinná. Co bych to dlouho rozvíjel: výsledek byl, že na jasnovidce podali hned dva lidé trestní oznámení, totiž četnický strážmistr a taky soudní sluha, což je u soudu „perzóna” významná. A najednou vám to bylo jako lavina: přidali se další po-

škození a nad jasnovidcem se začaly stahovat těžké mraky. On se tomu nejdřív ani moc nebránil, byl to člověk znalý obchodu a usoudil, že tohle tedy reklama bude, protože se obratem přihlásilo asi padesát lidí, kteří tvrdili, že jim věštil správně, a byli ochotni se hlásit jako svědci u soudu a psali děkovné dopisy, a pan jasnovidec je otiskoval v místních listech.

Táhlo se to všechno moc dlouho, není divu, že vyšetřující soudce z toho byl nešťastný, protože mu celý případ státní zastupitelství několikrát vrátilo.

Já vám řeknu, vypracovat obžalobu na jasnovidce není žádný med. Jediní, kdo se smáli, byli advokáti, protože ti z toho měli žně. Když jsem to nakonec tedy dostal já a začal jsem dělat, jak se říká, přípravy k hlavnímu přelíčení, bylo mi jasné, že to bude sakramentský oříšek.

Zkrátka proces, jaký má být!

Soudní síň byla nabitá, kdepak místní lidi, ti se dovnitř ani nedostali, všechno bylo přespolní, až z Vidně přijeli, přijeli z rajchu, přijeli z Liberce, prostě dostat v ty dny pokoj, to bylo nemožně a místní lidé pronajímali všechny postele a sami spali na půdě. Bylo to hotové požehnáni pro kraj, takový nával cizího lidu; hospodští měli zvláštní schůzi a v ni se usnesli požádat soud, aby takové procesy byly nejmíň dvakrát do roka.

Ale on, pane, takový případ stačí jeden za život.

Novinaří psali, že se chystá monstrproces, že na lavici obžalovaných je celá parapsychologie, a ptali se v novinách, zda zvítězí tmářství nebo pravda, přičemž neřekli, co vlastně považují za pravdu.

Vy si možná myslíte, že měl být ten člověk prosté potrestán za ty případy, kdy se ne-strefil a kdy tedy od lidí vzal peníze neprávem. Ale ani to není tak jednoduché. Když si jdete koupit los, dáte za něj peníze a taky nemůžete žalovat státní loterii, že vás vzala na hůl, protože jste nic nevyhrál.

Přivolaní profesoři psychologie se rozestoupili na dva tábory. Jedni tvrdili, plni své autority, že je to všechno pustý podvod a že je třeba v tomto procesu vystoupit proti všemu zpátečnictví. Měli skvělé argumenty a bylo radost je poslouchat. Druzi tvrdili, zaštítěni stejnou autoritou, že naopak jde o projevy nové védy, která se sice těžko, ale stále mocněji pro-sazuje, a také oni mluvili skvěle a učeně. A co se svědků týče, to bylo ještě horši. Bylo to zkrátka přesně tak, jak říká stará pravda: svědek je člověk, který byl při tom, ale nerozumí tomu, znalec pak je člověk, který při tom nebyl, ale zato tomu rozumí. No a soudce při tom nebyl a nerozumí tomu, ale musí rozhodnout. Vznášel jsem se nad tím jako duch nad vodami a nevěděl jsem, co dál.

Odsoudit? Neodsoudit?

Když jsem se podíval dolů, na lavici obžalovaných, kde seděl onen pan Hanussen, který musel před soudem ovšem vystupovat pod svým pravým jménem jako Herman Steinschneider, cítil jsem rozpaky. Vždyť tady nejde jenom o vědu, chtělo se mi křiknout, tady jde o člověka!

A byl vám to člověk docela pozoruhodný, podle soudních spisů byl už za války znám jako kouzelník. Bavil pány v kasinu nejen triky s kartami, ale taky tím, že četl se zavázanýma očima cizí dopis, nebo že uhodl, jakou barvu má šátek, který ve vedlejší místnosti ukázal pan obrlajtnant. Držel se pořád v kasinu, do zákopů nešel… Až jednou ho napadlo zkusit věštit něco vážnějšího a prozradil panu hejtmanovi, že ho jeho ctěná paní choť podvádí s poručíkem od husarů. Co udělal hejtman se svou chotí, to ve spisech nebylo, ale zato milý věštec Steinschneider musel jít s marškumpačkou do zákopů a málem přišel o život.

Po válce si opatřil licenci jako kouzelník a iluzionista a začal jezdit po světě a číst myšlenky. Měl úspěchy ve Vídni, v Praze, byl taky v Bavorsku a potom jezdil po vlastech českých. A teď dojezdil, teď kolem něho planou spory, jež jsou vznešené a vědecky zajímavé, ale on spíš čeká, co řeknu já…

Vlastně všichni na to čekají. Čeká na to celá právní věda.

Čeká na to samotná pani Justice.

Já jsem tehdy udělal něco, co nebylo obvyklé, a kolegové se asi chytali za hlavu, přesvědčeni, že to je moc mizerný proces. Já jsem se rozhodl provést takzvaný vývodní důkaz.

Řekl jsem: Můžete, obžalovaný, zde v soudní síni a před tváří soudu dokázat, že máte skutečně schopnosti, jež se nazývají jasnovidnými?

Obžalovaný vstal: Slavný soude, je to sice dost neobvyklé prostředí pro pokusy tak jemné a delikátní, ale zkusím to…

On ostatně tušil, že nemá jinou možnost; i když zde byla celá řada doporučujících listů, těch čtyřiatřicet žalobců, od nichž, řečeno slovy obžaloby, vylákal značně vysoké peněžité částky, otřáslo i jasnovidcem. Nyní tedy měl dokázat, že své jasnovidecké vlastnosti jenom nepředstíral (to je pro soud moc důležité), ale že je skutečně má.

Já bych prosil, slavný soude, aby mi bylo po dobu mého soustřeďování dovoleno kouřit.

Někdo se zasmál, ale já jsem zvedl ruku. V soudní síni se kouřit nesmí, ale když ten člověk má skutečně ukázat, co umí, musíme mu dát všechny možnosti.

A povolil jsem mu, aby kouřil.

Na ministerstvu se možná chytli za hlavu a začali uvažovat o mém penzionováni.

Pak se soud odebral k poradě, co bude vlastně náplní těch pokusů. Měli isme někde ukrýt libovolný předmět, měli jsme napsat několik slov, aby podle písma jasnovidec určil charakter pisatele, a konečně jsme měli uvést datum nějaké soukromé události a on měl ur-

čit, co se to tehdy vlastně stalo. Poprosil nás jen, aby to byla událost pro nás významná, na kterou častěji vzpomínáme.

Zatím jsme obžalovaného poslali na zvláštní zavřenou chodbu, kde s ním byli dva četníci a nehnuli se od něho na krok. Nesměli s ním promluvit a ani on se nesměl s nikým setkat.

Ano, pane, spravedlnost se dostala do těžké situace, a já jako soudce jsem se jí pokusil pomoci.

Když jsme své pokusy připravili, vstoupili jsme do soudní síně a byl přiveden pod stráží obžalovaný. Bylo hluboké ticho.

Položil si dlaň na čelo a měl dlouho zavřené oči. Pak šel k místu, kde byl schován ten předmět. Klíč… Sál zašuměl údivem a já jsem si udělal čárku. Pak jsme mu předložili tři různé rukopisy. Ve dvou případech určil charakter pisatele zcela přesně, v jednom částečně. A co se těch dat týče… Jedno uhodl přibližně, dvě určil správně, a mne zvláště dojalo, že určil to moje datum, na něž tak často myslím; je to datum mé maturity, dne, který mi dosud v be-zesných nocích přivádí mrazení v zádech.

Konstatoval jsem, že obžalovaný splnil dané úkoly více než na osmdesát procent a že tedy soud má za prokázáno, že vývodní důkaz byl podán.

Tu obžalovaný vstal a požádal o slovo: Pane předsedo, děkuji vám. Ale dovolte, abych řekl, že Smetana byl sice velký génius, ale kdyby mu byl někdo přitiskl na prsa revolver a vyzval ho, aby napsal Prodanou nevěstu, nebyl by to dokázal. Já nejsem Smetana.

Mohlo to proto dopadnout mnohem hůř!

Zatímco se lidi smáli a já jsem hrozil, že dám vyklidit sál, cítil jsem, že ten člověk řekl vlastně hroznou pravdu. A pak jsem vynesl osvobozující rozsudek, kterým se Heřman Steinschneider osvobozuje od žaloby, že v roce 1927 a v letech dalších na různých místech se-verních Čech, využívaje mdlého rozumu lidí, vylákal peněžité částky předstíraje, že vládne nadpřirozenými schopnostmi, čímž se měl dopustit zločinu podvodu…

V důvodech rozsudku jsem vyložil, že pojem „mdlého rozumu” neobstojí, protože ně-

kteří přivolaní znalci, univerzitní profesoři, v jasnovidectví věří a rozumu mdlého samozřejmě nejsou. Pokud pak by šlo o podvod v obecném slova smyslu, je třeba uvážit, že když člověk žádá informaci na základě záhadných a patrně nadpřirozených sil, nemůže mít zaručenu stoprocentní jistotu. A za další, soud není oprávněn po tom, co viděl, prohlásit, že obžalovaný jistými jasnovideckými vlastnostmi nevládne. Soud netvrdí autoritativně, že jimi vládne, považuje to však za možné, a v pochybném případě má právo, ba povinnost, přidržet se vý

kladu pro obžalovaného příznivějšího…

Ano, byl to slavný soud a moc se o něm psalo, jeden novinář dočista napsal, že re-publika může být hrdá na rozsudek vynesený v této věci. To víte, že mi to lichotilo. Ale stačí tenhle pocit k tornu, aby člověk svůj čin považoval za dokonalý?

Copak náš jasnovidec, tomu bylo hej! Mohl vesele pokračovat ve svých produkcích a měl ke všemu náramnou reklamu. Asi proto taky se rozhodl k něčemu většímu a vystěhoval se do Německa. Tam zřejmě lidi byli zvědavější na svou budoucnost.

Vedlo se mu tam výborně, jak jsem se později dočetl, vystupoval v berlínském varieté a nemusel už prorokovat (špatně), kde je kufr s ukradeným prádlem. V Německu šlo o věci složitější a velmi mnoho lidí toužilo poodhrnout clonu nejistoty nad boudoucím časem. Muž s tmavýma očima ji odhrnoval. Muž, který ještě nedávno stál zkroušeně před mou soudnou stolicí, se stal miláčkem Štěstěny.

Lidé tam o něm věděli to, co jsem nevěděl já. Kdysi dávno, když ještě byl ve Vídni, přišel k němu menší muž s vouskem pod nosem a s patkou vlasů sčesaných do čela a dal si sestavit horoskop. Podle toho horoskopu se člověk narozený v takových znameních na nebi dožije větší slávy než Napoleon. Musí se však varovat ukvapených rozhodnutí a sáhnout po moci nejvyšší… Neznámý muž přijal podivnou věštbu neznámého jasnovidce s vážnou tváří.

A když začal hrát důležitou roli v politice, hřál se jasnovidec v jeho slávě.V jeho přepychovém bytě sedaly teď největší veličiny říše, jež si dávala jméno Třetí.

V jeho vile u jezera a na jeho jachtě ho navštěvovali mužové a dámy, před jejichž mocí se začal třást svět. Co všechno asi o nich muž s tmavýma očima věděl!Tehdy jsem si říkal: Snad jsem přece jenom rozhodl správně, když jsem ho osvobodil.

Jaká hanba, kdyby člověk takovýchto kvalit seděl v našem okresním kriminále!

Ale kdo může říci, co je správné? Kdo ví, co je dobré a co špatné?

Muž se skvělým horoskopem, Adolf Hitler, sáhl po moci nejvyšší. Stal se kancléřem.

Co udělají teď hvězdy?

Co udělá jeho osobní prorok Hanussen?

Udělal to, co udělat musel. Udělal to, co ovšem udělat neměl. Podal přihlášku do Hit-lerovy nacionálně socialistické strany. V tom je hrozná dialektika některých věcí. V tom je dvojjediná tvář osudu.

Tu přihlášku začali projednávat a tak zjistili, že Erik Jochanaan Hanussen se jmenuje Hermann Steinscheneider, pochází z Prostějova a nebyl pokřtěn, ale obřezán, oddán pak byl rabínem v Rumburku. Jeho celá rodina… Ach ano, jeho celá rodina je z nižší rasy.

Běda, jasnovidec svůj vlastní osud nemohl vidět! Anebo nebyl zaslepen jenom jeho klient, když sáhl proti vůli hvězd po moci nejvyšší? Byl už slávou zaslepen i jasnovidec a spoléhal na mocné příznivce, kteří denně vysedávali v jeho předpokoji?

Ostatně on spoléhal na víc. Proto si dal do čekárny své vily namontovat odposlou-chávací zařízení, aby nemusel být odkázán jenom na své jasnovidectví.

Co teprve teď musel o svých klientech všechno vědět!

Nevěděl však, co ví tajná policie o něm.

S ohromením jsem jednoho dne četl zprávu, že známý jasnovidec třetí říše E. J. Hanussen byl nalezen mrtvý v silničním příkopě za Berlínem. Policie nezjistila pachatele, ostatně jej ani nezjišťovala. Příliš mnoho lidí bylo v Německu zabíjeno a každý věděl, kým. Nač tedy po tom pátra Byl zabit na Hitlerův příkaz? Nebo ho zabili bez příkazu? Nebyl ubohý Hanussen-Steinschneider ještě tak slavný, aby se na něho vztahovala amnestie v rasových věcech, ja-ká se vztahovala na apoštoly, kteří vesměs byli nižší Panoptikum starých kriminálních příběhů

rasy, nemluvě už o jejich Pánu? Anebo už příliš viděl do karet hráčům, kteří se chystali dobýt světa?

To jsou otázky, na které nikdo neodpoví.

Ale co kdybych si já zkusil odpovědět na otázku, co by se stalo, kdybych byl obžalovaného Heřmana Steinschneidera odsoudil na několik let? Co by se stalo, kdybych byl ta lé-

ta vyměřil na nejvyšší možnou hranici?

Byl by vyšel asi tak stejného roku, jako byl zavražděn, z okresního vězení v Litoměřicích s uzlíčkem prádla pod paží, byl by zašel ke mně do kanceláře a řekl by: Pane vrchní rado, já jim děkuju za ty roky, co mi ráčili napařit. Měl jsem čas přemejšlet a přišel jsem na to, že žádný jasnovidec nejsem. Budu dělat něco jinýho.

Zákon má člověka nejen odsuzovat, on jej má taky chránit a napravovat.

Můj rozsudek, tak slavný, obžalovaného Steinschneidera-Hanussena neochránil, ba naopak, zahubil jej. Ale mohl jsem to tušit, když nejsem jasnovidec? A mohl to tušit on, když svůj vlastní osud jasnovidec uvidět nemůže?

Spravedlnost, právo…Víte, pane, to jsou jenom slova. Závažná, ale pouhá lidská slova. Někdy o nich pochybuji. Vždyť i naši předkové říkali: právo -a myslili tím: šibenice…

PŘÍBĚH Z DOVOLENÉ

Kdykoliv myslel pan Bouše na svou paní a svou poslední dovolenou, vždycky říká

val, že mu ji čert spískal, ačkoliv to nebylo tak docela pravda. Spískala, lépe ře

čeno smluvila ji pani Boušová s onou ženskou umíněností, která věci dostává do nečekaných souvislostí, ačkoliv k sobě nepatří. Jenže tohle si ženská nedá nikdy vymluvit, a tak i pan Bouše musel jet až k německé hranici, mezi kopce, jež ho nebavily, mezi lidi, s nimiž si nemohl popovídat, a to vše proto, že paní vypočetla, jak to tam bude všechno levné, protože v takové horské díře mají peníze ještě cenu, kromě toho si zavaří brusinky a pan Bouše bu-de stranou všech kriminálních možností, přičemž syn se bude věnovat německému jazyku, což mu neobyčejně prospěje ve škole i v povolání.

Kolik řečí umíš, tolikrát jsi člověkem, říkala paní poučně, a pan Bouše, sedaje před chalupou na zahrádce, bručel, že by si to měli vzít k srdci nejdřív ti skopčáci okolo a naučit se alespoň trochu česky.

Samozřejmě, že to tam nakonec nebylo nijak levné, samozřejmě, že mladý Bouše v partě kluků místních četníků a železničářů mluvil česky a německy zadrhával jenom tehdy, když se mu podařilo v úzké chodbě potkat domácích pihovatou Gretl, jejíž ňadra hrozila roz-trhnout tenkou blůzičku. Brusinky se toho roku nějak moc neurodily, a navíc okolní louky, nedávno pokosené, poskytovaly pro rýmu pana Bouše skvělou možnost ukýchat se k smrti.

Jediným světlým bodem byla zcela netušená okolnost, že na tu zatracenou rýmu, podnícenou nádhernou senosečí, se jako lék kupodivu osvědčovala kořalka čepovaná v hostinci „Zur Forelle” nerudným hostinským, který jenom nerad lámal češtinu a jemuž pan Bouše dobromyslně říkal: pane Forel!

Nuže, tento nevlídný muž prodával levně kořalku, která byla patrně domácího půvo-du, obsahovala znamenité byliny na žaludek, ale účinkovala výborně na rýmu.

Pan Bouše se na své dovolené skvěle nudil. Zásadně považoval každou dovolenou za pitomost; aby totiž šel v klidu na dovolenou inspektor od kriminálky, museli by jít na dovo

lenou všichni kasaři, bytaři i půdaři, musel by jít na dovolenou ten holomek Krajcingr, co se dal na vlakové loupeže, a ještě moc jiných výtečníků, to by zkrátka musela dostat dovolenou celá pražská galerka a ne jenom pan Bouše, protože takhle za ty tři neděle svůj revír ani nepozná. Představa, co se asi v Praze děje, mu kalila radost z letních dní v pohraničních kopcích.

Kromě toho tady nebylo ale vůbec nic zajímavého: rozhovory s lidmi, které měl tak rád po pražských hospodách a které mu vždycky tolik prozradily, zde naprosto odpadly, protože Němci se tvářili dvojnásob nerudně, jakmile se dověděli, že je od policie. Tak mu zbyli místní četníci, kteří ale neměli žádné zajímavosti, protože jediné, co se tady dalo, bylo pašo-vání, a to patří do referátu četníkům, a pak šíření nacistických letáků a všelijaké ty srazy a parády henleinovské mládeže v bílých punčochách, a to nebylo nic zajímavého pro krimina-listu. Na nádraží poznal dva tři železničáře, ale už přednosta byl Němec, a co vám mohou říci zajímavého železničáři na takové staničce, kde opravdu lišky dávají dobrou noc a kde musí pro ženský rozmar nudou umírat jeden policejní inspektor?

Za obcí v lese objevil pan Bouše ovšem zajímavou stavbu, cosi jako starý sešlý zá

meček a cosi jako zchátralý statek v jednom, jenže kromě štěkotu psa tam dobytek slyšet nebylo a na dlouhé zdi, oddělující tu záhadnou stavbu od světa, byl větrem a deštěm smytý nápis Maschinentischlerei, nad čímž podle předpisu něčí ruka musela vyrobit taky českou firmu Strojní truhlářství.

Pan Bouše si odplivl: to se podívejme, ti neřádi i na tom háčku šetří, já bych je všechny hnal! A nakonec, asi aby se jaksi pomstil, sebral někde pohozený kus cihly a ty čárky a háčky k tomu lajdáckému českému nápisu přidělal, červeně, jako to bývá v synově sešitu ze školy.

Když byl s tou prací hotov, postřehl, že přes zeď se někdo na něho dívá.

Byl to zamračený zarostlý obličej, nápadné v něm byly strašně šilhavé oči.

Hleděl jimi tak, že pan Bouše si věru nebyl jist, jestli ten chlap kouká na něho, nebo spíš do lesa. Nicméně se za své počínání zastyděl.

Opravuju vám to tady trochu, řekl nejistě a zdvihl klobouk na pozdrav.

Šilhavý něco zabručel a zmizel zase za zdí.

Moc tady lidi milí nejsou, to je fakt, řekl si pan Bouše. Pro kontrolu si sem zašel druhého dne, skoro čekal, že ten chlap zase ty červené opravy nějak smaže, ale ne, čárky a háčky byly na svém místě, asi mu to všechno nestálo za námahu.

Když se potom svěřil vrchnímu strážmistrovi, mávl ten zkušený a moudrý muž jenom rukou: Pane inspektore, kdybysme my četníci měli všude opravovat české nápisy, tak nebudeme nic jiného dělat. Oni to, neřádi, tak špatně píšou schválně, protože podle nich je ta-dy rajch a v rajchu vládne ten zatracenej Adolf a všichni Češi patří vyhubit i se všema čár-kama a háčkama. Jo, dočkali jsme se pěknejch věcí!

Taky objasnil panu Boušovi, že to strojní truhlářství je vlastně zkrachovaný podnik, ale tomu je třeba rozumět, oni tady mají takový pokyn, aby prosperovali všichni co nejhůř, podle přísloví čím hůř, tím lip. Dneska tam žije jenom starý majitel, nějaký Poltz, a ten má u sebe šilhavého Sepla, občas si najmou pár dělníků a vyrábějí hole.

Hole? podivil se pan Bouše.

Jo, to byste neřek, že to je docela dohřej artikl, taková hůl, to přej je kumšt udělat, to chce extra dřevo a to dřevo se dlouho nějak pajcuje, máčí a připravuje, než se ohne, já tomu nerozumím, my četníci nenosíme hole, ale šavle…

Náš pan rada nosí rád občas pěknou hůl, zatesknil pan Bouše. – Myslím tím pana ra-du Vacátka, copak asi dělá, když já jsem na dovolené!

Ta myšlenka na pěknou hůl, kterou by přivezl panu radovi, mu pak nešla z mysli. Pan Bouše se na ni tak upnul, jako by ospravedlnění celého jeho ničemného pobytu bylo právě v tom, že přiveze do Prahy hůl, po jaké pan rada už dávno marně touží, černou vycházkovou hůl, lehkou a elegantní, o které pan rada zrovna nedávno mluvil. Bylo s podivem, že v Praze se dneska pořádná hůl nedostane, ona tahle móda vůbec přechází, šviháci už nenosí hole, ale deštníky v holi, a deštníkem v holi pan rada zřejmě opovrhuje. Z

rozhovorů pana rady taky pochytil, jaký je rozdíl mezi španělkou a sukovicí, mezi bambuskou a pravou ebenovkou.

Zadoufal, že třeba tady, kde nic kloudného není, budou mít v té výrobně takovou hůl, s jakou pan rada zkušeně švihne a pochvalně se zadívá na pana Bouše, přičemž řekne něco v tom smyslu, že tohle je tedy hůl jaksepatří…

Rázem se mu zdálo to podivné stavení za obcí méně podivné a vlastně ani ty háčky a tečky ho už nerozčilovaly, protože nakonec ti lidé jsou Němci a copak Němec je štont pochopit, co to je tečka a háček?

Pan Bouše se před koncem dovolené vypravil po dvou velkých žaludečních paná

cích u pana Forela do oné výrobny.

Nebylo snadné tam vejít, vrata byla zavřená, když pootevřel malá vrátka, strčil z druhé strany do škvíry čenich jakýsi ohromný pes. Pan Bouše netoužil se s ním blíže seznamo-vat. Pes dlouze a vytrvale štěkal, až se mezi vrátky objevil ten šilhavý Sepl a něco zabručel.

Pan Bouše vyloudil nejlaskavější úsměv, jakého byl schopen, a požádal o rozhovor s panem šéfem. Šilhavý tedy křikl na psa a pak šel napřed.

Podivný dvůr to byl, to je tedy pravda, tráva až do pasu, nikde žádné pořádné prkno, jak se sluší na strojní truhlářství, nikde vůně dřeva. Ponuré mlčení leželo na všem a z rohu se díval ten hafan, byla to skvrnitá doga, černá a bílá, a tvářila se lítostivě, že jí nedovolili toho návštěvníka sežrat.

Pan Poltz se ráčil obtěžovat před stavení, jemuž vévodil kruhový balkón, nesený starými oprýskanými sloupy. Nevypadal nijak přívětivě, ale aspoň nešilhal, a pan Bouše mu přednesl svou žádost. Pravil, že chápe, že třeba tady ani neprodávají, když to je výroba, ale že jde o výjimku, o dar samotnému panu vrchnímu policejnímu radovi, je možné, že jeho jméno už pan Poltz slyšel…

Mě neinteresujou policejní páni, řekl pan Poltz svou hrdelní německou češtinou. Na co potřebuje policejní pán hůl? Polizei má přece pendrek, nicht wahr? Pan Bouše povzdechl. Stručně řekl, že sice policie má pendreky, ale že ani on, ani pan rada nepatří k takové policii, protože oni jsou přes jiné věci a chodit na vrahy nebo ka-saře s pendrekem by bylo houby platné, na ty se musí jít s jiným fištrónem, jestli ví pan továrník, co tím je míněno.

(Ano, tak hluboce poklesl pan Bouše, že nazval toho nerudného chlapa továrníkem, ale vidina nádherné hole mu lámala charakter.) Pan „továrník” Poltz se ušklíbl, možná, že chtěl naznačit, že mu takové rozdíly nic neříkají, protože tschechische Polizei je mu protivná ze zásady, ale nahlas řekl, že hole sice vyrábějí, ale neprodávají, a že nemají na skladě nic, co by bylo zajímavé.

Poněkud ustoupil zpět do chodby. Pan Bouše zahlédl jakýsi stojan s holemi, jednu i nich pan Poltz vzal a přinesl panu Boušovi. Byla to obyčejná nehezká hůl, jakou nosí kmotři, když jdou přes les, nebo taky řezníci, když vedou dobytek.

Takováhle by se vám hodila?

Mně možná jo, ale panu radovi ne, řekl pan Bouše.

Pan Poltz se zatvářil, jako by chtěl tou holí nevítaného návštěvníka přetáhnout, ale třeba ani nechtěl, třeba měl jenom takový nevlídný kukuč.

Když pan Bouše odcházel, prohlédl si ještě jednou dvůr a všiml si, že se z vysokého komína nad nízkou budovou kouří, ti neřádi zřejmě vyrábějí, ale neprodávají nic, rozhodně ne nějakému Čechovi.

Velká doga pozorovala svýma krhavýma očima návštěvníka a donutila ho, aby podstatně zrychlil krok.

Venku si pan Bouše všiml, že od budovy vede úzkokolejná dráha, zarostlá jako vše tady trávou. Vydal se po chatrných pražcích a došel k nádraží. Musel to být kdysi velký podnik, když si dříví vozili z nádraží sami!

Od dobromyslného železničáře se dověděl, že po té staré úzkokolejce se ještě teď vozí materiál, když občas přijde na nádraží. To si přijede ten šilhoun s takovým kafemlejn-kem a naloží si to na dva maličké vozíky, ono je to k tomu jejich baráku z kopce, takže to

vždycky uveze.

Co, prosím vás, mohou vozit?

Jo, to já nevím, ale něco v sudech, nejspíš pajc, to se na hole přej potřebuje.

Pan Bouše zabručel, že na hole snad, ale ne na ošklivé klacky, které tam dělají a z nichž jeden mu ten pan Poltz nabídl.

A tak tedy se panu Boušovi nepodařilo proměnit nezdařenou dovolenou ve velký a radostný zážitek. Dotrpěl poslední její zbytek, ochutnávaje pilně v hostinci „Zur Forelle” žaludeční kořalku, paní zatím zavařila přes špatnou úrodu tolik lahví, že to sotva utáhli, a co se týče úspěchů mladého muže v němčině, ty byly nejasné, nicméně Grétl se za nimi dlouze dívala, takže patrně ten vytáhlý kluk bude mít aspoň nějakou hezkou vzpomínku. Když pan Bouše kráčel po šeré chodbě pražské čtyřky a vdechoval letitý pach starých stěn, cítil, že se dostává opět do své dobré formy.

Na „detektývně” pak pánové ocenili výhody žaludeční kořalky, kterou jim pan Bouše přivezl, i pan rada si ráčil vzít kalíšek a uznale pokýval hlavou.

Myslel jsem, pane rado, že vám přinesu jinší vzpomínku, ale nějak mně to nevyšlo.

Jsou tam nahoře u těch německých hranic moc neoučinliví lidi!

Pan rada mávl rukou a páni se dali do debaty, jak to všechno s tím německým problémem skončí. Byli to mužové zkušení, jimiž pohled na mrtvého neotřásl. Pohled na spleti-tou politickou situaci jim však nějak naháněl hrůzu.

Léto se chýlilo ke konci, přišel podzim. V

pražském politickém životě vypukla tak řečená lihová aféra a páni sledovali boj o zvýšení cen lihu, které prosazovala agrární strana, dokazující, že české lihovarnictvo je těžce posti-

ženou třídou.

Pan Brůžek hučel něco o tom, že jsou to všechno pupkáči, a pan doktor Soukup, mladý policejní koncipista, vyložil, jak to vlastně s tím lihem je. Aby byl líh na svícení a vaře-ní za dvě koruny, musí se denaturovat, protože jinak by ho lidi za ten laciný peníz začali pít.

Denaturování je pomalu nákladnější než výroba v tom zmateném dnešním světě, a aby se to vyrovnalo, musí být líh na pití mnohonásobně dražší.

Pan Brůžek mínil, že to je docela jasné, neboť lidi jsou banda; on přece pamatuje a pan Bouše samozřejmě taky tu aféru na Žižkově, která začala tím, že jedna ženská si šla dát ošetřit zub a najednou jim na zubní ambulanci začala křičet, že nevidí. Doktoři si napřed mysleli, že blázní ze strachu, protože ženské jsou jak známo schopné všeho, ale pak se ukázalo, že opravdu je slepá, a to už byl jenom krok k tomu, aby jí začali vyplachovat žaludek a brát krev.

Zrovna co se strhl tenhle cirkus, byla žižkovská policie volána do ulice U

Bulhara, kde v soukromém bytě našli tři nebožtíky najednou, jak leží mezi stoly, na nichž ještě bylo moc zbytků veselé svatební hostiny.

Tak si to policie jako vždycky dala dohromady a zjistilo se, že ta paní, co jí začal bolet zub, byla včera na té svatbě a že všichni se tam otrávili metylalkoholem; vyhnul se tomu akorát ženich s nevěstou, protože ti nepili, hodlajíce se moudře věnovat jiným zábavám, ja-ké příslušejí novomanželům. Zato oba tchánové byli po smrti a ještě jeden strýček, náhodou zrovna ten, který donesl těch pět levnějších flašek kořalky.

Kdyby svět nebyl dočista zkaženej, soudil pan Brůžek, mohla by stát dobrá kořalka pár korun, jenže lidi by se asi upili, lidstvo je prostě už tak udělaný, že potřebuje nad sebou dozor.

Buďte rád, pane Brůžek, řekl moudře mladý koncipista, jinač bychom my všichni přišli o chleba.

Pan Bouše se toho hovoru nijak zvlášť nezúčastnil, ale když doma ležel v kanafasu, vzpomněl si, že dneska byla k večeři znamenitá svíčková, která byla asi proto tak dobrá, že k ní byly ty nově zavařené brusinky… A jeho usínající mysl zabloudila zpátky do té obce u německých hranic a cosi jako červ mu začalo vrtat hlavou, neodbytná myšlenka, která člověku prostě nedá klid. Pan Bouše už dávno spal, ale myšlenky se mu honily v hlavě dál v podobě snů, a on si s uznáním v tom zmateném, ale v podstatě krásném snění vzpomněl na výbornou kořalku v hospodě „Zur Forelle”

Když se pak ráno probudil a četl v novinách, že byl v parlamentě na ochranu lihovarníků prosazen zákon o míchání lihu do benzínu, pomyslel si, že se asi najdou lidé, kteří budou pít benzín, a rozladěn šel do práce. Sám nevěděl, co ho tak popouzí, nakonec mu může být jedno, kdo co pije, v pražské galerce mají i santusáky, co pijou rovnou éter.

K večeru si vzal stranou mladého koncipistu Soukupa.

Pane doktore, jestli tomu dobře rozumím, tak do benzinu nebudou míchat denaturovaný líh, protože denaturování by to jenom zdražovalo, nemám pravdu?

Samozřejmě, že máte, pane Bouše, odvětil mladý doktor.

Na průmyslové zpracování se dává levný čistý líh. Pan Bouše chvíli mlčel, horlivě přemýšlel a jako povzdechl: Tak já vám, pane doktor, uctivě děkuju, a kdybyste chtěl vidět někdy výstavního blbce, tak se podívejte na mne. Pro Kristovy rány, já jsem, jak říká náš kluk, vůl jak anděl. Myslí mi to strašně pomalu, a to je u policie největší chyba!

Koncipista se chtěl nejdřív zeptat, odkud se najednou vzalo to tvrdé hodnocení, ale mlčel. Cítil, že by mu pan Bouše sotva odpověděl, protože odcházel dlouhou chodbou, vrtě sám nad sebou hlavou. Když člověk sám o sobě začne pochybovat, pak se buď pomátl, neboje naopak blízko nějaké pravdě. Jsem blbec, opakoval si pan Bouše, a kdyby se to o mně dověděl pan rada, sprásk by ruce.

Jsem úplně neschopný blbec… Jestli se ovšem v té věci pořádně nepletu. A když se pletu, pak jsem taky blbec, čili to pro mne vychází nastejno. A nemohu o tom nikomu říci, nemám s kým se poradit, protože jsou věci, do kterých člověk musí šlápnout sám, i když tu-

ší, že si zláme nohu.

Chmurné myšlenky, jež nedávaly panu Boušovi spát a dělaly z něho doma nerudné

ho nezdvořáka, jehož rozčiluje vlastni žena, bylo třeba nějak zaplašit.

Zbývala jediná cesta.

Do té pitomé obce v horách, kde strávil dovolenou. V sobotu odpoledne sedl do vlaku a večer byl na místě. Na prázdném nádraží ho uvítal jeden ze známých železničářů.

Zase na dovolenou, pane inspektor? zahlaholil. Ne, jenom tak na kus řeči, zabručel pan Bouše a sedl si s hovorným mužem do kanceláře. Vyptával se, co je nového, jestli hen-leinovci zlobí a nakonec jestli v té výrobně holí ještě pracují.

Jak by ne, pořád jim sem chodí zboží, pořád si to šilhavý Sepl odváží!

A nemohl byste mi jenom tak ukázat nákladní listy? Víte, já jsem zvědavý člověk…

Železničář sice mínil, že se to nemá, ale když jde o pana inspektora, tak že to je něco jiného, aby se jenom podíval. A pan Bouše si dokonce napsal pár čísel, když se těmi starými nákladními listy probíral, a spokojeně se usmíval.

Potom prohlásil, že si teď zajde do hospody na panáka, mají tady znamenitou žaludeční! Železničář prohlásil, že je to asi vůbec to nejlepší, co tu mají, a s tím se rozešli. Ale pan Bouše se nevydal do hospody, ale po zarostlé úzkokolejce k záhadnému stavení.

Nespěchal, rozhodl se čekat, k svému záměru potřeboval noc.

Samozřejmě, že udělal chybu, ale byl si toho vědom. Podle práva měl teď jít na četnickou stanici a tam jim říci, jaké pojal podezření. Jestli jde nyní sám po zarostlých kolejích dávné úzkokolejky, bere na sebe všechnu odpovědnost.

Ale když člověk bojuje se svou utkvělou představou, těžko může žádat četnickou stanici, aby mu ji pomohla vyjasnit. Druhá chyba byla v tom, že se pořádně nerozhlédl, než vykročil. Byl by viděl, jak za nádražím stojí šilhavý Sepl a pečlivě ho pozoruje.

Plán pana Bouše byl v podstatě velice prostý. V nastávající noci se musí dostat do té záhadné továrny, kde dělají hole, jež nakonec nemají, a kde objednávají nápadně velké množství surovin. Pan Bouše věděl: ano, je tam ta psí potvora a na tu člověk musí být opatrný. Ale pes je venku na dvoře. On se proto musí dostat do objektu zezadu, od zahrady, prostě přesně z druhé strany, než tehdy v létě přišel.

Stmívalo se rychle, dny byly už krátké, přicházela podzimní větrná noc.

Nikde nepotkal ani človíčka, a to bylo dobré. Také druhý předpoklad se ukázal správný: cesta přes zahradu byla docela schůdná, pokud si člověk nedělal moc z laťkového plotu. Prošel zahradou v hluboké tmě. Před ním stály temné budovy, nikde se neukazovalo světlo. Možná, že sobota je ten nejvhodnější den, možná že tu nikdo nebydlí. To by ovšem bylo to nejlepší!

Podél stěny jakési bohužel zamčené kůlny se dostal k vlastnímu stavení.

Mělo silné zdi, ma-lá okna byla opatřena mřížemi, pomalu ztrácel naději, že by se dostal dovnitř z této strany.

Opatrně vyhlédl za rohem a ubezpečil se, že pes tu není. Ostatně, ještě než se pustil do zahrady, zvedl za plotem pořádný klacek. Pak pokračoval podél stěny na druhé straně.

Narazil na malá vrátka. Když jenom zkusme stiskl kliku, vrátka se otevřela.

Pan Bouše vydechl. Tohle je ale štěstí! Teď je otázka, kam ta vrátka vedou. Asi ne do důležitých objektů, protože to by je sotva zapomněli zavřít.

Ale i tak mu prohlídka vnitřku té dlouhé kamenné budovy může říci leccos užitečného.

Opatrně vstoupil. Zatuchlý pach chodby ho ovanul, vrátka protivně zavrzala a těžko se otvírala. Je možné, že je opravdu kdysi dávno zapomněli zavřít a už tak zůstala.

Pan Bouše měl s sebou malou baterku, kterou rozsvítil. Kužel světla se zvolna sunul po stěnách. Bylo na nich vidět povívající pavučiny. Kamenná dlážka byla zaprášená, zřejmé tudy už dlouho nikdo nešel.

V té hluboké tmě se náhle za jeho zády ozval skřípavý zvuk. Projel panem Boušem jako zamrazení. Dvířka se za ním sama zavřela. Vítr? Pan Bouše se k nim vrátil. Byla za-mčená.

„A sakra, řekl si tiše, tohle může, a taky nemusí být náhoda! Tohle může být past!“

Marně hledal na dveřích nějakou západku, která by se dala zase zvednout.

Dveře se nepohnuly. Nezbylo mu než pokračovat chodbou. Vyústila u schodiště, po němž mohl jít jenom nahoru. Velké křídlové dveře v prvním patře byly otevřeny.

Vstoupil do rozlehlé místnosti, kdysi to byla asi nějaká slavnostní komnata, na stěnách visely staré portréty, vypadalo to zde trochu jako na starém hradě.Zřejmě tu nikdo nebydlel, a taky tudy nikdo nechodil. Svět-lo baterky bylo mdlé a zdaleka nestačilo ani všechno osvětlit, ani dodat panu Boušovi pocit, že je pánem situace.

Přistoupil k oknu. Dole zahlédl dvůr, vzadu křoví, u něho postavené sudy.

A cosi bílé-

ho… Doga! Pobíhala volně, jakoby pro případ, že by se někdo rozhoď vyskočit oknem a zmizet přes dvůr.

Kdesi se ozval skřípavý zvuk. Kroky?

Vítr přirazil okno. Pan Bouše cítil, že se mu orosilo čelo potem.

Zhasl a přitiskl se ke stěně. Byl však sám, jenom obrazy temných barev a nevlídných tváří shlížely ze stěn v tom podivném svitu noci, který sem padal vysokými zaprášenými okny. Patrně venku vyšel měsíc.

Mrazivý strach se mu usadil v zátylku, bál se pohnout a marně se snažil sám sebe přesvědčit; není důvod k panice, nic zvláštního se neděje. Musel přece počítat s tím, že to tady nebude zrovna příjemná procházka.

Vyšel z velké místnosti do krátké předsíně a k svému překvapení ve slabém světle baterky zjistil, že jsou zde otevřené dveře na schodiště vedoucí dolů. To by znamenalo, že by se mohl dostat k budově, kde je umístěna dílna. Odtud pak se může už pohodlně vyjít ven. Nepřišel přece, aby prohlížel pamětihodnosti té staré barabizny a ponuré místnosti s obrazy předků. Má zájem o docela jiné věci.

Schody vedly stále hloub, kamenné stěny kolem byly stále vlhčí a on pochopil, že vchází do sklepa. Zaváhal. Byl si dobře vědom, že je zde až příliš sám a že kdyby někdo za ním přibouchl znovu dveře, nemusel by se vůbec nikdo dovědět, kde vlastně skončil svůj život zbytečně zvědavý inspektor pražské kriminální policie Josef Bouše.

Vlhký vzduch ho dráždil ke kýchání, bylo to směšné v tom přízračném tichu, kde šou-pavě zněly jenom jeho plíživé kroky, ale nemohl si pomoci, zdusil to kýchnutí rukávem saka, ale kýchl mocně a nějak ho to rozveselilo.

Cosi zašustělo při zemi, jakési drobné pobíhání a škrabání, když tam posvítil, zahlédl olysalé hřbety krys, které prchaly před jeho světlem. Otřásl se.

Měl znovu pocit, že tady není sám, že to nebylo jenom to krysí hemžení, to někde ně-

kdo skutečně šel, zdálo se mu chvílemi, že slyší dech, ale možná že to byla jenom jeho

představa.

Pomalu scházel dolů, pořád bliž té vlhké tmě, hledaje dveře, jež by ho někam doved-ly. Schodiště se v jednom místě lomilo. Pan Bouše si posvítil před sebe a v té chvíli ucítil co-si na svém hrdle.Tlumeně vykřikl, pak ho něco udeřilo přes ruku a baterka mu vylítla, padala dolů po schodech, a ve tmě, která kolem něho byla, ucítil, že ztrácí rovnováhu, že padá za ní, do tmy, po kamenných schodech. Byl to bolestný pád, trochu strašidelný, protože všude bylo tma, jenom nahoře zazněl už nezakrývaný smích.

Pan Bouše padal po schodech, bolestně se uhodil, ale jednu věc neztrácel ze zřetele, baterku, která ležela pod ním a nepřestávala svítit. Nahnul se pro a cítil, jak svíravá bolest u kořene nosu zesílila až k mdlobám, ale dosáhl baterky a snažil se lézt zpátky, i když mu hlava třeštila. Pak pochopil, co se stalo: schody byly na onom místě, kde mu kdosi tajemný vyrazil z ruky baterku, strženy. Byla to lidská ruka, která ho uchopila, byl zde ještě někdo jiný, ten smích si přece on sám nevymyslil.

Dostal se zpět na chodbu, pustil se jí zpátky, narazil na dveře, jež byly zamčeny, a pak na druhé, jež byly otevřeny. Potácivě vyšel a ovanul ho svěží vzduch. Byl na dvoře.

Na druhém konci zahlédl bílý stín velké dogy. Nezbylo mu než utíkat co nejrychleji k plotu. V té chvíli někdo rozsvítil světlo, celý dvůr byl najednou jasný, jenom tmavý stín člově-

ka se tu míhal a za ním v patách velký pes. Vše bylo osvětleno jako na jevišti, na němž se předvádí veselá štvanice.

Pana Bouše ani nenapadlo zkoušet, jestli jsou otevřená dvířka, chytil se plotu a z posledních sil se na něj vysoukal. Když se přetáhl na druhou stranu, cítil, že má zrovna dost.

Přivřel oči. Pes vrčel za plotem temně, výhružně. Pan Bouše se podíval s jistou vděčností na silnou mříž, která ho od té bestie oddělovala. Cítil sladce lepkavou tekutinu, jež mu zalila ús-ta. To je krev, pomyslil si a ztratil vědomí.

Ten se neměl vrátit, řekl v tu chvíli šilhavý Sepl svému zaměstnavateli, když hleděli z tmavého okna na onu honičku.

To vím taky, blbče, odvětil pan Poltz. Ale sám jsi říkal, že mluvil s železničářem. Asi mu řekl, kam jde, ne? Takhle je za plotem a dá si už pozor lézt tam, kam nemá. Má dost.

Jenže pan Bouše měl přece jenom tužší kořínek, než se dalo z pohledu na jeho strej-covskou figuru předpokládat. Jeho nos byl sice pořádně rozbitý, ale k smrti to nebylo, a pan Bouše se za chvíli postavil na nohy. Tiskl si kapesník na obličej a vrávoravým krokem zamí

řil do osady. Na četnické stanici musí být přece služba.

Mladý závodčí byl z jeho návštěvy tak vyjeven, že napřed skočil pro svého velitele.

To už si pan Bouše umýval v lavoru tvář a lepil na nos docela slušný flastr. Tvářil se provinile: Udělal jsem hloupost, pane strážmistře, nic mi nepovídejte, ale jinak to nešlo. Já jsem si napřed chtěl být jistý. Povolení k prohlídce jsem neměl, co se dalo dělat?

Pan strážmistr zafuněl: Vždycky se dá něco dělat! Hned tam půjdeme, já žádné povolení nepotřebuju, protože tady je pořád otevřená záležitost s těmi protistátními letáky. Za-

číná se pomalu brejžit, myslím, že tam zaskočíme, ne? Pokud si nechcete radši lehnout.

Nemám na to ani pomyšlení, zvláště když mi tady váš závodčí uvaří kafe, řekl pan Bouše bezmála vesele. Jenže letáky můžete pustit z hlavy, tam jde o líh.

Strážmistr jenom vyvalil oči: O líh?

Pan Bouše zalistoval ve svém zápisníčku: -Já jsem si dnes vypsal to, co jsem měl udělat už v létě. Dodávky do toho povedeného truhlářství. Podívejte se: předminulý měsíc šest hektolitrů, minulý osm, tenhle dokonce deset sudů. Samý líh. Dodavatel: lihovar Krásné Březno nad Labem, tady to máte i německy: Schonpriessen an der Elbe.

A nepotřebují tento líh na tento… Na tu výrobu?

Potřebují, samozřejmě, tak hektolitr za měsíc, když moc! Ale oni přece žádné hole už dávno nedělají… Já jsem na tohle mohl přijít dříve, ale holt mi to vždycky správně nemyslí.

Já jsem, pane strážmistr, už v Praze přišel na to, že jsem blbec, tak jsem to chtěl tady napravit. Jenže jsem provedl další pitomost, naletěl jsem jim a vlezl do pasti. Prohnali mě po-

řádně, ale zase se tím vlastně přiznali. Kdyby o nic nešlo, proč by mi připravili takové uvítá

ní?

Četnické auto přijelo za svítání a pan Poltz byl velice rozespalý.

Nechápal, oč jde, nechápal, co tu chce ten pán s flastrem na nose, nechápal vůbec nic.

Tady jsem byl, tam nic není, řekl pan Bouše, když je pan Poltz chtěl vést chodbou.

Otevřte dveře, co vedou do dílny.

Pan Poltz je otevřel, i když se dál tvářil zcela nevinně a nechápavě. Pár starých vyřazených truhlářských ponků tu stálo, všechno pokryté prachem.

Tady vyrábíte ty hole? řekl pan Bouše. Pamatujete se, že jsem od vás chtěl jednu koupit?

Nepamatuju, zabručel pan Poltz a teprve teď se trochu sebral: Budu si stěžovat.

Nemáte povolení k prohlídce.

My žádnou prohlídku neděláme, my hledáme tajnou výrobu kořalky, řekl pan Bouše.A pak se najednou vší silou opřel o dveře, jež vedly z rohu dílny kamsi pryč. Pan Poltz k němu chtěl skočit, ale jednak bylo pozdě a jednak mladý závodčí pana Poltze dost tvrdě při-držel u zdi.

Dveře s praskotem povolily. V místnosti, kam pan Bouše vpadl, nebylo mnoho zařízení, vlastně k výrobě kořalek z dobrého lihu není toho moc třeba. Ale vůně prozrazovala, že se pan Bouše nemýlil. Byli na místě. Jakýsi stín vyskočil oknem, bylo slyšet kovový rachot.

Sudy s lihem jsou zřejmě venku! řekl pan Bouše četníkům. A ten, co utíkal, to byl Sepl. Však my si ho už najdem, zavrčel strážmistr. Tak co, pane Poltz, máte smůlu, že?

Dost dlouho jste nás vodil za nos!

Pan Poltz mlčel. Zdálo se, jako by na něco čekal. Pan Bouše se už nehodlal dál zdr-

žovat, chtěl se podívat, kam vede okno, jímž utekl Sepl, ale v té chvíli za oknem prudce šlehl modrý plamen.

Ozářil na chvíli přilehlou kůlnu. Pan Poltz stáhl hlavu mezi ramena a odvrátil se. Pochopil, že věrný Sepl se pokusil zachránit, co se dalo.

Honem pryč! křikl pan Bouše, ale bylo pozdě. Několik výbuchů zaznělo rychle za sebou.

Tabulky v oknech dílny vylétly, četníci i s panem Poltzem museli utíkat do bezpečné vzdálenosti. Zvenku v praskotu požáru bylo slyšet vytí, pak se krov kůlny zřítil a začala chytat dílna. Škoda toho psa, pane Poltz, řekl vztekle strážmistr.

Víc je škoda šilhavého Sepla, řekl pan Bouše s povzdechem, ten tam zůstal taky. A zbytečně, viděli jsme dost!

Bylo marné něco hasit, nakonec četníci, pan Bouše i zatčený Poltz vynášeli z domu nejnutnější věci. V tom zmatku objevil pan Bouše i stojan se vzorky holí.

Byla to krásná sbír-ka, a teď je vyhodil osobně na dvůr.

Dům z větší části shořel, protože lihu bylo příliš mnoho a hasiči přijeli samozřejmě pozdě. Ale v té opuštěné končině to tak moc neznamenalo.

Pane inspektore, řekl obdivně strážmistr, když odcházeli od požáru, jak jste na to vlastně přišel?

Náhodou, samozřejmě. A trochu asi proto, že mám rád našeho pana radu a že mně tak moc chutnala ta žaludeční ve zdejší hospodě a že byla tak laciná. Jo, ale teď už asi nebude. Vlastně je to škoda, jenže spravedlnost má svoje cesty, s tím se nedá nic dělat, jak ří-

kává náš pan rada.

Pan Bouše se podíval na zem, kde se válelo několik holí. Některé byly zlomené, jak přes ně přejela kola stříkačky, ale jedna tam byla tuze pěkná.

Pan Bouše ji zvedl: Co kdybych si ji vzal, pane strážmistr? Víte, vlastně jsem raněný a třeba bych se potřeboval opírat!

Samozřejmě, řekl strážmistr. A zajdeme taky do hospody, bylo by škoda, aby ten zbytek vypili cizí lidi!

Druhého dne předal na policejní direkci pan Bouše slavnostně novou hůl svému š

fovi.

Jste blázen, pane Bouše, řekl pan rada s laskavou přísností. Je to sice krásný kousek, právej špacírštok, ale ono to taky mohlo skončit hůř než jenom přeraženým nosem!

Udělal jste chybu!

Člověk někdy musí udělat novou chybu, když chce tu starou napravit, řekl pan Bouše a kýchl. Jak račte ale vidět, nos mi zase už slouží, i při tom flastru.

A tak měl nakonec z té dovolené každý něco: Pan Poltz pět let basy, pan Bouše jizvu na nose a pan rada krásnou hůl. Spravedlnost má opravdu svoje cesty.

SLUNEČNÍ LÁZNĚ

Mrtvolu objevili pozdě odpoledne, pak teprve běželi na komisařství; než přišla policie, která zavolala kriminálku, a než páni detektivové dojeli na konečnou jedenadvacítky a než vystoupali zalesněný svah mezi zahradami a vilami, bylo už tma.

V té tmě klopýtali pan Mrázek a pan Brůžek a tiše kleli, protože tohle neměli rádi. Měli už léta a netoužili honit tělo potmě v končinách, kde jaktěživ nebyli.

Tohle je takovej vídrholec, že se tady prostě vraždit musí, prohlašoval pan Mrázek, kdykoliv si v zatáčce úzké cesty trochu vydechl.

Třeba ani nemusí, ale člověka tady musí klepnout pepka, opravoval ho pan Brůžek.

To je náš rajón, odpovídal policista místního komisařství s patrnou pýchou v hlase; bylo mu příjemné, že pánové z kriminálky jednou taky zkusí, co se obyčejný strážník našla-pe, než má naději na docela malé povýšeni. –Ono to bylo pohodlnější, kdybyste byli jeli na Krč a potom nahoru k Lhotce, ale to je drobet z ruky. Tohle je, pánové, nóbl čtvrť, tady mají lidi auťáky.

Páni detektivové si pomyslili, že auťáky .mají oni taky, ale to by musel být s nimi pan rada, aby si ten přepych mohli dovolit. Už bylo pozdě a pan Brůžek se rozhodl, že starého nebudou zneklidňovat, kdoví co to bude, podívají se na to napřed sami.

Nyní tedy byli nahoře. Trochu se prosvětlilo; vyšli z úzké cesty, jež patrně spojovala všechny vjezdy do zahrad a k vilám, a stáli před velkými železnými vraty, jimiž se, jak se ří-

ká v protokolech, vcházelo k místu činu.

Byla to nová a podivná vila, nahoře s obrovskou skleněnou kupolí, jež svítila v měsíč-

ním světle. To je hvězdárna, že jo? řekl pan Mrázek zasvěceně.

To jsou lázně Slunce-dává-zdraví.

Cože? vyjevil se pan Mrázek.

Tak se to, prosím, jmenuje, řekl strážník a otevřel vrata.

Vražda v lázních, zabručel pan Brůžek. To bude zejtra pan rada koukat!

Zatím ale koukali oba páni detektivové. Strážníků zde bylo, jak když naseje. Pro zdej-

ší komisařství na konci Prahy je vražda veliká událost, a tak zde bylo všechno, co bylo dneska ve službě.

Páni detektivové vešli napřed do podivné kulaté haly, z níž vedlo plno dveří, a stráž

ník je vedl do prvního patra pod tu skleněnou kupoli, v níž teď svítila jediná žárovka a mdle osvětlovala dvě řady lůžek, rozdělené dřevěnou zástěnou.

Na konci řady pak na jednom lůžku ležela lidská postava přikrytá prostěradlem.

V rohu velké místnosti stáli dva lidé v bílých pláštích, muž a žena, celí roztřesení, a očekávali, co tihle dva v tmavých buřinkách udělají za zázrak. Pan Mrázek a pan Brůžek ovšem nehodlali dělat zázraky. Chtěli se jenom docela prostě podívat a dát ráno zprávu svému šéfovi. Oběma někde v koutku srdce tanula taková nesmělá myšlenka, kterou si samozřejmě nesdělili: že by bylo skvělé, kdyby mu zároveň oznámili, jaksi zcela mimochodem,

že vraha našli a že týž může být předveden, kdykoliv pan rada ráčí vydat příkaz… To by bylo terno, a oni na ně úporně mysleli, i když se tvářili jakoby nic.

Nadstrážník Hvízdala, zahřmělo za nimi, takže sebou oba trhli. Hlásím, že zde pří-

tomný lázeňský pan Šulc nás zavolal, že zde nalezli mrtvou ženu, a zde přítomná lázeňská paní Sulcová potvrdila, že dneska v šest hodin, když se už tady končí, na jednom lehátku se nikdo nezvedal a ona, tedy lázeňská Sulcová, zde přítomná v rohu stojící, se podívala blíže a… A další už vysvětlí ona osobně. Lázeňská Sulcová, přistupte!

Paní v bílém plášti hlasitě povzdechla a po tak slavnostním a přísném vyzvání třaslavým krokem popošla do středu velké místnosti, Pan Brůžek a pan Mrázek jenom poděkovali kývnutím hlavy čackému nadstrážníkovi a raději se napřed podívali na mrtvou.

Byla to žena středních let, docela hezká v tváři, zdálo se, jako by spala, jenom na če-le byla malá kulatá ranka, slabounce zakrvácený maličký otvor.

Místní praktický lékař s kufříčkem, který sem přijel, aby konstatoval smrt, se nesměle ozval: On vám to váš doktor vysvětlí lip než já, ale ta paní je mrtvá už pár hodin. Nikdy bych neřekl, že může být průstřel taková čistá rána.

Krásná rána, řekl pan Mrázek. Ale není to průstřel. Nadzdvihl opatrně hlavu mrtvé.

Polštář byl bez krve, kulka neprošla lebkou na druhé straně.

Pan Brůžek se otočil, aby se podíval, kde pachatel stál. Asi za stěnou, která půlila okrouhlou místnost a oddělovala pánské a dámské oddělení. Musel střelit přes tu přepážku, to znamená, že stál na lehátku na druhé straně. Pan Brúžek se mimoděk podíval ještě výš, ale tam bylo jenom sklo a za ním se objevily první hvězdy.

Tak tedy, paní… ehm Sulcová, jak se to stalo? Kdy jste slyšela střelnou ránu? optal se pan Mrázek.

Já jsem, prosím, nic neslyšela, řekla paní tiše, ale rozhodně. Já tu pořád nejsem.

A co váš muž, pan lázeňský?

Já jsem taky nic neslyšel, zabručel odkudsi z kraje místnosti.

Vy jste zde tedy také pořád nebyl… Dobrá… Kdo tedy slyšel střelnou ránu?

Bylo ticho.

No někdo ji slyšet musel, ne? opakoval pan Brůžek svou otázku. – Byli zde přece lidé!

Asi nikdo nic neslyšel, zabručel lázeňský. Pan Mrázek se porozhlédl kolem: Kde stá-

lo to lehátko? Přesně tady, co stojí?

Jo, řekla paní.

Proč nestálo rovně?

Stálo rovně! ohradila se paní lázeňská.

Ale nestojí. Kdo s ním hnul?

Asi jak jsme ji zvedali, zabručel opět v rohu místnosti manžel.

Vy jste ji zvedali? A proč? Vy jste ji možná dokonce odnesli kus dál, ne?

ozval se pan Brůžek.

My jsme ji napřed jako budili, teda já, začala vykládat paní, a když se nehýbala, tak jsem jí odhrnula z tváře prostěradlo… Ježíšmarjá, do mne jako když hrom bací!

Moment, ona měla přikrytou tvář? Proč?

To pacienti dělají proti slunci. Teda ona byla přikrytá jenom trošku. Pan Mrázek uchopil cíp prostěradla. Bylo prostřelené.

Ukažte nám přesně, jak to prostěradlo leželo. Paní přistoupila k mrtvé se zřetelnou hrůzou v očích. Pokusila se položit prostěradlo na její tvář, ale ruka se jí třásla.

Kdo tady ještě byl kromě té paní?

Tady bylo dneska dost lidí, řekl dutým hlasem pan lázeňský. K večeru to samozřejmě polevilo. Ta dáma přišla… tedy my tu dámu známe, ona sem chodívala, paní Wintrová je naše zákaznice, chodí sem už nějaký měsíc… Teda ta dáma přišla odpoledne, asi tak po druhé hodině. No, a lehla si na slunce… A pak šla jednou dolů do lehárny, to vím určitě, a ještě jednou sem, ono je tu prosím horko, tak dámy a páni si chodí odpočinout do stínu . .

A pak už tady zůstala… Asi usnula.

Navěky, odpověděl pan Brůžek zamračeně. Pan Mrázek zvedl hlavu: -Vy jste tedy neslyšeli žádný výstřel? Ale ona byla zastřelena tady v té místnosti.

Nezdá se vám to divné? Nezdá? Mně se to ale divné zdá. A moc!

Nastalo znovu ticho pod skleněnou podivnou kupolí. Všichni se dívali na ty dva v bí-

lých pláštích.

Kdo tu byl ještě mimo tu… tu mrtvou? Dáte nám přesný seznam všech, kdo tu byli, rozumíte! Paní lázeňská přikývla, ale její muž zabručel: Copak myje všechny známe?

Máte někde napsaná jejich jména, ne?

Kde bysme je měli mít napsaná? Copak se lidi píšou, když jdou, řekněme, na plovár-nu? A tady to jsou sluneční lázně. Někoho známe, někoho ne…

Oba páni detektivové se na sebe podívali. Ba ne, tohle nevypadá na to, že by mohli panu radovi sdělit, že byla spáchána vražda, a obratem mu servírovat pachatele. Ba ne, tohle bude složitější. Ony celé ty lázně jsou nějak podivné… A ti dva teprve!

Pan Mrázek si odskočil k telefonu. Nedalo se nic dělat, musí sem přijet policejní lékař, musí sem fotograf, musí sem celá mordparta, pan Brůžek se může bavit s paní lázeňskou, on si zatím sepíše návštěvníky, které lázeňský zná. Bude to zřejmě ještě dlouhá práce.

Když už hluboko po půlnoci odcházeli oba páni detektivové z podivných lázní a klopý-

tali o kořeny stromů, bloudíce mezi ploty vil a zahrad na zalesněném svahu nad Podolím, povzdechl pan Brůžek: Tak se mi zdá, že starého budit sice nemusíme, ale taky nic dobré-

ho mu ráno neřekneme.

Pan Mrázek, jehož navíc ke všem těm útrapám tlačily boty, řekl smutně: Člověče, my jsme zkrátka byli moc pyšný!

A oba hlubokomyslně mlčeli, protože pochopili, že oba měli stejný úmysl: aportovat panu radovi pachatele jako zajíce.

Zjistili nade vši pochybnost pouze jméno a příjmení mrtvé, pak podivnou okolnost, že nikdo z personálu nic neslyšel a z hostů asi taky ne -, dále, že mrtvá byla usmrcena střelnou ranou přímo do čela a že z těch lidí, kteří toho dne byli v slunečních lázních, se dají za-tím najít jen asi čtyři, jejichž jména i přibližnou adresu lázeňský zná. Dále zjistili, že lehátko, na němž mrtvá ležela, bylo ze svého místa odsunuto a teprve po dlouhých dohadech se jim podařilo umístit je tak, jak prý původně stálo. Také ostatní lehátka byla posunuta, paní lá-

zeňská tvrdila, že přes ně upadla samou hrůzou, když našla paní Wintrovou mrtvou, a do-kládala to tím, že má na noze modřinu.

Vrah musel svou oběť zastřelit v místnosti, zdálo se nemožné, aby ji sem mrtvou přinesl. Jediná chvíle, kdy se tak mohlo stát, byl asi okamžik, kdy všichni hosté odešli a ona zde zbyla sama. Pokud ovšem byla ve chvíli, kdy hosté odešli, ještě živá…

Když si tohle všechno pánové objasnili, prohlásil pan Brůžek, že si zajde na dršťkovou ranní polévku, protože spát už nemá cenu a kromě toho by ani neusnul. Každé malé dí-

tě jasně pozná, že dohromady nic nevědí. A pan rada není malé dítě.

Pan Mrázek schválil úmysl svého kolegy a před tou polévkou si dal velký rum, neboť bystří mozek. Poté prohlásil, že ještě není všechno ztraceno, protože tma jim zabránila se pořádně porozhlédnout. Například ještě nic nevědí o té paní Wintrové, a proto nemohou ani tušit, kdo mohl mít zájem na její smrti.

Ono je setsakramentsky těžká věc dělat nějaký případ jenom tak lehkou rukou. Ono je to pořád stejný, člověče. Dokud to neoblítáš, nic nevíš.

Načež si dali ještě jeden rum a šli na direkci, aby napsali hlášení pro pana radu. Čas-ně ráno šel pan Mrázek po adresách hostů a pan Brůžek se vracel zpátky k vile, aby se podíval v denním světle, jestli nenajde někde onu nitku, za kterou by člověk mohl zatáhnout.

Pan Mrázek si vzal s sebou pana Bouše a vypravili se nejdříve k panu Wintrovi. Přišel jim otevřít rozespalý, přes noční košili si přehodil narychlo župan, měl pomačkanou tvář a nejisté oči.

Vypadal jako člověk, který usnul až k ránu. Když pánové odhrnuli klopy svých kabátů,

pokývl hlavou:

Vy jdete kvůli mé ženě, co? Pan Mrázek zavětřil: Vy o ní víte?

Právě že nevím, řekl pan Winter a pokynul, aby šli dál. Zavedl je do při jímacího pokoje s vysokou starodávnou kredencí a posadil se na kanape s plyšovým opěradlem.

Nevím o ní, ale domýšlím se…, řekl pan Winter a přejel si unaveně rukou tvář.

Co se domýšlíte? zeptal se věcně pan Mrázek. Byl by se nadál všeho, jenom ne toho, jak klidně ten muž hovořil o své mrtvé ženě. Pan Bouše se zatím rozhlížel po pokoji.

Domýšlím se, že utekla, řekl pan Winter.

Jak prosím? vyjevil se detektiv. Kdo utekl? Vaše paní?

Ovšem, moje paní. Ostatně jsem to čekal.

Ona měla, abych tak řekl, důvod?

Samozřejmě ne. Ale zbláznila se. Do jiného, aby bylo jasno. Pan Bouše neklidně vstal. Pán Winter ho pozoroval nevraživě”.

Pokoj vaší paní nebo ložnice je kde?

Co si tam přejete?

Podívat se. Třeba bychom našli něco, co by… ehm… dokázalo vaše pozoruhodné tvrzení.

Pan Winter zřejmě ztratil naprosto svou jistotu a vstal: Mám tam nepořádek… Pokou-

šel jsem se usnout…

Podařilo se vám to? zeptal se účastně pan Mrázek. Posaďte se, prosím, kolega se jenom podívá. Ona vám vaše paní nechala nějaký vzkaz?

Nenechala mi nic. Ale nepřišla včera vůbec domů. Je to jasné.

A kam myslíte že utekla? K rodičům, jak to obyčejně dámy dělají?

Nemá rodiče. Myslím, že utekla… prostě jenom tak. Ona se se mnou chtěla rozvést.

Kvůli komu?

To kdybych věděl! Já bych ho…

Jaké máte povolání?

Zástupce firmy Singer, šicí stroje.

To je dost mírumilovné povolání, řekl pan Mrázek a pokusil se pousmát na zarmouceného i rozzuřeného manžela. Pan Bouše se vrátil z ložnice a neslv ruce několik listů. Pan Winter se začervenal: Jak jste to našel?

Zvyk… Vy jste si se svou paní dopisovali?

Nemluvili jsme spolu a psali jsme si.

Pozoruhodný způsob. Leckterý manžel by vám záviděl, řekl pan Bouše z hlubokého přesvědčení.

Ona… ona se opravdu zbláznila. Představte si, trvá to asi půl roku nebo tak nějak. By-la najednou jako vyměněná, vůbec se mi netajila, že její srdce patří jinému. Já myslel, že se zblázním. Já s ní po dobrém…

A taky po zlém, doplnil ho pan Mrázek úslužně.

Žádné surovosti jsem si nedovolil, i když si myslím, že v mém případě by muž…

Pan Winter sevřel pěsti, až mu zbělely kluby. Byl to asi prudký pán.

Kde jste byl včera? vystřelil najednou pan Bouše.

Kde bych byl? podivil se pan Winter. Na cestách.

Proč nejste dneska na cestách?

Protože každý den u nás nejezdíme. A kromě toho já jsem na ni čekal, a když nešla…

Prožil jsem těžkou noc, k ránu jsem pochopil, že se nevrátí…

Nemohl jsem jet na cesty, nebyl bych schopen prodávat šicí stroje, pánové, v takovéhle situaci. Šicí stroje potřebují klid a soustředění.

Pane Wintře, prosím, abyste se oblékl. Půjdete s námi na policejní ředitelství, kde s vámi sepíšeme protokol.

Pan Winter vstal, trochu se uklonil a šel do ložnic Pan Mrázek stoje v pootevřených dveřích s ním vedl běžnou konverzaci. Ptal se ho, jak jdou obchody, tvrdil, že zřejmě je pan Winter zámožný, už podle bytu, vyptával se, jestli paní nežila rozmařile… Nešlo o to, co bude pan Winter odpovídat, šlo o to, aby odpovídal, protože jenom tak měl pan Mrázek jistotu, že se nepokusí utéci. Ale pan Winter byl zřejmě příliš zarmoucen. Vrátil se oblečen s onou elegancí, jakou slynou obchodní zástupci větších firem, a prohlásil, že je pánům zcela k dispozici.

V předsíni visela na zdi šavle a stará vojenská přílba. Pan Bouše se tázavě zastavil a pan Winter řekl: Památka z války.

Pak vyšel na chodbu a pečlivě zamkl.

Když se pan Mrázek dostal na direkci, měl zde vzkaz, aby ihned volal pana Brůžka, který byl od rána v slunečních lázních.

Máš něco nového? zeptal se dychtivě.

Mám jméno a adresu muže, který byl milencem té mrtvé. Aspoň se s ní scházel tady v těch lázních. Jinak se mi nelíbí lázeňský a jeho žena.

Mně se zatím nelíbí vůbec nic, řekl pan Mrázek a zavěsil.

Pak se vydal za milencem paní Winterové, Janem Rákosem, bytem na Smíchově.

Myslel si, že to bude jako s panem Winterem. Trochu si popovídají a pak ho s sebou vezmou na direkci. Jenomže pan Rákos, třicetiletý úředník pojišťovny Slavie, byl, jak se říká, upoután na lůžko. Jeho matka potvrdila, že syn včera ráno už nemohl do práce, protože se mu točila hlava, a tak běžela pro doktora, on syn mermomocí chtěl vstát, ale měl takovou horečku, že to nešlo.

Pan Mrázek byl nedůvěřivý, ale paní vypadala věrohodně, kromě toho tvrdila, že odpoledne sem přišel nějaký pán z pojišťovny a ptal se po synovi.

Když pan Mrázek seděl u postele mladého muže, přišel doktor a potvrdil, že ta chřipka pacienta sklátila už včera. Za týden bude zase chlapík, taková nemoc na konci jara není nic divného.

Ale vy chodíte přece dost často do slunečních lázní, ne? řekl pan Mrázek.

Pan Rákos přikývl, že chodí, a doktor poznamenal, že to je nejspíš pitomost, protože opalovat se teď venku vede akorát k nastuzení. Zřejmě místní doktor nevěděl nic o lázních Slunce dává zdraví.

Když odešel, zeptal se pan Mrázek nemocného:

Chodíte do těch lázní sám?

Ano.

A sám odcházíte?

Ano, proč…

A s kým se tam setkáváte?

Pan Rákos mlčel. Pak nešťastně řekl: K čemu to potřebujete vědět?

To se ještě dozvíte. Znáte paní Wintrovou? Nemocný přikývl, že zná.

Důvěrně?

I tady nemocný musel přikývnout.

A hřešíte na to, že její muž o vás neví, co?

Ten o mně ví. Ona Toni je ohromně čestná a všechno mu řekla. Kdyby jí povolil rozvod, už jsme byli svoji. Máme se totiž rádi.

Řekl to s pýchou zamilovaných a pan Mrázek účastně pokýval hlavou.

Nenapadlo vás někdy, že by bylo lip, kdyby celý ten poměr… kdyby prostě nebyl, rozumíte mně?

Nerozumím. Já jsem rád, že… že je taková, jaká je.

No ale třeba vám to někdy bylo už trochu obtížné, pořád mít za patami manžela, po-

řád se schovávat. Ty lázně jsou sice hezké, ale nakonec moc příjemné to tam taky nebylo.

Nebylo. Ale neměli jsme zatím jinou možnost. Moje matka… Prostě sem si ji vzít nemohu. Já jsem čestný člověk a ona taky!

A pan Winter taky, takže to máme krásný ale čestný trojúhelník. Tohle je to nejhorší, řekl pan Mrázek zkušeně. Neměl jste s paní Winterovou včera někde schů

Muž se začervenal: Totiž… měli jsme mít. Jako obvykle. Ale já jsem nemohl přijít.

Snad to pochopila… Ale proč, prosím vás, se na to všechno ptáte? Její muž mne udal?

Ne, vyšetřujeme všechny, kdo chodili do těch slunečních lázní. Zatím se mějte dobře!

Na místním komisařství požádal pan Mrázek, aby dávali zvýšený pozor na byt pana Rákose, a ujistil se, že lékař bude nemocného navštěvovat denně. Kdyby ho nezastihl do-ma, podá zprávu policii.

Nejhorší bylo, že na direkci už pan rada nebyl, prý se vypravil osobně na místo činu.

Znamenalo to, že pan Mrázek bude zase šlapat tu krkolomnou cestu mezi zahradami až na vrchol kopce k slunečním lázním.

Když pan rada dojel na místo činu, nalezl na vratech ceduli, zhotovenou vlastnoručně panem Brůžkem:

Z ÚŘEDNÍCH DŮVODŮ SE DNES NEOPALUJE

Udělal to k velké mrzutosti pana lázeňského a jeho ženy, tak trochu ze vzteku, že se od nich nic pořádného nedověděl. Pan rada si dal vysvětlit, že to podivné sluneční sanatorium postavil jistý pan Habinger, nadšený vyznavač léčení sluncem, a že podobné budovy postavil i v cizině. Jeho obdiv k slunečnímu záření zcela přejali jeho zaměstnanci, pan lá-

zeňský a jeho choť, tvrdíce panu radovi, že jenom zabedněnec by nemohl cítit, že všechno zdraví je ukryto v slunečním záření, jež léčí všechny choroby, především kloubní a kožní, a jež pod skleněnou kupolí vytváří horko přímo tropické a přitom nespaluje kůži. Hosté lázní Slunce-dává-zdraví se vyznačují tím, že jsou křepčí a nejsou opálení jako blázni, co běhají kolem řeky v plavkách. Zde se hosté vystavují slunci samozřejmě nazí, a když jsou unaveni, odeberou se zahaleni do prostěradel dolů, kde je odpočívárna. Zde se podávají i nápoje.

Například? přerušil pan rada poučný výklad.

Například, co si host objedná. Nejčastěji vodu se šťávou.

Nebo víno. Pivo pouze zřídka.

Zajímavé, řekl pan rada a vyzval lázeňského, aby pokračoval. Hosté mají své kabiny naprosto čisté, jak se může pan policejní rada přesvědčit. Zde se host svlékne a pod kupolí se vystaví blahodárným slunečním paprskům, čímž si pojistí skálopevné zdraví.

Nebo ho najdou s dírou v hlavě, řekl pan rada.

Politováníhodná věc, zahuhlal lázeňský. Stalo se to poprvé, prosím. Ještě aby víckrát! No, a co dál… Co dál, když se host dost naležel na slunci a eventuálně dost vypil?

Prosím, u nás se pije střídmě. Tedy, host si pak zajde do své kabiny.

A tam eventuálně přijme nějakou návštěvu!

Prosím, to je… to je… skoro vyloučeno.

Skoro! Ale ne docela. Paní Wintrová se zde setkávala s panem Rákosem.

Ano či ne?

Ano… Ale to… to jenom oni!

A ti druzí taky, jenže to neskončilo vraždou, řekl přísně pan rada. – Kde máte další personál?

Další personál sestával z jednoho přihlouplého zahradníka a sluhy pro všechno, který toho moc nenapovídal, a z babky, která sem chodila večer uklízet a přišla včera až poté, když našli mrtvou na lehátku.

Pan rada neměl pražádný důvod k velké radosti. Pan Brůžek marně chodil kolem domu, marně se poptával u sousedů, nikdo nic nevěděl, nikdo nic neslyšel, ostatně zde byl dost čilý ruch, lidé přicházeli a odcházeli, taky sem jezdili auty, někteří i drožkou.

Pan rada chodil pod skleněnou kupolí a nevraživě si prohlížel nízkou dřevěnou stěnu, která oddělovala muže od žen a zajisté dávala dost příležitostí, aby se jak páni, tak dámy mohli spatřit.

To se zde prostě netrpělo, sem chodili jenom slušní lidé, řekla uraženě paní lázeňská, když jí pan rada sdělil tohle své pozorování. Milá paničko, sem taky přišel vrah, a to není u mne slušný člověk, vezměte to laskavě na vědomí. A vůbec vezměte na vědomí, že jste

všichni tady podezřelí z vraždy, protože nikdo až nápadně nic neví, nikdo až neuvěřitelně nic neslyšel, třebaže ta ženská byla zastřelena, a to sakra přece musí být nějak slyšet, ne?

Paní se docela opravdově pokřižovala, což na pana radu neudělalo valný dojem. Je-ho zkušenost mu říkala, že ti, co se tváří nejnevinněji a nejpobožněji, jsou vždycky největší neřádi.

Přišel pan Mrázek a podal svému šéfovi velice důkladnou zprávu, která pana radu potěšila. Vlastně ho už dnes ráno potěšilo, že ho v noci nechali spát.

Nyní jeho spokojenost ještě vzrostla a on nešetřil chválou, takže se pan Mrázek i pan Brůžek radostně pýřili.

Tomuhle říkám vyšetřování, pokyvoval hlavou pan rada. Trojúhelník, jako když ho narejsujete. Takže to máme vlastně všechno doma, ne?

Pan Brůžek sebou neklidně zavrtěl: Já bych si to nemyslil, když dovolíte, pane rado.

Pan rada pokýval hlavou: Já taky ne, můj milej, já taky ne. Já vám totiž řeknu taky něco zajímavého. Tak ta ženská byla zastřelena malorážkou, říká se tomu taky někdy flobertka, a byla zastřelena nikoliv z bezprostřední vzdálenosti, ale z dálky.

Pan rada se podíval na dřevěnou stěnu, pak vylezl na protilehlé lůžko a díval se svrchu na lehátko, kde našli včera večer tu mrtvou: Odtud… Snad… Kdopak ví! Odborníci u nás tvrdí, že ten průstřel z větší vzdálenosti byl možný jenom proto, že dotyčný nestřílel z pistole, ale z pušky. Z pušky, pánové! A víte, co to je, propašovat sem pod lajntuchem puš-

ku, zastřelit ženskou, aby nikdo nic neviděl a neslyšel, a zase s flintou odejít pryč? To je úpl-ná pitomost.

Pan rada si utřel z čela pot, protože pod kupolí bylo horko. Pokynul pánům, aby ho následovali ven. Mlčky vyšli na zahradu.

Tak co teď, pánové?

Pan Mrázek povzdechl: Já teda nemohu říci nic jiného, než co jsem už řekl.

Ti lidé, kteří tady včera byli, opravdu nic nevědí. A dva z nich tady byli odpoledne. Muselo se to stát teda až pozdě večer.

Jenomže tohle taky neštymuje, zavrtěl hlavou pan rada. Náš doktor Vejvoda a tomu teda můžeme věřit tvrdí, že smrt nastala spíše už odpoledne.

Povídal taky, že ta kulička, co našli v mozku, byla jako hrášek, ale na smrt stačila. Na smrt stačí vždycky málo, pánové.

Pane rado, namítl po chvíli pan Brůžek, jestli to byla ta malorážka, tak ta, pokud vím, se dá rozebrat. Hlaveň se sundá a pak to člověk spíš někam pronese.

Dovedete si představit, že někdo, kdo chce zastřelit člověka, si začne těsně před činem montovat flintu v místnosti, kam každou chvíli někdo může vrazit? Anebo spíš: v místnosti, kde spolu s ním někdo je?

Pan Brůžek jenom povzdechl.

No, a protože to byl trojúhelník, tak máme dva podezřelé, ne? pokračoval pan rada.

Jako vždycky prosím, úslužně přisvědčil pan Mrázek. Manžela a milence.

A na kterého byste vy soudil?

To, prosím, je těžké. To musíte jít po alibi, jenže to mají oba, ten milenec je má dokonce festovnější.

Pokud můžete věřit jeho matce, že si opravdu neodskočil a svou milou nezabili.Ano, to je prosím faktótum… Manžel se ovšem taky mohl vrátit ze služební cesty. A taky mohl za-jít do lázní a zabít ji. Jenže jejího milence zaměstnanci v lázních znají a dosvědčují, že zde včera nebyl. Ptal jste se jich na pana Wintra?

Zatím nebyla příležitost, špitl pan Brůžek.

Tak já vám, pánové, něco řeknu, pravil slavnostně rada Vacátko, ale neřekl nic, protože z domu vyšel lázeňský a nedbaje, že pánové spolu hovoří, zamířil k nim.

Měl bych uctivou prosbu, kdyby bylo možné tu ceduli z vrat sundat! My to máme pronajaté, a když nechytíme sezónu, tak máme škodu. My jsme prosím nevinní!

Pan rada zdvihl obočí, což býval odjakživa znak jeho nespokojenosti, ale pak najednou kývl: Dobrá, spusťte provoz. Pan Brůžek tady zůstane, kdyby něco bylo potřebí

Lázeňský odešel, ukláněje se a mumlaje slova díků.

Vy to, pane Brůžek, tady omrknete, seznámíte se s lidmi, co sem chodí, a tak… Poslyšte, ten člověk třeba tu flintu tady někde odhodil. Třeba byste ji i našel!

Už jsem se koukal, když dovolíte, okénko u sklepa je nedovřené, já si vezmu k ruce toho jejich zahradníka a uhlí drobet odhodíme. Kdoví…

Kdoví, povzdechl rada Vacátko. Nejhorší je, že nikdo neví nic. V tom je celá naše bída. Lidé nic nevědí, protože nic neslyšeli. My slyšeli už leccos, ale nic nevíme. My se vrá-

tíme na direkci a vy mi přivedete pana manžela i toho milence. Chřipka sem, chřipka tam…

A pan Brůžek mi pošle k večeru lázeňkého a jeho paní.

Pan rada ležérně zasalutoval ke své buřince, což znamenalo, že je konec porady. Ale pak se přece jenom ještě zastavil: Mládenci, tady je ještě jedna věc, kterou nesmíme jenom tak zapomenout. Ta ženská měla na obličeji cíp prostěradla, jako všichni, co se tu opalují.

On střílel skrz to prostěradlo. Doufám, že víte, co to znamená.

Samozřejmě, řekl pan Mrá-

zek, třebaže nevěděl nic. Pan Brůžek se tvářil, že se rozhlíží po okolí, a mlčel.

To znamená, že vrah věděl, kde ta ženská leží! řekl triumfálně pan rada.

Anebo ji poznal podle toho, co nebylo přikryté, když dovolíte, opáčil pan Brůžek.

Pan rada jenom uznale řekl: A sakra… Máte nějaké zkušenosti!

A nebylo jasné, jestli to myslí jako pochvalu, nebo lehkou výčitku.

Na direkci čekala obálka ze soudního. Pan doktor Vejvoda sděloval, že dodatečně byla zjištěna okolnost, kterou je třeba při dalším vyšetřování vzít v úvahu. Paní Wintrová by-la těhotná. Odhadovaná délka těhotenství: tři měsíce.

Výslechy řídil pan rada osobné. Nejprve byl přivolán pan Winter. Dostavil se už velmi zneklidněn, být dvakrát za den na čtyřce není nic příjemného pro zástupce firmy Singer.

Vaše paní je totiž mrtvá, řekl zamračeně rada Vacátko. Pan Winter zbledl, povstal z dřevěného křesla a řekl zděšeně:

Moje žena je mrtvá? Panebože! Tak ona tedy… Ale to přece nemusela! Já bych byl nakonec s rozvodem souhlasil!

Pan rada se díval pozorně na toho člověka. Buď je tak vynikající herec, nebo… Nebo v tom není namočený! Nevyvracel zatím panu Wintrovi jeho přesvědčení, že žena spáchala sebevraždu, a pokračoval ve výslechu.

Za chvíli se ukázalo něco zneklidňujícího. Paní Rákosová, maminka nemocného, poznala v panu Wintrovi onoho úředníka z pojišťovny, který se byl u nich včera dotazovat, jestli je pan Rákos doma. Dál nešel, stačilo mu, když řekla, že syn leží.

Tak tedy, pane Wintře, vy nám neříkáte pravdu! uhodil na něho pan rada. Za prvé jste nám neřekl dost zajímavou okolnost, že jste za války byl důstojníkem.

Nedal jste se ak-tivovat a vystoupil jste ze svazku armády.

To jsem neřekl, ale na to se mne taky nikdo neptal, odvětil ten muž a pan rada musel přiznat, že nemá tak docela nepravdu.

Střílet ale dovedete, ne?

Střílet? Nač prosím? Tedy za války jsem uměl… Byl jsem lajtnantem na italské frontě.

Ale abych se přiznal, nikdy jsem moc nestřílel. To za nás obstarávalo horské dělostřelectvo a kulomety.

Pan Winter si přetřel čelo: Mohu se zeptat, jak moje žena… Jak to udělala?

Pane Wintře, vy jste mi špatně rozuměl. Vaše žena nespáchala sebevraždu.

Byla zastřelena… Jistě chápete, že se vás musíme vyptat na všechno. Muž na něho hleděl, jako by spatřil strašidlo: Zastřelena? Ale kde? Jak? A prosím…

Najednou pan Winter znovu vyskočil a zahrozil oběma pěstmi před sebe: To udělal on… Ten její! Určitě!

Vy ho znáte?

Pan Winter povadl. Klesl zpět do křesla a zašeptal: Málo… Znáte jeho jméno a víte, kde bydlí, že? Muž jenom sklonil hlavu.

Proč jste se na něho včera v jeho bytě ptal?

Já… Já… Já jsem se vrátil domů dříve, a když žena nebyla doma, napadlo mne, že…

že je s ním.

Zkrátka žárlivost, co? Muž mlčel.

A žárlivost vás vedla ještě dál. Věděl jste, kde je… Znal jste přece ty lázně? Jaké láz-ně? Žádné neznám.

V tom měl možná pan Winter pravdu. Lázeňský i jeho paní prohlásili, že toho pána neznají, nepamatují se, že by kdy jejich podnik navštívil. Včera tam nebyl zcela určitě. Zbý-

val pan Rákos.

Reagoval stejně jako pan Winter, když mu řekli, že paní Wintrová je mrtvá.

Byl přesvědčen, že spáchala sebevraždu. Pak stejně jako pan Winter prohlásil, že jejím vrahem musí být její manžel. Bylo jasné, že oba pánové mají k sobě zcela jednoznačný vztah a že nehodlají ze svých názorů nic slevit. Jinak byl pan Rákos ještě zničenější než pan Winter, dal se nakonec do pláče.

Měl jsem ji rád, pánové, měl jsem ji velmi rád… Byla tak jemná! Kdo jiný by měl zájem na její smrti než on? Nepřál jí trochu štěstí. Kolikrát mi ona říkala, že by ji radši asi viděl mrtvou! Udělal to on, jsem o tom zcela přesvědčen.

Pane Rákosi, tohle neříkejte. Kromě toho totéž říká pan Winter o vás. S

tím se nikam nedostaneme.

Ale proč bych já něco podobného dělal, když mne ona měla taky ráda a chtěla být se mnou. A já s ní? Pro mne je tohle strašná katastrofa…

Pan rada potom přecházel po své pracovně a páni detektivové uctivě postávali v koutě. Byla to nejasná a zamotaná situace. Ti dva zřejmě nelhali, to zkušeným detektivům napovídal způsob, jak se při výslechu chovali. Pak je tu někdo třetí, pánové, prohlásil nakonec pan rada. Znělo to velebně, ale znamenalo to, že celé vyšetřování musí začít znovu. Z

jakého konce?

Zvláště když pan Brůžek nenašel nikde nic, ani stopu po zbrani, ani náznak, že by něco bylo v nepořádku.

Já jsem si, pane rado, když dovolíte, dokonce lehl tam pod tu kupoli.

Horko je tam náramný, šla na mne pořád dřímota. Tak jsem si musel dát dvě vody. Zaúčtujte si je, řekl stroze pan rada, ale najednou luskl prsty a zadíval se na pana Brůžka s jakousi zvláštní pozorností.

A víte, že jste udělal moc dobře? Já to zejtra udělám taky.

Pan Mrázek půjde se mnou a pan Bouše taky. Ten kvůli rýmě. Naše hlavní chyba je, že si neumíme vůbec představit provoz v těch lázních!

Byl to vlastně příjemný den, hotový odpočinek. Pánové odložili své tvrďáky a svršky v kabině a potom, zahaleni v bílá prostěradla, stoupali vzhůru pod skleněnou kupoli. Kdyby je nezdržovala úcta k šéfovi, patrně by se dali do smíchu, protože pan rada, zbaven všeho dů

stojenství, vypadal v prostěradle spíše žertovně. Ovšem ani páni detektivové nemohli v tomto odění nikomu nahnat strach. Zvláště hubený pan Mrázek, který za sebou vláčel cíp prostěradla jako vlečku, vypadal neodolatelně.

Pak se, poučeni lázeňským o síle slunečního záření, uložili za dřevěnou zástěnou v mužském oddělení a nechali na sebe působit blahodárné paprsky, přičemž pan Bouše se odhalil, až když tak učinil pan rada; služební úcta mu to dříve prostě nedovolila. Venku byl jasný pěkný den, pod skleněnou střechou však brzy začínalo být hor

Pan rada utřel z čela pot a slastně se protáhl. Na druhé straně bylo slyšet kroky, ně-

jaká dáma šla na lehátko s hlasitým vzdycháním.

Je to pravda, paní Sulcová, že tu u vás někdo umřel? ptala se.

Ale co vás nemá, paní revidentová, u nás a umřít! Slunce dává zdraví, kdepak smrt, odpovídala paní lázeňská, která jednak hájila pověst lázni a jednak dobře věděla, že za dřevěnou přepážkou jsou páni od policie. Byla z té návštěvy celá nesvá, za nic nemohla přijít na to, co tu vlastně chtějí. Kdyby se z nich nakonec stali zákazníci, bylo by to samozřejmě dobré, ale kdoví jestli mužové tak přísní vůbec mají slunce rádi! Včerejší výslech jí přivodil v noci pořádnou nespavost. K pánům brzy přibyl jakýsi postarší muž. Zřejmě to tu znal a s patrnou rozkoší se nechal skrápět hojným potem.

Vy zde račte být častěji? začal svou konverzaci pan rada.

Ano… Já na slunce věřím. Nikde se tak pěkně nevypotíte jako tady, odpověděl pán.

To pak chutná napít, co?

Jsem vegetarián a abstinent, odvětil pán přísně. Maji zde ovšem výtečnou sodovku.

Pan rada to přijal s uznáním. Oni sem asi budou chodit takoví, co věří na posmrtný život a na pravidelné dýcháni. Velká zábava tu asi nebude. Když se ten Rákos rozhodl, že se tady bude scházet s paničkou, asi neměl opravdu lepší možnost.

Když už mu byla příliš dlouhá chvíle, pan rada se nadzvedl a k svému úžasu viděl, že pan Bouše zcela tvrdě spí; pan Brůžek byl v polospánku a pan Mrázek se zoufale potil. Vy-

šel s panem radou ven a sešli dolů do tmavé odpočívárny. Zde byl příjemný chládek. Pan lázeňský beze slova přinesl dvě láhve piva, byl to Staropramen, a pan rada pochvalně kývl hlavou.

Ráčil jste na něco přijít? zeptal se uctivě pan Mrázek. Pan rada se zhluboka napil.

Na to, že tady může člověk pořádně zpitomět. Jak tam dlouho ležíme a viděl jste to?

Bouše je v limbu a Brůžek k tomu nemá daleko. To znamená, že kdyby i nakrásně někde někdo vystřelil, tak se ani neprobudí. Pan Mrázek zamrkal. Pak vyběhl do předsíně a přinesl delší prkénko.

Když dovolíte, uděláme pokus. Já to prkno zlomím, víc ta flobertka asi nebouchne.

Pan rada to schválil, a když si odpočinuli, šli znovu pod sluneční skleněnou báň. Potkali onoho přísného pána, jak hojně zpocen spěchá na sodovku.

Třikrát to musíte opakovat! Třikrát, to je magické číslo, řekl panu radovi nabádavě.

Myslel jsem, že magické číslo je sedm, odvětil pan rada. Muž se zarazil, ale pak přikývl: Ovšem, dvakrát tři plus jedna. Chápete?

Sem opravdu chodí blázni, řekl tiše pan rada, když došli nahoru pod skleněnou kupoli, kde bylo horko jako v peci.

Pan Mrázek podepřel prkénko o malou stoličku a pak na ně vší silou skočil.

Prkénko prasklo s patřičným rámusem. Pan Bouše sebou jenom zachrul, pan Brůžek otevřel oči a pousmál se provinile: Já nespím, pane rado…

Vidím. A slyšel jste něco?

Ne… Totiž ano. Něco upadlo, že? Pan rada přikývl a poslal lázeňskou k té paní na druhé straně plenty, aby se jí zeptala, zdali ji nic nevyrušilo. Prý nic, ona ta paní je náš stálý host, řekla paní lázeňská.

Pan rada poděkoval a zacloumal panem Brůžkem: Tak tedy jednu věc už víme.

Ti lidé mohli něco slyšet, ale nevěnovali tomu pro samou únavu pozornost.

Neříkal jsem, že sem musíme jít, abychom věděli co a jak?

Pan Brůžek mátožně přikývl a pan rada ho poslal dolů na pivo. Pak ulehl s pocitem, že si ted zaslouží skutečný odpočinek.

Lázně se plnily, lidé přicházeli, někteří už museli čekat, až se lehátko uvolní, a pan lázeňský vzbudil pana Bouše, aby prý toho slunečního horka nepřebral. Pan Bouše kýchl a řekl, že mu už dlouho nebylo tak dobře. Pan rada

-asi z protekce dostal nové prostěradlo, neboť jedno už dokonale pro To odcházejí nemoci, řekl mu pan lázeňský spokojeně. Slunce dává zdraví.

Pan rada byl příliš neklidný, aby vydržel ležet, a vyptával se lázeňského na všechny možné choroby, jež tady léčí.

Pak řekl: Ale odpoledne musí být pod tou kupolí k nevydržení, ne? Lidi se tam potí…

To asi není příjemná vůně!

To nikdo necítí, odvětil moudře lázeňský. Když je moc velké horko, otevřeme okno.

A protože si myslil, že si to mocný pán do policie přeje, skutečně spěchal zatáhnout venku za řetízek a jedna skleněná výplň v kupoli se otevřela. Dovnitř zavanul svěží vánek.

Pan rada se díval pozorně na otvor, který vznikl v skleněné kupoli.

Pak si přehodil přes sebe prostěradlo a vylezl na své lůžko, otočiv tvář k otevřenému oknu. Nato se obrátil zpátky k ženskému oddělení. Pan lázeňský to přijal s jistým pohorše-ním. Přes přepážku nyní bylo vidět, leč dvě dámy vyššího věku, které tu ležely, nelákaly radův pohled. Díval se jako očarován na krajní lehátko, jež bylo prázdné. Pak se otočil zpátky k otevřenému oknu.

Tak vida, řekl nahlas. Pánové, vztyk, a za mnou! Pak oděn v prostěradlo jako římský senátor spěchal dolů.

Vykliďte tu místnost pod kupolí, zůstanou jenom páni od policie! Musím to tam mít prázdné.

Pan lázeňský něco zamumlal, netroufal si však odporovat. Páni detektivové, vzdychajíce a utírajíce pot, se oblékali, a pan Bouše se pořád nemohl probrat.

Když na sebe konečně hodili svršky, vyšli za svým šéfem před budovu. Pan rada dal přinést žebřík.

Pane Brůžek, vylezte nahoru na ten ochoz kolem kupole. Postavte se před to otevřené okno a hlaste, co vidíte?

Pan Brůžek s hekáním vylezl nahoru a hlásil, že vidí do místnosti. Nejlíp je vidět na krajní lehátko ženského oddělení.

To jsem si myslel, řekl pan rada. Můžete jít dolů. Pane lázeňský, otvíráte tohle okno pravidelně?

Podle potřeby.

Dají se otevřít i jiné části skleněné střechy?

Ne, prosím.

Kde visí řetízek, jímž se otvírá okno?

Tady. Vždycky takhle visí.

Pan rada se podíval na své muže. Ti se zase dívali na něho a v jejich očích byl obdiv.

Pánové, vrah nemusel být vůbec v místnosti. Mohl si otevřít okno, vystoupit nahoru a střelit dovnitř. Měl ležící oběť přímo na mušce. Výstřel zvenku sotva kdo mohl slyšet pod kupolí, kromě toho víme, že lidé tam uvnitř většinou spí… Stačí?

Bylo ticho. Opravdu to stačilo. Ale ne zcela.

Prosím, pane rado, kdyby ale někdo stál nahoře na tom ochozu, muselo by ho být z lázní vidět, namítl pan Brůžek.

Pan rada se zamračil, ale pak přikývl: Něco na tom je.Tak tedy musel najít moment, kdy tam nikdo nebyl, kromě té oběti.

Dokud ten člověk nevyleze nahoru, tak neví, kdy je tam prázdno.

Ledaže by tam byl a počkal, až všichni odešli. Pak vyšel ven, vylezl nahoru… A bylo to.

Pan Winter tady ale v onen den nebyl a ten milenec taky ne! namítal dál an Brůžek.

Pan rada zdvihl prst: Však já s nimi, upřímně řečeno, ani moc nepočítám.

Tady byl někdo třetí.

Pane rado, pane rado…, zašeptal najednou pan Bouše, dívaje se kamsi před sebe. Podívejte se tamhle na ten smrk, jestli to ovšem není jedle.

Pan rada otočil hlavu a v duchu si proměřil vzdušnou čáru od kupole k tomu stromu.

Žebřík, pánové, zavelel a rozběhl se ke stromu. Pánové klusali za ním s žebříke

Pane Bouše, vylezte nahoru. Až do místa, odkud uvidíte do skleněné kupole.

Pan Bouše lezl a páni dole ani nedýchali.

Je to tady, hlásím, pane rado. Krásně rovná čára. Skrz to okno jde akorát na to lehátko.

Pan rada se podíval na své muže vítězným pohledem: Žádné lezení na ochoz!

Žád-né nebezpečí, že to někdo uvidí. Na strom, pánové! A tady mohl klidně čekat, až se okno otevře.

Shora se ozvalo: Pane rado, mně se zdá, že tady ta kůra je jakoby odřená.

Sem ně

kdo lezl.

Bodejť ne! Kdyby pro nic jiného, tak proto, že je dovnitř vidět. Jedno lůžko na ženském oddělení nakonec stačí, ne? Můžete jít dolů, pane Bouše.

Pan rada si pokynem ruky zavolal lázeňského: Víte, že z toho stromu je vidět dovnitř?

Pan lázeňský přikývl: Prosím, vím… Ale tam nikdo neleze. Já občas sám dohlídnu.

Tady je pořádek… Jednou tady ale byla taková nepříjemnost, to je asi rok.

Oni tamhle sousedi opodál mají přitroublého syna. Kluk jako hrom, ale holt, jak se říká, zpožděnej. A ten mi tam lez. Tak toho jsem jednou vlastnoručně sundal.

Lázeňský huhlal co nejtišeji, jaksi se styděl, že musel použít násilí.

Šlo to tehdy až na komisařství, on si jeho otec stěžoval. Ale neměl pravdu, protože ten kluk měl už předtím všelijaký aféry s tím svým střílením.

Cože? vykřikl pan rada.

Jo prosím! On měl vzduchovku a v létě rozstřílel v sousední vile všechny žárovky. Oni tam měli svatbu, napřed si mysleli, že je to legrace, ale potom ho hnali a taky to udali… Zajímavé je, že je sice blázen, ale trefu má! Jeden ptáček v okolí neobstojí. Teď mu to otec zarazil.

Pan rada se díval na lázeňského pohledem současně zuřivým i užaslým.

A kdeže bydlí ten výtečník?

Tamhle ta třetí vila. Je vidět komín.

Pan rada poděkoval pokývnutím hlavy. Pak se podíval na pány detektivy a ti už věděli svoje. Pan Mrázek a Brůžek se rozběhli k vile, skryté mezi stromy.

Pane Bouše, honem na zdejší komisařství, ať mi pošlou patřičné spisy, nebo ať sem přijde někdo, kdo ten případ se střílením zná.

Pan rada potom dovolil, aby se hosté chtiví slunce vrátili na svá místa.

On sám prostěradlo s poděkováním vrátil, cítil se být zcela svěží. Pivo však neodmítl.

Pan Mrázek a pan Brůžek našli na zahradě vily asi dvacetiletého výrostka s velkou hlavou a mdlým pohledem, pečlivě řezajícího nožem velkou větev. Jeho otec, starší pán, tvrdil, že syn byl právě nedávno na vyšetření a že doktoři u něho zjistili nápadné zlepšení.

Zprávy z komisařství potvrdily svérázné střelecké umění toho mladíka. Otec mu napřed koupil dvě vzduchovky, střílení ptáků považoval za nevinnou zábavu, ostatně syna nic jiné-

ho nebavilo. Strážník z komisařství ještě teď potvrzoval, jakou měl ten kluk trefu. Při té svatbě co rána, to zásah, za půl minuty byli svatební hosté potmě. A starému strážníkovi Šour-kovi ustřelil od huby cigaretu.

Jak se ukázalo, slabomyslný střelec předevčírem sebral otci malorážku.

Otec ji měl zavřenou na půdě a on se dostal nahoru okénkem ve střeše.

Odpoledne si toho otec všiml a pušku mu zabavil.

Když ho přivedli pod strom, usmíval se šťastně a z koutku úst mu vytékala slina. Vylezl nahoru neobyčejně hbitě, ani žebřík nepotřeboval, a vesele hýkal, když se na pokyn pa-na Brůžka před ním v skleněné kupoli otevřelo sklápěcí okno.

Pan rada se zamračeně díval nahoru na strom a pak se s povzdechem obrátil: Ať si pro něho přijedou z Kateřinek!

Rozloučil se s lázeňským a jeho paní, která se z obdivu i z vděčnosti pokusila políbit panu radovi ruk

Na čtyřce vůbec nikoho nepřekvapilo, když v laboratoři zjistili, že zachycený projektil v hlavě mrtvé ženy byl skutečně vypálen z malorážky, kterou našli u toho slabomyslného.

Když pan Brůžek potom úhledně svazoval tkanicemi desky s tímto případem, zeptal se: Račte dovolit, pane rado, ta paní byla těhotná. Zeptal jste se, kdo z těch dvou vlastně…

jaksi…

Pan rada Vacátko dlouho a mlčky ukrajoval špičku od doutníku. Teprve když jeho tvář zahalil oblak dýmu, odpověděl:

Víte, pane Brůžek, čím jsem starší, tím mám větší respekt před smrtí. Před ní je moc lidských trápení dočista zbytečných. Já jsem to těm dvěma ani neřekl.

ZAMILOVANÝ STRÁŽMISTR

Nemáte co dělat, že jo, říkával smutně pan Bouše, kdykoliv se ho pánové na

„detektývně” když opravdu neměli co dělat začali vyptávat, jak se podle jeho ná-

zoru pozná takový zvláště vykutálený sňatkový podvodník.

Je třeba říci, že tohle byla sice nevinná, nicméně velmi dlouho jediná zábava pánů, když byli ve službě. Pan Bouše podle svého zvyku i nutnosti posmrkával a káravě pokyvoval hlavou.

Takový sňatkový podvodník obyčejně sedí se slečnou ve vinárně, začínal pan Brů-

žek.

A drží ji za ruku a dívá se jí do očí, doplňoval pan Mrázek.

A má zlaté zuby, nebo aspoň jeden, nejlíp vpředu, protože to budí důvěru.

A není moc mladý, ale zase není moc starý, zkrátka tak akorát.

Tak akorát ve vašich letech, bručel pan Bouše a hlasitě zatroubiv do svého kapesníku prohlásil, že na něho jde zase rýma.

Ale pány ani nenapadlo, aby se chytili hovoru o nemocech, a naopak setrvávali ve své analýze sňatkového podvodníka.

Mrzuté na tom všem bylo, že pan Bouše skutečně jednou naletěl, a zrovna na člověka, který seděl se slečnou ve vinárně, držel ji za ruku a hleděl jí do očí. A pan Bouše ho sebral… Tedy, ono se něco přihodí každému, však pan Mrázek už dvakrát přivedl zaručeného pachatele. Jednou to byl nějaký cukrář z Kobylis a podruhé dokonce bankovní úředník z Vinohrad.

A sám policejní rada Vacátko říkával: Pánové, radši střelte dvakrát vedle, než abyste vůbec nevystřelili. Myslel to samozřejmě obrazně, za pana rady se zbraně používat mohlo jenom v krajním případě, a to ještě spíše naoko než doopravdy, protože za pana rady bylo všechno na beton, a když se jde na beton, tak se už nemusí střílet.

Pan Bouše ovšem tehdy šel taky na beton, když se stal obětí jakési podivné náhody, která by byla spletla docela určitě každého. Jednoho dne byl na

„detektývně” sám, protože pánové byli v terénu. Nic zvláštního se nedělo, asi dva tři otevřené případy, zkrátka klid a pokoj.

Tedy klid a pokoj nebyl, to bychom lhali, u pana rady nikdy nebyl klid.

Například zrovna teď měli pánové dlouhodobý vedlejší úkol pátrat po nějakém Houzovi, jehož popis chyběl, nikdo ho neznal. Podle jednoho svědectví měl mít pleš a podle druhého zase husté tmavé kučery, měl mít knírek a neměl jej mít, měl mít tmavomodrý oblek a měl být oblečen sportovně, zkrátka samé zmatky, jako když vypovídají na policii ženské. Je to zvláštní, ale ženská neumí svědčit, každá si všímá něčeho jiného a nějak jinak. Ten Houza byl sňatkový podvodník, což by ovšem nebylo zrovna nic pro mordpartu pana rady, ale když on ten Houza byl podezřelý, že má na svědomí jednu zabitou služku z Karlina. Tedy: to byla jenom domněnka, ta jistá služebná vyzvedla své peníze a dala se slyšet, že má pána v zajištěném postavení a že si půjdou spolu kupovat nábytek. A tu vzniklo podezření, jestli ten tajemný Houza není pachatelem.

Jo, ale shánějte někoho, o němž nevíte, jak vypadá, a jestli se vůbec jmenuje Houza!

A zrovna v tenhle čas měl pan Bouše tu nešťastnou službu, a najednou ho volají zdola, že je tam nějaká ženská s udáním. A pan Bouše šel dolů a paní mu ještě na chodbě sta-

čila vypovědět, že její vzdálená neteř Dášenka z venkovského města, která je u ní na ná-

vštěvě, se stýká občas s takovým, co s ním ona, jako teta, nemůže souhlasit, protože se nepřišel představit, ale naopak, jakmile se objeví, svádí neteř k tomu, aby s ním chodila po Praze, a ona, holka hloupá, s ním chodí. A zrovna teď prý někdo jí, tedy jako tetě, volal, že neteř, teda Dáša, je s tím člověkem ve vinárně Podrum.Ten, co volal, se nepředstavil, ale pravil, že se podivuje, že ona, jako teta, ji, teda jako Dášu, pouští s takovým sňatkovým podvodníkem. A tak se teď ona, teda teta, rozběhla na policii a prosí, aby páni honem šli a toho lumpa zavřeli nebo třeba oběsili, do toho jim už ona, teda jako teta, nebude mluvit.

Pan Bouše byl napřed přesvědčen, že tu paní slušně, ale rozhodně vyhodí.

Jenže jakmile slyšel o sňatkovém podvodníkovi, zbystřil sluch, a sotva paní domluvila, ubezpečil se, že jde skutečně o vinárnu Podrum a o neteř Dášu Pospíšilovou: Dámo, račte jíti domů a očekávejte svou neteř, protože ta se štando-pede vrátí domů, na to můžete vzít jed!

Pak skočil do první tramvaje a hnal se k vinárně Podrum. Samozřejmě, že ten lokál znal, jsou tam tři místnosti, a ten podvodník s tou holkou budou až v té třetí, protože tam jsou boxy, kdepak by jinde takoví dva seděli!

Zkušenost pana Bouše byla veliká, nic ho nepřekvapilo, když ty dva v boxu skutečně našel. On byl v nejlepších letech, čelo dost vysoké a vlasy na ústupu, elegán, jak se na sňatkového podvodníka sluší, a držel tu holku za ruku a díval se jí nyvě do očí. Neboť sňatkoví podvodníci si nic nedovolují, nesnaží se položit ruku, kam nemají, dáma musí nabýt dojmu, že si dotyčný všechno vynahradí až v manželství.

Slečna Dáša Pospíšilová? řekl pan Bouše stroze. Slečna vylítla a celá zrudla, ani nemusela ukazovat průkaz a bylo to jasné. Tak, slečinko, alou k tetičce, už na vás čeká.

A vy, pane…

Co si to dovolujete, řekl pán uraženě, ale to se v takových případech vždycky říká, a pan Bouše jenom odhrnul klopu a ukázal policejní odznak.

Slečna zadrkotala zuby a pán zjihl: To je omyl, prosím, abych tak řekl fatální omyl!

Fatální nefatální, slečna půjde domů a vy se mnou, a to hned, neračte to zdržovat.

Pán sice vytáhl svůj průkaz, ale to v tomto okamžiku nemohlo nijak zviklat pana Bou-

še, který uvěřil, že šťastná náhoda mu přihrála do ruky záhadného a hledaného pana Houzu. A tak milého pána, který tvrdil, že jde o fatální omyl, sebral, a teprve na čtyřce se to všechno vysvětlilo a pan Vondra, vedoucí úředník okresní záložny ve Svitavách, byl propuš-

těn s omluvou. Opravdu fatální věc. Na druhý den se ohlásil pan Bouše u svého šéfa: Pane rado, dovoluji si upozornit, že se včera stala chyba…

Pan rada šel, zavřel opatrně dveře, načež řekl: Stala se volovina, pane Bouše! Kolosální volovina, která se může samozřejmě stát, ale takhle někde na okresním oddělení četnictva. A ona se stala u nás na direkci! Fuj!

Pan Bouše si hlučně utřel nos a mlčel. Pan rada mlčel taky. Nuže, to byl tedy hřích pana Bouše a trvalý zdroj zábavy pánů v „detektývně”.

A protože život jde dál a pořád se zaplétá po svém, šel dál i život na policejním ředitelství. Pánové už dávno chytli toho Houzu, už měli zase jiné mordy a dobrého pana Bouše zlobili už jenom ze setrvačnosti.

Mimochodem ten nevinný pán v okresní záložně už zase vesele úřadoval a zajisté si dával pozor, aby nejezdil moc často do Prahy. Šuškalo se o něm, že má poměr s jistou vdanou paní, ale na malém městě se pořád musí něco šuškat, to jinak nejde.

Slečna Dáša musela tehdy samozřejmě domů, rozhněvaný tatínek si pro ni přijel

Prohlásil, že pan Vondra se mu nic nelíbí, neboť slušný pán se neschází s dívkou, s níž má nějaké vážnější úmysly, v Praze ve vinárně, když má možnost ji oslovit doma na korze a pak doprovodit domů.

Slečna zase byla toho názoru, že jí celé maloměstské korzo leze krkem a že je vůbec nešťastná. Když za pár dní ve městě potkala mladého strážmistra Sládka, zamračila se, třebaže tenhle člověk na ní mohl oči nechat; slečna neměla ráda uniformu a četníkjí byl málo.

Mladý strážmistr to všechno nepozoroval, nebo spíš pozorovat nechtěl.

Zeptal se slečny, jak se měla v Praze, a posléze projevil podivení nad tím, že si nedá lepší pozor, s kým jde do vinárny.

Slečna Dáša napřed zbledla, pak zčervenala a nakonec vydechla: Vy to víte?

Mladý stážmistr se tvářil ledabyle: No, to víte, u nás… U nás se ví jaksi všechno.

A co víte?

No nic zvláštního, jen že vás vyšetřovala policie… Ale to se může stát.

Tedy například se mnou by se vám to stát nemohlo, to snad, slečno, chápete?

Slečna chápala, ale k strážmistrově žalu nijak nedala najevo, že by příště šla do vinárny s ním. Stačilo jí, že se ujistila jeho mlčenlivostí. Ale doma se jí to všechno rozleželo v hlavě a řekla to tatínkovi, neboť tatínek je úředníkem na notářství a to na malém městě něco znamená. Bude nejlíp nespoléhat se na mlčení toho protivného mladíčka v uniformě a zaří-

dit to přímo u velitele.

A tak se stalo, že vážený pan Pospíšil, úředník z notářství, navštívil velitele četnické stanice pana poručíka Šťáhlavu a sdělil mu, že došlo k jisté nepříjemnosti, jež se dostala zřejmě do hlášení, a bylo by jistě nemilé, kdyby…

Velitel poslouchal jako v Jiříkově vidění, protože o ničem nevěděl. Pak si řekl, že to asi někde bylo a on to přehlédl, a ujistil váženého pána, že to je všechno patálie, která se může stát akorát tak na pražské policii, ale ne jim, a že samozřejmě o tom všem se nikdo nedoví a toho strážmistra že si sám zavolá a všechno bude v nejlepším pořádku. Když byl sám, usmál se, bude mu někdo povídat, že to bylo jenom tak ve vinárně! To bylo asi v hotelu, a přitom ta slečna vypadá jako svatá… Co se týče pana ředitele záložny, tomu je možno ovšem gratulovat, holka má postavu, že to člověka zrovna bere za srdce. Jenomže ať se hrabal v kterémkoliv hlášení, nic nenalézal. Kromě toho mu bylo pořád divnější, že by o tomhle něco přišlo na okres, to by se ti dva museli do něčeho namočit. A protože přece jenom u četníků už něco zažil a byl zvyklý se v takových věcech pořádně šťourat, milý pan velitel začínal podezřívat toho mladého strážmistra Sládka. Je to frajírek, asi se chtěl vytahovat.

Nikde v hlášení to samozřejmě nebylo, on to někde slyšel, a tak dělal před slečnou důležité-

ho.

Ale pozor! Kde to mohl slyšet? A jak to, že drby slyší mladý strážmistr, a velitel se o nich dovídá až tak pozdě?

Četnický rozum pana velitele začal pracovat. Mladý strážmistr chodil do služby a netušil, že jej oči jeho nadřízeného pozorují bedlivěji než jindy.

Konečně jednou byl povolán přímo do kanceláře.

Vy jste mne volal, pane poručíku? řekl ležérně.

Byl jsem tak smělý, vašnosti, řekl poručík jedovatě, a pak strašně zařval: Jak stojí podřízený před svým velitelem? A co udělá podřízený, když ho velitel zavolá?

Mladý strážmistr, který prožíval jako své největší trápení žal lásky, najednou pocítil, že jsou ještě mnohem nepříjemnější věci. Vypjal se jako struna, prsty na švech kalhot, a vychrlil ze sebe: Strážmistr Sládek přišel na váš rozkaz, pane veliteli.

Pak udělal pohyb, jako by se chtěl uvolnit, ale poručík zařval znovu: Nedal jsem pohov a nedám, strážmistře! Budete stát v pozoru a budete odpovídat stručně a jasně. Rozuměno?

Hlásím, že jsem rozuměl! zaburácel podle předpisu nešťastný strážmistr, ačkoliv k svému žalu nerozuměl vůbec ničemu.

Tak vy jste byl minulý týden mimo službu, a to v pátek, dvanáctého tohoto měsíce.

Ano či ne?

Ano.

A byl jste kde?

Byl jsem… v Praze.

A proč?

Ze soukromých důvodů.

A v uvedený den byl v Praze taky ředitel záložny Vondra. Ano či ne?

Strážmistr chtěl něco říci, ale otevřel jenom ústa a nevydal ani hlásek.

Ptal jsem se, a vaší povinností je odpovídat, rozuměno, hřímal velitel, vychutnávaje s neskrývaným potěšením, jaký účinek má jeho metoda na mladého strážmistra. Byl pan Vondra v Praze, nebo nebyl?

Nevím, prosím, řekl strážmistr, ale bylo docela jasné, že nyní lže. V

uvedeném dni dlela v Praze také vám známá slečna Pospíšilová. Ano či ne.

Ne… Nevím, prosím. Já jsem s ní nebyl.

Poručík se zasmál: Bodejť byste byl, když s ní byl pan Vondra. A vy, troubo, jste žárlil, a tak jste zavolal její tetu. Co jste jí řekl, to nevím, to mi třeba řeknete vy, ale vím, že ona zalarmovala policii a ti dva měli ostudu.

Mimochodem: byli spolu opravdu ve vinárně.

Nebylo to někde jinde? Řekněme v hotelu?

Strážmistr zrudl: To prosím by slečna Dáša… Chci říci, že byli spolu ve vinárně, Tak… Vzhledem k tomu, že jste se právě přiznal, donucen mou vyšetřovací metodou, můžete si dát pohov, rozuměno? řekl velitel a prošel se po své pracovně. Ubohý strážmistr však zůstal ve svém strnulém pozoru a ani se nehnul.

Koukáte, jak jsem na to přišel, co? těšil se poručík ze svého úspěchu.

Dedukce Víte, co to je dedukce? Nevíte… Ovšem, nemůžete vědět. Ale pamatujte si, že čet-ník musí být chytrý, i když je jenom strážmistrem. My četníci jsme nevšední lidé, rozuměno, Sládek? Zvláštní! Proto taky to všechno neohlásím, protože byste letěl a to by ode mne nebylo kolegiální. Na druhé straně takové střevo, jako jste vy, nemohu potřebovat tady ve měs-tě. Rozuměno?

A tak si tedy zapište za uši, že jakmile se mi uvolní místo někde v kopcích, tak vás tam šoupnu, abyste mohl přemýšlet o své pitomosti. Zamilovaný četník!

Člověče, tohle přece nejde! A ještě tak hloupě to provedete!

Chtěl jsem… Mně se ten pán nelíbí, řekl mladík nešťastně.

Alejí se třeba líbí, a o to jde. Pamatujte si, že když mě ženská nechce, tak se jí nevnucuju. Za chlapem v uniformě se musí holky ulítat, a ne aby on sám lítal za nimi. Rozuměno? Toho ředitele záložny nechtě na pokoji! Ona si vás, člověče, stejně nevezme. A teď čelem vzad a odchod!

Strážmistr sklapl podpatky a vypochodoval z kanceláře jako ve snách. A poručík, když byl sám, se dal do smíchu. No ne, tohle jsem ještě za celou svou praxi nezažil. Kluk se dočista zbláznil! Ten musí odtud, protože on by byl schopen toho fešáka Vondru ještě někde zapíchnout služební šavlí.

Přitom ten Vondra, ať je jaký chce, se dovede otáčet! Pravda, běhá za ženskými a už měl několik ostud s pány manžely, ale to mu nakonec velitel neměl za zlé. Záložnu zvedl, to je jisté, a dokonce když nastoupil, začalo se městečko rozpadat na dvě strany, na jednu, která byla pro pana ředitele Vondru a pro záložnu, a na druhou, která držela se starou spořitelnou.

Naoko se nic nedalo, když se oba pánové, pan ředitel záložny a pan ředitel spořitelny, potkali na nedělním korze, uctivě zdvihli klobouky, ale mysleli si o sobě: ty mamlase! Br-zy ukázal nový ředitel záložny, tedy pan Vondra, jak si představuje moderní podnik. Dal do místních novin celostránkový inzerát, kde označil záložnu za nejstarší český peněžní ústav a zajistil všem vkladatelům dokonalou finanční jistotu.

Pana ředitele spořitelny mohl trefit šlak: Pánové, tohle je nekalá konkurence! Ted abychom i my dali takový inzerát. A to stojí zbytečně peníze!

Druhou ranou bylo, když si pan Vondra oběhl školy, a zavázav si ředitele četnými da

ry, zaplavil školy rozvrhy a pravítky s nápisem: Ukládej své peníze jedině v záložně! Ve spo-

řitelně se sešla správní rada, aby pojednala o situaci, ale nedošla k žádnému závěru. Ano, pan ředitel Vondra byl štika ve stojatých vodách, to musel uznat i sám četnický velitel. Nakonec se toho rozštěpení chytly politické strany, a protože národní demokraté podporovali spořitelnu, museli čeští socialisté podporovat záložnu. Záložnu podporovaly navíc manželky, neboť pan Vondra byl fešák. Nevrlým manželům zbyla spořitelna.

A ta ovšem měla v rukou hlavní trumf. Jediná pořádná firma ve městě, Rouhá a spol., výroba dýh, udržovala své obchodní spojení jedině přes spořitelnu. Když se jednou vedoucí úředník Vondra objevil na ústředí záložen v Praze, řekli mu: Konáte svou práci k naší spokojenosti, ale skutečný finanční efekt to pro nás nemá. Pokuste se získat firmu Rouhá a spol.! To bychom mimořádně ocenili.

Jenomže to mohli zrovna tak chtít, aby jim pan Vondra přinesl modré z nebe. Generální ředitelé jsou někdy rozmarnější než ženské. Zatracený Rouhá, toho nikdo do naší zá

ložny nepřetáhne. Proč taky? Co mu může náš peněžní ústav nabídnout?

Výhodnější úvěr?

Delší splátky? Půjčku… Ale to všechno mu přece dá spořitelna taky. V Praze zkrátka mají moc rozumu.

Do Prahy jezdil teď méně. Slečna Dáša na něho vrhala ohnivé pohledy, a on se tvářil, že ji nevidí. Nakonec je to romantická maloměstská husička. A věno bude mít malé, táta je úředníkem. Ba ne, kdyby člověk chtěl něčeho dosáhnout, musel by si vzít nějakou velkostatkářku. Jenže ta tu nikde není. Nevěrné paničky jsou sice příjemná zábava, ale na za-jištění života nestačí. Na život člověk musí vyzrát. Musí udělat kariéru. A tu může on udělat, jenom tím, že získá firmu Rouhá a spol., aby začala spolupracovat se záložnou.

Což je nakonec dokonalá pitomost.

Zatím mladý strážmistr očekával ortel, který mu přislíbil jeho velitel. Ze bude sloužit na vesnici, mu nevadilo. Bolelo ho však už teď, že neuvidí slečnu Dášu. Nemohl bez uzardění projít po náměstí, hned se tu a tam ozval dívčí smích; všechny zřejmě věděly, že za Dášou pálí docela beznadějně ten četnický mládenec, co se pořád ještě červená, když má potkat svou marnou lásku.

Jednoho dne se stalo, aniž si to uvědomil, že zase stál před domem, kde Dáša bydlela. A z okna slyšel její hlas. Zastavil se a poslouchal, jak zpívá.

Možná že zpívala nijak zvlášť, ale byla to ona, a to mu docela stačilo.

Byl by přísahal, že neslyšel ještě nic tak krásného. Zpěv kůrů andělských byl proti tomu, jak zpívala slečna Dáša, hotové krákorání.

A když se dostatečně vynadivil, spatřil slečnu, jak přichází z vedlejší ulice. Ale jak to, že její hlas zní z otevřeného okna?

Užasle se na ni zadíval, pozdravil a řekl: Myslel jsem, že to zpíváte vy, slečno.

A kdo by to zpíval? ušklíbla se ta proradná krasavice.

Totiž ten zpěv zní od vás z okna, a vy… Vy jste tady.

Záhada, co? To byste jako četník ale měl vypátrat! zasmála se slečna a měla se k odchodu. Mládenec udělal tak pitomý obličej, že se jí ho sželelo a zastavila se u něho, což mu působilo neobyčejnou radost.

Nepřijdete na to, že? řekla mu sladce a dělala si přitom z něho docela nepokrytě legraci.

Zpívá to někdo jiný…., zakoktal nejistě.

A to chcete tvrdit, že poznáte můj hlas! tvářila se rozhněvaně. – Takhle zpívám jenom já!

Ovšem, krásně zpíváte, ale…

Prostě to, co slyšíte, je gramofonová deska. V Praze dneska je takové zařízení, že si můžete dát nahrát svůj hlas. Nevěděla jsem o tom… (tady trošku zaváhala, ale pak to řekla s jaksi krutou úmyslností),… ale řekl mi o tom pan ředitel Vondra. Proto jsem s ním tehdy taky byla! Zkrátka v tom studiu si něco nazpíváte a oni vám pošlou desku. Hezká hračka, co, aj můj bratříček, mizera, si s tím teď hraje. Ale já mu to zatrhnu! Tak vidíte, je to docela jednoduché a já jsem si myslila že na to přijdete sám. Ale vy asi nebudete nikdy žádný velký detektiv.

Slečna Dáša, dobře vědouc, že mu vráží nůž do srdce, odešla s úsměvem, který byl zlý a necitelný. A strážmistr stačil sotva zasalutovat.

Pak bouchly dveře, za otevřeným oknem dozněl zpěv a zamilovaný strážmistr odchá-

zel a proklínal svou pitomost, protože kdyby byl našel správné řešení, jistě by tím na slečnu neobyčejně zapůsobil. Jsem opravdu trouba, jak řekl pan velitel, a nikdy to se mnou nebude lepší. A nikdy nezískám zájem téhle krásné a pyšné slečny.

Kteréžto zjištění mu působilo nemalý žal.

Ale lidský život se naštěstí neskládá jenom z trápení. A tak se stalo, že za několik dní dovolila slečna Dáša zamilovanému strážmistrovi, aby ji doprovodil na tenis a nesl jí raketu.

Bylo to proto, aby si toho všiml pan ředitel záložny Vondra a pochopil, že si slečna nehodlá pro něho věčně lámat srdce. Ale pan ředitel Vondra na tenise nebyl, protože byl na cestě do Prahy, a nebylo v tom docela žádné galantní dobrodružství, ale skvělý obchodní úspěch. Jel ohlásit, že se mu podařilo zahájit první kontakty s firmou Rouhá a spol., výroba dýh.

Na ústředí ho přijali neobyčejně vlídně. Bylo mu řečeno, že v takovém případě se jistě dá velmi reálně uvažovat o tom, aby jeho titul vedoucího úředníka byl vystřídán jmenováním ředitelem. Také finančně by bylo možno to vyjádřit v platu. Do budoucna v něho vkládá největší naděje celé ústředí.

Pan Vondra ty řeči poslouchal a tvářil se horlivě. Když ale byl chvíli sám, odsunul papíry s konferenčního stolku a natáhl si pohodlně nohy. Sliby, to je něco, co on dobře zná.

Může se uvažovat… Dalo by se vyjádřit! Jenomže na tohle se vám, drazí pánové, vykašlu!

Já jsem ten, kdo bude klást požadavky!

Potřebuji, řekl, když se předseda správní rady opět vrátil, naprostou důvěru pro další jednáni. Potřebuji dále, aby se jednání vedlo s dokonalou diskrétností. Vedoucí firmy Rouhá a spol. mi přislíbil, že jeho přechod do vliv.u naší záložny se bude díti sice postupně, ale zato neustále. Ovšem jeho závazky ve spořitelně jsou takové, že kdyby se prozradilo něco o jeho jednání s námi, způsobilo by mu to nemalé obtíže.

To chápeme a jsme ochotni přistoupit na všechny výjimky, jichž bude třeba.

Zatím prosím, abych dostal plnou moc a aby mi bylo naznačeno, jaké výhody mohu poskytnout panu Rouhovi staršímu, s nímž budu jednat. Jednání se vzhledem k diskrétnosti celé věci uskuteční tajně.

Poskytneme vám reprezentační fond pro tento případ. A pro další.

Nerozhoduje jenom senior firmy, poznamenal pan Vondra, který pochopil, že železo je žhavé a je třeba kout. A tak pilně kul a nakonec odcházel z ústředí vybaven plnou mocí, jaká se normálně vedoucím pobočných závodů neposkytuje.

Konto firmy Rouhá a spol. mělo být vedeno zcela odděleně, a účetní bude provádět jenom vlastní účetní práce. Konto osobně bude spravovat vedoucí úředník, tedy budoucí ředitel pan Vondra.

Když složil tuto listinu do aktovky a odporoučel se, začal si pan Vondra pohvizdovat.

A toho večera dámy v Cascade baru si chválily moc fajn pána, který nekoukal na korunu a zval je velkoryse: Pijem, slečny, je to za účelem reprezentace!

Za účelem reprezentace dal jedné ze slečen svou adresu a požádal ji, aby ho přijela navštívit. Bude to rozhodně zábavnější než pletky s paničkami, které hrozí pořád skandá-

lem, protože nemají co dělat. Ale pan ředitel teď práci má. Má jí až nad hlavu!

Získat Rouhu a spol., výrobu dýh, to není maličkost. To chce mít hlavu!

Byla to veselá noc, a když se vrátil domů, byl poněkud přepadlý. Není divu, takové jednání vyčerpá. Zavolal si účetního, zavázal ho naprostým mlčením a pak mu ukázal dopis z ústředí. Účetní byl duše přízemní a staral se nejvíc o to, jak takové zvláštní konto bude kontrolováno.

Budu je kontrolovat já sám, řekl pan ředitel ne bez pýchy. Účetní povzdechl: Jenom se divím, že se starý Rouhá dal zlákat.

Všechno jde, když se to vezme za správný konec. Teď jde o to, aby se nic nevyneslo ven! Účetní to samozřejmě slíbil a už se těšil, jak se asi bude tvářit jeho kolega ze spořitelny,

který mu pořád předhazuje, že ho ten cizák Vondra přeskočil. On Vondra je raubíř, a to v obchodě rozhoduje. Já bych tohle udělat neuměl, řekl si starý účetní a zasedl zase k svému pultu, uplynuly dva dni.

Koho to tam šéf má? řekla stárnoucí pokladní, když se z pracovny ředitele ozýval hovor. A kudy tam přišla ta návštěva?

Starý účetní se zaposlouchal a pak pochopil: Milá slečno, ta návštěva šla domem, to je nutné, protože jde o moc diskrétní návštěvu.

Ale je to mužský hlas! řekla stárnoucí pokladní výrazně.

Právě! Je to tajné jednání. Už je to tu! Účetní nebyl líný a velmi nenápadně se přiblížil ke dveřím, za nimiž bylo slyšet vzrušený dialog. Že by se jednání nedařilo?

Když za chvíli hovor ztichl, bylo jasné, že návštěva odešla, stejně jak přišla, schodiš-

těm domu. A za chvíli vešel do místnosti šéf. Naklonil se k účetnímu: Je to na nejlepší cestě.

Slyšel jsem nějaký rozhovor a myslel jsem si, že… Ale zdálo se mi, jako by se zlobil!

Ono to sem bylo slyšet? Ale to snad ne! Budu si muset dát tapetovat dveře, řekl starostlivě Vondra, a pak se usmál: Jednání bylo dobré! Rouha je ovšem tvrdý oříšek, ale zvládne se to. Chce to jistou velkorysost. Potřebuje úvěr, chápete? Ale nikomu ani muk!

Pak jako spiklenec zase odešel do své kanceláře. Účetní ani nemukl, ale mukla sleč-

na pokladní: Nepřišel mu nadávat některý z manželů?

Nač myslíte! Pan šéf je náhodou machr!

Návštěva se uskutečnila několikrát, hovory byly dlouhé a zřejmé bouřlivé.

Jednou otevřel šéf dveře a účetní slyšel, jak se tam kdosi rozčiluje: Slibovali úvěr na nejmenší procentovou míru. My jsme s tím počítali. Když rozšiřujeme svůj obchod, pak je jasné… Šéf honem přivřel dveře, mrknuv na účetního.

Druhého dne byla vyplacena v hotovosti značnější suma na tajné konto firmy Rouhá a spol., výroba dýh.

Je třeba říci, že to byla vůbec doba plná nadějí a vzrušení. Slečna Dáša už ze svého srdce pana Vondru odepsala, když se dověděla, že ho navštívila jakási velice nápadná dá-

ma z velkého města. Není tím ovšem řečeno, že by do svého srdce zapsala četnického strážmistra Sládka, nicméně pro něho tím vznikla velká naděje i další doufání, že totiž pan velitel zapomněl na jeho poklesek a že ho do těch kopců nepošle právě teď, když téměř dvakráte týdně se může vidět se slečnou Dášou a vyložit jí, že kariéra četnického strážmistra není sice nic skvělého, ale není taky k zahození.

Ostatně nadějemi se kojilo i ústředí záložen v Praze. Ovšem takovýhle úřad na pouhou naději nesází, a proto poslali k panu Vondrovi svého zvláštního kontrolora, podívat se zblízka, jak vypadá tajné konto Rouhá a spol.

Pan vedoucí úředník Vondra přijal kontrolora laskavě, ale poněkud roztržitě: Zatím nemám žádné skvělé výsledky.

Ale byla už poskytnuta značná půjčka, řekl kontrolor a vyňal příslušná hlášení.

Ano, z naší strany se už leccos udělalo, ale pochopte, že já bych chtěl hlásit ústředí také něco potěšitelného z té druhé strany. A to zatím nemám, i když jednání je více než vý-

borné.

Pan Vondra se podíval na hodinky. Právě za chvíli má dojít k dalšímu rozhovoru, od kterého si velmi slibuji.

Nebudu vás zdržovat, ale…

Mne nezdržujete, naopak, na oběd jste prosím mým hostem. Obávám se jen, že vás budu muset požádat, abyste odešel vedle do našich úředních místností a tam sečkal. Jednání nebude dlouhé.

Kontrolor přikývl a posadil se vedle účetního. V kanceláři pana Vondry bylo ticho. Ješ-

tě jednou se objevil pan ředitel, vzal si od pokladní výkaz včerejší hotovosti a zase zmizel, omluvně se usmívaje na kontrolora, který si četl zatím noviny.

Pak bylo slyšet vedle bouchnout dveře, šoupání židlemi, jako by si někdo těžce do

sedal, pak nějaký hukot a ovšem hovor. Chvílemi byl tlumený, pak zazněl hlasitěji.

Účetní se podíval na kontrolora: Tohle já znám, to tu bývá. On pan Rouhá je pruďas, dovede se rozčilit. Myslím, že mačká našeho šéfa ke zdi!

Tak on je vedle sám pan Rouhá! podivil se kontrolor.

A kdo jiný… Slyšíte přece!

Intenzita hlasů se najednou zvedla, pánové si zřejmě nedávali ubrousek před ústa.

Účetní zdvíhal obočí, aby naznačil svůj úžas. Pak to všechno skončilo, klaply dveře a do místnosti vešel trochu pocuchaný pan Vondra, přátelsky se usmál na kontrolora a řekl: -Tak už mám zase volno. Ten chlap mne utahá. Ale já ho přece jenom dostanu na kolena, žádný strach. To bude kšeft, o jakém se bude vyprávět!

Na oběd s panem kontrolorem poslal účetního, protože měl neodkladnou práci.Ostatně bude lépe, když bude kontrolora hostit účetní.

A nešetřte! řekl účetnímu diskrétně mezi dveřmi. Účetní nešetřil, a protože bylo venku chladno, oba pánové uznali, že slivovice bude ten pravý nápoj, který zahání nastuzení a pů-

sobí léčivě. Moc hezky si povídali, i když trochu hlasitě.

Mladý strážmistr, který seděl u vedlejšího stolu, tak mohl vyslechnout všechny ty transakce, které chystá pan Vondra, a protože ho neměl z duše rád, naslouchal pečlivě. Dověděl se, že pan Vondra je muž velkého formátu, ale že hraje vabank.

Kamaráde, ty mně můžeš věřit, ale já už to jejich hádání slyšel třikrát, a pokaždé ti ten Rouhá říká: Slibovali půjčku na nejmenší procentovou míru. My jsme s tím počítali… To znamená, že náš starej něco slíbil, co nemůže dodržet.

Ono by to taky pro něho mohlo špatně dopadnout.

Pro něho by mohlo špatně dopadnout jedině to, kdyby se na tom obchodu chtěl přiživit. No a to by mohl, protože kdopak to kontroluje? Nikdo!

Tedy on do větru je, ale takoví mají nejvíc štěstí. Například u ženských!

pravil důrazně účetní a sáhl opět po slivovici.

Páni nalezli v sobě zalíbení, takže nakonec byla láhev prázdná a pan účetní doprovodil kontrolora na nádraží.

Nekontroluje ho nikdo, řekl teskně kontrolor, když za pomoci průvodčí ho vylezl do vagónu. Načež usnul a probral se až v Praze. Pan účetní měl možnost na cestě z nádraží poněkud vystřízlivět, právě natolik, aby si povšiml, že pan ředitel, nedbaje pozdních hodin, ještě v záložně ve své pracovně svítí. Druhého dne bylo to protivné kalné ráno, dvojnásob protivné pro člověka, jehož bolí po slivovici hlava obstárlá pokladní loupla po panu účetním zlýma očima, protože na malém městě se ví všechno, i kdo kolik vypil. Když uplynula hodina a dvě, zvedla pokladní hlavu od svých lejster, a protože zrovna nebyl nikdo za okénkem, řekla se starostlivým povzdechem: Jestlipak on taky náš pan šéf včera neslavil jako vy!

Já jsem neslavil, já jsem měl úřední jednání, odvětil účetní důstojně a spolkl prášek.

Za další hodinu se zneklidnil i on. Především faktem, že byla včera na konto Rouhá a spol. převedena opět nemalá částka: jedno sto tisíc korun československých.

Zatímco jsme pili, pan šéf pracoval, pomyslil se teskně. Je to muž ze železa. Paní pokladní byla toho názoru, že i silný muž může podlehnout nemoci, a vypravila se do bytu pana ředitele, aby bude-li třeba účinně přispěla k jeho uzdravení. Paní bytná sdělila, že pan ředitel je zdráv a vesel a že není doma, protože odjel na dovolenou. Paní pokladní po-zvedla obočí, neřekla nic a vrátila se poklusem do záložny. Jala se počítat pokladní hotovost. Po chvíli bylo slyšet její výkřik: Kristepane, já omdlím! V pokladně chybí třicet tisíc!

Potom polkl účetní další prášek a bratrsky se rozdělil s paní pokladní.

Pak zvedl telefon a zavolal firmu Rouhá a spol.

Jde o malou informaci. Dostali jste včera od nás sto tisíc korun?

Pan Rouhá, výrobce dýh, byl člověk prostý a upřímný. Pravil do telefonu:

-Vy jste se, člověče, zbláznil. Proč by mně dávala záložna peníze?

Prosím, ale i dřív… Převody…

Heleďte, vy tam něco v záložně oslavujete, ne? A pan Rouhá se dlouho smál, tak dlouho, dokud panu účetnímu nevypadlo sluchátko ze zpocené dlaně a pokladní ho nepostříkala kolínskou, aby se vzpamatoval. Pak se s úpěním vrhl k telefonu a zavolal četnickou stanici. Telefon bral mladý strážmistr. Když vyslechl, co se stalo, zasmál se.

Řekl jste něco? ptal se zmučený hlas účetního.

Ne, ne. To asi něco v telefonu! A prosím vás, pane účetní, já jsem včera v restauraci slyšel, jak jste jakémusi pánovi vykládal o návštěvách u pana ředitele! Kdo byly ty návštěvy?

To byl vždycky pan Rouhá, majitel firmy Rouhá a spol. A vy jste ho viděli?

Ne, to ne, prosím. On chodil tajně.

Vy jste ho zkrátka jenom slyšel, rozvíjel mladý strážmistr svou teorii.

Ano? Ale snad kdybyste laskavě přišli!

Ano, my přijdeme, samozřejmě. Zatím se ničeho nedotýkejte.

Ohlásil všechno veliteli a ten se rozhodl vzhledem k vážnosti případu jít tam sám. By-lo přece nemyslitelné, že by právě pan Vondra zmizel. V tom je něco jiného! Třeba žárlivý manžel.

Mladý strážmistr se postavil do pozoru: Pane veliteli, strážmistr Sládek prosí, aby byl k případu přibrán. Mám určité podezření!

To vím, vám leze pan Vondra krkem. Ale podjatost je nejhorší vlastností vyšetřovatele, rozuměno?

Hlásím, že rozumím. Ale tady jde o něco jiného. Jsem si jist, že bych mohl případ dost podstatně osvětlit.

Velitel zabručel, že nepotřebuje žádného mladíka, aby právě jemu něco osvětloval, že si na to posvítí sám, ale pak mávl rukou, aby tedy toň horlivý strážmistr s ním šel.

V záložně je rozechvělý účetní zavedl hned do kanceláře pana vedoucího úředníka Vondry.

Tady jsem připravil všechny záznamy o obchodech s firmou Rouhá a spol.

Bylo jí vyplaceno sto osmdesát pět tisíc.

To ještě nic neříká, zabručel velitel.

Ale pan Rouhá říká, že nikdy nic nedostal a o nic nežádal, zakvílel účetní. Tak tedy, s kým jednával pan Vondra za zavřenými dveřmi?

S nikým, pane účetní, řekl najednou pan strážmistr a otevřel skříň. Zřejmě ho nepřekvapilo, že je v ní kufříkový gramofon docela moderního typu.

Pak se hrabal chvíli v psacím stole. Dole v zásuvce našel desku a nasadil ji na gramofon. Když natáčel pero, rozčilil se velitel: Co blbnete, Sládek?

Chcete nám tu vyhrávat šlágry?

Něco jiného, pane veliteli.

Jehla chvíli šuměla po desce” a pak se místností rozlehl vzrušující rozhovor o půjč-

kách, o možnostech začít obchody se záložnou, procentech i o důvěře.

Jeden hlas patřil panu Vondrovi. A ten druhý…

Ten druhý je taky Vondrův hlas, jenže změněný, řekl překvapeně velitel.

Ježíšmarjá, úpěl účetní, a já jsem myslil… Ale když on třeba na chvíli pootevřel dve-

ře a my slyšeli, jak tu někdo mluví.

Když se z přístroje ozvalo: Slibovali půjčku na nejmenší procentovou míru.

My jsme s tím počítali…, tu starý účetní vykřikl: Tuhle větu jsem na mou duši slyšel několikrát, ale ani mě nenapadlo, že by…

Kohopak by to mohlo napadnout, zabručel velitel a zadíval se s přísným obdivem na mladého strážmistra:

Jak to napadlo ale vás, člověče?

Strážmistr se začervenal: Totiž to slečna Dáša!

Ovšem, jak jinak!

Ona si dala nahrát na desku svůj hlas. Ona totiž krásně zpívá.

Vůbec o tom nepochybuju. Ale co s tím má společného pan Vondra a tenhle t On jí o tom studiu v Praze, kde si člověk může dát natočit, co chce, pověděl.

Velitel poklepal strážmistrovi na rameno: Sládek, bravo! On nakonec zamilovaný strážmistr může být k něčemu dobrý. A teď alou zpátky a dát hlášení všem služebnám. A hlavně na hraniční přechody. Jestli už nebude pozdě!

Nikdy nepracoval strážmistr tak rychle a dokonale.

Byl hluboce přesvědčen, že svou agilností zachraňuje navěky slečnu Dášu z pařátů upíra a zločince.

A tak se stalo, že ráno vstoupil pan policejní rada Vacátko do

„detektývny”, a vida pa-na Bouše, usmál se a řekl: Pane Bouše, jestlipak víte, jak se pozná takový sňatkový podvodník?

Pánové se rozesmáli a pan Bouše si hlučně vyčistil nos. Pamatujete se ještě, jak se ten váš nešťastný případ jmenoval? zeptal se pan rada.

Na to, pane rado, člověk nezapomene. Jan Vondra, vedoucí úředník záložny ve Svitavách. Do smrti si to budu pamatovat.

A jak vypadal, to si taky pamatujete? Až moc dobře, pane rado, řekl smutně pan Bou-

še. Tak se seberte a vyrazte do terénu. Ten pán není sňatkový podvodník, ale defraudant, a to velkého stylu. Protože hranice nepřešel, dá se předpokládat, že se skrývá v Praze.

Pan Bouše se chvíli díval na pana radu, jestli snad neráči žertovat, ale pak se jeho obličej rozzářil: No ne, tak teda přece!

Vy máte čuch, pane Bouše, to už o vás říkával můj předchůdce, nebožtík vrchní policejní rada Knotek. Tak skočte po něm, bylo by to terno, kdybychom ho dostali my. To by zemské četnické velitelství prskalo!

Pan Bouše vyrazil a nešetřil: stálo ho to moc rumů, vesměs drahých, protože chodil po nóbl lokálech. Takový defraudant z venkova se neschová u holek z Jedové chýše, to dá rozum.

Brzy dostal hlášku, že jistá Lily má prima kořena, ale že si ho ulila k sobě do bytu, protože on se nechce ukazovat na veřejnosti.

Tak si pan Bouše zajistil policejní asistenci, aby mu snad pán nepláchl, a vtrhl k sleč-

ně Lili. Po krátkém ale důrazném jednám, kdy jí naznačil, že by přišla o všechny další mož-

nosti pobývat v Praze, slečna diskrétně ukázala na dveře, jež vedly do malého kamrlíku.

Pan Bouše s velikou chutí přivedl delikventa na čtyřku. A pánům v

„detektývně” nikoliv bez pýchy pak řekl: Když já jednou někoho seberu, tak je zaručeně vinnej, i kdyby byl momentálně nevinnej! A kýchl, neboť to bylo pravda.

OTEC GORIOT ZE ZÁBĚHLIC

Stalo se byl to zřejmě osud -, že ze svého prvního případu jsem neudělal žádný zvláštní čin na poli kriminalistiky, ačkoliv by se tak na mladého pracovníka policejního ředitelství bylo slušelo. Zato jsem se trochu procvičil ve filozofii a naučil jsem se ně-

čemu, co je stejně dobré jako takzvaná policejní intuice. Naučil jsem se vidět za případem víc než jenom případ, vidět za lidmi jejich stíny a hledat pachatele ne proto, aby tady byl ně-

kdo, kdo může být předán soudu, ale aby se naplnila spravedlnost.

Spravedlnost je paní vznešená a správně ji znázorňují se zavázanýma očima.

Tedy ne slepou, protože v tom je rozdíl: ona má pásku přes oči a nevidí tak dlouho, dokud se to hodí. Pak ji ale může sejmout a… A co se stane, když ji sejme? Jaký rozsudek vynese, když bude vidět?

No, a to je už filozofie a ne kriminalistika.

Tak tedy jednoho dubnového dopoledne nalezl zahradník, který měl blízko potoka Botiče své pozemky, v hustých vrbách, jaké tam tehdy rostly, mrtvého.

Ležel hlavou ve vo

dě, zahradník se hrozně polekal, vytáhl ho, ale viděl, že je nebožtík, a viděl taky, že voda omývá vzadu pod temenem rozbitou hlavu. Kromě toho měl mrtvý spoutané ruce a na krku smyčku. Zahradník zděšeně přivolal lidi, ti zavolali strážníky a aparát se rozběhl, jak už to bývá.

Pan rada si mne zavolal a povídal mi: Koukněte, mladej, dám vám váš první případ.

Asi to nebude nic hrozného, tak se do toho zakousněte a zlomte vaz! Přeju vám hodně štěs-tí, když jste se už na tohle řemeslo dal.

A usmíval se jaksi laskavě a skoro dojatě, protože on dobře věděl, že dát se na krimi-nalistiku není maličkost, že to je povolání nezvyklé a trochu posvátné, protože je to první stupínek ke spravedlnosti, bez níž by se svět musel vykolejit ze své dráhy.

(Já nevím, čím to je, asi to dělá moje vzdělání, ale já každou chvíli začnu přemýšlet a sestavuji si moc pěkné věty, jenom je zapsat. Zatím pánové, od nichž bych se měl učit, z mordparty pana rady, jsou obyčejní strejcové, ale nechtěl bych, aby mne honili. Sotva bych jim uklouzl. Moc nefilozofují, ale zato hodně vědí.

Vypravil jsem se do Záběhlic, kde se ten případ stal, prošel jsem se povodím Botiče a žasl jsem: u nás v Praze je Botič smrdutá stoka, a tady je to potok s mocnou vodou, která napájí Obrovské lány zeleniny a kde se koupou husy s housaty. Teď v dubnu táhla od potoka mlha a bylo nevlídně, slunce jenom s námahou vyráželo za mraky.

Strážník, který byl na místě činu, mi nejdříve s patrnou bolestí sdělil, že stát se to o pár metrů dál, už by to bylo z pražského rajónu, je to zatracená smůla. Zvláštní, on toho litoval, a já jsem měl z toho radost, protože to byl můj první případ. Nebyl nijak záhadný, byl až hrozně obyčejný, a to mne trochu mrzelo. Strážník už věděl, že se dotyčný jmenuje Rohlíček Alois, zaměstnán v nedaleké továrničce. Dělal tam všechno, poslíčka i doručovatele, nosil z banky peníze na výplatu, ručil za drobné zásilky. Byl to hrozně hodný člověk, říkali lidé, a ten, kdo mu to udělal, byl lump, a je mu i šibenice málo.

Tichý človíček, dvacet let u nás sloužil, nikdy si ani slovem nestěžoval, plat měl ma-lý, to ano, ale byl spokojen, nikdy nežádal víc, byl svým způsobem šťastný.

Hovořil se mnou sám majitel továrny a mně se zdálo, že považuje za vrchol lidské dokonalosti, když někdo nechce přidat na platu. Proto taky tomu Rohlíčkovi k jeho dokonalosti účinně pomáhal a nikdy mu ani halíř nepřidal.

Samozřejmě, že šlo o vraždu loupežnou, protože Rohlíček zrovna nesl peníze na vý platu, jezdil pro ně do Michle do záložny a nesl je vždycky v malé kožené tašce, kterou měl připnutou řetízkem k řemenu kolem boků. Bylo to běžné a neúčinné zařízení. Když někdo takového inkasistu zabije, tak mu ten řemen umí taky přeříznout. To se stalo i zde, a taška i s řemenem byla pryč.

Napřed jsem začal zkoumat, proč šel Rohlíček kolem potoka a v kolik hodin tudy šel.

V záložně byl hned ráno v osm. To nebylo nic divného, to byla obvyklá hodina, protože než s tím došel domů tramvaj jezdila jenom na Michelské náměstí

-, tak to hodinku trvalo. Největší bezpečnostní zařízení asi bylo v tom, že Rohlíček nevypadal jako někdo, kdo nese pe-níze, vypadal jako venkovský strejda, který se vrací z nákupu domů. Nezapomeňme, že tehdy tady všude na konci Michle ještě byly statky a že Záběhlice, i když patřily k Praze, byla obec naprosto venkovská, kam se chodívalo v neděli na tancovačku: proto tam bylo tolik hospod.

Rohlíček chodil pořád stejnou cestou a stejně šel pak po břehu Botiče, protože to bylo kratší a protože tam vedla pohodlná pěšinka. Na tu pěšinku bylo odevšad vidět, zahradníci byli pořád u svých pařenišť a záhonů.

Jenomže z té obvyklé cesty přece jenom sešel a to se mu stalo osudným.

Zašel do vrbiček…

No jo, ale on tam musel zajit. Prostě přišlo to na něho a tak si odskočil kousek dál.

Bylo to docela jasné: tam ležel pečlivě složený obnošený svrchník a klobouk a kromě toho měl ten člověk sundané šle. To znamená, že se k tomu lidskému konání chystal. A v té chvíli ho kdosi udeřil, zardousil, odřízl mu řemen s taškou a hodil ho do vody. No a zmizel, to je jas Nikdo zde nikoho neviděl, aspoň první dotazy nic podstatného nepřinesly.

Nikdo cizí tudy nešel, to by si zahradníci všimli, pár místních ženských ano, ale ty nelze brát do našeho případu.

Zjistil jsem, co se dalo, zoufale jsem se snažil, abych někde něco nevynechal, proto-

že to by byla hrozná bota a tu si nesmím samozřejmě při svém prvním případu dovolit. Když jsem si byl docela jist, že je vykonáno všechno, co se vykonat má, dal jsem mrtvého odvézt na soudní, protože teprve pitva mi řekne, jak se vlastně vražda stala.

Pak jsem si zašel k Rohlíčkovům. Jednak jsem musel úředně rodině sdělit, co se stalo, to jistě nebude nic příjemného, jednak jsem se chtěl trochu obeznámit s jeho lidmi, třeba mi povědí něco, co povede na stopu vraha. Musím říci, že jsem čekal ten domácí nářek vět-

ší, ale ženské, tedy vdova a dcera, byly zaražené, ale neuplakané, a stará jenom pořád opakovala: On byl chudák, velkej chudák… Dcera byla krev a mlíko, taková venkovská holka plná života, podívala se na mne i při tom zármutku tak, že jsem si říkal: oceňuje mne jako mužského, a kdybych jenom trochu chtěl, tak se začne usmívat.

Nic zvláštního mi ty ženské neřekly, než že Rohlíček byl dobrák, že měl akorát ty svoje králíky a jinak nic. Trochu mne překvapilo, že jsem se mezi řečí dověděl, že nespal v pokoji, kde byly dvě postele, ale v malém přístěnku.

On byl churavej, a tak chtěl mít klid, řekla mi vdova.

Takže jste ve světnici spala vy s dcerou, odpověděl jsem, aby řeč nestála.

Jo. Vlastně ne. Já jsem spala v kuchyni a tady spí dcera. Brzy jsem se dověděl, že k tomu byl i jiný důvod než nemoc pana Rohlíčka. Dcera Magda měla galána, nějakého Karla Vycpálka, kočího, ale prý si bude zařizovat povoznictví, a až se zařídí, tak se vezmou. Tak tohle mne trochu zaujalo, ale dával jsem si pozor, abych to nějak neprozradil. Měl jsem prvního člověka, který mohl potřebovat větší obnos a který asi moc dobře věděl, kdy jde starý pro peníze.

Ale pamětliv, že vyšetřovatel nesmí podezírat člověka bez důkazů, snažil jsem se nezapomínat ani na další možné zájemce. Zvláště mě zajímala továrnička, kde to asi taky mohl kdekdo vědět, a rozhodl jsem se, že se podívám, kdo to dopoledne nebyl v práci.

Pak provedu výslech všech, co pracovali na zahradách; dneska to bylo jenom takové infor-mativní

zjišťování.

Zítra to vezmu důkladně do ruky a byl by v tom čert, aby se někde něco neobjevilo. Byl jsem pln dobré nálady a radostných vyhlídek. Když jsem šel od Rohlíčků, zeptal jsem se jedné báby, která okouněla před stavením, jestli znala Rohlíčka a jaký to byl člověk. Byla to otázka zbytečná, samozřejmě, ale mně šlo o něco jiného. Já jsem se chtěl dovědět něco o jeho rodině. A taky jsem se dověděl! Rohlíček byl doma páté kolo u vozu, ty dvě ženské vládly a on dělal.

Pořád měly málo, stará o něm hezky nikdy nemluvila, no a teď tedy mají utrum!

Kdo teď na ně bude dřít? Mladá se sice vdá, ale on ten její se taky nepřetrhne.

Bába znectila všechny, jak se sluší, ale pro mne něco bylo cenné.

Znovu se objevil ten nápadník, co se chce stát povozníkem! Zítra si s ním pohovořím, až budu vědět víc o způsobu vraždy. Jenže v tom právě byla ta první veliká obtíž. Ukázalo se, že Rohlíček nebyl usmrcen ranou do hlavy, jak jsme celkem všichni předpokládali. Rána sama byla jenom povrchová, spíše roztržená kůže, lebka nebyla prasklá, náraz tedy nebyl velký. Je vůbec otázka, jestli po té ráně ten člověk mohl ztratit vědomí. Doktor tvrdil, že spí-

še ne. Smrt nastala utopením, v plicích se našlo bahno, a uškrcením. Kromě toho soudní lé

kař důtklivě radil, abychom se spojili s místním lékařem. Podle jeho názoru byl Rohlíček velmi nemocen; nádor, který objevila soudní pitvě u ledvin, nemohl zůstat nepozorován.

A já vám řeknu další věc, mladej, řekl mi pan rada, když jsem mu ukázal protokol ze soudního. Ten člověk měl svázané ruce za zády! Nepřišlo vám to divné?Ne… Vrah měl zřejmě dost času si svou oběť dokonale zajistit. Udeřil ji, svázal, uškrtil a utopil.

A prosím vás, mladej, kdy mu ty ruce svázal? Dokud byl Rohlíček živ a zdráv, tak sotva, to by se mu přece jenom bránil, ne? Stačilo by, aby vykřikl a přiběhli lidi.

Myslel jsem, že poté, kdy ho uhodil do hlavy. Považoval jsem ránu do hlavy za vážnou, za smrtící. Pitva ukázala, že tomu tak nebylo. Ale asi přece jenom stačila k tomu, aby Rohlíček ztratil vědomí. No, a pak ho vrah svázal. A proč by ho byl svazoval, kdyby ten člo-věk byl bez vlády? Přece by mu bylo bohatě stačilo dát Rohlíčkovi na krk smyčku a utáhnout. Zvláště když ho navíc hodil do vody. A do vody ho hodil dýchajícího, proto je ten kal v plicích.

Mlčel jsem. Přiznávám se, že mi bylo nepříjemné, jak docela jednoduše mi pan policejní rada ukázal, že jsem ještě zajíc.

Máte pravdu, řekl jsem sklesle.

Pan rada se usmál: Starou belu mám pravdu, mladej! To se teprve ukáže, jestli ji mám. Já si myslím, že tu správnou pravdu zdaleka nemám, tu najdete až vy. Já vám jenom chtěl ukázat, kde je podle mého názoru chyba. Nevěšte hlavu, to víte, snadnější je do případu mluvit zvenku než v něm být po uši. To člověk běží jako pes po jedné stopě a deset mu jich uteče. Tak jenom klid, zdá se to složitější, než jsme si mysleli, ale to bývá.

Vypadl jsem z radovy kanceláře a na chodbě jsem se zastavil. Pan rada má ovšem pravdu. Ano: proč měl ten člověk svázané ruce? Proč, když je to tak docela zbytečné?

A vůbec ta vražda je až k neuvěření složitá! Všechny možné způsoby ten vrah vyčerpal, ještě že ho nepíchl nožem a mohli jsme to mít úplně komplet! Pan rada má stokrát pravdu, ono to bude zamotanější, než jsem čekal, hrom do toho, na první případ asi až moc!

Šel jsem za nápadníkem Rolníčkovy dcery Magdy. Karel Vycpálek byl pořez, typický frajer z periférie, patku vlasů sčesanou podle módy do čela a vymačkanou do krásné vlny.

To věřím, že si s holkou zabral pro sebe pokoj, však sám jistě zabral celou postel a chudák Rohlíček asi sotva mohl něco namítat. Alibi měl ovšem dokonalé. Ráno s Magdou vstávali pozdě, protože den předtím se zdržel s kamarády v hospodě a Magda měla doma řeči, tak se trochu pohádali a pak se dlouho usmiřovali a tím pádem zaspali. Říkal to všechno docela samozřejmě a s jakousi skrytou radostí, považoval za správné nedělat se svým milostným uměním žádné tajnosti. Co se týče starého, jako Rohlíčka, toho měl docela rád, byl to moc tichý člověk a do ničeho jim nemluvil. On sám se chce zařídit pro sebe, povoznictví vynáší, ale chce to pár stovek do začátku, však si střádá. Myslel si dřív, že Magda něco bude mít, ale nevypadá to nijak skvěle.

Jenže vyji máte rád, a tak jste si řekl, že peníze nejsou všechno, co?

nadhodil jsem.

Podíval se na mne udiveně: Rád? To nevím, ale ona je správně stavěná holka, ne? Připustil jsem to a řekl: Rohlíček vám sliboval věno?

Ale kdepak. Já jsem s ním o tom nemluvil. To spíš matka, ta doma komanduje. Oni chtěli prodat zahradu, co mají u domku, a to by něco hodilo.

Zkrátka vy jste potřeboval peníze!

Jo. A kdopak by je nepotřeboval! Fotr, tedy jako pan Rohlíček, taky.Nač potřeboval peníze?

No na zaplacení domku! Mají na něm dluh. To byla pro mne novinka.

Vy jste věděl, že nosí do podniku peníze ze záložny?

Samo. To věděl každej.

A nenapadlo vás někdy, že by bylo všechno hrozně jednoduché, kdyby pan Rohlíček ty peníze třeba… no třeba nedonesl do továrny?

Podíval se na mne dost udiveně: To nešlo, protože by ho zašili.

Když jste se dověděl o smrti pana Rohlíčka, kde jste byl? V kuchyni. Magda mi dáva-la snídani. Trochu pozdě, já vím, ale my…

Stačí, řekl jsem. Ten člověk mi nebyl sympatický, a kdybych se byl s ním bavil ještě chvíli, asi bych na něho zařval, aby se přiznal, že zabil Rohlíčka, a tím bych tomu všemu nasadil samozřejmě korunu. Neboť něco na jeho výpovědi bylo, co člověka nutilo k opatrnosti.

Asi ta samozřejmost, s jakou vypovídal o věcech, jež mu přitěžovaly: že potřebuje peníze, že holka nic mít nebude… Kdyby byl Rohlíčka zabil, asi by to ve výpovědi kroutil jinak.

Sel jsem k místnímu doktorovi. Řekl jsem mu, proč mne k němu poslali ze soudního, a starý doktor pokyvoval hlavo

Tak tedy tumor, podívejme se, no jo, oni v té nemocnici tehdy měli přece jenom pravdu. Zvláštní, že i on sám to říkal…

Kdo vám co říkal?

Rohlíček. To byl moc hodný člověk. Nechodil ke mně dlouho, oni tady lidi k doktorovi nechodí, když nemusí, to není jako dál ve městě. Začal postonávat, bolesti a tak, myslel jsem si napřed, že to bude zánět ledvin, ale moč na to nevypadala, a když pořád krempíroval a moc špatně vypadal, začal jsem mít taky podezření, že to, co nahmatávám,je přece jenom nádor. Ovšem já s tímhle nemám takovou praxi, a tak jsem ho poslal do špitálu. Tam byl asi tři dni, udělali rentgen a napsali mi, že je nutná operace. Diagnóza CA, to je karci-nom, víme? A teď si představte, že ten člověk, který o medicíně nic nevěděl, mi povídal: Pa-ne doktor, ta operace, to by byla moje smrt. Tatík to měl taky. My to máme v rodině, říká se tomu rak. Já mu samozřejmě vynadal, to doktor musí, když pacient začne takhle trojčit. Řekl jsem mu, aby nedal na báby kořenářky, že to je asi pořádný ledvinový kámen, že se mu na něj podívají, však ten tlak, na který si stěžuje, na to ukazuje. To víte, doktor musí umět lhát, jinak to někdy nejde.

Však v tom vašem povolání taky asi nemůžete chodit s pravdou na trh, že jo?

Zřejmě mně nevěřil, ale on byl takový zakřiknutý, tak se nebránil. Ale na operaci ne-

šel. Já jsem mu začal dávat utišující léky. Když se to bere na začátku, tak to působí a pacient má chvíli dojem, že je to lepší, ale pak se to přihlásí znovu, ono se s tím moc dělat nedá, jenom ten nůž a pak naděje, že to ještě moc nemetastázovalo… Čili ten, co ho zabil, ten jenom uspíšil jeho osud. Možná o půl roku nebo o tři měsíce, to člověk vědět nemůže.

Tak teď mi nezbylo nic jiného, než zase jít k Rohlíčkovům domů. Ono to vypadá, jako bych chodil v kruhu, ale jinak se to nedalo dovést k nějakému konci. Zajímalo mne, jestli ně-

kdo doma věděl, že to je s Rohlíčkem tak zlé, a jestli snad toho nevyužil.

Ještě než jsem vstoupil, vyslechl jsem v kuchyni vzrušený rozhovor. Matka s dcerou se dohadovaly, jak to bude s bytem. Dcera zřejmě matku nutila, aby si vzala přístavek, kde spával otec, a ona že by si zabrala se svým milým pokoj a kuchyň.

Prosím tě, ještě si tě ten tvůj pardál nebere! zlobila se matka. Nic za to nedám, že to jednou mezi vámi špatně dopadne, oba jste moc do luftu. Vyspávat a nedělat, to je celej Karel a ty jakbysmet.

Když jste byla mladá, taky jste si přispala. To je řečí pro jedno ráno.

Jak si mě může vzít, když nemáme kde bydlet? Jiná máma by byla ráda, že se holky zbaví.

Přerušil jsem tu rodinnou scénu, jakmile jsem vstoupil dovnitř. Na posteli ležely žen-ské černé šaty, zřejmě už se tady chystal funus. Kupodivu se obě dost podivily, když jsem jim řekl, že Rohlíček byl vážně nemocen. Že postonával, to věděly, ale hlavně stará byla přesvědčena, že to je jenom takové mrzoutění.

Tak on byl opravdu nemocnej, opakovala, jako by jí tahle novina říkala něco velmi vý-

znamného. Tak vida! Mlčel jsem, čekal jsem, jestli něco řekne, ale ona umlkla.

Neznáte někoho z jeho okolí, kdo mohl mít zájem na jeho smrti? Kdo by byl schopen ho oloupit?

Stará rozhodně zavrtěla hlavou: Odtud nikdo. A najednou se na mne obrátila: Jestlipak on náš táta nemá nárok na nějaké peníze, když se mu to stalo jako ve službě?

Sotva. Pojištěn, pokud vím, nebyl… Má nárok na pohřebné. A vy na penzi.

Zřejmě s tím nebyla nijak zvlášť spokojena, ale mlčela. Dcera se na mne dívala zvě-

davě. Pak řekla: Vy jako hledáte toho, kdo mu to udělal?

Je to moje povinnost.

A co myslíte, že najdete? A i kdyby… Jemu to nepomůže. Není na světě jenom on. Je tu taky jeho vrah. Je tu spravedlnost! Pokývla lehce hlavou a už se neptala. Rozloučil jsem se. Ne, neměl jsem z těch lidí dobrý dojem. Vlastně o něm nepadlo ani jedno dobré slovo.

Byl pro ně mrtvý, už když žil, natož teď. Smutný osud.

Řeknu vám, ona to není žádná legrace, dělat první případ a cítit, jak se vám krásně rozlízá pod rukama. Pořád jako by člověk nabíral vodu: ruku jsem měl mokrou, ale dlaně prázdné. Chodil jsem jako bez duše, pil jsem pořád černé kafe, v noci jsem se budil a hledal

nějakou nitku, za kterou bych to všechno chytil. Logika v tom žádná nebyla, až na ty peníze, o ty tady samozřejmě šlo. Ale komu? Napsal jsem si jednou v noci všechna jména, která by přicházela v úvahu, to jest napřed toho šamstra, pak obě ty pozůstalé, eventuálně někoho z továrny (to jsem si tam napsal s otazníkem, protože jsem neměl ani stín důkazu), dokonce jsem si tam napsal i zahradníka, který ho objevil… No a nakonec, to bylo asi nějaké osvícení nebo co, jsem tam taky napsal jméno: Rohlíček.

Mohl mít tenhle člověk zájem na těch penězích?

Samozřejmě, že mohl. A před smrtí měl tak jako tak!

Vyjeveně jsem se na to jméno díval, jako bych je viděl poprvé. A v zamyšlení jsem tiskacími písmeny napsal: Fingovaná vražda. A dal jsem to do rámečku.

Krista Pána, buď jsem se z toho zbláznil, nebo jsem přišel na něco velkého. A ráno jsem letěl na soudní. Náhodou tam doktor Vejvoda už byl, a to byl člověk zkušený. Taky jsme tam ještě měli mrtvého Rohlíčka. Změřil jsem si pečlivě provaz, kterým měl svázány ruce i smyčku, kterou měl na krku. Pak jsem se svěřil doktorovi se svými úvahami.

Doktor se znovu díval dlouho na fotografie mrtvého. Mou teorií nebyl nijak nadšen.

Podívejte se, svázané ruce vzadu… Já nevím, jestli to jde. A pak ta smyčka na krku.

Byla utažená, tadyhle na fotografii je strangulační rýha. Jestli chcete, tak se můžeme ještě podívat na mrtvolu.

Odmítl jsem. Přiznám se, že celé prostředí soudního lékařství mi nahánělo trochu strach. Ještě jsem si asi nezvykl. Ostatně, o zkušeném panu Mrázkovi se na direkci říká, že si nezvykl dodnes, jak uvidí nebožtíka, točí se mu hlava. I mně tedy fotografie stačila, navíc byla docela jasná. Smyčka byla utažena. Pane doktore, a co když se ta smyčka utáhla ve vodě?

Doktor pochybovačně pokrčil rameny:

Jestli chcete, dejte si prozkoumat ten provaz, aleje docela obyčejný a ten se stahuje spíš suchem, a ne vlhkem. Přitom mrtvý neležel ve vodě nijak dlouho.

Nejvýš půl hodiny.

Prosím, na udušení to stačí, ale na nějaké zvláštní změny na provaze ne.

Myslím, že budete muset hledat vraha. Nebo aspoň někoho, kdo mu při tom pomáhal.

Protože když přijmu vaši teorii, potřebuji pomocníka.

Šel jsem zase domů. Moje myšlenka mi pořád nešla z hlavy. Jenom si to představme!

Člověk se dozví, že je těžce nemocen. Má zkušenost z rodiny a ví, že tahle nemoc není vy-léčitelná. Pod dojmem toho hrozného zjištění ho napadne, že by mohl svou rodinu zabezpe-

čit. Kdyby ho někdo naoko přepadl a vzal mu peníze… Může ho i trochu přiškrtit. Anebo ho může uškrtit docela, protože jemu stejně nezbývá moc života.

A tak si k tomu někoho najde.

Koho? Někoho z rodiny. Budoucího zetě… Ačkoliv ty dvě ženské by toho byly také schopné! Ne, nebuďme zbytečně krutí. Ten kočí stačí. Sehrají to dokonale. A buď jim to nevyšlo a Rohlíček se utopil, nebo o to pomocníkovi nijak moc nešlo a prostě udělal svou práci důkladně. Ten dobrák se dal zkrátka zabít…

Moment! Má to jeden háček. Toho pomocníka nikdo neviděl. Přes všechny dotazy (moje a strážníků z komisařství) se nenašel ani jediný svědek, který by byl někoho viděl kolem těch vrbiček jít. První, kdo tam přišel, byl ten zahradník, co mrtvého našel.

A pak ještě něco. Rohlíček to nemusel dělat tak složitě. Mohl peníze prostě sebrat, napsat dopis, že peníze utratil, a řekněme se oběsit.

Ne, to nemohl, protože pak by se šlo po jeho majetku, a protože měl domek, padl by domek v dražbě aspoň na část těch peněz. A domek byl psaný na něho, a kdyby jej byl v poslední době dal připsat dceři, bylo by to moc nápadné.

Rohlíček nejednal tak hloupě. Jenom fingovaná vražda a loupež mohly mu zajistit to, co chtěl. Aby peníze připadly rodině.

Fingovaná loupež a vražda bez pomocníka! Ale je vůbec možné, aby se někdo sám spoutal a zaškrtil a navíc utopil? Vždyť když už o tom člověk jenom mluví, zní to jako legrace.

A tak jsem se rozhodl udělat pokus. Vědecký pokus. Měl jsem přesnou míru provazu, kterým byl Rohlíček spoután a uškrcen. Uškrtit jsem se nechtěl, ale zkusil jsem se spouta

Napřed jsem si udělal na krk smyčku a pak jsem se pokusil do menší smyčky provazu, který šel od krku po zádech dolů, zasunout ruce.

To nebyl problém. Ale jak provaz utáhnu?

Už jsem toho chtěl nechat, ale pak jsem si k tomu klekl a hle, konec provazu se při troše námahy dostal pod špičku boty a já jsem jej mohl přišlápnout. Pak jsem se prudce zvedl. Sice jsem při tom upadl, ale výsledek byl překvapující.

Byl jsem spoután.

V té chvíli někdo zvonil. Uvědomil jsem si, že to je Helena, měli jsme smluveno, že ke mně přijde.

Hned, křikl jsem.

Škubal jsem rukama, ale marně, nemohl jsem se z té smyčky vyplést.

Už jdu, volal jsem znovu, ale nemohl jsem honem vytáhnout ruce, a tak jsem za za-mčenými dveřmi jenom huhlal: To jsi ty, Helenko? Já jsem spoutaný…

Cože? vydechla úžasem na chodbě.

Já jsem se sám spoutal… Já vím, že je to blbost, ale udělal jsem to.

Konečně jsem vytáhl jednu ruku z té smyčky a odemkl jsem dveře. Helena vešla jako uraže-né božstvo, změřila si mne a vtrhla hned do pokoje. Chtěla vidět svou sokyni.

Já jsem se opravdu spoutal sám, řekl jsem zkroušeně. Helenko, nezlob se, ale je to moc důležité.

A jedna věc mi byla jasná. Když ten člověk spadl do vody spadl tam pozadu, to byla ta rána na temeni hlavy třeba chtěl najednou žít, ale už bylo pozdě, ty spoutané ruce mu zabránily vyrvat se z náručí smrti, kterou si sám přivolal.

Heleno, prosím tě, teď se ještě zkusím uškrtit a ty mně tu smyčku zase uvolníš, aby to nedopadlo jako před chvíli, ano?

Helena má sice smysl pro humor, ale v té chvíli vypadala velmi starostlivě. Já jsem ovšem musel dokončit pokus a taky jsem jej dokončil. Rukama spoutanýma za zády bylo možné dosáhnout tak vysoko, že se mi podařilo uchopit konec smyčky, která visela od krku po zádech dolů.

Utáhl jsem ji. Krásně se mi zařízla do krku a já jsem začal modrat. Pak jsem ještě pozadu padl na podlahu a hrozně jsem se praštil, nemohl jsem moc řvát, protože jsem se škrtil, a marně jsem trhal rukama, abych se osvobodil.

Bylo to dokonalé, a nebýt u mne Helena, tak jsem se snad ze samé služební horlivosti uškrtil!

Ty ses zbláznil! vykřikla a pomohla mi vstát, přičemž mi uvolnila smyčku na krku a na rukou. Když jsem ze sebe setřásl provazy, bylo mi všechno jasné, kdežto Heleně nebylo jasné nic.

Odmítla se mnou dál pobývat v místnosti a trvala na tom, že půjdeme na procházku.

Nedalo se nic dělat, trochu jsem ji chápal, ono je pro dívku obtížné sednout si na kanape s člověkem, který se právě sám spoutal a škrtil. Můj pátrací úspěch byl tak veliký, že mi dal zapomenout na milostné zklamání, ostatně jsem neztrácel naději, že po procházce přece jenom ještě na chvíli zajdeme ke mně nahoru.

Ty netušíš, řekl jsem jí, nač jsem já vlastně přišel! Druhého dne jsem si přivstal a od rána na direkci pečlivě jsem ťukal na stroji obsáhlou zprávu, kde jsem nade vši pochybnost dokázal, že jde o fingovanou vraždu a že přes všechnu složitost moje zkouška jasně doka-zuje, že to mohl provést jeden člověk bez cizího přispění.

Pak jsem dal ten spis panu radovi na stůl a čekal na jeho vyjádření.

Když pan rada vešel do „detektývny”, byl jsem rozčilením celý rozechvělý.

Pan rada se na mne podíval, pak se podíval na pány kolem a řekl velice slavnostně: Tak se na to podívejte! Tadyhle mladej, místo aby honil vraha, si vymyslel, že si to ten chudák všechno udělal sám!

Páni se povinně zasmáli.

Jenomže ona to vůbec žádná legrace není, pánové, on má mladej pravdu.

Zdá se to všechno neuvěřitelné, ale když si to člověk všechno pořádně rozebere, jako si to

rozebral on, a když se nakonec sám sváže…

A přiškrtí, dodal jsem nikoliv bez pýchy.

Správně, pak může jeho teorie mít svou platnost. Jenom mu, pánové, musíte vysvětlit, že takhle se nedá v kriminalistice pracovat, protože to by životnost detektivů byla hrozně nízká, kdyby na sobě měli pruhovat všechny způsoby mordů.

No ale mládí je mládí! Jinak jsem s vámi spokojen.

Lidi, tohle slyšet od pana policejního rady, to bylo vyznamenání! Všiml jsem si, jak se na mne i zkušení pánové zadívali, a četl jsem v jejich očích obdiv i závist. Byl jsem v sedmém nebi.

Pan rada zatím chodil po místnosti a rozšafně rozvíjel názory: Pánové, ono to vlastně všechno potvrzuje tu mou starou teorii, že pachatel, který chce nějak zvlášť šikovně přelstít policii, se nakonec sám prozradí. On to prostě přešpekuluje, víme! A přitom vražda není nic složitého. Taková pravá a krásná vražda, řekněme ze žárlivosti! On se vrátí dřív domů, ona je v posteli s jiným, on popadne nůž a zapíchne ji. Krása, co? Všechno jasné. Ale jak to pachatel začne nějak moc složitě motat, tak je v tom vždycky nějaký podraz. Pan Rohlíček byl bezpochyby chudák, ale přešpekuloval to z lásky k rodině. A my tedy tadyhle mladej na to přišel! Tak to má být!

Pan rada vznešeně odplul do své kanceláře a já jsem si hlasitě oddechl.

Tak mám první případ za sebou, řekl jsem s ulehčením. Páni se na mne podívali se značným překvapením.

Za sebou? zapochyboval pan Bouše. To snad ne!

Jakpak ne? Dokázal jsem, kdo je vrahem. Pan Rohlíček sám. Prosím, ono by se dalo ještě uvažovat, že snad měl pomocníka, on by se třeba i našel, ale teď to zatím možné není.

A není to ani třeba.

To je tedy faktótum, řekl pan Mrázek. On by to mohl být řekněme ten šamstr od té dcery. No, ale co z toho? Dokázat mu to nemůžete a nakonec to není ani to hlavní. Hlavní jsou ty peníze. Vyvalil jsem oči: Jaké peníze?

No ty, co nesl a co nemáte!

Já jsem měl objasnit případ a ne honit peníze! řekl jsem uraženě.

Páni zmlkli a já se tvářil, že mám práci, a začal jsem se hrabat ve svých papírech.

Pak jsem šel do kavárny, dal si dvojitého turka a dělal, že čtu noviny: ale zatím jsem pořád myslel na to, co mi nadhodili páni z mordparty.

Starý pan Mrázek, jako by tušil mé trápeni, přišel do té kavárny za mnou, dal si taky dvojitého turka a povídá: Jestli se neurazíte, pane doktor, tak já vám objasním, oč tady jde.

To bych rád věděl, zabručel jsem.

Pan Mrázek se usmál: Vy to třeba rád neslyšíte, ale je to tak. Ty peníze, to je ta jediná spravedlnost, kterou můžete najít. Protože ty peníze byly důvod toho zabití, ne? Když je najdete, tak vezmete někomu druhému možnost mít ze smrti chudáka Rohlíčka užitek. To je totiž faktótum.

Sice mně šlo vždycky to Mrázkovo faktótum na nervy, ale cítil jsem, že má pravdu.

Vy myslíte…, špitl jsem.

Jo, já myslím, že když Rohlíčkovi už nepomůžete, že byste mohl pomoci té pravé spravedlnosti.

Zkrátka, vy si myslíte, že zatímco já jsem se doma poutal a škrtil, že si někdo v klidu přepočítával peníze, které mu Rohlíček přihrál!

Já si myslím, že jste toho chudáka nijak nepomstil, jestli vám o to šlo, pravil pan Mrá-

zek a já jsem najednou cítil, jak tenhle strejcovský detektiv má hluboký smysl pro lidskou spravedlnost, a poznal jsem, v čem on vidí pravou vznešenost povolání.

Povzdechl jsem: Pane Mrázek, já od začátku vím, že například ty dvě ženské jsou bezcílné potvory a že jenom kvůli nim to Rohlíček udělal. Ale jak na ně?

Jestli jim peníze dal na stůl a odešel se zabít, já jim to nedokážu.

Ledaže bych počkal, až začnou utrácet.

Pan Mrázek zavrtěl hlavou: Ba ne, ty budou mazanější. Pane doktor, co jim já, starej

člověk, budu povídat, oni to vědí sám nejlíp, jaké jsou ženské potvory, když se vyvedou. A jestli si koupí něco na sebe anebo jestli ta stará vystrojí dceři svatbu a dají nějakou tisícovku, kdopak jí dokáže, že neměla nějaké úspory?

Čili je to začarovaný kruh, odvětil jsem smutně.

Je a není. Jestli se neurazíte, tak já vám něco poradím. Pan Mrázek začal svým prstem, ušpiněným od fajfky, kreslit na stole: Tak ten Rohlíček dostal v osm hodin ráno v Michli ve spořitelně peníze. Řekněme osm a pět minut s nimi vyšel ven. A teď na něho buď někdo čekal a on mu ty prachy hezky dal… V tom případě přicházejí, jak se říká, v úvahu jenom členové rodiny. Jenomže jak to stojí v protokole, nikdo z rodiny nebyl spatřen toho rána venku. Takže to padá.

Pak je tu možnost druhá: pan Rohlíček ty prachy uložil v jiné záložně.

Třeba v nuselské. Tam mohl být tak v osm patnáct…

Moment, vykřikl jsem uchvácen prostou logikou pana Mrázka. A co když si vzal taxí-

ka a jel někam dál? Na Václavák do šekového úřadu.

To je taky faktótum, připustil pan Mrázek, ale pak pokrčil rameny: Jenže takový strejda jako pan Rohlíček si taxíka sotva vezme. Já bych s tím moc nepočítal… Jedna věc je jistá: v deset byl už nebožtík. Tak tedy se musíme ptát, co dělal od osmi patnácti do těch deseti. Moc času neměl, na to můžete vzít jed.

Zkrátka spořitelny a banky v okolí! řekl jsem vzrušeně. To by šlo. Já se po nich podívám. A mockrát vám děkuji za dobrou radu!

Na vrchního jsem mávl, že ty dvě kafe beru na sebe, a vyrazil jsem. Tady nešlo o dobrou radu, co mám dělat, na to bych asi byl přišel sám. Ale to nejcennější bylo, že pan Mrázek mě upozornil na moje poslání: být mstitelem.

Ano, ty peníze musím najít. Ty dvě ženské se z nich dlouho radovat nesmějí!

Ukázalo se, že v žádném peněžním ústavě v Praze nebyla taková velká částka toho dne ráno uložena. Dvacet tisíc, to je přece jenom suma, kterou si pokladník pamatuje.

Pak jsem se vypravil na pošty. Hrom do toho, dopadl jsem stejně.

Panu Mrázkovi jsem se vyhýbal, aby se mne neptal, jak to vypadá, a tvářil jsem se, že pátrám dál. Ale ve skutečnosti jsem byl nasuchu.

Helena byla mrzutá, nakonec se jí víc líbilo, když jsem se spoutával, než když jsem chodil po bankách a poštách. Ženské jsou prostě nevyzpytatelné.

Představa, že někdo už z těch peněz má užitek, mne rozčilovala. Jsem neschopný pitomec, říkal jsem si.

Páni na „detektývně” začas pochopili, co se děje, a utěšovali mne: To byly’ případy, že jsme peníze z nějaké loupeže hledali třeba rok!

Rok… Pěkně děkuju. Že já jsem si radši nevybral nějaké jiné povolání!

Až se stala takováhle věc. Ráno mne volali do kanceláře z té továrničky, kde Rohlí-

ček pracoval. Sám pan šéf se dotazoval, co má dělat. Přišlo rekomando na jméno pana Rohlíčka, šéf je odmítl převzít, protože neví, co se v takovém případě dělá, a pošťák je tedy odnesl zpátky.

Poděkoval jsem za zprávu. Rekomando pro mrtvého… To znamená, že je poslal ně-

kdo, kdo neví, že je Rohlíček mrtev. A proč zrovna rekomando, tihle lidé si posílají přece obyčejné dopisy. A ještě něco: proč psal do továrny a ne domů?

Zavolal jsem na poštu, aby rekomando zadrželi, že tam jedu.

Pan rada viděl, jak se trápím a jak jsem rozčilený, tak mi dal auto. To bylo velké vyznamenání!

Rekomando bylo posláno z Bratislavy, vzadu byla zpáteční adresa: Marie Rejnošová…

Kdo je Marie Rejnošová?

Z moci úřední jsem rekomando převzal a rozlepil. Pan Mrázek mně s tím ochotně pomohl, udělal to kulatou tužkou tak dokonale, že se v nejhorším zase dalo zalepit.

V dopise

Milý bratře,

přijmi ode mne mnoho pozdravů a vzpomínek. Už jsi mi léta nepsal a já taky ne, tak jsem byla překvapená, když přišel balíček, ty nemáš trochu rozum, poslat takové peníze v balíčku, co kdyby se ztratily, bylo by to na mně. Neboj se, u mne budou uloženy, jak si pře-ješ, po tvé smrti je pošlu tvé ženě. Ale nemluv o smrti a o nemoci, to nebude pravda, to bych to musela mít po tatínkovi já taky, a jsem zdravá zaplaťpánbůh. Tak je dám na knížku, bála bych se mít tolik u sebe.

Opatruj tě Bůh.

Marie Rejnošová, sestra.

Dočetl jsem a ruce mi klesly. Sestra… já o ní nic nevěděl! Pěkně jsem to vyšetřoval! A ta sestra ještě předevčírem dá na poštu rekomando dopis, protože neví vůbec nic o bratrově smrti. Pražské večerníky v Bratislavě nečte, a tak jí uniklo, že jméno jejího bratra se jednoho dne objevilo v novinách v souvislosti se záhadnou smrtí.

A na pohřeb ji nepozvali. Asi s ní Rohlíčkova žena nevycházela v dobrém, proto jí nic nesdělila. Někdy taková nenávist mezi švagrovými jde až za hrob.

Co tomu říkáte? povzdechl jsem. Ještě že to neví pan rada!

Ale to nic, to se stane, zatřepal pan Mrázek rukou a pak si zase nacpával klidně svůj čibuk. To se staly už horší pády. Zkrátka, vy si teď honem brnkněte do Bratislavy, ať páni z kriminálky jdou za tou starou paní a oklepnou ji. A ty peníze ať zabaví. Jinak vám gratuluju, protože jste to krásně dovedl ke konci!

Dojatě jsem stiskl pravici pana Mrázka, věčně umazanou od fajfkového popela.

V Bratislavě se ukázalo, že paní Rejnošová je velice pořádná paní, vdova, která vypukla v pláč, když se dověděla o smrti svého bratra. Hned pánům od policie dala tu knížku a nejvíce litovala toho, že ji švagrová nepozvala na bratrův pohřeb. Byla by peníze přivezla s sebou, pánové od policie se nemuseli ani obtěžovat.

Když jsem referoval o tom celém případu panu radovi, řekl jsem: Já se pořád divím, že to ten člověk dělal tak složitě. Ta smrt byla komplikovaná až hrůza, a to ukrytí těch peněz taky. No jenom si, prosím, představte: v obyčejném balíčku, jako by to byla věc bez ceny, pošle dvacet tisíc sestře, s kterou se léta nestýkal. Vždyť v tom bylo i riziko, ne? On přece mohl ty peníze poslat domů poštou a řekněme se oběsit…

Pan rada se usmál: To by to vymňouk, kamaráde! Tak za prvé ta jeho smrt!

Mně se pořád zdá, že on to spíš chtěl na přepadení zahrát než se opravdu oddělat. Víte, člověku se ze světa nechce, i když má nádor na ledvinách. Jenže to přešpekuloval a stálo ho to krk. Ale s těmi penězi to zařídil dočista geniálně. On to byl zřejmě chytrej člověk, ten pan Rohlíček!

Kdyby ty peníze poslal domů a krásně se oběsil, tak těm ženským ty peníze samozřejmě vzali. On neměl jinou možnost, když je chtěl mermomocí zachovat pro rodinu, než to udělat tak, jak to udělal. Víte, ten člověk musel mít ty dvě ženské strašně rád, když na prahu smrti ještě uměl takhle přemejšlet!

Na druhý den jsem položil na stůl balíček s dvaceti tisícovkami a pozval ty dvě žen-ské k jednání. Posadil jsem je před peníze a řekl jim všechno, co Rohlíček vlastně udělal.

Pro tyhle peníze váš muž a otec obětoval svůj život. Docela zbytečně, samozřejmě, protože ty peníze patří továrně, a budou jí také odevzdány. Tím je vyšetřování skončeno.

Můžete jít.

Nejdřív se rozplakala dcera a po ní matka. Plakaly dlouho a usedavě, dívajíce se me-zi slzami na peníze.

A já jsem si dobře vzpomněl, že když dostaly zprávu o Rohlíčkově smrti, neuronila žádná ani slzič

VRAŽDA V HOTELU

Muž, který hned po ránu vstoupil do pracovny pana rady Vacátka, vypadal vzrušeně. Proužkované kalhoty nad bílými kamašemi dávaly tušit, že pod převleční-

kem má bezvadný žaket. V ruce trochu nervózně svíral jelenicové rukavice, takže pan rada měl dojem, že má čest přijímat diplomata. Pán však nebyl diplomat, měl chování ještě o ně-

co vznešenější, byl to ředitel hotelu Palace-Grand. Když bílými rukavicemi nonšalantně oprášil židli, dříve než si na ni sedl, pan rada uznale povytáhl obočí.Návštěvník začal poněkud zeširoka. Napřed oznámil, že jeho hotel je prvotřídní podnik, zapsaný v světových bedekrech a tamtéž vřele doporučený, že si nezadá s hotelem Ma-jestic v Benátkách ani s Europa-hotelem v Paříži, že snad pouze Waldorf-Astoria v New Yorku je větší a vznešenější, ovšem město Praha taky není New York…

Zajisté, pravil pan rada přátelsky. A co vás ke mně přivádí?

Pan ředitel si povzdechl: Poněkud složitá a delikátní situace, pane policejní rado.

Proto jdu přímo za vámi, mimochodem mám svolení pana policejního presidenta, který byl upozorněn mým známým, doktorem Patočkou z ministerstva vnitra.

No prosím, a čím můžeme sloužit? My jsme totiž kriminálka, my nejsme ani tak přes hotely jako spíše přes mordy, i když jistý mezinárodní ohlas nám taky nezůstal odepřen.

Pan rada cítil, že začíná být nevrlý. Byl zvyklý napřed maličko pojíst a přečíst si noviny, než začal úřední činnost, a teď do ní spadl rovnýma nohama.

Kromě toho ještě nezalil fíkusy a trápila ho myšlenka, že na to třeba zapomene.

Pan ředitel hotelu Palace-Grand po-kývl hlavou: Jsem prosím informován, proto jsem si dovolil osobně vás obtěžovat a věřím, že váš zásah zjedná jasno a nepoškodí pověst hotelu… Poté vylíčil panu radovi, v čem záleží po-věst hotelu Palace-Grand. Ujistil ho, že mají apartmá, jež vyhoví nejnáročnějšímu návštěv-níku, mnohé z nich mají vlastní koupelnu s dokonalým hygienickým zařízením, což například řada pařížských hotelů postrádá, o vídeňských ani nemluvě. Kromě toho kuchyně hotelu slyne po celém světě, sám kníže Leopold, bratr královny matky belgické, dává přednost tournedos v hotelu Palace-Grand před jakýmkoliv jiným jídlem, ba tvrdí, což je od něho neobyčejně laskavé, že skopovou kýtu na česneku neumějí tak dobře ani v hotelu Gellért v Peš-

ti. Poslední dobou se zařídil hotel na zcela novou přípravu jídel, takzvané grilování, velká móda posledních dvou let, a co se týče flambování, v tom je mistr kuchař zcela nedostižný.

Mahárádža z Lahore ráčil osobně zatleskat, když do zešeřelé místnosti přinesl číšník hořící zmrzlinu, polévanou curagaem…

Pane na nebi, říkal si užasle pan rada, ten člověk mě snad přišel pozvat na recepci.

Kdybych mu řekl, že mám v papíru deset deka bůčku, tak omdlí. A vůbec, co to je flambová-

ní, při němž tleskal sám mahárádža?

Pane řediteli, moment! Váš hotel je jistě světový, ale co s tím mám dělat?

Oč jde?

Do jisté míry šlo o to, přesvědčit vás o tom, pane rado, odvětil důstojně návštěvník.

V politováníhodném případu, který se bohužel udal v našem hotelu, to má neobyčejný vý

znam. Dovoluji si vás požádat, aby policie postupovala se všemožnou ohleduplností a diskrétností. Jsou přítomni zahraniční hosté!

U vás někdo něco ukradl? zeptal se pan rada věcně. Příbory, náhrdelník, kufr… Kdyby jenom to, povzdechl pan ředitel a udělal dramatickou pauzu. U nás došlo k vraždě. Pan rada se ulehčené usmál: No tak vidíte! To jste mohl říci hned mezi dveřmi a už jsme za tím mohli jít. Mimochodem, kdypak k té vraždě došlo? Nejdete s tím trochu pozdě?

Pane rado, jak jste si ráčil všimnout, čekal jsem už tady na vás. Přišel jsem hned rá-

no.

No dobrá, hned ráno, ale já jsem policejní rada a vražda se hlásí na nejbližším komisařství, které zařídí, co je nutné… Pak teprve přijdeme my. Tak kdypak se to stalo a kdo byl zavražděn?

Jde o dámu, mladou, jméno jsem v rozčileni zapomněl… A kdy se to stalo, to nevím,

časně ráno mi to hlásili do bytu, hned jsem přispěchal…

Proč to sakra hlásili vám, a ne policii? rozzlobil se pan rada.

Jsem přece ředitel hotelu a beze mne se nic nesmí hnout! Hotel, prosím, má své zá-

kony.

My taky. A první je zajistit stopy! Kdo vraždu objevil?

Host, tedy manžel té nešťastné dámy. Přivolal vrátného. Bylo to, prosím, už k ránu, když se vrátil z baru. A vrátný konal svou povinnost. Zavolal hotelového lékaře. A ten hotelového detektiva.

Vy máte svého detektiva? užasl docela upřímně pan rada.

Je to starší pán, penzionovaný policejní úředník, neobyčejně slušný a diskrétní, Strnad jménem…

Pan rada si pomyslil, že by měli mít ještě svou hotelovou mordpartu s jedním hotelovým Vacátkem a že by pak už vůbec nic nepotřebovali. Zazvonil a vstoupil pan Brůžek.

Vezměte s sebou lidi, fotografa a samozřejmě někoho na otisky… Máme mord v Palace-Grand hotelu, tak tam utíkejte.

Snad bych mohl posloužit vozem, špitl zničený ředitel. Jenom – velmi prosím o naprostou diskrétnost při práci, hoteloví hosté nesmí mít o ničem tušení. Snad kdyby se páno-vé chovali jako návštěvníci!

Pan Brůžek mrkl na pana radu a pak se obrátil na ředitele: Buďte bez starosti. Nosíme tvrdé klobouky, lidé budou myslet, že tam máme svatbu nebo funus.Pan ředitel se na ten vtip zatvářil neobyčejně kysele.

Manžel té dámy, eventuálně další svědkové jsou doufám v hotelu, řekl pan rada. Zajisté, ten manžel… ehm… je ve stavu, abych tak řekl, zvláštním. Zdržel se, podle zpráv, které mám, velmi dlouho v baru. Máme světový bar, prosím, rád pány provedu…

Proti tomu páni nebudou, zamžoural pan rada na pana Brůžka.

A ten manžel je cizinec? Odkud? zeptal se pan Brůžek.

Naštěstí je to Čech. Z Kladna.

A cože bydlil u vás v tak nóbl hotelu? podivil se pan rada.

To se, prosím, dělá, když si někdo chce, jak se říká, vyrazit z kopýtka. U

nás je pro ten účel úplné pohodlí. Skvělá obsluha, bar výborně zásobený…

A kýta na česneku lepší než v Gellértu v Pešti, já vím! Tak teď byste snad mohl naše pány naložit, aby se to nezdržovalo. My se ještě uvidíme, loučit se ani nebudeme.

Pan ředitel se s povzdechem a mnoha poklonami dostal ke dveřím a pan rada se obrátil k svým fíkusům. Pak si rozložil bůček s hořčicí a s houskou a pomalu a soustředěně se pustil do jídla, mysle na grilování a na tournedos v hotelu Palace-Grand. Bručel si tiše pro sebe: Zabitá mladá ženská, kterou objeví ráno manžel, když se vrátí namazaný z baru. V

tak nóbl hotelu by taky mohli mít něco onačejšího!

Pan Brůžek, stoupaje v čele mordparty po skvělém hotelovém schodišti, uznale pokyvoval hlavou; bylo to všechno tak strašně nóbl, ty vysoké koberce, které tlumily hluk kroků, naleštěné kliky tmavých dveří a palmy v kořenáčích.

Teprve později poznal pan Brůžek, že ty palmy jsou vlastně umělé, což ještě zvýšilo jeho uznání. Chodba byla šerá i teď ve dne, a pana Brůžka samozřejmě napadlo, že po takové chodbě se dá přejít, aniž je někde co sly šet.

Díle mramorové schody se leskly čistotou, zato však jak si také stačil všimnout nebylo vidět zdola nahoru, takže jestli už se někdo dostal na schody, sotva ho mohl vrátný nějak kontrolovat. Byly to myšlenky čistě profesionální, ale pan Brůžek jinak myslit neuměl.

Posléze pan ředitel otevřel jedny dveře. Vešli do malé předsíňky, vedoucí k pokoji.

Stál zde vysoký smutný pán, hotelový detektiv. Pan Brůžek poznal penzionovaného policejního úředníka Strnada a přátelsky mu zasalutoval. Pan Strnad se úslužně uklonil. Pak mlčky ukázal, aby pánové šli dál.

Zavolán jsem byl v šest padesát, dostavil jsem se v sedm dvacet, spustil hotelový detektiv. Do pokoje jsem vstoupil… no řekněme v sedm dvacet pět. Mrtvá ležela a dosud leží

vedle v koupelně. V pokoji byl manžel dotyčné, pan Matouš, tamhle seděl na divaně, zcela zhroucen.

A kde máte toho manžela?

Je naproti v pokoji, prosím, je u něho lékař. Děláme vše, abychom ten politováníhodný případ co nejvíce, abych tak řekl, zahladili, zašeptal utrápený ředitel.

Jenom jestli jste nezahladili to, co potřebujeme my. Stopy! řekl pan Brůžek a trochu se začervenal. Uvědomil si, že teď mluví přesně jako pan rada.

Mrtvá ležela v koupelně nahnutá přes prázdnou vanu. Měla na sobě večerní šaty, plavé vlasy byly rozpuštěny a visely také do vany. Pan Brůžek se nad ní naklonil. Bylo to jasné: někdo ji zezadu udeřil a ona upadla horní částí těla přes okraj prázdné vany… Rána nebyla ostrá, krve bylo jenom nepatrně. Udeřena tedy byla nějakým tupým předmětem. Pan Brůžek ustoupil z koupelny, aby mohl vejít fotograf, který započal svou práci v blescích magnéziového světla.

Měl jste dojem, že tady někdo něco hledal, že šlo o loupež? zeptal se pan Brůžek hotelového detektiva.

Ne, prosím. Ostatně byl zde pan manžel, a ani on neměl takový dojem. Vešel lékař.Byl to malý kulatý pán, blahobytně vyhlížející, a ohlásil, že se panu Matoušovi už daří lépe.

Šlo o přirozený šok a potom ovšem i o následky alkoholických nápojů. Teď dostal injekci a pár hodin bude spát. Vypovídat stejně není schopen.

To si vzal smrt své ženy tak k srdci? zeptal se pan Brůžek, jemuž pořád nebylo mnoho věcí jasných.

Jenom do jisté míry, odvětil důstojně lékař. Z toho byl ten šok… Ale to pití bylo předtím. Veliké pití, pokud jsem mohl zjistit. Být to v méně nóbl podniku, dalo by se to nazvat otrava alkoholem. Tady samozřejmě ne.

Ředitel hotelu, který stál v rohu pokoje, to přijal s pokývnutím hlavy: Máme nejlepší značkové alkoholy, prosím, otrava u nás nepřichází v úvahu.

Doktor se jenom ušklíbl a mlčel.

Pan Brůžek si povzdechl. Měl na jazyku protivnou chuť ranní kávy a hovořit nyní o ušlechtilých alkoholech shledával nepatřičným: Pane doktore, vy jste ohledával mrtvou.

Ležela tak jako teď?

Doktor nahlédl do koupelny: V podstatě ano. Já jsem se nad ní jenom sklonil, a když jsem viděl, že je konec, nedělal jsem s ní nic a dal jsem pokyn zavolat policii.

Vrátný ovšem nezavolal policii, nýbrž pana Strnada, dodal pan Brůžek trpce.Muž s malým kufříkem, daktyloskop pražského ředitelství, si připravil své náčiní. Za-

čal koupelnou.

Mezi dveřmi se vynořil číšník s podnosem sklenek.

Pan ředitel zašeptal: Dovolil jsem si pro pány malé občerstvení. Suché martini, jestli je libo. Neobyčejně vhodné po ránu.

Pan Brůžek uznale pokývl. Sice by byl dal přednost rumu, ale v tomhle prostředí bylo svatokrádeží na rum jenom pomyslit, natož jej pít. Hodil do sebe suché martini, jako by to byl rum, a taky ostatní pánové učinili podobně.

Když ředitel odešel, pan Strnad omluvně řekl: To víte, pane inspektore, tohle je hotel. Já bych byl volal hned pány od nás, já přece mám o v.ěci pojem.

Ale ředitel ze ne, on musel napřed vyburcovat nějakého hlavouna z ministerstva a pak zase běžel za panem radou…

A kde se ten manžel tak zrichtoval?

Oni něco slavili dole v baru, včera tam byla divočina, jinak aleje to nóbl bar, sem chodí jenom opravdové dámy, sem holka z ulice nesmí. Tam byl pan Matouš se svou paní celou noc. A pak ještě dva manželé, taky z Kladna, nějací Janíkovi, ti bydlí v jedenáctce… Udělali si společný výlet na tři dni do Prahy.

Rozšoupnout se, víme? Ten Janík je zaměstnanec Báňské a hutní, tam se vydělávají prachy. A Matouš je pojišťovák, to taky není špatný, roztáčeli to pořádně

Pan Brůžek si pilně psal a pokyvoval hlavou: Pane Strnad, to se hned pozná člověk od nás.

Pan Strnad potěšené pokývl hlavou.

Pan Brůžek zavolal policejní ředitelství a podal hlášení. Pan rada schválil všechno, co pan Brůžek zařídil, a oznámil, že osobně přijde do hotelu vyslechnout ty lidi z Kladna.

Mrtvou odnášeli na soudní pitvu. Nesli ji po chodbě k zadnímu schodišti a sjeli ná-

kladním výtahem. Kdepak zůstalo mramorové schodiště s kobercem, kde špalír vrátných, kde palmy? Tmavé auto na dvoře mezi bednami naložilo truchlivý náklad a zmizelo. Pan ředitel si zřetelně oddechl.

V restauraci začala tiše hrát hudba.

Pan Strnad soudil, že svět je pomíjející, zaplatíš si pokoj a vezou tě jako balík špinavého prádla. Pak projevil starost, jestli pan Brůžek nepotřebuje osvěžení, ředitel dal totiž pří-

kaz, aby pánové od policie ničeho nepostrádali. Na hotelového detektiva se to nevztahuje, ale kdyby si pan Brůžek přál… Pan Brůžek si přál, a to dvě kafe s rumem, a protože to bylo v hotelu Palace-Grand, přišla vídeňská káva a s ní jamajský rum, takže se oba pánové rozhodli, že jej do kafe ani lít nebudou, a zbožně jej usrkávali.

Vy jste ty Matoušovy tady v hotelu viděl. Jak se k sobě chovali?

Co já vím, vzorně! Panička byla moc veselá, byla ještě mladá, a zřejmě se taky ráda napila.

Jak by ne, tamhle na stolku stojí ještě dvě skleničky, řekl pan Brůžek, a najednou ožil.

Ty dvě skleničky přitáhly jeho pozornost. Téměř zalitoval, že si jich nevšiml už dřív. Daktyloskop byl v koupelně hotov a teď přišel do pokoje.

Pan Brůžek vzal ubrousek a obě sklenky zabalil. Daktyloskop mlčky přikývl, bude lip zpracovat je až na direkci. Začal svým práškem posýpat stolek, na němž sklenice stály.

Jak to vypadá? zeptal se ho pan Brůžek.

V koupelně otisky jsou, o to nic, a tady taky… Ale čí, že jo? Ono se tu motalo dost lidí, doktor, personál…

Pan Brůžek povzdychl. Tohle nevypadalo na snadný případ. Kdyby to byla loupež, to už by se to dalo chytit za správný konec. Ale loupež popřel nejen manžel, ale taky Strnad. A jaký jiný důvod mohl vrah mít?

Poslyšte, a co ta společnost v tom baru! Pan Strnad bohužel nemohl sloužit. Ví však, že včera byla v baru normální společnost. Ale pár lidí by se dalo zjistit jednak v recepci, jednak tam byli tak říkajíc štamgasti, například pan ředitel Majslík, známá firma, který se rád napije. Kdyby pan Brůžek dovolil, promluvil by pan Strnad nenápadně s personálem. Číšníci vědí samozřejmě všechno, a jemu řeknou víc než policii.

Pan Brůžek souhlasil a zatím trpělivě čekal, až daktyloskop dokončí svou piplavou práci. Do pokoje vstoupil pan rada a za ním jako stín zase ředitel hotelu. A za ředitelem jako další stín číšník s podnosem. Pan rada nevrle mávl rukou, ale pak si přece jenom skleničku vzal, zvláště když ředitel pozvedl tu druhou. Aby to dobře dopadlo pro náš hotel, prosím, řekl pan ředitel významně.

Martini bylo sice výborné, ale panu radovi už šel ředitel na nervy. Zatím jsme se chovali až moc nenápadně. Když najdeme pachatele, nebudeme tady ani o minutu déle… Ale dokud ho nenajdeme, obávám se, že nás tu budete musit strpět.

Pane rado, samozřejmě, jsem vám plně k dispozici, jde jenom o to, aby hosté… Například na této chodbě bydlí perský princ, to není maličkost…

Dole anglický lord, vedle ředitel brazilské banky…

A tady čtyři lidi z Kladna, z nichž jeden byl zavražděn. Mohu za to snad já? zabručel podrážděně pan rada.

Pan ředitel se odporoučel. Rada Vacátko zamračeně pozoroval daktyloskopa: Jestli chcete zjistit, kam kdo sáhl, tak prosím, ale já si od toho moc neslibuju.

Ještě jeden otisk, pane rado, tadyhle je to vidět i pouhým okem, celá dlaň, prosím…

Krásná věc! švitořil daktyloskop a sňal velký otisk na rámu dveří do koupeln

A ty dvě sklenky taky třeba něco dají, řekl už na odchodu.

Jaké sklenky?

Pan Brůžek vysvětlil, že na stolku stály dvě sklenky, patrně z nich někdo pil. Zabalil je už, laboratoř se jich ráda ujme.

Výborně, přikývl pan rada. A co flaška?

Jaká flaška, pane rado?

Když někdo pije, tak si nalévá, ne? Z flašky…

Tady je hotel, a tak ty dvě sklenky mohl přinést číšník!

Jak ty dvě sklenky stály? Na talířku? Servítek u nich?

To prosím ne, jenom tak na stole… Tady a tady.

Pane Brůžek, pozoruji, že nejste dost nóbl a že se nepohybujete v drahých hotelích.

Viděl jste přece, jak přinesl to martini, ne? Vy jste přece taky jistě dostal!

Pan Brůžek stydlivě připustil, že dostal.

Talířek, servítek, sklenička… Jinak se to nedělá. Jestli ty dvě sklenky stály na stole beze všeho, patřila k nim flaška, kterou si ti lidé sem na pokoj donesli. A proto se ptám, kde je?

Tak ta prosím tady nebyla. To vím určitě.

A víte určitě, že ji nikdo neodstranil?

Pan Strnad, prosím, člověk od nás, penzista, nyní hotelový detektiv, zaručuje, že se tady ničím nehnulo.

Pan rada nespokojeně pochodoval pokojem: Nehnulo, nehnulo. Já jenom, že nejlepší otisky jsou vždycky na flašce. Tu musí člověk vzít pořádně do ruky.

Skleničku chytnete za nožičku, na tom se otisk mizerně hledá, nemám pravdu?

obrátil se k daktyloskopovi, který si honem balil svůj kufřík.

Ráčíte mít pravdu, pane rado. Teď bych prosil, abych mohl vzít otisky zúčastněným osobám.

Samozřejmě. Kdepak je, pane Brůžek, máte?

Ten druhý pár je prý ve svém pokoji, s těmi jsem ještě nemluvil. A manžel, který vraž-

du objevil, spí. Po injekci.

A po opici, už jsem slyšel. Víte, já strašně nemám rád, když se něco pořád natahuje.

A nám tady čas utíká. Tak běžte hezky za tím manželem a vezměte mu otisky, i když spí. A k těm dalším účastníkům tohohle zájezdu půjdu já sám. A vy se mnou, řekl daktyloskopovi a vykročil ze dveří.

Manželé Janíkovi se ukázali jako docela roztomilí a ovšem strašně vyděšení lidé.

Vrátili se z baru hodně ráno. Lehli si, pan Janík přiznal, že toho měl v hlavě až dost, také je-ho paní si nebyla docela jistá, jestli si na všechno může vzpomenout, protože dole byla velice rozjařená společnost, hodné cizinců, a oni čtyři se přidali k partě jakéhosi pana ředitele, jehož jméno zapomněli… Dana odešla první, oni se vrátili k ránu. Vašek, tedy pan Matouš, tam ještě zůstal.

Dlouho nespali, klepal na ně někdo, byl to vrátný, prý s nimi chce mluvit pan Matouš, něco se u něho stalo. Matouš sotva stál na nohou a z jeho slov vyrozuměli, že Dana je mrtvá, napřed myslili, že snad srdce nebo něco jiného, protože Dana hodně pila, ale pak… Paní Janíkova vypukla v pláč, pan Janík k němu neměl daleko. Byli nejbližší přátelé a nemají tušení, kdo to mohl udělat.

Otisky? Ale samozřejmě, chápou, že je třeba hledat všu-de, i když oni moc často do pokoje k Matoušovým nechodili. Než šli do baru, tedy včera ve-

čer, tam ovšem byli. Paní Janíkova byla s Danou v koupelně, ženské se musí pořád česat…

A pak šli všichni čtyři dolů a začal ten bláznivý večer, ohromně zábavný a hrozně tragický, jak se pak ukázalo.

Kdo mohl Daně ublížit? ptal se pan Janík sám sebe a vrtěl hlavou, jako by tomu vše-mu ani uvěřit nemohl.

Kdy paní Matoušova odešla nahoru? zeptal se pan rada.

To nevím. Tam dole jsme se od sebe později odtrhli. Dana seděla s nějakou jinou společností, to víte, v baru, tam se za chvíli lidé znají, všude nás hostili a hlavně ji, ona byla

mladá a hezká.

O kolik byla mladší než vy? zeptal se pan rada.

Asi o šest let… Proč?

Jenom tak, abych měl představu, jak často zvali také vás, usmál se pan rada. Paní povzdychla: Ano, já jsem byla taky až moc veselá. Bože, kdo mohl tušit takový konec! Já tomu prostě nevěřím. Ne, uvidíte, že to nebyla vražda… Jí se něco stalo… Nějaký úraz!

Ona byla taková… Jí opravdu nikdo nemohl ublížit! tvrdil pan Janík. Pod pohledem své ženy zmlkl.

Pan rada ten pohled zachytil. Vstal: No tak jsem si udělal aspoň trochu obrázek o tom, co se tady večer dělo, a za to vám děkuji. Zatím, prosím vás, zůstaňte v pokoji. Nebudu vás v Praze zbytečně zdržovat, ale musím ještě mluvit s panem Matoušem a možná ještě s jinými lidmi. Rozhodně je lip čekat den dva v hotelu než na policii, že?

My chápeme, řekl pan Janík uctivě, a jsme vám plně k dispozici.

Milí lidé, řekl v pokoji rada Vacátko panu Brůžkovi. Vypovídali přesně tak, jak se dohodli. No samozřejmě, co myslíte že dělali do té doby, než jsem za nimi zašel? Cvičili se, co řeknou a jak to řeknou. A řekli to hezky, a řekli toho co nejmíň… Jak vypadá pan Matouš?

Spí a nic ho nevzbudí. Otisky jsem mu vzal, samozřejmě.

Pan rada se ještě jednou rozhlédl po pokoji: Tak teď se pusťte do výslechů tady v hotelu. Pošlu vám sem lidi, také našeho mladého, koncipistu Soukupa. Ať se zaučuje.

Pan Brůžek osaměl. Protože se před ním kupila hora práce, objednal si kávu. Z hotelu Palace-Grand zmizeli pánové s kufříčky a fotografickými aparáty, ale nastě-

hovali se sem nenápadní žoviální pánové v buřinkách, kteří se zajímali o všechno. O seznamy hostí, o jejich pasy, o dámy a pány, kteří byli včera v baru.

Dokonce si okamžitě po-volali z bytu nočního vrátného a vyptávali se ho velice dlouho, kdo všechno kolem něho v noci přešel. Vrátný popíral, že by byl v noci viděl pana Matouše nebo pana Janíka.

Pan Bouše, který s ním hovořil, se jenom usmál: Inu, člověk může leccos přehlédnout, ne?

Já nepřehlídnu nic, ohradil se bručivě vrátný, kterého vytáhli z postele.

Mladý policejní koncipista Soukup si vzal pana Bouše stranou: Takhle to nikam nepovede.

Vy se s tím ta tikem hezky bavte a já zkusím projít mu za zády od baru na schodiště.

Úspěch byl více než skvělý. Pan Bouše se postavil tak, aby byl vrátný zády k schodiš-

ti, a oba si povídali o tom, jaká je teď drahota. Mladý policejní úředník proběhl jako kočka na schody.

Tenhle trik oba pánové zdařile třikrát opakovali. Potřetí se pan Bouše znovu usmál a řekl: Tak vidíte, že vůbec netušíte, kdo vám jde nahoru!

Jak bych netušil? odvětil urputný vrátný. Jestli myslíte toho mladého, co vždycky běží ke schodům, tak tedy o tom vím, ale přece mu nevynadám, když je od vás, ne? A jestli myslíte, že lidi z baru musí jít okolo vrátnice, tak to je taky omyl. Tohle je nóbl podnik, páni, co tu bydlí, můžou jet z baru rovnou do pokojů, protože lift vede až dolů. To je kvůli diskrétnosti, víme!

Pan Bouše cítil, že se mu orosilo čelo, a mladý úředník Soukup těžce polkl.Pak seděl tento snaživý hoch v hale a kreslil si časové schéma. Potíž byla v tom, že policie věděla jenom to, kdy ta mladá žena byla zabita. Nikdo zatím nevěděl, kdy vyjela nahoru, s kým se sešla nebo kdo jel za ní. Jedna věc se zdála zcela jistá: ta mladá žena se v koupelně česala nebo jinak upravovala.

Zakutálená růž na rty, kterou před chvílí našel Soukup v koupelně, na to ukazovala. Vrah vstoupil za ní a udeřil ji. Mohl pak odejít buď zpátky do baru, nebo do svého pokoje.

Pane doktore, ozval se pan Bouše (tituloval ho občas tak vznešeně, třebaže Soukup byl zatím jenom JUC), podívejte se sem na chodbu. Tady tím oknem…

Okno vedlo do širokého světlíku a tím světlíkem vedl zase žebřík na střechu. Nebylo tak nemožné odejít i tud

No, a máme to. Východ z nouze se tomu říká v biografech, že jo?

Konečně přiběhl pan Strnad, že se pan Matouš už probral ze svého spánku.

Našli ho sedět na posteli s hlavou v dlaních. Injekce působila pořádně a on se nyní pokoušel sebrat nějak své myšlenky.

Prosím vás, co je s Danou? opakoval pan Matouš několikrát.

Je mrtvá, pane Matouši. Ostatně to přece víte!

Já si myslel, že třeba… Ježíšmarjá, já pořád doufal, že to je sen. I v tom spánku jsem v to nějak doufal… Kde je Vašek, myslím Janík?

Ve svém pokoji. Ale teď dovolte, abychom napřed promluvili s vámi.

Matouš přikývl a začal se oblékat. Byl bledý, třásly se mu ruce a jeho oči těkaly z místa na místo: Jak to, že jsem tady. To není můj pokoj! Ne. V tom vašem je zatím policie.

To je hrůza!

Kdy odešla vaše žena z baru?

To nevím… Já ani nevěděl, že odešla. Já prostě šel nahoru…

Proč?

No, už jsem toho měl dost… Anebo šli už všichni? Já nevím…

Jinak jste během večera z baru neodešel?

Pánové, kam bych chodil? Tedy samozřejmě, že jsem snad šel na toaletu a tak…

Byla vaše žena dlouho pryč, než jste se za ní vypravil? nadhodil pan Bouše.

Matouš zavrtěl hlavou: Já nevím, že by byla šla nahoru, já ji jenom našel v koupelně. Já jsem myslel, že je opilá, ještě jsem ji vzal za ramena a povídám jí: Vstávej, neblázni.

No, a pak jsem najednou poznal, že… Taková hrůza!

Zimomřivě se schoulil, když to říkal. Soukup mu podal trochu vody. Matouš se žíznivě napil a pak si s bolestným stažením obličeje sáhl na žaludek: Mně je tak mizerně!

Zkrátka vy se na celou tu noc nepamatujete?

Ne.

Pan Bouše povzdechl a taky mladý policejní koncipista najednou nevěděl, co by se toho člověka mohl dál ptát. Doporučili panu Matoušovi, aby odpočíval a nevzdaloval se z pokoje. Před dveřmi mu pro jistotu postavili jednoho člověka.

Vraceli se na čtyřku a mladý Soukup rozvíjel teorii, že to udělal někdo, kdo to snad ani udělat nechtěl, někdo, kdo vešel do pokoje náhodou… Pan Bouše byl zase toho názoru, že šlo o loupež, protože kdopak by zabíjel mladou pohlednou ženskou a nic přitom nechtěl?

To, že se nic neztratilo, nebylo podle něho důležité, prostě ho vyrušili.

Kdyby nebyl pan manžel tak dokonale opilý, patrně by si všiml, že někdo v pokoji byl.

Pan rada vyslechl obě teorie mlčky a myslel si docela jasně své. Právě tak s kamen-nou tváří přečetl protokol soudní pitvy a ještě jednou si zavolal doktora: Poslyš, ty tady pí-

šeš, že byla udeřena tupým předmětem. Už byste se na tom soudním jednou měli dohod-nout, co to je tupý předmět. Kladivo je taky tupý předmět a druhý konec sekyry jakbysmet.

Nemohl bys mi to říci nějak přesněji?

Doktor bručel, že to je jednou takhle stanoveno a že tupý předmět je tupý předmět.

Obušek to ale nebyl, pytlík s pískem taky ne, rána byla prudká a předmět byl tvrdý, oblý, bez hran.

A hele, co kdybych se tě zeptal: nebyla udeřena do hlavy lahví?

To by šlo, prohlásil doktor. Našli jste nějakou flašku?

Starou belu jsme našli, kamaráde. Už dávno jsme tak dokonale nic nenašli jako v tomhle případě.

Pan rada zavěsil a přecházel po své pracovně, zamítaje v duchu všechny teorie, které mu jeho lidé předložili. Když se vrátil pan Brůžek a tvářil se taky nešťastně, pan rada jenom zakýval hlavou: Taky nic, že jo. Nikdo z hostů toho baru nic neví, všichni mají alibi a všichni byli pod párou. To znamená, že si na leccos ani nemusí vzpomenout. Ztrácíme s tím zbytečně čas! Pane Mrázek, seberte se a pojedete do Kladna. Myslím, že tam jezdí autobus, je to rychlejší než dráha. Důkladně se tam vyptáte, jací jsou to lidé, ti Janíkovi a Matou šovi!

K službám, pane rado. Ale co se jako mám dovědět?

Všechno. No uvažujte: dva manželské páry si udělají výlet do Prahy a ten skončí di-vokou nocí a pak vraždou… Mně se nelíbí ten kamaráčoft. Chtěl bych vědět, co za tím je.

Byly ty ženské přítelkyně, nebo ti dva mužští…

Anebo to bylo nějak křížem? Rozumíte mně?

Pan Mrázek přikývl: Hlásím, že rozumím. To je faktótum, to musíme vědět!

Tak šupito, a čím dřív se vrátíte, tím lip! Snad přinesete něco zajímavého. Budete asi jediný! Pan Brůžek vycítil osten výčitky a honem řekl: Tedy jistý pan ředitel Majslík tvrdí, že ta paní Dana nebyla moc nepřístupná, prý se moc bavila. Napadlo ho, když viděl, že šla nahoru, jít tam za ní, ale pak na to jaksi pozapomněl a taky už nemohl moc chodit…

Krásná společnost, zabručel pan rada zachmuřeně. A výpovědi jakbysmet.

Tadyhle jeden

číšník

říká, že pan Janík a Matouš pili normálně. Zato dámy byly rozpustilé… A druhá výpověď: pan Matouš byl snad do konce zábavy v baru, tedy v době, kdy jeho paní už tam patrně nebyla. Tak to by vypadalo na alibi, co? A ty ostatní vý-

povědi jsou taky samá voda! Nevědí…

Nepamatují se… Snad…

Pan rada složil papíry: Mně chybí jedna věc. Ta láhev! Jestli to nebyl loupežný vrah, tak to byl někdo, kdo tam přišel pro nějaký jiný důvod. A když viděl na stole flašku, tak ji popadl a udeřil… Tu láhev bychom hrozně potřebovali.

Kvůli otiskům? řekl pochybovačně pan Brůžek.

Jistě. Protože, milej zlatej, ten, kdo tam zabíjel, zabíjel pudově a nestaral se o to, jestli nechá otisky. Ledaže by je otřel až potom. Ale i to by byl nepřímý důkaz. Jenže tohle si můžeme povídat donekonečna, tu láhev nemáme.

Pan Brůžek upřímně litoval, že se mu nepodařilo láhev objevit. Nevěřil sice teorii pa-na rady, ale byl by mu rád vyhověl.

Objevil se daktyloskop. Neměl ještě všechno zcela uzavřeno, ale i tak měl pár důležitých zpráv. V pokoji a v koupelně bylo otisků až dost, většinou však patňly jak té mrtvé, tak panu Matoušovi. Janíkovi se v otisku neobjevili nikde.

To znamená, že jejich otisky byly pozdějšími dotyky zcela setřeny a že jak vypovídají vešli do pokoje, jenom aby vyzvedli své přátele na cestě do baru.

No a tam končí všechny stopy, dodal zachmuřeně pan rada. – Všechny stopy zastřel alkohol, pánové! A co ty sklenky?

Mám vás prosit, abyste sešel do laboratoře! Ty dvě sklenky přinesly zcela nečekané překvapení. Otisky na nich byly nezřetelné, to předpokládal pan rada správně. Ale zato byl na nich docela zřetelný pod světlem v laboratoři až výrazně zřetelný otisk rtěnky.

Vypadá to, pane rado, že z těch sklenek pily dámy.

Vy si to řeknete jenom tak, bručel pan rada, ale ani nevíte, co to pro nás znamená!

Dobře si pamatoval, jak paní Janíkova trvala dneska dopoledne na tom, že v pokoji u Matoušů vůbec nebyla. Má důvod, aby zapírala? Nebo si prostě neuvědomila, že když šli do baru, Matoušova jí nalila sklenku… Tohle je potřeba prověřit. Dvě ženské… Pan rada si byl vědom, že vyslovuje v duchu velice vážné podezření, ale ty dva otisky byly strašně zřetelné.

Jeden je tmavší a jeden světlejší, poznamenal pan Brůžek znalecky. – Jenže co s tím, že?

Počkat, počkat… My máme rtěnku té mrtvé. Pošlete ji sem, ať udělají zkoušku. A ta druhá… Skočíte do hotelu, pane Brůžek, a znovu se zeptáte paní Janíkové, kdy byla naposled v pokoji u Matoušů. A zároveň zjistěte, jakou užívá barvu na rty. A přinesete vzorek.

Pan rada sám, jemuž nešly z hlavy ty dvě barvy, nechtěl čekat, až se jeho detektiv vrátí, a odešel z budovy. Za rohem na Národní třídě byla parfumérie. Na pultě tam stála velká reklama: dívka se rty namalovanými tak červeně, že z nich šel až strach.

Slečno, vy máte různé barvy těchhle věcí?

Zajisté, prosím, ovšem kvalita je stejně dob

Mně jde jen o barvu. Podle čeho si ji ženské vybírají?

Prodavačka se usmála: Správně se to má určovat podle vlasů. Brunetě sluší tmavší odstín, blondýně světlejší.

Pan rada se podíval na prodavačku s překvapením a jakýmsi skrytým nadšením: -

Opravdu? Ona je tmavovlasá… Tu se zarazil: Myslím moje manželka, chápete?

Prodavačka zdvořile přikývla. Na jejích očích bylo vidět, že mu nevěří.

Pan policejní rada, zasažený na svém citlivém místě, se odporoučel a venku si polohlasně řekl, že je osel, a ačkoli je starý policajt, upadá do rozpaků tam, kde nemá.

V kanceláři ho čekala další zpráva. Pan Strnad sděloval, že odjíždí jeden host. Per-

šan… Bydlel na stejné chodbě jako ti lidé z Kladna. Měl rezervaci na týden a teď najednou spěchá do Vídně.

Vida, vida… Poslyšte, nevíte náhodou, jestli se v baru nějak nebavil s tou zabitou pa-ní?

Právě že bavil, a moc! On je to fešák, tmavé oči, všichni mu říkají excelence, to se ženským líbí.

Moc zajímavé, pane Strnad. Zasluhujete pochvalu prvního stupně, usmál se pan rada do telefonu. A teď mě laskavě přepojte na vašeho ředitele.

Ředitel hotelu měl smutný hlas: Už tedy víte… Velmi nepříjemné, pane rado!

Máte dojem, že my jsme byli příčinou?

Obávám se.

Nemáte představu, proč asi je mu přítomnost policie tak nepříjemná?

Největší ostuda pro hotel je, když se stane taková strašná věc, jako se stala zde.

No tak já vám něco poradím, pane řediteli. Jestli nechcete mít ještě větší ostudu, tak okamžitě toho pána… Jak se jmenuje?

Mohamed Rasul Zade, prosím.

Krásné jméno. Tak toho pána pozvete do kanceláře a na rozloučenou mu nalijte ko-

ňak. Do velké baňaté sklenky. Budete dbát na to, aby ji pořádně uchopil.

My se totiž velmi zajímáme o otisky hostů, kteří zrovna dnes spěchají s odjezdem.

Ale pane rado…

Nenuťte mne, abych dal tomu pánovi vzít otisky úředně. Sklenka bude bezvadně vy-

čištěna a nikdo se jí potom nedotkne. V hotelu máte přece svého detektiva.

Mimochodem je to neobyčejně schopný muž! Zatím se vám poroučím.

Pan rada zavěsil sluchátko a dlouho přemýšlel. Že by se ukázala nějaká zcela netu-

šená stopa? Možné je samozřejmě všechno. Ale že by princ přijel zabít ženskou do Prahy?

Jenomže kdo říká, že to je opravdu perský princ, ten pan Zade?To říká ředitel hotelu. Konzulát Království íránského by musel o nějakém princovi něco vědět.Soukup, zajedete na íránský konzulát. Mohamed Rasul Zade… Chci vědět, jestli to je princ, když je, tak přesně jaký, a když ne… No však vy už víte. A hned podat zprávu!

Soukup vyrazil jako střela a pan rada znovu upadl do neveselých myšlenek.

Přivedou ho k cíli ty dvě nešťastné sklenky? Přivede ho k cíli ten Peršan?

Nemiloval příliš složité kon-strukce. Život ho naučil, že věci jsou většinou velice jednoduché.

Brzy o tom dostal první potvrzení. Ten záhadný princ není princ, ale obchodník.

Pak se přihnal pan Brůžek. V notesu měl tlustou čáru, osobně namalovanou rtěnkou paní Janíkové. Dívala se prý na něho jako na blázna. Je taky velice nespokojena, že nesmějí opustit hotel a ani mluvit s panem Matoušem. Chce vědět, co proti ní policie má!

Koukejme se, rezolutní dáma! Řekl jste jí něco?

Chraň pámbu, pane rado. Neměl jsem od vás žádné poručení.

Správně. A jinak setrvává na svém, že v pokoji nebyla, co?

Ano, prosím. Když jsem dělal čáru tou rtěnkou, tak byla ale dost nesvá.

Pane rado, uvidíte, že ta barva bude odpovídat!

Pošlete ji do laboratoře!

Pan Brůžek to zařídil a hned se vrátil do pracovny pana rady: Ještě něco, prosí Velice usilovně jsem pátral po té láhvi.

Ale nemáte ji, co? řekl pan rada temně.

Nemám, prosím. Ale jestli vůbec byla, tak ji ten pachatel…

Nebo pachatelka! doplnil ho výrazně pan rada.

Pan Brůžek si odkašlal: Tedy ten, kdo to udělal, ji po činu nejspíš vyhodil oknem.

Tam je skladiště beden, lahví a všeho, co hotel nepotřebuje. Potíž je v tom, prosím, že podle mých informací odvezli právě dneska ráno všechny ty láhve pryč. Samozřejmě, že tam byly střepy, vždycky prý tam jsou, ty vyhodili na haldu. Kdoví kde je jim konec.

Pan rada zakýval hlavou: Ta jejich pořádkumilovnost nás bude stát pěknou rajtačku, pane Brůžek!

Blížil se večer. Na policejní ústředně se hlásila kladenská pošta a za chvíli slyšel pan rada uctivý hlas pilného pana Mrázka: Hlásím, pane rado, že jsem provedl dotazy, jak jste si přál. Ještě nejsem docela hotov, ale už teď jsem zjistil tak závažné okolnosti, že honem volám… V okolí Matoušových se nepokrytě hovoří o tom, že přátelství s Janíkovými bylo proto tak pevné, že pan Janík má poměr s paní Matoušovou. Podle některých zpráv, možná, že to jsou už klepy, prý ale ani pan Matouš není nebo aspoň nebyl lhostejný k paní Janí-

kové… Tedy tak, jak jste to předpokládal.

Pan rada se usmál: Já znám přece malé město! Máte ještě něco?

To je zatím všechno, zítra přinesu protokoly. Vůbec se s tím tady lidé neskrývají, že se o tom ví… A takové výlety mimo Kladno si dělali ti lidé častěji. Zajímavé! Tak se moc nezdržujte, kdybyste měl vyslechnout a sepsat všechny drby, to byste se tam mohl stát obecním kronikářem. Na shledanou.

Pan rada zavěsil a zadíval se na pana Brůžka: No, a jde nám to do figury až hanba.

Manželský čtyřlístek. Já to tušil.

Vzápětí volali z laboratoře, že barva na sklence je totožná s barvou, kterou dodal pan Brůžek. Ta druhá souhlasí s rtěnkou nalezenou v koupelně zabité ženy.

A máme to, zabručel pan Brůžek. Je v tom ženská… I když bych já osobně spíše vsadil na mužského.

Můžete, protože těch možností je víc. První: paní Matoušova je v pokoji, za ní přijde ta druhá dáma, posedí spolu, napijí se trochu, pak jde Matoušova do koupelny a ta druhá ví, že ji nikdo neviděl přicházet a že by to všechno mohla skončit jednou ranou. A vezme láhev a…

Anebo to mohl udělat milenec. Třeba už toho měl dost.

Anebo pan choť! Někdy i manžel má dost své ženy! poznamenal poučně pan rada. V

tom to je, že máme tři možné pachatele, protože máme tři krásné důvody.

Někdo zaklepal a vešel daktyloskop. Pan rada zachmuřeně řekl: Jestli ovšem ne-máme ještě čtvrtý! Daktyloskop podal panu policejnímu radovi papír s hlášením: Otisk na rámu dveří do koupelny jsme identifikovali docela přesně.

Patří osobě, jejíž otisky byly na koňakové sklence, kterou nám poslali z hotelu.

Pan Brůžek vyvalil oči: Ježíšmarjá… Pane rado, Peršan! Vlak na Vídeň!

Klid, pane Brůžek, klid. Ten vlak hlídáme. Na nádraží je pan Strnad a pan Soukup.

Čeká na telefonu v kanceláři výpravčího. Dejte mu pokyn, ať toho pána sebere.

Za chvíli bylo vidět na Wilsonově nádraží krásného orientálce provázeného dvěma pány. Divoce gestikuloval, koulel mandlovýma očima a klel v mnoha jazycích, nejvíc persky.

Pan Strnad obstaral drožku a drožkář celou cestu klel taky, ale česky, protože vozit policii není nic výnosného: platí minimální sazbu a nedává diškreci.

Pan Mohamed Rasul Zade hovořil mnoha jazyky, a všemi špatně. Pan rada si vybral špatnou francouzštinu a řídil výslech bez tlumočníka.

Monsieur Zade, máte právo informovat svůj zastupitelský úřad, tedy konzulát Království íránského.

Non, merci, řekl pan Zade a hněvivě se zamračil.

Proč jedete do Vídně?

Je suis un voyageur, touriste…

Ne, vy jste voyageur de commerce. Koberce, že. Proč jedete do Vídně zrovna dnes? Pan Zade se vznešeností orientálce mlčel.

Madame Dana Matoušková… Znáte?

Pan Zade přisvědčil a pravil, že madame byla trés joli, trés amusant…

Naznačili rukama, jak to myslí, a bylo vidět, že neoceňuje ani tak její půvaby ducha jako spíše poprsí.

Pan Zade dále připustil, že ji viděl v baru a že s ní tančil.

Pak jste ji odvedl nahoru do jejího pokoje, co?

Oh non, si’l vous plalt. Pourquoi? Já měl svůj pokoj.

Byla u vás?

Non… Pan Zade se tvářil žalostně: Malheureusement.

Vy jste ji viděl odcházet nahoru, že. A šel jste za ní! vyjel pan rada, zcela zapomínaje na všechna gramatická pravidla.

Oui, yes, jawohl, potvrdil mnohojazyčně pan Zade.

Za malou chvíli, když odešla z baru, jsem jel za ní, protože jsem se domníval, že není proti tomu.

Naznačila vám něco dole v baru?

Tvářila se, že by ráda viděla má visitě.

Jak dlouho to trvalo, co odešla ona a co jste vy odešel za ní?

Pan Zade usilovně vraštil čelo: Dix minuté… Quinze…

A když jste za ní přišel do pokoje co bylo?

Pan Zade dlouho mlčel. Pak s mnoha povzdechy řekl: Monsieur le inspecteur, já zaklepal a vešel do pokoje. A tam nikdo. Ale byly pootevřené dveře do koupelny. Tak jsem k nim přistoupil… Quel malheur! Ona ležela napůl ve vaně mrtvá. Myslel jsem, že omdlím. A chytil jsem se…

A chytil jste se dveří, doplnil ho pan rada.

Peut-étre. A pak jsem honem šel do svého pokoje.

Proč jste nezavolal policii?

Pan Zade svěsil ruce a jeho oči poklesly také: Má bévue. Udělal jsem chybu, já vím… Ale jako cizinec… Myslel jsem, že policie vraha najde i beze mne.

Trochu jsem byl ta-ky opilý, prosím.

Pan rada při značně nepřesném užívání složitých subjonktivů se snažil panu Zadeovi vysvětlit, že kdyby byl býval zavolal policii, nebyl by nyní v tak ošklivém podezření.

Budu přísahat při hlavě Prorokově, řekl důstojně pan Mohamed Rasul Zade.

Lituji, u nás to neplatí, odvětil pan rada. Než se věc vyjasní, musím vás bohužel ponechat tady u nás. Nechcete přece jenom zavolat svůj zastupitelský úřad? My už stejně ví-

me, že nejste princ.

Monsieur le inspecteur, řekl důstojně pan Zade, jsem příbuzný perského šacha…Bohužel toho, který byl nedávno sesazen.

Pan rada projevil svou účast pokrčením ramen. Za panem Zadem zapadly pevné dveře separace. Rada Vacátko neklidně přecházel po místnosti. Po pravdě řečeno, nebyl moc přesvědčen o tom, že by tenhle orientální host zabíjel cizí ženskou, když mu šlo u ní jasně o docela jiné věci. Jeho výpovědi kupodivu věřil.

Doplňovala totiž to, o čem byl v prů-

běhu vyšetřování už přesvědčen. Vraha je třeba hledat v té zbylé trojici, jejíž každý člen měl vážný důvod to udělat.

Žili na malém městě, kde většinu obyvatel tvoří horníci a hutníci, tedy obyčejný lid, a kde pojišťovací agent a úředník Báňské společnosti tvoří městskou honoraci. Nuda malého města se měnila v touhu žít odděleně mezi sebou a odtud je pak už skok k tomu, že se vytvoří milostné vztahy. A že se jezdí na flámy do Prahy. Něco se muselo stát uvnitř toho čtyř-

úhelníku. Ale co? Jak se to dovědět, když se každý může klidně vymluvit na to, že byl opilý?

Znovu si vzal k ruce výpovědi číšníků. Pánové Janík a Matouš nepili nijak přesmíru.

Dámy pily víc… Kdyby se člověk na tohle mohl spolehnout! Ale zkušenost ukazuje, že když

ženská do sebe obrátí skleničku, má pověst značně pošramocenou, a mužský, který sotva stojí na nohou, je považován za hrdinu. Kromě toho to neštymuje: pan Matouš byl ráno nalezen tak opilý, že ho ošetřoval lékař!

Velice zvláštní! Právě tak jako ty dva otisky na sklenkách.

Za oknem byla tma a radovi Vacátkovi bylo zřejmé, že dneska se už domů nedostane. Znovu si v duchu promítl všechny možnosti, jež se během vyšetřování vynořily. Pak udě-

lal něco, co dělával jenom zřídka a vždycky nerad.

Dal přivést jak Janíkovy, tak i pana Matouše na čtyřku. Vezli je odděleně a na jejich otázky neodpovídali. Pak je posadili do různých místností a nechali je čekat.

Pan rada si připravil ty dvě sklenky, aby je v rozhodné chvíli výslechu ukázal. Nepochyboval o úspěchu.

Noc už velmi pokročila, pánové v „detektývně” podřimovali, ale neodvážili se odejít.

Znali svého šéfa.

Náš starej se chystá ke skoku, mládenci, bručel pan Brůžek.

No jo, on je pořád ještě tygr, uznale řekl pan Bouše. Zatím pan rada přecházel ve své místnosti opravdu jako lev v kleci. Byl hrozně nerad, když ho najednou někdo vyrušil zaklepáním. Co je? řekl nevrle. K jeho úžasu stanul ve dveřích mladý Soukup.

Něco mě napadlo, když dovolíte, pane rado!

Chvályhodné. Ale nemohlo by to teď počkat?

Prosím… Ale ono to s tím souvisí. Já jsem přemýšlel o těch otiscích na sklenkách.

A přišel jste na to, že pachatelkou je ta druhá ženská!

Naopak, já jsem přišel na základě zkušenosti na něco jiného. A proto si troufám rušit.

Když je člověk v přátelském hovoru s dámou, a tedy… když má možnost tu dámu políbit…

Prosím vás, co mi to tu vykládáte? Když je chlap, tak ji políbí. A co s tím?

No prosím, když ale ta dáma má namalované rty, tak dotyčný si je nechtěně nabarví také. Udělal jsem podobnou zkušenost v kavárně a velice jsme se s Helenkou smáli, když na mém hrnečku byl červený otisk.

Pan rada přimhouřil oči: Víte, co to říkáte?

Vím, prosím.

Vy totiž můžete mít pravdu, člověče! vykřikl téměř rada Vacátko. Soukup se jenom skromně pousmál.

Samozřejmě, proč já hledám pořád ženskou! Prostě proto, že nemám vaše životní zkušenosti!

Pan rada rychle přešel místností a postavil se před Soukupa: Samozřejmě, teď je to všechno docela jasné. Mně ta ženská z mnoha důvodů nevycházela.

Mužský! To je ono!

Jenže který? My máme dva, když nepočítám toho Peršana.

To prosím nevím. Ale i tak je o jednoho podezřelého méně. Pan rada slavnostně přisvědčil.

Noční výslech byl znovu odložen. Pan rada jej konal až k ránu podle všech pravidel.

Paní Janíkova div neomdlela, nicméně trvala na tom, že v pokoji u Matouše nebyla a že neví, kdy Dana odešla.

Pane Janíku, máme zjištěno, že jste platil za přítele paní Dany, řekl najednou pan ra-da, ale díval se přitom pečlivě na paní Janíkovou. Ta stiskla rty a mlčela.

Pan Janík pobledl: Totiž… Snad ten termín: přítel…

Doufám, že víte, co se tím většinou označuje. Intimní poměr.

Měl jsem k ní přátelský vztah, ale…

Vám se o tom špatně mluví, já chápu, ale budete muset nechat jak falešného studu, tak zapírání. Jste totiž podezřelý z vraždy, pane Janíku!

Paní vyskočila: Můj muž byl dole, já to mohu potvrdit!

Vaše svědectví v tomto případě není příliš průkazné, paní, řekl pan rada.

Kromě toho jste podezřelá i vy.

Paní Janíkova zesinala, její obličej se stáhl, dala se do pláče a pan Brůžek jí musel

vnutit sklenici vody. Když pila, třásly sejí ruce a voda jí tekla po šatech.

Přiveďte pana Matouše! řekl rada Vacátko. Matouš, s kterým přišel pan Bouše, těžce dýchal. Jeho oči neklidně těkaly z místa na místo. Bylo vidět, že následky svého pití ještě nepřekonal.

Pane Matouši, posaďte se a řekněte mi, co jste věděl o vztahu pana Janíka k vaší ženě! řekl pan rada.

Matouš si sedl, ale neodpovídal. Ta otázka, namířená zcela jinam, než čekal, ho ohromila. Jestli myslíte, že si tím mlčením nějak zvlášť polepšíte, tak se mýlíte. Pan Janík před chvíli tento vztah přiznal. Věděl jste o tom? Ano, či ne?Ano… Ale já…

Vy zase naopak jste měl blízko k paní Janíkové, že?

To byla naše záležitost! zahučel Matouš, přemáhaje zvolna své ustrnutí.

Tak dlouho, než zde byla ta mrtvá. Teď se vaše záležitosti staly předmětem policejní-

ho vyšetřování… Mám zde výpověď jednoho z číšníků. Líbal jste se v baru s paní Janíkovou.

Ano, či ne? Matouš vzhlédl rychle na Janíkovou a pak pokrčil rameny: Nevím. Já…

Ovšem, vy nevíte, vy jste byl opilý. Což vám spíš přitěžuje. Nepomůžete, paní Janí-

ková, trochu jeho paměti?

Paní Janíkova skousla cíp kapesníčku a zašeptala: Já to připouštím… Ale v tom nebylo nic špatného. Jsme přátelé.

Paní Daně to nevadilo?

Samozřejmě ne, odvětila paní Janíkova a v očích se jí zablesklo.

Ptal jsem se pana Matouše!

Určitě ne, ona přece také… Matouš se podíval na Janíka a ten sklopil oči.

Já nevyšetřuju vaše osobní vztahy. Já vyšetřuju vraždu, řekl honem pan rada, proto-

že to, co slyšel, mu stačilo. Pokynul panu Brůžkovi. Ten vyvedl oba Janíkovy z místnosti a předal je strážníkovi.

Pan rada osaměl s Matoušem v jedné místnosti. Dlouho se na něho díval.

Matouš uhýbal očima, byl nesvůj a zřejmě se něčeho bál.

Ano, já vyšetřuju vraždu, pane Matouši. Nechci vám nic skrývat. Když předložím soudu všechny výpovědi, které mám, budete na tom právě vy moc špatně.

Matouš zoufale zvedl oči: Ale já přece… Já přece za nic nemohu.

To si jenom myslíte… Vy si taky myslíte, že je ohromně chytré, když se na nic nepamatujete. A tím si na sebe, člověče, pletete oprátku. Copak tomu pořád nerozumíte? Janí-

kovi tady vypovídali tak, že se to všechno svaluje na vás. Matouš zvedl hlavu: Ať mi to řeknou do očí!

Buďte klidný, řeknou, aby zachránili vlastní kůži. Pan rada si sedl poblíž Matouše.

Budeme mluvit upřímně, ano? Je tu celá řada tak podezřelých okolností, že je sám nemůžete vyvrátit. Na základě toho, co o vás už teď vím, vás mohu zatknout. A víte, co to pro vás na malém městě bude znamenat?

Matouš jenom neklidně vzhlédl.

Je ovšem jedna možnost, jak se z toho dostat!

Matoušovi se cosi zachvělo v očích, neklidně poposedl a podíval se žádostivě na policejního radu: Já… já udělám všechno…

Výborně! Především musíte přestat tvrdit, že si nic nepamatujete. Naopak, vy se mu-síte velice silně rozpomenout. Dávejte pozor! Ve vašem pokoji jsme našli otisk, který nepatří vám ani nikomu z těch, které známe. – Matouš se zadíval pozorně na radu Vacátka, jako by zvažoval, zdali smí tomu člověku věřit.

Neviděl jste u vás někoho? I v té opilosti, víte? Matouš zamžikal očima.

U vás někdo byl! Kdo?

Peršan! vykřikl najednou Matouš.

Opřel se o dveře, že? naléhal rada.

Jo… U koupelny!

Pan rada stiskl tlačítko. Do místnosti vešel Mohamed Rasul Zade.

Je to on?

Ano, je to on, řekl Matouš pevně a s jistým ulehčením. V místnosti se udělalo strašné ticho. Peršan, nic nechápaje, hleděl na oba muže. Pan policejní rada Vacátko vstal: Václave Matouši, zatýkám vás jménem zákona pro vraždu vaší manželky Dany Matoušové.

Matouš vyskočil, zapotácel se a vykřikl. Pak si položil ruce na obličej.

Pan Brůžek ho stěží stačil zachytit a posadit zpět na židli.

Vy jste toho muže viděl ale po vraždě. Svou ženu jste zabil ze žárlivosti.

Věděl jste o jejím poměru s Janíkem a viděl jste ji, jak koketovala s muži v baru.

Ve vaší hlavě se to všechno pomíchalo. Když nenápadně zmizela nahoru, podezíral jste ji a šel jste za ní. V pokoji jste se napil na kuráž posledního zbytku koňaku. Jestli jste se hádali, to nevím, ale když šla do koupelny, aby se upravila, uchopil jste láhev a udeřil ji zezadu do hlavy. Co jste udělal s lahví?Vyhodil z okna, řekl poslušně Matouš, zcela zmatený a zrazený sám sebou.

Když jste to udělal, někdo zaklepal na dveře. Lekl jste se a schoval mezi skříní a oknem. Do pokoje vešel tenhle muž. Ano, šel za vaší ženou, a když ji neviděl, otevřel dveře do koupelny, za nimiž bylo světlo. Hrozně se lekl toho, co spatřil. Skutečně se opřel o rám dveří

a pak utekl… Vy jste setřel otisky na sklence, barvu rtů jste tam nechal.

A šel jste dolů, kde si nikdo vašeho odchodu nevšiml. A tam jste se opil do němoty, protože jste už nechtěl nic jiného než zapomenout na to, co se stalo.

Bylo to tak?

Matouš mlčky přikývl. Pan rada ukázal na dveře. Pan Brůžek vpustil dva strážníky, kteří vyvedli Matouše ven. Peršan za ním hleděl se soucitem ve svých mandlových očích.

Pan rada se k němu obrátil:

Merci beaucoup, monsieur Zade, jste volný. Vlak do Vídně vám odjel, ale teď vám nic nebrání zůstat v Praze. Pan Zade se s lehkým povzdechem uklonil a zmizel. Do místnosti vstoupili všichni, kdo vedle čekali. Pan rada přistoupil k oknu: Vida, pánové, ono bude rá-

no! Ale řeknu vám, nebýt životní zkušenosti tuhle našeho mladého, nevím nevím, jestli jsme neztráceli ještě teď čas s paní Janíkovou! Nic platné, pánové, budeme si muset víc všímat života!

Pan rada se laskavě usmál a Soukup, červený po uši, se díval do země.

VE HŘE JE DRAGOUN

Byla to tehdy vlastně krásná doba: četníci nosili přílby potažené šedým suknem a pan ministr národní obrany vyhlásil, že zakládá znovu podle slavné tradice pluk českých dragounů, kteří budou zase nosit červené rajtky a žluté výložky, což bylo přijato s nadšením.

Když mladý Morávek přijel na dovolenou v těch červených rajtkách a ve vysokých bo-tách se špornami, které zvonily, dívčí srdce praskala jako zralé kaštany a padala na zem právě jemu pod nohy, což přijímal se vznešenou nevšímavostí. Místní starci, pamatující má-

lem Radeckého, litovali, že nenosí ještě fedrpuše, a pan vrchní strážmistr Zdychynec, velitel místní četnické stanice, zastavil dragouna, který mu bezvadně zasalutoval, a pociťoval velké štěstí, že může s tímto mladým mužem pohovořit jako rovný s rovným, což neméně dobře dělalo mladému Morávkovi Šli potom spolu přes náměstí a dragoun zvonil ostruhami a pan vrchní vypínal hruď a vysoko zdvíhal hlavu, neboť byl ve službě a měl právě tu pěknou novou přílbu potaženou suknem, které sice na stanici hubatý závodčí Šourek říkal

„hrnec”, ale kterou pan strážmistr miloval, protože mu dodávala vojácké vzezření. Když má člověk břicho, musí dbát mnohem víc na svůj vzhled než taková hubená žoužel, jako je Šourek.

Tak co, dragoune, jakpak jde výcvik? hovořil bodře s mladým Morávkem.

Jde to, pane vrchní strážmistře, odpovídal ten dobrý hoch.

A doma mají z tebe radost, co?

Doma máma peče každý den buchty, odvětil dragoun, čímž zároveň sdělil, že radost rodičů je vlastně bezmezná. V tu chvíli šly právě dvě ženy nakupovat. Ta starší byla paní vrchní strážmistrová Zdychyncová, a ta mladší byla dcera Zdeňka. Pan vrchní se dvorně zastavil, přísně pohlédl na svou dceru, dal si vyložit, že je třeba nakoupit šrot pro husu, a schválil ten počin pokývnutím.

Tohle je, maminko, mladý Moravek. Dragoun! řekl pan vrchní a paní se usmála, že prý mu to sluší.

Mladý Moravek se povytáhl v ramenou a slečna Zdeňka vyprskla v smích.

Dragoun se začervenal, měl teď obličej jako ty rajtky, a pan vrchní Zdychynec stihl dceru zdrcujícím pohledem.

Paní se tvářila diplomatičtěji a medovým hlasem řekla: Já pana Moravka znám.

Když byl menší, chodíval k nám na zahradu. Jmenuje se Zdeněček, že jo?

Prosím ano, řekl dragoun.

Tehdy byla ještě naše Zdenička v kočárku, odvětila paní. Zdeněk a Zdeňka, no ne!

řekl pan vrchní a bodře poplácal dragouna, jako by v tom viděl nějaký zvláštní osud.

Slečna Zdeňka udělala opovržlivě: Pch…! a dívala se jinam.

Dokonce poodešla pár kroků, což pan vrchní přijal se zdviženým obočím. Ta holka nemá kus vychování, moc ji, se mi zdá, ta moje doma rozmazluje. Večer si o tom něco po-víme, holčičko!

Dragoun Moravek však dívčí počin schválil. Trochu z dálky byla mnohem jasnější linie jejích boků a ňader, a dragoun Moravek, jehož ruce byly zvyklé poplácávat kulaté zadky vyhřebelcovaných koní, ocenil pohled, který mu slečna vrchních poskytla, velmi uznale.

Pak se paní rozloučila, ubezpečila se, že „tatí”, to jest pan vrchní strážmistr, přijde včas k večeři, a šla za dcerou, která na strnulé zasalutování dragounovo odpověděla náh-lým vystřelením svých očí.

Dragoun Moravek, zasažen přímo do hrudi, povzdychl.

Pan vrchní povzdychl taky: Třeštidlo… Ale jinak ostře držená, to teda musím říct!

Pak kráčeli dále po náměstí a hovořili o taktice dragounského útoku a pan vrchní litoval, že za války mu nebylo popřáno sloužit u takového elitního pluku.

Ostatně tam na italské frontě dragouni i maďarští huláni hnili v zákopech a louskali vši; koně neměli, protože ti už dávno skončili u kuchařů v guláši.

Byla to krásná doba: bylo možno hovořit o válce jako o něčem dávno minulém a přitom se pyšnit tou drsnou slávou.

Když vycházeli z náměstí a míjeli poslední dům s podloubím, vyšel z úzké uličky pomenší pán v slamáku a pan vrchní mu rázně zasalutoval.

Muž v slamáku jako by se lekl, vzhlédl a strhl slamák, přičemž velice silně kýchl.

Pozdrav pámbu, pravil pan vrchní a dragounovi připadalo směšné, když někdo zasalutuje a řekne Pozdrav pámbu.

Když muž v slamáku přešel, pan vrchní řekl důrazně (kdoví jestli si nevšiml nepatrné-

ho dragounova úsměvu): Moc zajímavý pán! Inspektor od policie z Prahy, bývá tu na letním bytě! Nějaký pan Bouše.

A když to na dragouna neudělalo zvláštní dojem, dodal pan vrchní spiklenecky: Detektiv! A teď se zdálo mladému Morávkovi ještě podivnější, že by nějaký detektiv vypadal takhle, nosil slamák a kýchal.

Lidi ho tady neznají, tihle páni od policie nestojí o popularitu, ale my, četníci ho zná-

me, je to člověk z branže.

Pak se pan vrchní s dragounem rozloučil, protože musel ještě na pivo. Měl přílbu, to značí, že udělá jenom jedno, protože se cítí být ve službě. Zajímavé, když má člověk briga-dýrku, udělá tři, a jsou z toho doma darmo řeči. Pan vrchní ani domyslet nemohl, jak by to s ním dopadlo, kdyby nosil civil! Dragoun Moravek by sice byl mohl vejít taky do restaurace a jistě by mu to pivo někdo rád zaplatil, skvělé červené rajtky i žluté výložky dělaly divy, ale dragoun měl docela jiný strategický plán, opírající se o základní učení o útoku jízdní eskad-rony, která se, jak známo, musí v cvalu obrátit a překvapit protivníka z boku. Zatočil tedy po náměstí vzhůru, jako by neměl co na práci, a pak, nasadiv svému pomyslnému koni ostruhy, s vytaseným palašem se řítil napříč náměstím.

Řečeno ovšem pouze obrazně; ve skutečnosti kráčel zvolna, a tvářil se dokonce překvapeně, když znovu potkal ty dvě dámy, a nedbaje své uniformy nabídl se, že ponese těžkou tašku se šrotem. Pak ji tedy nesl se slečnou Zdeňkou a paní šla vpředu a bylo to jako po skutečném útoku kavalerie: zmatený nepřítel poslušně kráčel tlačen jízdou.

Jenže v tomto případě bylo jasné, že zatímco si dragoun myslil, jak skvěle zvítězil, myslila si totéž zcela nevojenská slečna Zdeňka a kupodivu podobnou myšlenkou se zaná-

šela i paní vrchní, která si uvědomovala navíc, že mladý Moravek, pokud ona ví, byl úřed-níčkem v pivovaře a po návratu z vojny asi nic nebude stát v cestě, aby se tamtéž stal účetním.

Ano, byla to tehdy krásná doba.

Za týden byla ve městě muzika, říkalo se tomu ovšem moderně věneček, a zde byl zase dragoun a byla zde i Zdeňka a on měl nové vysoké boty, vypůjčené od kamaráda jenom pro tento účel. Tlačily ho sice, ale dragoun je zvyklý snášet utrpení, to byste museli vi-dět, jak vypadají dragounská stehna, když se večer vrátí z cvičení. Proto o své bolesti mlčel a válel tango se zaujetím, které Zdenka Zdychyncová dovedla ocenit.

A pak zahrála muzika ten nejnovější šlágr:

Můj milej šel taky na vojnu, slouží tam u pluku dragounů… a oni dva šli znovu do kola, protože jinak to ani být nemohlo.

Paní Zdychyncová v kruhu gardedám se dala sice slyšet, že voják se nesmí brát váž-

ně, ale osobně to vážně brala. Dokonce začala prostopášně přemýšlet, jestli Zdychynec byl zamlada takový fešák jako Zdeněk, a došla k zjištění, že ne, a že tedy byla o něco ošizena.

Ať si tedy užije aspoň dcera, ať jednou nemusí sedět v sále jako garde a být mrzutá nad časem, který tak beznadějně minul.

Ano, byla to krásná doba…

Až k tomu pondělnímu ránu, kdy do stanice vběhl celý rozčilený závodčí Šourek a zvolal na strážmistra Macka: Je tu starej?

Starej je tu, ozval se přísně ledový hlas pana vrchního Zdychynce, který byl vedle a právě stál za otevřenými dveřmi, takže jej nebylo vidět.

Jindy by byl asi závodčí zmrtvěl a koktal svou omluvu, ale teď byl tak dokonale per-plex, že se ani neomluvil: To jsem rád, vydechl a postavil se do pozoru. Hlásím loupež

nou vraždu v Alšově ulici, číslo popisné 93, u vdovy Zuzánkové.

Pan vrchní se zapomněl rozčilit a díval se na závodčího jako na zjevení z jiného svě

ta. Neboť v městečku loupežná vražda bylo něco docela neobvyklého, a ještě neobvyklejší bylo, aby ji objevil zrovna nějaký závodčí.

Šourek, vy blbnete! Alšova ulice… Hergot, tam přece bydlím já! A Zuzánková, to je ta penzistka nahoře, co má v zahradě černý rybíz. A já ji včera potkal.

Včera byla neděle, odvětil závodčí. Jenže dneska je pondělí a ona tam leží s rozbitou hlavou.

Vy jste tam byl?

Byl.

A jak víte, že je to vražda?

No prosím, když má někdo rozbitou hlavu a nehejbá se… A na podlaze je kaluž kr

ve… A je tam boží dopuštění, někdo tam něco hledal.

Pan vrchní pocítil, že se mu točí hlava. Tohle je ale nadělení! Teď na konci léta…

A při pondělku… A vražda… Jezuskote, tohle se nemělo stát. A ještě v ulici, kde bydlí vrchní strážmistr a velitel četnické stanice! To je už ostuda zrovna okresního formátu!

Okres… No jo, tam si něco o mně pomyslí! Když už se vraždí v jeho ulici, řeknou, co teprve někde dál! A poznamenají mi to do osobního archu.

Tak, řekl pan vrchní velitel sklesle a posadil se Tak… Tohle nám chybělo.

A najednou vyskočil a přísně zařval: Šourek, nechodil jste mi tam po tom pokoji, co leží ta mrtvá? A nešahal jste na něco? Víte, co jsou stopy? Otisky prstů a tak podobně?

Hlásím, pane vrchní, že jsem po pokoji nechodil. Za prvé ona leží v kuchyni, a potom, oni tam chodí jiní, sousedi a tak, a ti sousedi mne taky zavolali, když jsem zrovna jel okolo na kole. Já jsem byl na služební obchůzce.

Pořád lepší, potřásl hlavou pan vrchní. Pořád lepší… Stopy budou pryč a my máme honit vraha!

Zavoláme okres, ne? Kvůli otiskům, řekl strážmistr Macek.

Pan vrchní zavrtěl hlavou: Ne, zatím ne… Zatím se na to podíváme sami.

Včera jsem paní Zuzánkovou viděl, to znamená, že ji zamordovali v noci nebo dneska ráno.

Ono jich bylo víc? zeptal se Macek.

Copak já vím? rozčilil se vrchní Zdychynec. Ale říkám: zamordovali, protože nechci tvrdit, že to byl jeden… Jasné? Musíme trochu myslet, mládenci!

Když pak kráčel, jak nejrychleji mohl četník nesmí utíkat, ledaže by k tomu dostal příkaz -, opakoval si v duchu, co všechno musí vyšetřující udělat, když dorazí na místo vraždy, a zjistil, že nemá na stanici ani odborníka na daktyloskopii, ani fotografa, a že když zavolá místního doktora, aby provedl pitvu mrtvoly, nedozví se od něho asi taky nic. Nedá se nic dělat, musí uvědomit okres, ledaže by on sám na místě činu vyzvěděl okolnosti, jež by vedly k vypátrání pachatele, a ledaže by se mu tento na místě hned taky přiznal, o čemž by bylo třeba sepsat protokol… Panebože, ale to jsou všechno pitomosti. Já jsem za celou svou praxi měl akorát tři mrtvoly, dvě byly při tancovačce a jedna byla ta mladá holka, co ji zabil její milý v lese, ale to šlo jenom o to, najít honem toho milého, protože bylo jasné, že jí to nikdo jiný ani udělat nemohl.

Ale paní Zuzánková byla penzistka, a ne chudá, to dá rozum, že to bude vražda pro peníze. A takového je těžko hledat.

Opravdu na místě činu bylo boží dopuštění a pan vrchní musel napřed strašně silným hlasem lidi rozehnat, dát zamknout dům a postavit dolů závodčího, než se dostal nahoru a než zjistil, že doktor je už dávno na místě. Seděl u stolu v kuchyni na tom stole mohly být otisky! a pokojně psal úmrtní list, jak byla jeho povinnost, zatímco mrtvá ležela opodál na podlaze.

Když uviděl vrchního strážmistra, pokývl smutně hlavou: To jsme se dočkali věcí, co? Taková hodná ženská, měla akorát regma a slabší srdce, jinač byla zdravá. A on ji vzal sekyrkou.

Jak to víte? podivil se pan vrchní.

Kamaráde, koukněte sejí na hlavu, to se dá udělat jenom sekyrkou. Nebo snad kladivem, ale to je jedno. Proražení lebky, krvácení do mozku a tak dále, smrt nastala okamžitě. Ona mu šla otevřít a on šel za ní, ale přitom ona ho znala, protože byla k němu obrácená čelem, když ji uhodil.

Jak tohle víte, zaraženě zabručel vrchní strážmistr, kterému bylo hrozně nepříjemné, že než se stačil rozkoukat po místě činu, už mu někdo vykládá, jak se to všechno stalo.

No podívejte se, kamaráde, hovořil nevzrušeně doktor, rány jdou na čelo a na vršek hlavy, a to zpředu. Mrtvá leží naznak. Vzadu rány nemá, to jsem se díval.Měl jste počkat… Měl jste počkat, až přijde komise! Tady budou otisky!

Nebudou, já myslím, že nebudou, protože když někdo jde vraždit, tak na to myslí, dneska jsou lidi prevíti. Ten si vzal rukavice, na to vemte jed!

No ale, jak ho potom najdeme?

Těžko, řekl doktor zasvěceně. Já dost rád čtu detektivní romány, takže jsem se tady choval opatrně, ale šmejdily tady báby ze sousedství, už když jsem přišel, bylo tady jako na rynku, dobře, že jste je vyhnal, vy jste přece jenom úřední osoba. Tak co, poručíte ji odvézt, abych v umrlčí komoře pro vedl pitvu?

Moment, moment, řekl vrchní a podíval se pořádně po kuchyni, prohlídl si jenom krát-ce mrtvou, protože se mu to trochu ošklivilo, jakpak ne, paní Zuzánková byla docela apetit-lich babka, a teď tu leží jako uzlíček neštěstí a hlavu má v krvi; doktor říká, že rány jdou zpředu, no asi to je pravda, on se ale na to moc dívat nebude, kristepane, lidská krev je tak divně cítit…

Strážmistr Macek byl mezitím ve vedlejším pokoji a vrátil se: Závodčí měl pravdu, pane vrchní, někdo tam hrabal, prádlo je vyházené ze skříně.

Prádlo? Co hledal v prádle?

Spořitelní knížky nebo peníze. Staré ženské to do prádla dávají, řekl strážmistr Macek. Se mi zdá, že mě dneska každý bude poučovat, pomyslil si vrchní Zdychynec trpce. -

Kdy byla zabita? přemýšlel nahlas.

To bych vám mohl říci aspoň přibližně, ale až po pitvě, poznamenal ochotně doktor.

Byla zabita dneska v noci nebo dneska ráno, řekl vrchní strážmistr s radostným pocitem, že se konečně může aspoň trochu nad protivou doktorem vytáhnout.

Jak jste to poznal?

Taková věc se pozná docela snadno, ale v detektivních románech to nenajdete, ušklíbl se bezmála vesele vrchní, třebaže tady nic k smíchu nebylo.

No a teď si vyslechneme obyvatele domu. Jsou tady dvě partaje. Obě ženské, pokud se pamatuju, nějaká Toufarová, co pomáhala na pile, a pak… zapomněl jsem, jak se jmenuje, aleje taková menší, tlustá. Macku, dej se do toho! Přesné zjištění, co vědí, co slyšely, kdy ji objevily a tak dále. A zavoláme bleskem na okres, ať pošlou komisi. Já věřím na otisky prstů.

Doktor samozřejmě odporoval: Otisky jsou výborná věc, ale co vám pomohou, když to udělal někdo, kdo zabíjí poprvé? Leda jako důkaz, až ho chytnete. Ale když ho chytnete, nebudete potřebovat takovýhle důkaz. Já tedy půjdu, když myslíte, že napřed na to musí při-jít komise.

Doktor vstal a sebral svůj kufřík.

Ale ještě něco. Já jsem sice jenom laik, ale jak tak na to koukám a jak to znám z detektivních románů, tak to udělal nejspíš někdo z příbuzenstva.

Vrchní strážmistr neodpověděl. Obrátil se dokonce, aby nebylo vidět, co si v tu chvíli o doktorovi myslí. Když osaměl, padla na něho opět divná tíseň člověka nezvyklého být blíz-ko mrtvoly. Na okně bzučelo několik much. Mrtvá ležela na podlaze, ruce rozhozené, nohy obuté do starých bačkor, nevzhledná, trochu strašidelná. Kdyby měl strážmistr Zdychynec po ruce prostěradlo, tak by ji přikryl. Ale co by řekla komise… Vyšel do chodby. Před domem šuměl houf lidí, v chodbě bylo ticho a šero. Tudy šel vrah nahoru… To znamená, že přišel, ještě když byl dům otevřený, nebo se tu někde schoval… Anebo… Samozřejmě, mohl přece přijít po dvoře! A na dvůr se dostal zahradou. U zahrady je plot, který přeleze každý kluk.

Strážmistr znal tyhle staré jednoposchoďové baráčky, sám v takovém bydlel.

Má se vzadu zamykat, řekl si mrzutě, ale nezamyká se. U nás doma taky ne.

Macek za chvíli přinesl první hlášení. Podle očekávání obě ženské nic neviděly, nic neslyšely, ráno paní Zuzánkovou nepostrádaly, ale pak šla sousedka nakoupit a podle zvyku se šla ze ptat, jestli chce paní Zuzánková mléko. Na klepání jí nikdo neotvíral, tak vzala za kliku a dveře do bytu byly odemčené, a ubohá paní…

Sousedka plakala, bylo ji slyšet až do chodby, ještě teď, po výslechu.

Strážmistr si utřel z čela pot. Je to všechno tak obyčejné! A tak záhadné.

A co sousedé?

Taky nic, ti vedle, Novákovi, byli v kině, neděle večer, kdopak je doma!

A ti druzí, Coufalovi… Paní ležela, protože má loupání, a muž byl v hospodě a nic neviděl a

ničeho si nevšiml.

To se dalo čekat. Nikdo nic neví. A já mám chytat vraha!

Strážmistr chodil po malé zahrádce za domem. Najednou se zastavil a ušklíbl se: ovšem, já mám přece jenom čuch! Tadyhle jsou sešlapány kytky, tady někdo šel k plotu a tady ten plot přelezl. Jestli z okresu přivezou psa, pes to určitě potvrdí.

Jenomže já nepotřebuju žádného psa, já mám svůj rozum, říkal si vrchní strážmistr pyšně. Tohle je totiž stopa jako hrom! Tudy sem někdo přišel. Nebo tudy odcházel, to je jedno. Pečlivě se díval na zemi jako by mohl objevit šlápotu vrahova střevíce. Samozřejmě, že nic nenašel, ale i tak byl spokojen.

Jenomže kdo sem lezl?

Vrchní strážmistr povzdechl. Zatracení lidé, ani je nenapadne se podívat z okna! Sedí si v kině nebo v hospodě, a tady se vraždí! Marná sláva, ze sousedů už nic nevyrazí.

Tamhle dál nemohli taky nic vidět, i kdyby se dívali, protože mají v cestě vysoké stromy. A tak mně zbudou jenom ty pošlapané kytky a to je na odhalení pachatele trochu málo.

Ledaže by tamhle… Ano, tamhle opodál ten domek, který stojí poněkud šikmo, má nahoře dvě okna, z nichž by sem mohlo být vidět. Kdyby se byl někdo koukal!

Ale dám krk, že se nekoukali.

Pro jistotu do toho domku zašel. Věděl (pan vrchní strážmistr věděl vždycky všechno), že tam bydlí nějací Kostkovi, moc slušní lidé. Doma našel jenom paní, zřejmě ohromně potěšenou, že k nim přišla tak vysoká návštěva.

Zeptal se na ta dvě okna.

Jo, to bude špatné, pane vrchní, tam bydlí náš děda, kdepak ten, ten je skoro hluchej a ničeho si nevšímá.

Strážmistr projevil přání se těmi okny podívat. Tak ho tam zavedla a nechala ho o samotě se starým, který mrzutě mžoural na četnickou uniformu. Ano, těmi okny bylo vidět do zahrady paní Zuzánkové. Těmi okny by člověk mohl něco vidět, kdyby se ovšem díval.

Nedíval jste se, dědo, včera večer ven? Děda chvíli uvažoval, pak zavrtěl hlavou:

Nač bych se díval? Co bych viděl? Jo, kdyby mi dali ten pokoj do ulice, to bych se dí-

val. Ale snacha nechce. Strážmistr mu křikl do ucha: Já myslel, jestli jste náhodou neviděl někoho lézt přes plot. Tamhle u sousedů.

Děda mávl rukou: Přes plot… To lezou pořád. Zloději lezou. Do zahrady.

A včera večer tam někdo lezl?

Děda přikývl.

Strážmistr ho přitáhl rozčileně k oknu. Pane Kostka, poslouchejte dobře…

Slyšíte mě?

Co bych neslyšel, dyť řvete jak na lesy, odvětil děda bezmála pyšně.

Tak teda včera večer tamhle přes ten plot někdo lezl?

Děda přemítal. Potřeboval chvíli, aby pochopil, co četník na něm chce. Pak přikývl: Dyť říkám, že jo.

Viděl jste teda někoho. A koho?

Jo, to já nevím koho… Byla už dost tma a já nemoh spát, tak jsem se šoural k oknu…

Kdyby mi dali pokojík na druhou stranu, to by bylo jinačí, ale to ne, to ona, jako mladá, potřebuje vidět do ulice, aby mohla drndat z okna, to je její.

Já se synovi divím…

Tak počkejte. Vy jste včera večer viděl tamhle přes ten plot lézt člověka?

No jo, dyť říkám, že jo. To lez asi na jabka.

Ale jabka ještě nejsou, dědo!

Tak lez na něco jinýho, copak já vím, co tam mají? Já jsem špatnej na nohy, já nikam už nejdu…

Strážmistr rozčileně polkl: Dávejte dobrý pozor, pane Kostka, moc na tom záleží.

Kouříte? Já vám přinesu paklík tabáku… A možná dva… Teda opakuju, vy jste viděl člověka, jak lezl do zahrady. Nebo ze zahrady?

Já ho viděl, když už lez pr

A teď dejte moc dobrý pozor… Jak vypadal?

Kdo?

Ten člověk!

Jo to já nevím. Dyť už bylo tma. A kdyby nebylo, tak stejně bych ho nepoznal. Já už teď lidi neznám. Já nikam nejdu skrz ty nohy.

Ale přece jste ho viděl. Byl malej, tlustej?

To nebyl. To by nemoh přes plot, usmál se lišácky děda.

Tak to byl mladý člověk… Vysoký, štíhlý… A co měl na sobě?

No nic… Jako každej… Ale tu dědovi zajiskřilo v očích a on se klepl do čela: -Jo, ale něco měl…To bych byl bejval zapomněl…To mně bylo už v noci divný.

On měl na sobě dragounský rajtky. Za nás se nosily a teď prej zase…

Povídal mi to nedávno syn.

Strážmistr vyvalil oči a brada mu na chvíli poklesla. Co to ten dědek povídá? Dragounský kalhoty…

Dědo, docela určitě? Červené kalhoty?

No jo, dyť povídám. Já ty rajtky znám, já bejval na vojně, to jsme jim dycky záviděli, my, co jsme byli u lantvéru…

Strážmistr ho prudce přerušil: Tak vy jste viděl v noci… Počkejte, to nebylo v noci.

To bylo… Kdypak to asi bylo, nevíte?

Pro mě je noc už od osmi, já jdu brzo spát. Ale to sem spát nemoh. A syn ještě nebyl doma z hospody.

Dobrá, bylo to, řekněme, v deset hodin!

To by mohlo bejt.

Vy jste v deset hodin večer viděl tamhle přes ten plot lézt člověka, který měl na sobě červené rajtky. Zkrátka dragouna v uniformě!

Jestli v uniformě, to já nevím, ale rajtky měl.

Červené rajtky…

Dyť povídám. Dragounský… A měl kabát. Krátkej.

Takže to mohla být uniforma!

Co by nemohla.

Ty kalhoty si pamatujete docela určitě! Na to byste mohl i před soudem přísahat! Dě-

da pokývl hlavou.

A už jste o tom někomu říkal?

Komu? Se mnou tady nikdo nemluví. Mladý si věznou akorát penzi a sluš…

Já s vámi ještě budu mluvit! Já ještě přijdu… S tím tabákem, jak jsem slíbil!

Strážmistr vyrazil ven a letmo se rozloučil s paní Kostkovou.

Že si na nás starej stěžoval? To on nám dělá pořád. A já mu přitom dělám pomyšlení!

začala hlasitě naříkat.

Nestěžoval si, aspoň ne moc. Ale poslyšte, paní Kostková, nevymýšlí si on takhle…

Dá se mu věřit?

Když si stěžuje na mne, tak mu nevěřte. Ale jinak jo. Ona je mu dlouhá chvíle a tak ho v noci kolikrát slyším, jak se tam belhá a heká.

Strážmistr pokývl a vyšel ven. Pane jo, tohle je ale rána! Muž v rajtkách…

Dragoun!

Něco ten děda vidět musel, když to tvrdí tak určitě. Ale jestli to byl dragoun, tak to mohl být jenom… Hergot, to až řeknu ženě! Ona s ním už počítá!

Zatracené ženské. Ale i já nakonec bych nebyl proti, je to slušný človíček. A teď tohle!

Moravek ovšem není jediný dragoun na světě! Před domem, kde se stala vražda, už stálo auto. Pátračka z okresu.

Našel je v pilné práci. Blýsklo magnéziové světlo fotografa, jeden z pátračky opatrně štětečkem nasypával bílý prášek na kliky i na stolek vedle v pokoji. Netvářil se moc nadšeně, otisků bylo příliš mnoho.

Doktor měl pravdu, otisky nic neřeknou, hrom aby vzal ty jeho detektivní romány,

myslil si trpce strážmistr. Pak mrtvou dovolili odnést a doktor mohl pitvat.

Když se odpoledne vrátil strážmistr na stanici, měl už docela přesné zjištění smrti.

Dva údery ostrým předmětem do čela a nad čelní klenbu. Smrt nastala před desátou.

V tom případě ale děda viděl opravdu pachatele!

Dragouna…

Vrchní strážmistr Zdychynec neřekl zatím nikomu nic. Jenom poslal Macka, aby zjistil, jestli Morávkovi, co mají toho kluka na vojně, jsou nějak příbuzní s mrtvou paní Zuzánkovou.

Nešla mu z hlavy doktorova poznámka o tom, že to udělal někdo z rodiny.

Macek se vrátil brzo: Tak je to dobrý, jsou příbuzní, nějaká vzdálená sestřenice ne-bo teta, já si to pletu.

A vrchní strážmistr si sedl a ani Mackovi nevynadal, že si plete tak vážné věci. Pří-

buzní… To znamená, že doktor měl zase pravdu! Ale jestli měl pravdu a jestli měl pravdu ten děda, pak…

Vrchní strážmistr hluboce vzdechl.

Bude to fuška, co? řekl prostoduše strážmistr Macek.

Bude. Vlastně už je… Měla ještě jiné příbuzné?

Tady u nás jednu neteř nebo co, u té je teď závodčí.

Ta neteř za chvíli přišla sama v slzách. Ptala se především, kolik toho ten vrah ukradl a kdy se bude projednávat dědictví.

Vrchní strážmistr ji vyhodil. Měl právě tak všeho dost. Měl toho proto dost, že to bylo pořád horší. Ať to bral z jakéhokoliv konce, pořád mu do toho lezl ten mladý Moravek. Je-

žíšmarjá, takový slušný kluk! Jestli byl příbuzný, jakože byl, musel vědět z domova, že ta te-ta nebo prateta, zatracený Macek, jako by to nemohl vědět přesně, má peníze. Ale nevěděl ovšem, kde… A tak je hledal. Dát sledovat vojína Moravka, zdali nerozhazuje peníze… Blbost ten si dá teď pozor. Otisky prstů.

Třeba najdou jeho otisky prstů… To by je ovšem museli najít na té sekeře, ale tu nikdo nemá. Všude jinde jeho otisky nic neřeknou. Prostě byl navštívit příbuznou.

Ovšem tím hůře pro něho! Ono stačí na vojně podezření. A jestli se ukáže, že to byl on… Hrůza pomyslit, na to je přece provaz! U vojenského soudu určitě.

Strážmistr si napsal všechny možnosti, nakreslil si plánek místa vraždy a nic mu to nepomohlo. Pak najednou vstal, zaklel, řekl si hlasitě, že je pitomec, a zvedl telefon. Volal posádku dragounského pluku. Žádal o úřední zjištění, zdali vojín Zdeněk Moravek byl v neděli v kasárnách.

Jestli byl, má alibi jako hrom a já mám po starosti.

Pak šel domů, a dívaje se na ženu a dceru, říkal si, že ten kluk to samozřejmě nebyl.

Už jste chytli toho vraha, tatínku? ptala se laskavě paní.

To není tak jednoduché, maminko, odpovídal smutně.

Ale je to hrůza, co?

Je to hrůza a byla to ještě větší hrůza, když přiběhl závodčí a držel napsané telefonické hlášení z posádky dragounského pluku v Klatovech. Vojín Zdeněk Moravek měl řádné volno a byl v neděli mimo kasárny. Vrátil se podle hlášení strážného včas, to jest do půlnoci z neděle na pondělí. Podepsán četař, délesloužící…

Pan vrchní se podíval na ženu a na dceru a nasadil si přílbu.

Hrůza!

A nejhorší, že na to musel přijít zrovna on, strážmistr Zdychynec. A udělat tím holce škrt přes rozpočet. Jenže služba je služba a četník se nesmí dívat napravo ani nalevo, čet-ník musí zatknout i vlastní ženu, když je to nutné.Když je to nutné… Když je to pravda… Možná, že jsem někde udělal chybu.

Ale kde?

Možná, že má největší chyba je, že jsem nepožádal vojenského prokurátora o vazbu vojína Moravka. Já to budu asi muset udělat.

Napadlo ho, že by měl zavolat Macka a Šourka a poradit se s nimi. Jenže co mu tihle dva poradí? Možná, že by měl zajet na okres. Ale co mu řeknou na okrese? Dají sami příkaz

zatknout toho kluka! Jestli to zasluhuje, tak tedy to provedu sám. Ale co když to nezasluhu-je?

Trápen pochybnostmi došel k stanici, ale dovnitř nešel. Něco ho napadlo.

Něco nezvyklého, ale v téhle situaci není jiné cesty. Zabočil do postranní ulice za náměstím a šel -

za inspektorem policie, který tu je na dovolené. Čert vem doktora s jeho detektivními romá-

ny. Tohle je opravdový detektiv.

Našel inspektora před domem, seděl na lavičce s manželkou a s domácími a byl ochoten jít pár kroků na procházku.

Máme tu vraždu, řekl vrchní opatrně.

Už jsem slyšel. Nepříjemná věc, řekl pán od pražské policie a utřel si nos, jako by ho to dojalo.

Pane inspektore, mám k vám prosbu…

Bouše mé jméno, řekl skromně pán od policie.

Já vím, že tu jste na dovolené…

Už nejsem, už končím. Zítra odjíždíme.

Tím hůře. Totiž tím lip, že jste ještě dneska tady. Já nechci, abyste se do toho tady zamíchal…

Ani bych nemohl, to náš pan rada rozhodně netrpí, abychom zasahovali tam, kde to patří četnictvu. My máme Prahu. Jednou taky na dovolené jsem se do jednoho případu namočil a samotného mě to mrzelo.

Ovšem, ovšem… Ale nejde o to, abyste se namočil. Já bych vás prosil, abyste mne jen vyslechl. Jde o poradu. A o mladého člověka. Nezajdeme si na pivo? Piji k večeru pouze grog, řekl pan Bouše.

Tím lip, tím lip, tak jdeme!

A pak v koutku hospody sdělil pan vrchní strážmistr Zdychynec inspektorovi všechno, co věděl o tom hrozném případu, a svěřil mu i své nejhlubší obavy, že bude muset zatknout své dceři nápadníka.

Pan Bouše srkal horký grog a cítil, jak se jeho věčná rýma uvolňuje. To je nemilé. Ale zaseje to lepší než mít vraha jako zetě, ne? řekl upřímně. Jo, jenže abych se přiznal, mně to pořád nějak nevychází. Já bych řekl, že to udělat nemohl.

Nemohl to udělat jenom v tom případě, když tady nebyl, to jest, když má alibi.A to nemá.

Tak vidíte! Lidi jsou neřádi, pane vrchní strážmistře.

On ten děda je starý, on se mohl splést.

Splést se mohl, ale když vám to odpřísáhne, co si pomůžete? I starý svědek na porotu platí, to byste koukal!

Takže vy myslíte…

Já nemyslím nic, není to můj případ. Já bych vám jenom rád pomohl. Ale nevím jak.

Ona tu asi pomoc nebude, řekl temně vrchní strážmistr.

Kolik je hodin? řekl najednou pan Bouše.

Bude deset, zdržel jsem vás.

Kdy se stala ta vražda?

Asi v deset. Ten děda tvrdí, že asi v tuhle dobu viděl přelézat plot nějakého dragouna.

Takhle to říkal?

Jo… Vlastně ne. Přesně to řekl tak, že viděl chlapíka v červených rajtkách, jako mají dragouni. Nevyloučil, že měl uniformu, ale to už netvrdil určitě.

A vás nejvíc mrzí, že poznal ty dragounské rajtky.

Samozřejmě.

Jak vypadají dragounské rajtky?

No jak… Jako jiné rajtky, jenže jsou červené.

Červené jako co? Není tady v místnosti někde taková barva Pan vrchní zavrtěl hlavou: Ne, tady ne. Přesně řečeno, moje žena, ehm, má takovou spodničku.

Mohl byste tu spodničku přinést? řekl najednou pan Bouše.

Pan vrchní se na něho vytřeštěně podíval. Pan Bouše se ale tvářil vážně.

Nakonec… Jestli je to nutné.

Myslím, že je.

Pan strážmistr se zvedl, velitelským pohybem naznačil, že bude platit zjtra, a oba mužové kráčeli tichým městečkem k domu pana vrchního.

Spodničku! Honem! volal pan vrchní, vtrhávaje do kuchyně. Tu červenou spodničku, co má barvu jako dragounské kalhoty!

Když slyšela něco o dragounských kalhotách, vylítla z pokoje i Zdeňka.

Hleděla na otce vyjevenýma očima.

Tatínku, ty ses snad… špitla paní Zdychyncová.

Zbláznil. Jo, možné to je. Nebylo by ani divu. A za chvíli se možná zblázníš ty.

Pro Kristovy rány, proč já? děsila se paní.

To se dozvíš. Přines tu spodničku, Dcera se držela dveří, aby neupadla.

Její tvář byla bledá, ale pan vrchní si toho nevšímal. Tatínku, já mám tu spodničku na sobě, řekla paní.

Tak ji sundej, sakra, vždyť jsme v rodině, ne! Paní tak učinila, chvějící se rukou podala mužovi spodničku, ten ji prudce sbalil a vyšel ven.

Obě ženy se na sebe podívaly a v jejich očích nebyl jenom úžas. Kdyby se byl pan vrchní vrátil, byl by neomylně poznal, že obě mají strach.

Tady je, řekl venku pan vrchní.

Tak, a teď půjdeme k té zahradě. Vy na plot pověste spodničku a vedle ní třeba… No třeba můj kabát. Je takový tmavošedivý.

Pan vrchní sice nechápal, proč to má udělat, ale neodporoval. Jenom se mu zdálo, že je strašná pitomost věšet spodničku své vlastní ženy na plot cizí zahrady. Pan Bouše tomu přihlížel naopak zcela spokojeně, jako by to bylo velmi přirozené. Pak pověsil k spodničce své sako.

A teď půjdeme do té vzdálenosti, z které viděl neznámého muže ten váš děda. Ale nebudeme muset jít ani tak daleko, pravil pan Bouše s určitostí.

Klopýtali přes louku za zahradami a pan Bouše kýchal: To, že jsem sundal kabát, to nic není…

Zastavil se: Teď se, pane vrchní, otočte. Co vidíte?

Vidím spodničku a kabát.

Pan Bouše se spokojeně usmíval: Dobrá, ale jaké barvy vidíte?

Ta spodnička je červená… Totiž ona se jeví jako tmavá, ne jako červená!

řekl s úřed-ní přesností pan vrchní.

A tmavě šedivý kabát se jeví taky jako tmavý, doplnil pan Bouše. A kdyby tam byly zelené kalhoty, tak budou taky tmavé. Jenom bílé nebo světle žluté by trochu jinak svítily.

No, a to ještě nejsme tak daleko, jako stál u okna ten děda.

Vrchní strážmistr vykřikl: Ale pak lhal!

Nelhal! Vy jste taky před chvíli nelhal, když jste řekl, že ta spodnička je červená. Vy jste prosté věděl, jakou má barvu. Ale ta barva se v šeru jeví jinak.Ale jak on mohl vědět, že ty kalhoty jsou červené?

On to tvrdil proto, že si vzpomněl, že dragouni mívali červené kalhoty.

Když viděl člověka v rajtkách, napadlo ho, že je to dragoun.

Zahrady voněly a pan Bouše se natáhl pro svůj kabát, aby přestal kýchat.

Ježíšmarjá, pane inspektore, jak já vám děkuju! No že to byl ale nápad!

Vidíte, a já bych málem dědu vedl jako svědka a dal sebrat toho kluka!

Ženicha, že? To by byla osudná chyba. Ale toho dědu jako svědka veďte dál.

Proč, prosím vás, když se pletl

On se nepletl ve všem, jenom v barvě. Je to jediný člověk, který viděl vraha, a má pro vás cenu zlata, jak říká náš pan rada. Teď víte, že pachatel měl jezdecké boty a kalhoty zvané rajtky, patrně tmavší barvy… Říkal jste, že si děda nebyl jist, jaký měl kabát? Víte proč? Ona to nebyla uniforma a nebyl to taky obyčejný kabát. Něco mezi tím… Zvláštní střih řekněme.

Takového člověka si mohl někdo všimnout. Já bych sázel na žokeje nebo někoho od cirkusu. Jo, mimochodem, v okresním městě je cirkus, jestlipak to víte? Nevím, přiznal sklíčeně vrchní, člověk neví, co dřív. Ale teď bychom měli jít ještě najeden grog! Začíná být chladno, ne?

Šli a bylo to velice krásné, protože teď chutnal grog i panu vrchnímu. A povídali si dlouho a moc zajímavých věcí a nakonec pan vrchní řekl: -Možná že si myslíte, že jsem trouba, ale když ono se to všechno tak divně složilo. Příbuzný byl, alibi neměl… A zrovna včera nebyl v kasárnách! To se stává, řekl pan Bouše a s podivem se zahleděl na svého společníka, který najednou strnule zíral před sebe. Stalo se něco?

Pan vrchní nepřítomně přisvědčil: Jo… Sakra, jo. Zatracené ženské! Vždyť ta naše holka včera taky nebyla doma. Prý byla u tety, prý jí ujel autobus… A on se vrátil před půlnocí do kasáren!

A sakra, řekl pan Bouše mírně a zvedl se, aby nezdržoval další vyšetřování. Pan vrchní, ženinu spodničku pod uniformou, supěl k domovu.

Obě ženské byly vzhůru a byl by přísahal, že se o něčem dohadovaly a ztichly, až když vešel. Hodil na stůl spodničku a podíval se přísně na ženu i na dceru.Tatínku, řekla paní.

Moment! Kde jsi měla včera holku?

Tatínku, chtěla jsem ti říct, že…

Ale neřekla jsi mi to! Byla s dragounem.

Pan vrchní se přísně otočil na dceru a ta honem přikývla.

Do půlnoci?

Ne, to ne… Ale skoro.

Tak tohle se děje za mými zády! Ale já na všechno přijdu, jak vidíte!

Tatínku, já ti vysvětlím…, špitla paní.

Nic mi nemusíš vysvětlovat. Ženská pitomost! Takové alibi, a vy ani neceknete! Já tady lítám a potím se hrůzou, že ho budu muset dát sebrat. No jo, toho tvého dragouna! Pro podezření z vraždy!

Zdeňka sepjala ruce: Ježíšmarjá…

Teď lamentuj! Teď, když jsem dokázal, že to nebyl on. A mohlas mi to dokázat ty sa-ma a docela snadno. Víš, jaká? by to byla ostuda, kdybych ho byl dal do želez a teprve potom se dověděl, že byl v noci s tebou?

Tatínku, pokusila se znovu paní Zdychyncová.

Žádné řeči! Pěkně hlídáš dceru, jen co je pravda… Ale on si ji vezme!

Samozřejmě, a rád, řekla paní Zdychyncová s vítěznou určitostí.

Spát! zavelel pan vrchní dceři a ta vylítla z kuchyně, velmi ráda, že to takhle dopadlo. Paní přistoupila laskavě k svému mužovi: Vždyť my jsme se taky vzali, až když to… Přece víš! Pan vrchní zjihl: Vím…

Ale s holkou to mohlo být snad jinak, ne?

Kdoví, řekla moudře paní a pohladila svého muže. A pak, dívajíc se na spodničku, užasla: Ale jak jsi na to přišel přes tu spodničku, to nepochopím.

To se ani pochopit nedá, řekl pan vrchní pyšně.

Mimochodem vražda paní Zuzánkové byla objasněna za dva dni nato. Stopa, kterou udal starý děda, se ukázala správná. Muž v rajtkách a v podivném saku byl viděn v městeč-

ku v neděli večer a byl nalezen jak předpokládal inspektor od pražské policie u cirkusu v okresním městě. A protože měl pravdu i doktor, byl to blízký příbuzný paní Zuzánkové, její

vlastní synovec, který si na tetu vzpomněl, když měl tak blízko štaci. A zabil ji pro peníze, které pod prádlem samozřejmě našel.

Zdeňka Zdychyncová se vdala, jakmile ten její dragoun sundal uniformu, což bylo brzo.

Ona celá ta doba byla vlastně krásná.

PĚNIČKA A PARAPLÍČKO

Když pan Brůžek hlásil ráno panu radovi kromě jiného taky to, že z litoměřické věznice propustili o půl roku dřív pro zvláště vzorné chování kasaře Pěničku, který si tam kroutil tři roky, pan rada se usmál: Tak vida, Pěnička!

Pane Brůžek, já nevím jak vy, ale já jsem přesvědčen, že z toho Pěničky nikdy pořádný kasař nebude. To jméno, víte…

Pěnička! Dejte na mne, ten člověk se vrátí k počestnému řemeslu.

Pan Brůžek samozřejmě souhlasil, protože tak je to dáno služební pragmatikou, ale dovolil si poznamenat, že právě okolnosti té poslední kasy i těch předešlých svědčí o tom, že Pěnička je pořád větší machr.

Ale já vím, mrzutě mávl rukou pan rada. Vy řeknete: Pěničkův hasák, hotový zázrak, novinka… Ale v tom to právě je! Tenhle člověk je koumák, víme, a on už ho život přivede na lepší cestu. Pěnička je zkrátka řemeslník, který bohužel nedělá svoje řemeslo. Ono taky v té dnešní mizérii není divu.

Pan rada výmluvně ukázal na noviny na stole, jež hovořily o problému nezaměstna-nosti. Pan Brůžek se odporoučel a pan rada si pro sebe mumlal: Pěnička… Ne, to jméno se nehodí k pořádnému kasařovi, Josef Pěnička, odborné práce zámečnické, jo, to by byl vhodný štít nad malým krámkem!

Pan Brůžek zařadil Pěničku bez ohledu na názory pana rady do evidence a oddával se pak chmurným myšlenkám nad nevyřešenou bankovní loupeží, při které pachatel zastřelil pokladníka, uvažuje o tom, že svět se mění, a jak se zdá, i do Prahy začínají vnikat gangsterské móresy.

Pěničkův hasák, bručel si pro sebe pan Brůžek, to je něco pro nás. Kdypak zase uvidíme na stěnách roztržené kasy jeho příznačné šrámy? A kdypak si zase půjdeme pro Pěničku a on pochopí a půjde bez řečí s námi, protože kasaři jsou zvláštní sorta, ti vědí, co se patři, když to na ně praskne. Ale bankovní loupež, fujtajbl, to aby se dneska poctivý člo-věk zrovna bál uložit větší peníze do banky. Jenže já tyhle starosti vzhledem k platu nemám!

Muž, o kterém byla právě řeč na pražské čtyřce, Josef Pěnička, kráčel v tu chvíli pomalu Prahou. Ranní vlak z Litoměřic ho vyklopil na nádraží do shonu a ruchu, jakému člověk v kriminále dokonale odvykne. Točila se mu hlava. Znal ten pocit, napůl příjemný a napůl svíravý, kdy dýcháš čistý vzduch a nikde nemáš mříže. A vidíš ženské, ježíšmarjá, to je na světě ženských, vždycky tě to tak hrozně překvapí, a všechny mají formy, že se za každou otočíš, všechny ti připadají aspoň zajímavé, když už ne krásné, a tak vypadáš jako venkovský strejda, který přijel na veletrh a teď neví, kam dát oči.

Před stánkem s jídlem zaváhal. Měl pár korun, mohl by si koupit uzenku i pivo, ale pak si to rozmyslil. Ne, nemá ještě ten správný hlad a taky to pivo bude asi všelijaké, to si člověk teď musí odříci. Večer u Bansethů v Nuslích ale pěkně pomalu nasadí sklenici s velikou čepicí k ústům a přivře oči… Pak teprve to bude ten správný doušek. Nemohl si stěžovat, venkovská věznice bývá uznalejší než pražská, tam si váží pořádného řemeslníka, a protože dělal pro pana ředitele umělecké zámky k starým skříním, nosil mu bachař občas flašku litoměřického kozla, tedy to je pivo, před kterým se může smeknout, ale napití u Bansethů v Nuslích je něco jiného. To je prostě návrat domů.

Domů…

Tady se Pěnička zastavil. V myšlenkách i ve své chůzi. Jako by se něčeho ulekl. Ne

byl dnešní a znal život. Dva a půl roku, to je dlouhá doba, to se moc změní. Napřed musí jít k bytné, tedy k mutr, a připravit se na všecko. I na nejhorší. A začít zase znovu. To jest, vzít zase do ruky své nádobíčko a rozmyslet se, jestli by někde byla nějaká vhodná menší kasa, ale zaručená, protože by rozhodně chtěl zůstat nějaký čas na čerstvém vzduchu.

A zkusit najít Anču, které se říká Paraplíčko. Potvora, řekl si tiše, zatracená potvora, ale tvářičku má mlíčnou a pěknou figuru! A potrpí si na módu!

Bez paraplíéka nedá ani ránu.

Taková ženská sama nezůstane, protože kdopak by jí kupoval střevíčky, na kterých umí tak pěkně chodit?

Až se mu zapotily dlaně. Musel se přinutit k pomalé chůzi a nakonec si sedl v malém parčíku, protože byl unavený. Vzrušením, vzduchem, celou tou špinavou a krásnou Prahou, a než se dostal dolů do Nuslí, do toho svého milého Jamrtálu, bylo poledne a v žaludku mu jezdily kočáry. Tak se zastavil na guláš u Krále Otakara a byl rád, když mu hospodský řekl: -

Vás jsem tady, vašnosti, už dlouho neviděl!

Já byl mimo Prahu, řekl Pěnička bez uzardění a hospodský, který znal své lidi, přinesl pořádnou porci a řekl:

Přidal jsem vám pár koleček knedlíku, asi budete mít vytrávíno, co?

Pěnička přikývl a dal si jen malé pivo, protože si nechtěl kazit večerní slavnostní napití u Bansethů.

A pak šel za bytnou.

Spínala ruce, jako by viděla nebožtíka: Ale to je překvapení, pane Josef, to bych se spíš smrti nadála, povídalo se, že to máte nějak delší, že jo? To už uteklo vody od té doby, co jste odešel, koukejte se na mne, já už nemám jeden tmavěj vlas, ten čas letí, až je jednomu ouzko. Jenom pojďte dál, kafe mám na plotně, jestli jste si nezvyk na něco lepšího než na culifindu.

Pěnička mávl rukou, jako by zaháněl zlou vzpomínku na vězeňskou černou bryndu a jako by chtěl nějak zarazit ten neustále plynoucí proud řeči, což ovšem bylo marné. Už vě-

děl, že vedle sousedka je na pravdě boží, že domácí nechce pořád dát vymalovat chodbu ani spravit na chodbě vodu, jenom když bere činži, a je pořád dráž, jestli to takhle půjde, tak to jednou všechno věrné špatnej konec…

A co… co já? Máte pro mě cimru? zeptal se, když bytná nalívala kafe a na docela ma-lý moment zmlkla, aby nepřelila.

Ale to víte, tu za kuchyní, tu já vám zase vyklidím, já sama můžu ostávat v kuchyni. V

pokoji, co jste byl vy, tam mám šlofa.

A co Anča, mutr? vykřikl téměř Pěnička, protože to byla ta hlavní otázka, jež se mu tlačila na jazyk.

Bytná postavila na stůl kafe a její velká řečnost najednou byla pryč.

Jako slečinka…, řekla váhavě. No jo, o té jsem už dlouho neslyšela. Ona tehdy ode

šla, no, co tu měla chudinka sama dělat, že jo, mladý stvoření potřebuje nějakou zábavu, to jí nikdo nemůže ani mít za zlý.

Kafe vonělo a Pěnička pomalu pil, ale v krku mu hořklo. Ovšem, potřebuje rozptýlení, a on s tím samozřejmě počítal. To ale neznamená, že by to teď nějak rád slyšel. Člověk přece jenom pořád doufá! Cítil, jak se mu v srdci otvírá stará rána, a kdyby se byl nestyděl, byl by zakřičel bolestí.

-A to šla sama?

Sama, toť se ví, že sama, s kýmpak by šla? Ona je to holka pěkná, ale taková jako za groš kudla, to tak dá rozum, že sama ty věci netahala, ono vám tady bylo věcí, to se snad ani nezdá, když někde bydlíte delší čas. Tak jí to pomohl stěhovat nějakej mladík, silák to byl, ale kukuč moc akorát neměl, však si ho slečinka držela pěkně od těla, jenom ho tak ko-mandovala, to tedy ona uměla, co?

Paní bytná umlkla a zasmála se povzbudivě, čekajíc taky na souhlasný úsměv Pěnič-

kův. Ale kasař seděl zachmuřen a jeho oči se pořád zoufale držely okraje stolu, jako by se bál je zvedno

Kdo to byl?

Nevím, já to tak neznám, to víte, já se mezi lidi nedostanu, ale říkaly potom ženské u kupce, že to byl nějaký Toufar, tedy moc dobrou pověst on nemá, já myslím, že se ho nakonec slečinka i bála, ona byla taková fajnová, že, ona nejspíš zase bude teď s vámi, ale to by vám ten pokojík za kuchyní nestačil a já nic jiného nemám…

Pěnička nechal padnout na stůl sevřenou pěst, bouchlo to tak, až hrneček poskočil.

Paní bytná zneklidněla: Ale ono to všechno zase bude dobrý, uvidíte, pane Josef, to chce čas, já bych vám mohla povídat! Ženská je křehké zboží, ale je jako falešnej krejcar, pořád se vrací. Já myslím, že on ji uhranul nebo co, takovej kukuč, jako měl on, to bych si tedy já, stará bába rozmejšlela a ona na něm asi nic hezkýho taky nenašla. Ale samota a strach, to s ženskou dovede udělat svoje!

Mutr, kde je moje nádobí? řekl Pěnička a podíval se na bytnou ještě nedočkavěji, než když se jí ptal na Anču.

Tak to teda na mou duši nevím. Jestli jste je měl v pokoji, tak je slečinka taky odvezla.

A kam, to nevím, to víte, co já bych s tím dělala.

Odvezla? S tím Toufarem? řekl s nevěřícím úžasem, jako by nemohl pochopit hloubku té zrady.

No, já si to domejšlím, ale taky se možná pletu, však vy si slečinku zase najdete a ona vám to poví… A tu se bytná naklonila přes stůl a její vrásčité oči se usmály: A buďte na ni hodnej, pane Josef, ženská po dlouhý době je jako bolavá, rozumíte, tady facky nic nepomůžou, to můj nebožtík dycky dělal tuhle chybu a já se za každou facku a nebylo jich málo dycky zatvrdila a nakonec ze mě nic neměl, byla jsem jako kámen.

Pěnička jenom zabručel a vstal. Bytná otevřela dveře do pokojíka za kuchyní, byla to malá tmavá místnost s oknem do dvora, páchl tu nevětraný vzduch, bůhví proč mu to připomnělo celu. Nejdřív otevřel okno a pak se natáhl na postel, protože byl jako rozlámaný a chtělo se mu spát. A jeho oči bloudily malým prostorem, až spočinuly za hlavou na okně, jež bylo zázračně prázdné bez mříží. A ten pohled mu dal na chvíli zapomenout na celé trápení.

K Bansethům večer zašel, ale to první napití nebylo tak slavnostní, jak čekal. To proto, že pil pivo, oči upřeny na dveře, jako by každou chvíli mohla vejít Anči Paraplíčko, ale ona nepřicházela. Jak taky, ten prevít Toufar ji asi drží někde stranou. Hosté hlučeli, ale on tu nikoho neznal, zdá se, že stará parta se přesunula jinam. Nakonec přece jenom vešel známý. Pěnička div nevykřikl, když se dveře zaplnily obrovským hromotlukem, jemuž se mezi kasaři říkalo Mlíko a o němž se tvrdilo, že má takovou sílu, že káču dovede povalit, když jsou stěny moc tvrdé a vzdorují hasáku.

Mlíko chvíli Pěničku nepoznal, pak rozzářil svou tvář a přisedl si k němu: Hergot, ty jsi tam nějak pobled, to si musíš dát rum, to tě spraví, hlaholil a hned objednal dva velké.

Jak jsi na tom? Máš nějaký mergle? Napřed se pořádně napili, vychutnávajíce chuť rumu.

Slabota. Něco jsem měl doma, ale… No, je to pryč. Mlíko přimhouřil oči: Aha, Anča Paraplíčko ti je vyfoukla, co?

To neříkám, ale spotřebovala je… Nakonec, co já s nimi v kriminále? A teď?

Jak za-

čneš? Čeho se chytíš? Tak napřed, abys věděl, Sojka kroutí na Pankráci čtyři roky, člověče, udělal kasu v Dejvicích a druhý den ho měli, měl smůlu, sotva stačil něco ulejt, zabavili mu to pod postelí, když vyspával.

Přecechtěl a Říha jsou na volný noze, jestli mají něco v pácu, to nevím, začíná to být mizerný, ta bankovní loupež všechny vystrašila, člověče, tam byl někdo cizí, začal to kropit, bylo boží dopuštění a chlupatý jsou v ráži, teď je vo hubu padnout jim do rány, já si dám nějakej čas pokoj, dokud to drobet nevychladne.

Za hodinu vypadli, bylo třeba se poohlídnout jinde, byla tady ještě Jedová chýše a pak dole u Staré paní a u Pavouka. Mlíko platil, i když se mu zrovna kapsa nenadouvala

Ale pohostit kamaráda, když se vrátí z basy, to je zrovna boží zákon.

Hele, co je slyšet o Anče?

Co by bylo… Normálně, zabručel kasař Mlíko.

On si ji nějakej Toufar připsal na jméno, jo?

Kráčeli zrovna nahoru k Apolináři, kolem bylo pusto a tma vždycky láká ke sdílnosti.

Ty bys po ní šel? Jsi nadrženej, co?

Ale ne, tak to není. Ona bejvala přece se mnou, jestli se pamatuješ.

Bydlila u mě a tak…

No tak tedy to buď rád, že ji už nemáš! Paraplíčko je flundra, rozumíš?

Mlíko, neblbni, u mě to byla docela slušná holka, vyjekl zoufale Pěnička.

U tebe možná, ale u toho parchanta Toufara ne. Chodí, pokud vím, zase na holandu, můžeme ji někde natrefit, má ráda lokály, nerada šlape chodník.

Pěnička chytil kamaráda za šos kabátu:

To znamená, že s ním není?

Ale je, člověče. On je taková ventra, že ji sám posílá, rozumíš. Toufar, to je hroznej prezent, on se taky pokoušel udělat káču, ale zvoral to a musel zdrhat, ten blbec měl velký-

ho majzla, že ho nechytli. Slušnej člověk s ním nemá nic společného a Anča se s ním úplně zahodila a ty se na ni vykašli. U Evžena jsou každej večer prima holky, já ti nějakou přihraju, můžeš jí klidně zůstat dlužnej, ty holky vědí, co se sluší, a když ses zrovna dneska vrátil, tak se o placení vůbec nestarej.

Sál Jedové chýše byl plný kouře a hluku. Pěničkovi se brzy ze všeho točila hlava, Mlíko mu zmizel v oblacích dýmu a vedle něho seděla Mina, měla měkké ruce, a když ji odvedl na parket, nechala se silně objímat přivírajíc oči.

Vážně jsi skoro tři roky neměl ženskou? Ty jsi ale chudáček, opakovala a bylo vidět, že jí ta myšlenka je nějak zvlášť milá. Tiskla se k Pěničkovi, až mu rozbouřená krev odpla-vovala z paměti útlou Anču Paraplíčko.

Pojď, řekla mu potom a vyšli ven. Musel se opřít o stěnu domu, jak na něho nezvykle silně dýchl noční vzduch, a pak ho vedla kus dál, kde se tyčila zeď a kde začínal svah dolů k Botiči.

Vzpomínka na Anču byla pryč, i mučivé noci v kriminále odplavil příval krve, všechno se s ním zatočilo a tma mu udeřila hluboko do mozku jako zvon.

Tu noc prošel ještě dva lokály, stále opilejší, kamarádi si ho podávali z ruky do ruky a taky holky si ho podávaly, už nevěděl, která byla první a která poslední, kasaři sice neměli zrovna peníze a velké tóčo udělat nemohli, ale na úplné opití to i tak bohatě stačilo a věrný Mlíko ho potom na zádech odnesl a složil bytné do náručí.

Ani moc nenadávala, chápala, že ta první noc nemohla dopadnout jinak, měla své zkušenosti, ten její byl taky kasař, dokud ještě byl.

Nádobí, mutr, nádobí a jdeme na to, opakoval Pěnička pořád, když ho dostrkávala k posteli.

Uplynulo několik dní, podobaly se jeden druhému, pořád stejné pivo se pilo u Bansethů a stejný guláš měli u Krále Otakara, v Jedové chýši se točily stejné holky, jenom někdy přišla nějaká nová a to vzbudilo pozornost. Vrátil se kasař Landa a někde na Jihlavsku prý udělali káču, nikoho zatím nechytli. Paraplíčko byla spatřena u Pavouka, měla s sebou nějakého strejce z venkova a Mlíko se staral, aby Pěnička nezůstal bez chleba; vyjednal mu za-tím roznášku uhlí, nebylo to nejlepší, ale v té mizérii to byl velký dar.

Jednoho dne ráno nalezli pracovníci pražské vodoplavby na vltavském jezu zachyce-nou mrtvolu neznámého muže. Podle příznaků neležela ve vodě příliš dlouho, asi tři dni, a při policejním ohledání bylo zjištěno, že jde o vraždu.

Neznámý měl bodnou ránu nožem.

Nebylo příliš obtížné zjistit totožnost. Podle tetování na prsou a na obou pažích byl v mrtvém zjištěn několikrát trestaný Adolf Toufar, bytem na Smíchově, údajně bez zaměstnání. Policie po něm poslední dny pátrala bez výsledku, právě v souvislosti s tím přepadením banky na Poříčí. Nyní ho tedy měla, bohužel byl zcela mlčenlivý

Tak vida, řekl uvážlivě pan rada, když mu dali na stůl hlášení. Tak vy ho sháníte, a on si leží ve Vltavě. Jo, pánové, jestli takhle budete pokračovat, tak dostaneme pachatele, až když umře sešlostí věkem. Jestli ten Toufar v té bankovní loupeži lítá, tak mu to udělal ně-

kdo z bandy. A protože o ní nic nevíme, tak si tedy můžeme gratulovat, jak se nám to hezky zaplitá, co?

Pan rada byl nespokojen a v takový čas byl nevrlý a kousavý a bylo nejlíp dělat, že člověk má neodkladnou práci. Což taky pánové hbitě udělali a ponechali huhlajícího radu v jeho kanceláři. Pan Brůžek se zachránil útěkem do terénu, a proto mohl panu radovi přivést aspoň důležitého svědka. Anču, řečenou Paraplíčko.

Anča nic nevěděla. Sice s Toufarem žije, to přiznala, ale Toufar je mimo Prahu, tvrdila panu Brůžkovi, když ji dost nešetrně vytáhl z postele.

A kdepak je?

To já nevím, to on mi nepovídá, odsekla mrzutě.

Škoda. Budete muset jít se mnou.

Pan Brůžek hrál nevědomého s patrným úspěchem. Anča s ním šla na čtyřku v přesvědčení, že Toufar je někde dobře ulitý. Vodit chlupaté za nos jí dělalo potěšení.

Holka je to hezká, uvědomil si pan rada, když se octla v jeho kanceláři, a dostal poněkud smířlivější náladu. Jak si dala nohu přes nohu a opřela se o své paraplíčko, mohla od minuty hrát dámu z velké společnosti. Hlavně kdyby člověk o ní toho moc nevěděl! Jenže pan rada věděl o Anče víc, než si ona myslila. Nechal ji tedy chvíli povídat pohádky o tom, že se Toufar živí příležitostnou prací a že doma bývá málokdy, že ona s ním vlastně už ani nežije…

Vy se taky živíte příležitostnou prací, co? vyjel najednou na ni. Její hezká tvář poně-

kud zbledla: Já… No já mám, prosím, knížku. A v pořádku.

Ale dřív jste už tohohle řemesla nechala! Byla doba, kdy jste žila spořádaně. To jste tehdy bydlila… ( pan rada zalistoval v lejstrech) s jistým Pěničkou… Zdá se, že máte ráda vybranou společnost.

Pěnička byl dobrák, řekla najednou Anča a sklopila oči.

Snad. Ale kasař!

Anči to připustila pokrčením ramen: Hlavně byl tak trochu ňouma.

Tak jste ho opustila a chytla se Toufara. A zároveň jste se vrátila k svému řemeslu.

On vás k tomu nutil, co? Anči se zarazila: -No nebyl proti tomu.

A vy mu dáváte peníze, že? A on… Co víte o jeho účasti na té bankovní loupeži?

Nic, to můžu odpřísáhnout.

Pan rada ji chvíli pozoroval. Zkušenost mu říkala, že věřit těmhle dámám je pošetilost. Lžou, i když nemusí. A ona nyní musí.

Když viděl, že z ní nic nevymáčkne, pokrčil rameny a podal jí velkou fotografii mrtvé-

ho Toufara. Snad promluví teď.

Znáte ho?

Ne, řekla a málem obrázek vrátila na stůl. Tu ale najednou vytřeštila oči, zbledla a přichytila se křečovitě židle. Fotografie upadla na zem.

Ježíšmarjá.. i Áda… Co se mu stalo? On už tři dni nebyl doma.

Zajíkla se, pan Brůžek musel přinést sklenici vody a dát jí napít, aby vůbec popadla dech.

Je nebožtík, ten váš fešák. Oddělali ho asi jeho komplicové. Proto chceme vědět, co o nich víte!

Anči neodpovídala. Jenom mechanicky vrtěla hlavou, jako by odmítala jakousi svou myšlenku. A pak řekla tiše, jako by sama nemohla uvěřit tomu, co říká, ale s takovou podivnou jistotou:

Zabil ho Pěnička.

A svalila se jim tam v úřadovně jako špalek a bylo kolem ní běhání a zmatku, než ji vynesli na chodbu a položili na lavici a přivedli k sobě.

Ostatně i pan rada ve své pracovně zůstal velice překvapen tím, co slyše Zrovna volal policejní lékař: Tak ten utopený Toufar byl bodnut nožem do ledvin zezadu, ale přitom tak podivně zespoda, v nezvyklém úhlu. Do vody se dostal mrtvý. Zhmož-

děniny na těle jsou asi způsobeny pádem, mrtvé tělo bylo hozeno zřejmě na příkrý břeh, po němž sklouzlo do vody. A ještě něco, na pravém zápěstí silná zhmožděnina, je celkem obtížné určit, čím byla způsobena.

Pan rada naslouchal lékařově zprávě velice pozorně: Zajímavé, zabručel jenom.Zřejmě si dával do souvislosti to, co řekla ta holka, s tím, co tvrdí lékař.Pěnička…, bručel si pro sebe. Mně nebude nikdo nic povídat. Pěnička není jméno pro kasaře ani pro vraha. Je to mírumilovné jméno, a nějak mi to nejde s tím člověkem do figury.

Pak přišel pan Brůžek a přinesl výsledek domovní prohlídky u Toufara. Nic zvláštní-

ho, jenom kasařské náčiní.

Co jste čekal, pane Brůžek? Že bude mít doma spisy od Jiráska? Ukažte to.

No jo, on nám taky fušoval do kasařského řemesla. To jsme o něm nevěděli, co?

Víme toho o něm vůbec dost málo, pane rado, přiznal pan Brůžek. – On se ještě po-

řádně neuvedl. Ty tresty měl většinou za násilnosti, jedno přepadení v tom taky bylo… Tu holku pustíme? Asi jo, řekl krátce pan rada. Ona napřed neřekla, co ví, a pak řekla něco, co neví, ale co nějakým šestým smyslem uhodla.

Pan rada se probíral náčiním a najednou překvapeně zvedl obočí: Ale to se podívejme! Hasák! A jaký, pane Brůžek?

Pan Brůžek jako poslušný žák řekl: To je, prosím, Pěničkův hasák… Že by se už mezi kasaři ujal?

Pan rada zavrtěl hlavou: Ba ne, v tom je něco jiného. Jestli ta holka řekla pravdu, tak je to nádobíčko Pěničkovo.

A že by zamordoval Toufara ze žárlivosti? To na kasaře nevypadá, namítl pan Brů-

žek.

Však je to taky Pěnička… Pane Brůžek, brnkněte na komisařství do Nuslí, ať ho seberou. Když pro nic jiného, tak nám musí říct, jak se dostalo jeho nádobí kToufarovi. Že by ta banda byla tady někde? Ale ne, to nemůže být, Pěnička nemůže být, pro Kristovy rány, loupežník!

Pěnička doma nebyl, jak ve značných rozpacích hlásilo za chvíli nuselské komisař

ství, jako by to byla jejich přímá vina.

No když není, tak snad přijde, usmál se pan rada do telefonu. Je to docela jednoduché. Když přijde, tak v tom nelítá, a když nepřijde, tak v tom lítá docela zaručeně, ale pak ho už najít musíme.

Zapálil si a natáhl se v křesle, aby mohl lip přemýšlet. Tak buď to je žárlivost a Pěnič-

ka se prostě mstí, že mu Toufar holku zase zatáhl do jejího bývalého života. Anebo ten kasařský vercajk znamená pravý opak: ti dva jsou dohodnuti a Pěnička předal Toufarovi živnost i s Ančou. A pak by to byl zárodek party, kterou hledáme! Nu což, tohle jsou všechno dohady, ty nám objasní Pěnička.

Možná, že se ukáže nějaký jiný důvod, pro který zabil, možná, že se ukáže, že ho vůbec nezabil. Paraplíčko si to možná jenom myslí, protože ženskou vždycky těší, když se o ni dva perou. A když se neprali, tak si to prostě představila. A ještě je tady ta doktorova zpráva. Co to asi doktor myslel tím, že rána šla zezadu v nezvyklém úhlu? To se musí přece objasnit.

Zatracený Toufar, jak se objevil v Praze, byly s ním obtíže a jsou i po smrti. I když je-ho smrtí přidal někdo neznámý policii novou starost, znamená jeho smrt jisté ulehčení. Ten mládenec rostl opravdu v gangstera a tohle řemeslo jsme zatím v pražském obvodě neměli.

Na komisařství v Nuslích měli napilno, ale Pěnička nebyl k dostižení.

Kdyby byla policie méně hledala Pěničku a více se dívala kolem sebe, možná, že by ji neušlo, jak čilý ruch nastal v některých pražských hospodách.

Pražská galerka si sdělovala velkou novinu, tím větší, že věděla samozřejmě mnohem víc než policie.

Večer se otevřely v lokále U pavouka dveře. Muž, který vešel, měl svěšenou hlavu,

jako by si přál, aby ho nikdo nepoznal. Jeho krok byl pomalý, unavený.

Rychle se podíval do sálu, kde pár barevných žárovek vytvářelo zvláštní náladu, a snažil se posadit někam stranou. Musel sem jít, potřeboval se sejít se svými přáteli. S těmi, kteří ho před několika dny tak slavně uvítali. Přišel, aby jim řekl, co se stalo, a proč. A možná že toužil nebýt sám. Ještě si ale nestačil co nejnenápadněji přisednout ke stolu, když hudba utichla. Lidé na malém parketě se zastavili a dívali se zvědavě, co se stalo. Muzika v tomto lokále přestávala hrát, jenom když vtrhla dovnitř policie, byl to také signál pro hazardní hráče vzadu za výčepem.

Ale dneska tu nebyla policie. Dneska stál na kraji parketu Pěnička a díval se do ze-mě.

Když nastalo to ticho, pochopil, že je to kvůli němu. Bezmocně se rozhlédl. Stál tu ja-ko medvěd, kolem něhož se stahují lovci.

Obrátil se a odcházel.

A tu se ozval hlas: Počkej!

Zástupem tanečníků si razil cestu kasař Mlíko. . My víme, co jsi udělal.

Budeme ml-

čet, ale nečekej, že ti někdo pomůže.

Pěnička zvedl hlavu, tvářil se, jako by chtěl něco říci, ale neřekl nic.

Mlíko, ruce v kapsách a v koutku huby cigaretu, pokračoval: Ty víš dobře, že si na mordy nepotrpíme. Ani když jde o takovýho Ádu Toufara…

Jestli jsi potřeboval někoho sejmout, tak snad tu holku, ne? Možná, že by stačilo jí rozbít hubu.

Pěnička jenom zavrtěl hlavou. Mlčení kolem něho bylo hrozné a nezvyklé.

Chlupatý teď po nás půjdou, a to jsi zavinil ty. A teď vypadni a už se tu neukazuj.

Mlíko, já… Pěnička se nadechl, aby promluvil, ale Mlíkovy oči byly nepohnuté a neú-

častné. Tak se Pěnička obrátil a vyšel ven. Ještě než zavřel dveře, saxofonista zase zatroubil a klavírista uhodil do kláves. U Pavouka se dál tancovalo.

A Pěnička byl sám, docela sám.

Mohl jít ještě jinam, třeba do Chýše, nebo k Staré paní, možná že by někde zastihl Anču. Ale po tom, co se tady stalo, neměl už odvahu. Nikdo ho nechtěl slyšet, ani Mlíko ne…

Nikomu nemohl říct pravdu. A Anča ho někde proklíná, že jí oddělal miláčka.

Samozřejmě, že by ji mohl zabít. V kapse kabátu ho tížila pistole. Patřila Toufarovi a on mu ji potom vzal. A když už ho nesl mrtvého na vltavský břeh, cítil, jak ho cosi stále tlačí do ramen. Byla to krabička patron, Toufar si potrpěl na dobrou výzbroj.Tu má teď u sebe. S

tím by mohl postřílet půlku Prahy. Všechny své kamarády, kteří se k němu otočili zády a nechtějí slyšet, jak to bylo. Všechny, co mají teď strach, aby se policie nezačala zajímat o jejich spády.

Když se dostal do ulice, kde bydlel, opatrně se rozhlížel. Nikde neviděl nic podezřelé-

ho. Vědí už chlupatý, že jsem to já? Nebo to vědí jenom moji kamarádi?

Dlouho číhal za rohem, až si byl docela jist, že je vzduch čistý. Pak šel pomalu k domovním dveřím. Byly zamčené, to je dobré znamení. Tiše je odemkl a stoupal po schodech nahoru. Zasunul klíč a tiše otvíral.

Jezuskote, někdo jde!

Byla to bytná. Její hlas byl plný strachu a byl hlasitější, než bylo potřeba. Pěnička pochopil. V bytě je policie a čeká na něho. Uskočil od dveří.

Dolů už nemohl, utíkal tedy nahoru k půdě. Dva strážníci vyrazili na chodbu, chvíli se ve tmě nemohli orientovat. Pak jeden křikl: Pěničko, jménem zákona, stůjte!

Dveře na půdu se se skřípěním otevřely. Stůjte! opakoval hlas druhého strážníka.

Ruka se služebním revolverem se zvedla, ale Pěnička byl rychlejší. Asi taky tím, že na to už před chvílí myslil. Vystřelil první. Rána znějící na prázdné chodbě ho samotného překvapila.

Strážníky ještě víc. Přikrčili se, jeden skoro ležel na schodech.

Pěnička zmizel za železnými dveřmi půdy a ze vší síly se o ně opřel.

Když se strážníci odvážili vstát, jeden sundal svou služební přílbu: Hele, to je ale raubíř, dočista mně ji prostřelil! A fasovali jsme je sotva před měsícem. Díra skrznaskrz

Buď rád, že nemáš skrznaskrz hlavu. Jdem, tady nejsme nic platní. Musí sem posila.

Bytné se třásla kolena. A slyšela, jak dole strážníci odemkli dům a zmizeli. Pak se teprve odvážila na chodbu a špitla: Pane Josef… Slyšíte mne?

Slyšel, ale nevěřil. Jenom pomalu pootevřel dveře.

Už jsou pryč!

Oni se vrátí, řekl s určitostí.

Snad byste ale mohl proběhnout ven, ne?

Kdepak, mutr, jeden utíkal na komisařství a druhý čeká u dveří. Já to znám.

Tak se pojďte napít drobet kafe, pozvala ho, protože kafe podle ní bylo dobré na všechny neduhy.

A Pěnička šel. V ruce pistoli vešel do kuchyňky a bytná jenom zanaříkala: Ty můj Tondo kolenatej, to to ale dopadlo! Co teď?

Nevěděl. Pil pomalu kafe a cítil, jak ho obchází mdloba nebo co to bylo.

Možná že strach. Možná že úžas.

Pak bylo znovu slyšet dole nějaký hluk.

Děkuju, mutr, já musím jít.

A jako kočka přeběhl chodbu a půl patra nahoru k půdě, jako by tam už opravdu pat-

řil.

Za dveřmi půdy stála jakási těžká bedna. Vyvlekl ji ven, bude mu dobrým krytem a bude mít přitom přehled po celém schodišti. Nepochyboval ani na chvíli, že mu to policie neodpustí. Vrátí se a začne po něm střílet. Dobrá, já budu střílet taky!

A jak tam tak seděl a čekal, napadlo ho: co se to stalo, že se celý můj život tak najednou otočil? V kriminále v Litoměřicích jsem si představoval všechno docela jinak. A ještě včera ano, ještě včera by se třeba dalo dělat něco jiného. Možná ještě dneska večer… Ale to už tak se mnou vždycky bylo, všechno zlé přišlo najednou. Jako s tou první kasou! To mně tehdy kluci řekli, abych jim šel pomoct jako zámečník, a já jsem se musel smát, když jsem viděl, jak to berou neodborně do rukou… A pak jsem spolu s nimi utíkal přes zeď a už jsem se nikdy nemohl k zámečnictví vrátit.

Teď se už taky nemůžu vrátit, tady odtud se už nemůžu vrátit, odtud mne už jenom ponesou, protože tu poslední patronu si nechám samozřejmě pro sebe. Jinak to dopadnout nemůže.

A Pěnička cítil, jak mu z očí tečou docela volně a pomalu slzy, nebyl to pláč, tomu už dávno odvykl, ale něco se v něm uvolnilo, smutek nebo tající sníh, kdopak ví, co to je, co člověku teče z očí.

Svítalo, dům byl vzhůru, bouchaly dveře, lidé nevěděli, co se děje.

Ale strážníci před domem každého upozorňovali, aby se na chodbě nezdržoval, že to je nebezpečné. Pro tichou nuselskou ulici to bylo docela nezvyklé. Kdo nemusel, nešel do práce. Ženské se nakonec neodvážily jít ani nakoupit. Kromě Pěničkovy bytné, která si šla pro rohlíky a pro mlíko, protože culifinda musí být, kdyby ševci padali. A kromě toho na ni přece pan Josef střílet nebude! Policie se venku rozdělila na dvě skupiny. Jedna měla kontrolovat zvenku střechy, kdyby snad ten lupič chtěl utíkat horem, a ti druzí museli, byť neradi, do chodby. Celou operaci řídil sám pan komisař. Na jeho povel tedy stoupali tatíci v uniformách po schodišti, tisknouce v ruce služební revolvery, z nichž si už dávno odvykli střílet.

Vedl je ten s prostřelenou přílbou, nesl ji nyní v ruce, asi ze strachu, aby mu do ní neudělal Pěnička ještě další díry, ty dvě mu pan komisař snad promine.

Nechoďte sem, zazněl najednou podivně klidný hlas nahoře u půdy.

Strážníci se zastavili. Komisař, který byl vzadu, se nahnul přes zábradlí: Josefe Pěničko, vyzývám vás úředně, abyste nekladl odpor. Sejděte dolů, budete zatčen.

Řekl to vznešeně a důrazně, ale na Pěničku to neudělalo asi ten správný dojem. Ml-

čel, a když policie udělala pokus dostat se do vyššího patra, vystřelil.

Někam do zdi, ale sta-

čilo to. Na chodbě to zaznělo jako o manévrech. Strážníci začali střílet také. Kulky svištěly a rozstřikovaly se na stěnách. Domácí ve svém bytě v prvním patře se v duchu rozhodoval, že

dá výpověď Pěničkově bytné a ještě dvěma partajím, protože to všechno je jedna verbež.

Pak přišel na to, že když mu v starém baráku nebude bydlet verbež, že tu bude mít prázdno, a zoufale zalomil rukama.

Komisařství uvědomilo o prekérní situaci vyšší orgán, a tak to měli za půl hodiny na pražské direkci a Nusle dostaly posily. Vypadalo to potom před barákem jako ve vojenském lágru: nový oddíl byl vyzbrojen puškami. V celé ulici zavládlo vzrušení, za kordonem policie vykukovali novináři a klapali svými aparáty, byla to veliká senzace pro Prahu i okolí. A přitom zatím byl vlastně všude klid, ty výstřely nebylo na ulici ani slyšet, raněn nebyl nikdo, hrdinou se tedy stal onen strážník, jemuž byla prostřelena přílba. Byl vyfotografován s přílbou i bez ní, a jeden novinář napsal, že „statečnému muži byly ožehnuty kulkou vlasy”. Pro holohlavé-

ho policajta to bylo téměř vyznamenání.

Když přišla na direkci druhá zpráva, že posily nestačí, protože Pěnička je nahoře opevněn a že lze dobýt jeho pozici jen soustředěným útokem, pan rada Vacátko spráskl ruce: Prokristapána, co to je za pitomost? Nakonec budou chtít ještě oddíl grenadýrů? Viděl jste to už někdy, pane Bouše?

Pan Bouše potvrdil, že to neviděl, a taky to bylo pravda. Ale poznamenal, že to asi strážníci z místního komisařství vzali za špatný konec, že by třeba bylo dobré, kdyby Pěnič-

kovi vysvětlil situaci některý z jeho kamarádů. Obešlo by se to bez zbytečného hluku.

Správně, pane Bouše! Sežeňte někoho z té jejich party.

Skočil bych pro Mlíka, ten je s ním jedna ruka, odvětil pan Bouše a vydal se na cestu.

Želbohu nedopadlo to dobře. Skvělá myšlenka pana Bouše narazila na pomstychtivost nuselského komisaře. Mlíko se dostavil, šel poslušně chodbou nahoru, ale za ním šli strážníci.

Pan komisař zřejmě počítal s tím, že zatímco bude ten civil mluvit s Pěničkou, policie se dostane do výhodnějších pozic a pak už si cestu prostřih.

Ale nepočítali ani s Mlíkem, ani s Pěničkou. Nejdřív se zastavil Mlíko: Tak hele, pánové, jestli půjdete ještě krok za mnou, tak se vrátím.

Nestarejte se a jděte! sykl komisař.

Mlíko zavrtěl hlavou a stál. Upřímně rád by byl řekl Pěničkovi, aby přestal blbnout, ale s touhle chytristikou nechtěl nic mít.

Pěnička to nahoře dobře viděl a zamířil co nejopatrněji, aby Mlíka nezasáhl, a pak vystřelil několikrát za sebou. Jeden strážník se chytl za rameno, protože ho střelba škrábla, a ostatní utekli včetně Mlíka. Pokus se nezdařil. Pan Bouše dole jenom pokrčil rameny.

Pane inspektore, tohle špatně dopadne, řekl Mlíko důvěrně panu Boušovi.

Moc špatně, jestli se nestane zázrak.

A kdybych sem přivedl Anču Paraplíčko?

Pak neodleze živá ani ona, ani žádnej z těch pánů, řekl velice způsobně Mlíko.Když už další dvě hodiny Pěnička vzdoroval, rozhodl se nuselský komisař k ráznému zása-hu. Povolal hasiče. Měli za úkol přitáhnout své žebříky a vniknout spolu s policií střechou na půdu. Pěnička tak bude mezi dvěma ohni a nevydrží.

Hasiči nepřijeli zrovna nadšeně. Napřed se jejich velitel dlouho dohadoval s policií, zdálo se mu výhodnější dát k dispozici jenom žebříky a lidi nechat za rohem, jsou přece jen školeni pro jiné případy.

Když se o tom dověděl pan rada, zvedl telefon a oznámil panu policejnímu prezidentovi, že se na věc podívá sám: požádal, aby všechny akce byly hned zastaveny.

Přece nemůžeme, pane prezidente, pořádat v Nuslích manévry kvůli jednomu člověku.

Nevím, co. chcete dělat, pane rado, ale upozorňuji vás, že ten člověk je krajně nebezpečný! Možná, že zešílel!

Pane prezidente, když se někdo jmenuje Pěnička, tak nemůže být krajně nebezpeč-

ný. Ono mu jenom přeskočilo. Já se na to mrknu.

Když se dostavil na místo činu, musel se sám dvakrát legitimovat, protože strážníci docela zdivočeli a všude viděli nějaký úsko Pan Bouše, který tu postával, vyrazil panu radovi vstříc a proklestil mu cestu. Komisař, který řídil celou akci, pana radu dvakrát moc nevítal.

Domnívám se, že to je, abych tak řekl, naše věc a my situaci zvládneme, řekl stroze.

O tom vůbec nepochybuju, to už vidím. Chybí vám tady ještě zákopnický pluk, který by vyhodil tři baráky okolo do povětří, a pak ho už budete mít v hrsti.Nám není do smíchu, pane rado, řekl přísně a poučně komisař, ten člověk střílí.

Bohužel, odvětil pan rada.

Kromě toho je důvodné podezření, že je podporován obyvatelstvem. Jinak bychom ho tam uzavřeli a za den dva by ho už žízeň a hlad donutily se vzdát!

Obyvatelstvo vždycky podporuje toho, kdo je v konfliktu s policií. To je tak na světě už od dob Jánošíkových, pane komisaři! A možná že ještě dřív. Tak bych prosil, abyste ty hasi-

če s těmi žebříky poslal pryč. A vaši lidé, co se mačkají dole ve dveřích a na schodech, ať jdou taky ven.

Komisař pokrčil rameny a dal jen nerad příslušné rozkazy: Nechápu dost dobře, co račte mít na mysli…

Co? Půjdu za Pěničkou. On mne dobře zná. Pan Bouše kýchl a omluvil se: Je to pravda… Chci říci, že pana radu zná. Ale on, pane rado, se asi opravdu pomátl! Měl byste dát pozor.

Kdyby se nepomátl, tak by nezapích Toufara a neblbnul tady na půdě, to je mi jasné.

Lidi se občas pomátnou, a nejvíc z nešťastné lásky, pane Bouše, víme!

Pak pan rada ve svém krátkém svrchníčku a s kloboukem posunutým trochu do týla vykročil na otevřený prostor před rohovým starým činžákem a pomalu se ubíral k domovním dveřím. Lidé za okny tiskli vyděšeně své tváře i nosy na sklo.

Pan rada šel zvolna. Pěnička má čas, jestli o to stojí, podívat se vikýřem, kdo k němu jde na táčky.

Vstoupil do domu. Chodby byly prázdné, jenom nahoře byly dveře nějakého bytu pootevřené a linula se z nich vůně kafe. Ta ženská tady má jediná rozum, pomyslil si pan rada a stoupal zvolna nahoru.

Když došel k poslednímu odpočívadlu, ozval se hlas: Nechoďte dál, budu střílet.

Pan rada se zastavil: Pěnička, neblázněte, to jsem přece já, policejní rada Vacátko.

Jdu za vámi, protože se mi tohle všechno nelíbí.

Já budu střílet, opakoval hlas lítostivě.

No tak budete, však jste už dneska střílel a ne jednou. Ale já nemám žádnou zbraň a střílet na neozbrojeného člověka, to vám tedy, Pěnička, moc slávy nepřidá.

On sem už šel taky Mlíko, pane rado, řekl hlas za bednou, a za ním chlupatý.

Ale já jdu sám, však vidíte.

Pěnička se za bednou vztyčil, aby lépe viděl, a opravdu, chodba jako vymetená. Pan rada se zřetelným napětím stoupal dál, až došel k půdě. Tak co, kam si spolu sedneme?

Tady na chodbě? Nebo na půdu? Pěnička byl z toho hlasu dočista spletený, nevěděl, co odpovědět, Stál za bednou, v ruce pistoli, a díval se na pana radu jako na zjevení.

Půjdeme na půdu, je to tam jistější, co? navrhl pan rada a šel napřed.

Dole vrzly domovní dveře. Pěnička byl hned ve střehu, ale objevil se jenom tvrďák pana Bouše, jenž se strachoval o šéfa.

Pan rada se nahnul přes zábradlí: V pořádku, pane Bouše, v pořádku, až vás budu potřebovat, zavolám. Dřív mi sem nikoho nepouštějte nebo si sakra vypůjčím od Pěničky tu bouchačku a budu střílet já sám.

Na půdě bylo pološero, okénka vikýře nebyla mytá celá dlouhá léta. Pan rada se rozhlížel, kde by si sedl. Pěnička úslužně otřel jeden trám rukou.

Děkuju vám… Nesednete si taky? vyzval ho pan rada. Dobře viděl, jak ten člověk po-

řád uhýbá a jak drží pistoli připravenou k ráně. Kdyby tam dole vjel do toho nuselského komisaře rapl, tak ji koupím napřed já, pomyslil si pan rada. A dokonce od Pěničky… Je-

žíšmarjá, já přece sázel na to jeho jméno, a sázím na ně pořád. A taky na jeho oči. Ten člo

věk je jako štvaná zvěř.

Tak, Pěnička, já myslím, že se tady někde stala chyba, co? Řekl bych, že u nás. Pě-

nička mlčel. Já teď mluvím ne o vás, ale o tom Toufarovi. Tady jsme udělali chybu my. My ho měli už dávno sebrat, ale nám pořád něco falírovalo.

Důkazy, víme!

Toufar byl mizera, zahučel Pěnička.

To byl! Mimochodem, víte, že jsem mluvil s Ančou? Měl jsem ji u nás na direkci. To když už byl Toufar po smrti. Ale ona to nevěděla. Dověděla se to až u nás.

Plakala? zahučel Pěnička a jeho rty se sevřely v jakémsi mučivém napětí.

Ani ne… Ale lekla se… Poslyšte, ona s ním neměla dobrý život co?

To tedy ne. On ji zase poslal na ulici.

Já vím, Pěnička, já jí to taky řekl! My o ní víme všechno. Tedy mimochodem, ona to zlá holka nebude, protože, to vám můžu zaručit, ona mužského kromě Toufara neměla… A kromě kunčoftů, ty ale nemůžeme počítat.

Pěnička těžce vydechl: Ona si zasloužila lepší osud.

Každý má takový osud, jaký si připraví. Však kdyby nechtěla, tak s ním na hromádku nešla, řekl přísně pan rada a čekal, co Pěnička.

Ten se otočil, rty se mu chvěly, nechtěl promluvit, aby neprozradil, jak je naměkko.

Druhá naše chyba byla, že jsme po vás šli hned jako po vrahovi. Poslyšte, když jsme tady tak mezi sebou, jak to vlastně bylo? Teda vy jste ho zabil, o tom jsem přesvědčen, ale něco v tom je divného…

Toufar byl lump, řekl temně Pěnička.

To vím, ale kdybyste chtěl každého lumpa zapíchnout, to byste se udřel, člověče! Ci-gárko?

Pěnička napřed zavrtěl hlavou, ale pak přisvědčil. Když k němu natáhl pan rada ruku, uskočil a napřáhl zbraň.

Ale no tak neblázněte, Pěnička, já už nejsem mladík, abych se tady s vámi pral o pistoli.

Jako Toufar, zahuhlal Pěnička. Rada zbystřil pozornost, ale mlčel. Nechtěl toho člověka rušit.

S tím jsem se totiž já pral o tuhle stříkačku…

Ale! Já si hned říkal, že to nebylo jenom tak obyčejné zapíchnutí. Však já to přišel včera večer říct kamarádům, ale oni… Nikdo se mnou nechtěl mluvit, pravil Pěnička naříkavě.

To se nedivte. Kasař, který začne zabíjet, to už je někdo, kdo výpad z houfu. To kasa-

ři nemají rádi. A vy, Pěnička, taky nejste žádný pořádný kasař. Vy máte zlatý ruce, jak se ří-

ká, a vy byste měl dělat řemeslo… Vždyť vy jste se i do téhle šlamastyky zamotal jenom proto, že nejste žádný raubíř. Vy přece nejste Toufar!

To teda ne! vykřikl Pěnička. Toufar na mě vytáhl tuhle věc, pane rado.

Já totiž šel za ním. Kvůli Anče. Já s ním napřed chtěl po dobrotě. Ale on na rozumné slovo nebyl. Napřed se hrozně vytahoval. Hlavně o té bance.

O jaké bance?

No, udělal banku, povídal mi, já nevím jakou, já jsem teď dlouho seděl, a že prej tam odpráskl nějakého ouřadu a takový řečičky.

Legiobanka, vydechl pan rada Tak tedy přece! Vidíte, my ho měli víc zmáčknout.

Ale když on ho kdekdo kryl. Naposled i ta vaše Anča.

A přitom ji bil! To mi taky řekl.

No, a tak proto jste ho zapích, co?

Ne, prosím, pane rado, proto ne.

A proč?

No, když vytáh tuhle věc, on byl štont mě oddělat, pane rado.

To věřím. A proč vlastně na vás vytáhl pistoli?

Protože já jsem chtěl na něm to nejcennější, co jsem mě Aha! Anču Paraplíčko, usmál se soucitně pan rada.

Pěnička však zavrtěl hlavou: Ale ne, prosím. Já jsem měl u něj svoje nádobí. Anča, ta mrcha, mu ho dala. Ona mu dala všechno… No, a moje nádobí taky.

Pan rada si posunul klobouk ještě více do týla. Nádobí…, vydechl nevěřícně.

Jo. A když ho nechtěl dát po dobrým, tak tedy já na něj po zlým a on na mne vytáh tuhle stříkačku, jenže já ho praštil přes pazouru, až mu vyletěla na zem…

Aha, to je ta podlitina na ruce, zabručel spíš pro sebe pan rada.

A pak jsem po něm skočil s kudlou a padli jsme na zem a jen jsme se váleli, protože já se ho bál, on dosáhnout na tu stříkačku, tak to do mě našil.

A najednou cejtím, jak zůstal na zemi tuhej, a koukám, on se napích na můj nůž…

Pan rada uvážlivě dokouřil a zamáčkl špačka na špinavých dlaždicích.

Poslyšte, proč jste se s ním tahal až k té řece.

Já se lek, já ho přece nechtěl zabít, i když… Já myslím, že to bylo docela spravedlivý, pane rado.

Pan rada povzdechl: Víte, to je těžké… Spravedlnost si člověk nemůže vybojovat sám. To obyčejně dopadne špatně. Jako teď s vámi. Na spravedlnost jsme odborníci my.

Kdybyste byl v noci přišel a řekl dole službě, co se stalo, tak bychom si vás byli ráno vyslechli a nakonec… Pěnička, já vám to řeknu na rovinu: ten Toufar si nic lepšího nezasluho-val, zvláště když, jak říkáte, ta loupež v bance byla jeho věc.

Mlčeli.

Na ulici bylo slyšet brčení motorů. Pan rada vyšel na chodbu a křikl: Bouše! Dole se otevřely domovní dveře: Ano, pane rado!

Co se to venku děje? Řekl jsem, že se nic nebude hejbat.

Hasiči, pěkně prosím, odjíždějí. Na Vinohradech někde hoří.

Jo, tak to je v pořádku.

Pan rada se vrátil na půdu, ale už si nesedl: Poslyšte, ta partaj tady pod námi vaří kafe. Mám v krku sucho, co myslíte, nabídli by nám?

To je moje bytná, prosím!

A tak sešli spolu o půl poschodí níž a paní bytná jim opravdu udělala kafe, jak se slu-

ší.

Matko, a teď jděte vedle, my tu máme důvěrné řeči, řekl pan rada vlídně, ale rozhodně, a mutr vyklouzla z kuchyně jako myška, pro jistotu se křižujíc.

No a teď hezky povězte, co hodláte dělat? Pěnička si pistoli položil vedle kafe a hřál si ruce na velkém kafáči.

Já, pane rado, mám čím střílet, já se budu bránit, odvětil Pěnička důstojně.

Hm… No řekněme, že pár strážníků dostanete. Ale to nejsou jenom policajti, to jsou taky jejich vdovy a jejich děti… Moc na vás v dobrém vzpomínat nebudou.

A teď by ještě v dobrém vzpomínat mohli!

Pěnička se jenom nevěřícně ušklíbl.

Koukejte, vy jste pro nás významný svědek. Korunní… Vy jste totiž jediný, kdo od Toufara slyšel jeho přiznání k té bankovní loupeži. No, a stát jednou před soudem jako svě-

dek, Pěnička, to přece není k zahození. To je čest.

Pěnička vyvalil oči: Já… Ale to snad ne!

To je hotová věc. Když tady zůstanete a necháte se dobejvat, tak vás nakonec dostanou. Anebo ne, třeba se sám odprásknete. Ale to bude všechno.

Toufar i po smrti bude jako lilie, protože jediný člověk, co to od něho slyšel, jste vy, a vy už nebudete mluvit. Chtěl jste spravedlnost…Tadyhle je, tak proč se jí chcete vyhnout?

Pěnička postavil hrnek: Pane rado, ale já ho přece propích. Oni mě zavřou!

To víte, že jo. Ale mezi námi, Pěnička, vy jste ho přece nezavraždil, vy jste ho zabil v sebeobraně. On na vás vzal tuhle bouchačku.

Pan rada vzal v zamyšlení pistoli, která ležela mezi nimi na stole, do rukou a zase ji položil. Pěnička se už tomu ani nebránil.

A tu Anču mu taky můžeme přišít na tělo, protože on ji nutil, aby provozovala to svoje řemeslo. A víte, co si já o vás myslím? Vy si jednou stejně dáte s kasařinou pokoj a otevřete si malou dílnu: Josef Pěnička, odborné práce zámečnické… Jako bych to už před sebou viděl!

Pěnička mlčel. Začal se usmívat, a to bylo dobré znamení. Pan rada vstal, pistoli zastrčil bez řečí do své kapsy a zavolal do chodby: Bouše!

K službám, pane rado!

Odvolejte celý ten cirkus, dole chci mít ulice prázdné. Objednejte na štaflu na Nuselském náměstí drožku. My tady s panem Pěničkou pojedem k nám na direkci. Pan Pěnička je totiž důležitý svědek!

Pan Bouše celý vyjevený odklusal. Venku bylo slyšet pochodující muže.

Odcházeli docela rádi, seřazeni v čtyřstupech. Pěnička se za nimi díval z okna. A když pan Bouše hlásil, že drožka dole čeká, paní bytná, řečená mutr, se přihnala k panu radovi, popadla ho za ruku a políbila mu ji.

Ale no tak, matko… My bysme vám měli s Pěničkou políbit ruku za to kafe!

A pak ti dva scházeli pomalu ze schodů a vyšli na ulici, nechávajíce za sebou jako zlý sen ten oprýskaný činžák, kde málem dneska umřel loupežník Pěnička. Odcházeli spolu, Vacátko, policejní rada, a Josef Pěnička, odborný zámečník.

Pak jeli pomalu přes Prahu, pan Bouše seděl vedle kočího, a povídali si, že Praha v tenhle čas je hezké město.

A nikdo z nich si nevšiml, že na rohu nad Folimankou stála holka a utírala si oči.

Měla přes ruku pověšené paraplíčko.

ÚNOS

Bylo to něco jako obecné tajemství, že pan rada nemá rád jiné případy než mordy.Když měl vyšetřovat záhadné zmizení nebo větší katastrofu, koukal to přesunout na své podřízené. Prostě ho to nudilo. Tak se taky stalo, že případ zmizení Lily Košvancové jsme mu napřed ani nehlásili. A celou věc jsem si víceméně dobrovolně vzal na sebe já, i když to neslibovalo kromě běhání nic zvláštního. Když zmizí mladší holka, nebývá to nic tragického; tragédii z toho udělají páni rodiče, hluboce přesvědčeni, že jejich dítě je květ nevinnosti. Pak se ukáže, že dotyčný květ strávil s ženatým pánem celou noc, a ráno jež bývá moudřejší večera se lekl návratu domů, protože by to znamenalo pár velikánských facek.Když se ale ztratí a dá se objevit až za pár dní, otec i matka tonou v slzách radosti a na ty facky nedojde. S tímhle má policie velkou zkušenost, a proto když přiběhne na komisařství vyjevený tatínek, věnuje se přítomný inspektor spíše tomu, aby ho uklidnil, a teprve pak kostrbatou rukou sepíše protokol.

Jenomže jak jsem se později dověděl na vinohradském komisařství to bylo trochu jinak, neboť se dostavil sám pan továrník Václav Košvanec, velká uzenářská firma, a sou-

časně volal poslanec za stranu živnostenskou, aby policie věděla, že na panu Košvancovi má zájem veřejnost.

Nedá se nic dělat, policie je nakonec jistý druh služby, a tak tedy to na komisařství vzali vážně. Kromě toho zarmoucený otec Košvanec nepřišel sám, s ním se dostavila slu-

žebná, děvče statné a dobře vypadající, jež nesla neobyčejně velký koš, plný uzenin. Není divu, že byl pan továrník poslán domů s ujištěním, že policie udělá vše, co je v jejích silách, ba i více. Zatím udělali páni na komisařství jen to, že poslali pro pivo a hodovali. Chválili pa-na Košvance a byli odhodláni slečnu vypátrat za každou cenu. Jenomže uzeniny zmizely a slečna se neobjevila.

Nádherná vůně na komisařství vyprchala a zbyla protivná skutečnost: úřední protokol, sdělující, že dne toho a toho se dostavil pan Václav Košvanec, majitel firmy

stejného jména, výrobna uzenin ve velkém, v Praze 12, Pod Zvonařkou, a vypověděl, že je-ho dcera Ludmila, v rodině řečená Lily, opustila společnou domácnost v činžovním domě čp.

764 a již se domů nevrátila. Pohřešovaná je menší postavy, světlejších vlasů, souměrného obličeje, šestnáctiletá, budí však dojem osoby o něco starší, oblečena v modrý pletený kostým cizí značky, má velurový moderní klobouček a boty barvy šedé. Stejné barvy jsou rukavice i kabelka, výrobek firmy Falada a comp. v Žitné ulici…

Zkrátka a dobře: pánové si dali bene, ale holku nenašli. A tak se to dostalo k nám na čtyřku, protože nebylo vyloučeno, že bychom ji my mohli rozpoznat v nějaké mrtvole. Dal jsem o případu normální hlášení pro četnické stanice, protože to děvče mohlo být někde mimo náš pražský rajón, a trochu jsem se po tom případu poohlédl. Na vinohradském komisařství nepřestávali litovat, že tu holku nevyšťárali, protože uzeniny firmy Košvanec jsou skutečně výborné.

Vrchní inspektor zvláště vysoko oceňoval lahůdkovou paštiku.

Od strážníků jsem získal první informace, ale moc rozumný jsem z nich nebyl. Slečinka vyšla prý z domu což nikdo neviděl -, a kam šla, to taky nikdo nevěděl. Ostatně jako nó-

bl slečna si asi vzala taxíka a odjela!… Kam? Požádal jsem naše pány detektivy, aby se pozeptali u taxíkářů, stačí oklepnout jenom ty, co mají slušné auto, taková dceruška z lepší rodiny by si dneska do starého krámu nesedla.

Jasně to nemělo žádný výsledek.

Když jsem druhý den ráno přišel do práce, ucítil jsem v „detektývně”

nádhernou vůni.

Pan Bouše s panem Brůžkem seděli u stolu a ukrajovali si velice čerstvý šunkový salám, dbajíce, aby to byly vždy úhledné kostky značně tlusté, protože salám byl dlouhý jako noha.

Nabídněte si, pane doktor, řekl zdvořile pan Bouše. Takový v krámě nedostanete.

Ježíšmarjá, zaúpěl jsem, případ Lily Košvancová, co?

Z vás bude prima detektiv, zabručel pan Brůžek, otevřel spodní šuple amerického psacího stolu a vytáhl láhev smíchovského Staropramenu.

Než jsem stačil ukrojit, cinkl telefon, abych prý šel k šéfovi. V

kanceláři pana rady vo-něla šunka. Poznal jsem to na první vdechnutí.

Tak vy prý jste si vzal ten případ…

Lily Košvancová, ano prosím, to mám já. Zatím bez výsledku.

Pan rada pokývl hlavou: Tyhle věci se rády vlečou… Jenomže já už jsem měl dvě intervence.

Včetně návštěvy pana otce, řekl jsem. Pan rada se na mne přísně podíval, pak jeho pohled zjihl a nakonec se usmál: Mladej, máte postřeh, a to se mi líbí!

Vstal a otevřel okno: -Je tu cítit šunka, co? Já vím… No, co má člověk dělat, představte si, že včera večer přišla k nám domů taková pohledná mladice a přinesla balík, žena nevěděla, co s tím…

To je jejich služka, řekl jsem. Byla taky na komisařství na Vinohradech.

Tam přinesla košík. A zřejmě byla taky v „detektývně”.

Ne, tam jsem byl já, přiznal pan rada. Přece nesníme doma balík uzenin…

Mimochodem, co s tím chcete udělat?

Rychle jsem ze sebe vychrlil všechno, co jsem zařídil. Nebylo to nic světoborného, ale aspoň jsem na nic nezapomněl. Pan rada to schválil přikývnutím.

V té chvíli zaklepal pan Bouše a přinesl čerstvý výtisk večerníku. Táhlo k polední, na večerník byl tedy už čas. Položil jej beze slova panu radovi na stůl a tvářil se zachmuřeně.

Pan rada přelétl zaškrtnutý článek a nasupil obočí: Tohle je ale pitomost, pánové! Ten člo-věk se zbláznil!

Pan rada mínil tím člověkem továrníka Košvance, který prostřednictvím tisku oznámil, že vypisuje odměnu za každou zprávu o své zmizelé dceři.

A noviny obratně přičinily komentář v tom smyslu, že policie zatím nic neví a že to je s podivem, protože slečna už je mimo dům delší dobu. Pan rada měl strašně nerad, když ho noviny do něčeho honily, a bubnoval nervózně po stole.Nejhorší je, že budeme mít ode dneška na krku všechny noviny, protože žádný list si nedá ujít tu senzaci, mínil smutně pan Bouše Ale firma Košvanec bude mít pořádnou reklamu, a zadarmo, dodal jsem.

Nejhorší, pánové, je, že teď si lidi budou vymýšlet kvůli té odměně pitomosti! Pozor na to, nikomu moc nevěřit a všechno důkladně ověřit… Pan rada povzdechl: Zatracená práce! Ta šunka mi zrovna hořkne, z toho bude náramný tanec, pánové!

Nedalo se nic dělat, musel jsem osobně do rodiny pana továrníka Košvance.

Ne že bych si dělal moc velké starosti, řekl mi pan rada na rozloučenou, ta holka nebožka nebude, to bychom ji už měli. Všiml jste si už taky, že mrtvola se objeví snadněji než živý člověk? Ona se totiž nemůže schovat, ale živej člověk je neřád… No tak jděte a mějte oči otevřené. Aby v tom nebyly nakonec takzvané rodinné důvody, chápete?

Opatřen dobrými radami odjel jsem nejbližší tramvají do bytu Košvancových.

Byl to náramný byt, hodný velkého řezníka, pět pokojů jeden za druhým, služka mě provedla třemi, než jsme přišli do toho pravého.

Byla to fešanda a kroutila se vedle mne tak, že jsem si jí musel dobře všimnout. Můj zájem jí neušel, ba právě naopak. Když jsem byl konečně v tom pravém pokoji, řekla, abych si sedl, že zavolá paní, která je v ložnici.

Ona pořád postonává, víte, od té doby, co se to u nás stalo! Potřeboval bych spíše pana Košvance.

Milostpán je dole v kontoáru. Já vám zatím naliju skleničku.

Řekla to familiárně, a aniž čekala na můj souhlas, nalila dvě sklenky likéru, který považovala za nejlepší, protože se napila se mnou. Bylo to sladké, ale jí to chutnalo. Usmála se a sklenku, z které pila, si klidně strčila do kapsy své bílé zástěry. Mně nalila znovu.

Ona milostpaní si dělá na flaškách znaménka, ale když jsou tu hosti, tak to neplatí!

řekla zasvěceně a zcela samozřejmě. Bylo jasné, že to je velice cílevědomé děvče. Zmizela za jedněmi dveřmi a ještě po mně stačila mrknout.

Už se nevrátila, a mne to dost mrzelo. Zato přišla paní, tiskla si ruce k spánkům, byla bledá a nepřestávala lamentovat.

Milostpaní, není nejmenší důvod k obavám, kdybyste věděla, kolik takových případů máme! Já jsem totiž z policejního ředitelství.

Zdálo se, že ji to potěšilo. Ostatně i pan továrník projevil po svém příchodu upřímnou radost: No to je dost! Kdepak tady ti z komisařství… Já nevím, nač platíme daně!

Kdybyste dovolili, rád bych se něco víc dověděl o vaší dceři. Chtěl bych pochopit dů-

vod jejího odchodu. Například, nebyla to nějaká zklamaná láska?

Paní se vyjevila: Naše Lilinka? To dítě!

Zalistoval jsem ve svých papírech: Dítě, kterému je už šestnáct pryč!

Správně, zafuněl pak Košvanec. Já to říkám taky, kdepak dítě! V šestnácti, to už je kobyla!

Paní obrátila oči v sloup, ale pan Košvanec tomu nevěnoval pozornost.

Takže známost neměla. A což to vzít naopak: nedávali jste jí nějakého ženicha, před kterým by se byla chtěla někam ztratit?

Já bych každýho hnal svinským krokem, zafuněl pan továrník, kdepak jí někoho dá-

vat.

A třeba měla tajnou lásku. Nemá ona někde nějaký ten deníček? Tam se leccos člo-věk dozví! řekl jsem.

Pokud vím, Lilinka měla jenom památník. Ale teď, co vychodila rodinnou školu, jej už odložila. Ne, jsem přesvědčena, že na lásku byla ještě hloupoučká.

Pch, zahučel pan manžel opovržlivě. Ta holka byla po mně, a v tom případě…

Pan Košvanec se ryčně zasmál. Nijak se netajil svou mladickou silou.

Teprve teď jsem si ho lip povšiml a zdálo se mi, že je podstatně mladší než jeho uvadající choť.

Paní se na něho mlčky zahleděla s trpkou přísností. Asi s ní není moc zábavy, napadlo mě.

Já se nevyptávám, já prostě chci pochopit pohnutky jejího odchodu, snažil jsem se

zažehnat rodinnou vádu.

Pan Košvanec povzdychl: Vy tedy myslíte, že odešla sama?

Jak jinak? Byla přece už dospělá!

Vy myslíte, že se jí nemohlo nic zlého stát? pokračoval pan továrník.

Kdyby se něco stalo, už bychom měli hlášení, ujistil jsem ho.

Paní mi nalila znovu likér, ale pan Košvanec si toho povšiml a nespokojeně zabručel:

Co nalíváš to sladký srágo tágo! Pan komisař pije pořádný věci, že jo?

Pouhý policejní koncipista, prosím, řekl jsem, abych se vyhnul přímé odpovědi.

Pan Košvanec přinesl dvě sklenky, jež naplnil čirou tekutinou. Když mi vyhrkly slzy z očí, zasmál se, bez ohledu na svůj rodinný žal.

Jako břitva, co? To mi dělá jeden známý, je to z malin.

Děkuji, zajíkl jsem se, báječná věc… Ještě abych nezapomněl, nějaké slušné fotografie nemáte? Celé album, řekla paní a zvedla se, aby z vedlejšího pokoje donesla tlustou knihu. Tak jsem spatřil slečnu Lily na kožešině s nahou prcinkou a posléze, když jsem prolistoval celé album, jsem našel čerstvou fotografii v plavkách, jež přesvědčovala, že dotyčná část, tak okatě vystrčená před lety na kožešině, zůstala té dívence zachována. Krasavice to žádná nebyla, ale kus jí bylo, zřejmě po tatínkovi.

Paní mi nabízela fotografii, kde se slečna Lily způsobně opírala o stůl a nataženým ukazováčkem nadzvedávala docela prázdné čílko. Já jsem si však vzal tu od koupaliště.

Udělám všechno pro její záchranu, řekl pak Košvanec s povzdechem. – Už jsem vypsal odměnu…

Upřímně řečeno, toho se právě bojíme. Lidi vás budou zaplavovat informacemi a žádná nebude za nic stát. Nejlepší informace má přece jenom vždycky policie.

Myslíte? Jenom abyste se nespletl… Už to jsou čtyři dni, co je holka pryč, a policie ví starou belu! rozhněval se pan továrník.

Abych ho trochu uklidnil, požádal jsem o seznam všech příbuzných. Jestli si myslíte, že by u někoho z nich mohla být, tak se nemusíte vůbec štrapicírovat, řekl chmurně pan Ko-

švanec.

To už jsme zařídili… Moje sekretářka na to přišla hned první den a poslala všem telegramy. Bezvýsledně.

Všiml jsem si, že když mluvil o sekretářce, jeho oči zjihly, ale zato paní se zatvářila posupně. Oba manželé po sobě sjeli pohledy, že by od nich mohla sirka chytit.

Zvláštní, napadlo mě, tady opravdu není něco v pořádku, ale co jenom, proboha?

V nejbližším okamžiku jsem však nahlédl trochu lépe do rodinných tajemství. Bylo slyšet dlouhé zvonění, pak bouchly dveře a spěšné ženské kroky se blížily k našemu pokoji.

Ve dveřích bez ohlášení stanula vysoká žena nápadně rezavých vlasů, v ruce držela dopis. Prosím za prominutí, řekla směrem k paní Košvancové, ale… ale tady to… Je to prostě hrozné!

Paní Košvancová štítivě vstala, pan továrník vyjeveně šel k té dámě a vzal jí z ruku dopis: No, copak je?

Zřejmě byl velmi nerad, že tak najednou vtrhla do jeho bytu.

Pak se podíval na dopis a vykřikl: Ježíšmarjá, maminko…

Paní Košvancová se taky podívala na dopis, který měl její muž v ruce, a vzápětí za-

úpěla, klesajíc na pohovku. Pan Košvanec nevěděl, co dělat, jestli držet svou ženu nebo chytit dopis, který padl na podlahu.

Naštěstí přiběhla služka a věnovala se své paní, pan továrník se věnoval té vysoké rezavé dámě, protože i ta lomila rukama, a já jsem se mohl tedy věnovat dopisu.

Na zcela obyčejném dopisním papíru o čtyřech malých stránkách bylo tiskacími písmeny napsáno

VAŠE DCERA LILY JE V NAŠICH RUKOU. CHCETE-LI JI JEŠTĚ NÉKDY VIDÉT, MUSÍTE

ZAPLATIT ČTVRT MILIÓNU. POLICIE SE NESMÍ NIC DOVĚDÉT.

Prosím, zachovejte klid, řekl jsem vážně. Tohle může být trik. Následek toho inzerá

tu! U nás přece není obvyklé unášet dospělé osoby, jako je slečna Lily!

V obálce bylo ještě tohle, řekla ta vysoká rezavá dáma a ukázala malou sponku do vlasů. Tu přece nosila Lily!

Když ji paní Košvancová uviděla, upadla znovu do mdlob a silný řezník a továrník si musel zakrýt oči. Vzal jsem z jejich rukou obálku. Byla bez adresy.

Udiveně jsem se na ni podíval. Ano, dopis byl bez adresy. Byl podstrčen teď v polední přestávce do našeho obchodu tady za rohem. Pod dveře, prosím.

Paní přicházela k sobě, služka ji dovedla do ložnice, rezavá dáma držela pana šéfa za ruku a šeptala mu: Klid, prosím, jenom klid… A pan továrník stále opakoval, jako by byl uštknut:

Čtvrt miliónu… Čtvrt miliónu…

Vzal jsem dopis i tu sponku k sobě: Do jisté míry se situace pro nás zlepšila. Víme aspoň, na čem jsme. Vaše dcera žije, to je jasné, a nehrozí jí nebezpečí, protože chtějí za ni peníze.

Čtvrt miliónu, opakoval jako ozvěna zdrcený pan Košvanec.

My už se postaráme, abyste ty peníze neztratil. Dovolte nyní, abych informoval pana radu!

Ale v dopise stojí, že se o tom policie nesmí dovědět! vyděsil se pan továrník.

Prosím. Vy nic hlásit taky nebudete. To, že jsem zde, je náhoda, o které únosce neví.

Necháte ho tedy v domnění, že policie opravdu neví nic. Zřejmě od něho dostanete další zprávu, jak to máte udělat s penězi. A to nám dáte diskrétně vědět. Nic víc.

Třemi pokoji mne zase vyprovázela ta bystrá a velice samostatná služka, na niž všeobecné vzrušení zřejmě nepůsobilo.

Kdo je ta dáma, co přinesla dopis? zeptal jsem se v předsíni. Dáma, vyprskla opovrž-

livě. To je přece sekretářka Moravcová.

Teď když bylo jasné, že holka z domu neutekla, zdálo se, že už není třeba se zabývat rodinnými poměry. Ale mně cosi nedalo. Usmál jsem se na služebnou a řekl jsem: Kdybych potřeboval ještě něco vědět, byla byste ochotna se se mnou sejít?Zatvářila se neobyčejně koketně: Proč ne? Ale to by muselo být, až páni nebudou večer doma!

Přisámbůh, takhle jsem to nemyslel, a zakoktal jsem: Šlo mi… tedy pouze o informaci.

Já mám čas po sedmé, vydechla.

Tak tedy dnes po sedmé čekám na rohu.

A půjdem si do Edenu zabaletit, jo? řekla nadšeně a já jsem nemohl než přisvědčit.

Když je člověk mlád, udělá pro zdar policejního pátrání všechno.

Na chodbě domu jsem potkal mladého muže, dost nápadně oblečeného, podíval jsem se za ním, kam jde, a viděl jsem, že zvoní u bytu pana továrníka. Služka mu otevřela a mně se zdálo, že slyším nějaké špásování. Patrně nějaký synovec, který si tohle může se služebnou dovolit.

Když jsem panu radovi podal zprávu, co je se slečnou Lily, spráskl ruce: A to se podívejme, Praha je zase světové město! Člověk by řekl, že únosy budou jen americká záležitost, ale ne, my šije pořídíme i tady. A víte, kdo je tím vším vinen? Samozřejmě noviny. To bylo řečí kolem únosu Lindberghova syna, pak zase to malé dítě v Německu, takže není di-vu, že taková věc svádí k napodobení!

Jenomže tam unesli děti, a tady to dítě… Jenom se račte podívat, řekl jsem a položil na stůl fotografii slečny Lily.

Pan rada uznale kývl: Tak v tomhle případě nejde o únosce, ale o celou bandu, protože takovou holku musí někdo napřed někam vylákat, pak ji musí někam odvézt…

A takováhle asi umí ječet!

Dlouze jsme se potom radili, jak na to, s únosy jsme opravdu neměli moc velké zku-

šenosti, ještě tak nějaké to miminko, ale to udělá bláznivá ženská, kterou chytnete celkem

snadno. Případ slečny Lily ukazoval na něco většího, však taky výkupné bylo podle toho vysoké!

Ať jsme to obraceli jakkoliv, vycházel nám pořád jediný bod, jehož se můžeme zachytit: okamžik, kdy pan továrník bude odevzdávat únosci peníze… Ať si ta banda vymyslí sebe-rafinovanější způsob, můžeme je tady někde chytit. Třeba ne hned, ale stopa to bude cenná. Jenom ji musíme sledovat tak, aby pan Košvanec dostal zpátky dceru i peníze.

Pro jistotu rozhodl pan rada, aby policie udělala pořádné razie po všech temných koutech, jichž je na území každého komisařství plno. Především se měly prohlédnout různé ohrady a opuštěné kůlny, protože není vyloučeno, že v takovém nějakém místě drží zločinci to děvče. Já jsem pak dostal za úkol pečlivě dbát na to, aby pan továrník Košvanec nepod-lehl nemístnému strachu a nedal ty peníze bez našeho vědomí. V tomhle bodu jsem si dost sliboval od přízně, kterou mi věnovala služebná. Je naprosto jasné, že o každém větším hnutí v rodině budu vědět.Sdělil jsem nikoli bez pýchy panu radovi, jaký jsem si vymyslil trik, a očekával jsem pochvalu. Pan rada se na mne podíval spíše zachmuřeně: Mladá služebná, říkáte… No, prosím, ale abyste se choval skutečně úředně, člověče!

Zajisté, to je samozřejmé, řekl jsem horlivě. Pan rada odmítavě mávl rukou. Byl to zřejmě zkušený pán.

Na schůzku jsem přišel včas a ona na sebe nedala čekat déle, než je slušné. Byla nastrojena, až jsem užasl, na mou duši je to ženská, za kterou bych se asi ohlédl, i kdybych s ní zrovna neměl úřední jednání. Nezapomněla na svou touhu po tanci, a tak jsme se vypravili do Edenu.

Trochu jsem se bál, že mne tam poznají, protože to byl známý zapadák a nejednou jsem tam provázel naše pány detektivy, kteří tam byli jako doma…

Ale dopadlo to dobře, sedli jsme si trochu stranou, což mně vyhovovalo. Jí taky, ale jak se ukázalo, z jiných důvodů. Významně mi položila ruku na loket a přála si, abych se k ní přitiskl.

Když zazněla hudba, musel jsem do kola; tehdy byl moc moderní black-boton, tancovalo se to, jako když se šlape zelí, a ona tak činila s vervou venkovských tanečnic, které při zábavě nevyjdou z kola. Já se snažil z mužské marnivosti i z úředního zájmu.

Konečně se mi podařilo dostat ji na chvíli ke stolu; sklenka vína jí trochu oslabila nohy a já jsem mohl začít s konverzací.

Samozřejmě ten mladý muž s telecíma očima, patrně synovec, mě zajímal nejdříve.

Zasmála se: Kdepak, to není synovec, to je nějaký moc vzdálený příbuzný a kdoví jestli!

Dala se do smíchu a znovu si usrkla vína: Já vám něco řeknu, ale ne abyste to ně-kde vyslepičil. Já jsem jednou přišla do pokoje a naše panička a ten Richard seděli tak blíz-ko sebe… Asi takhle, víte?

Napůl mne objala, aby mi celou věc předvedla co nejnázorněji. Připustil jsem, že je to svůdník, protože jsem slyšel na chodbě, co si dovoloval k ní.

Zatvářila se blaženě: Vám to vadilo?

Neříkám, že jsem z toho měl radost.

Blázínku, řekla něžně.

Slečno, pokusil jsem se přerušit její mylné nadšení, slečno…

Neříkejte mi slečno, poručila mi. Jmenuji se Polda. Líbí se vám to jméno?

Ano, Poldinko, špitl jsem, líbí.

A já vám budu říkat jak?

Snad Karle, ne?

Připili jsme si na to a Poldi mi vyklopila celou rodinnou historii, která nebyla nezajímavá. Pan Košvanec, který se oženil s majitelkou uzenářství o něco starší a o mnoho bohatší, má sekretářku, na kterou paní temně žárlí. Snad proto začala přijímat návštěvy toho mladí-

ka, jehož prohlásila obezřetně za vzdáleného příbuzného A co pan Košvanec?

Žárlí?

Prosím vás, ten a žárlit! Ten je rád, když vypadne z baráku.

A ten mladík, Richard jak se tváří?

Však jste ho viděl, ne? On si třeba myslil, že bude panička štědrá, ale kdepak ta! Ta by si dala pro korunu koleno vrtat!

A proč nepřestal docházet? Poldinka pohodila hlavou: Nevím…

Nelíbila se mu nakonec Lily?

Nevím… Proč?

Začala hrát hudba a s Poldinkou to nebylo k vydržení: Nepůjdeme si zatancovat?

Půjdeme, ale… Třeba to slečnu Lily trápilo, ne? Poldinka ohrnula ret: Prosím vás, ona není žádné neviňátko!

Po pravdě řečeno, k neviňátku měla daleko i Poldinka, protože si přála, abych ji k so-bě náležitě tiskl v tanci i mimo tanec, a projevila nakonec velkou nespokojenost s tím, že jsem na první rande přišel v civilu. Měl bych prý nosit uniformu. Ona vždycky toužila mít pá-

na v uniformě, nejvíc se jí líbí uniforma jízdního strážníka. S bolestí jsem sejí přiznal, že u mne se musí spokojit s civilem. Bylo jasné, že mě proto považuje za něco nižšího, ale dala mi brzy najevo, že díky velké lásce, kterou ke mně pociťuje, je ochotna tu uniformu slevit a přijmout mne tak, jak jsem.

Přiznám se, že mi z toho bylo dost horko. Nedalo se nic dělat, tančil jsem tak dlouho, až zavírali, a pak jsem Poldi doprovázel k domovu. Patrně by byla ráda viděla, abych byl trochu smělejší. Několikrát zdůraznila, že v neděli odpoledne má volno. Sdělil jsem jí obratem, že stíháme jakéhosi vraha a že v neděli budu mít službu.

Ten vrah jí imponoval a už nenaléhala. Ale když jsme se loučili, přitiskla se ke mně tak, že se mi zrychlil dech; ona přece jenom měla figuru, jakou by jí leckterá mohla závidět.

Pohladila mne po tváři a najednou dovedla být tak krásně střízlivá řekla: Karle, a kolik dostanete, když chytnete takového vraha?

Poldinko, jak můžete myslit na peníze, když jde o spravedlnost? Zděsil jsem se.

A co kdybyste objevil řekněme naši Lily? Za tu byste přece peníze dostal, ne? Přece náš starej vypsal odměnu!

Ta se týká jenom lidí mimo policii. My nedostáváme nic… My sloužíme a v rámci služby zabraňujeme šíření zločinů. Chápete?

Nechápu, řekla smutně. Já myslím, že byste se na to měl vašich pánů zeptat. Třeba by vám nějakou tu odměnu dali. Mně jde o vaše dobro! vykřikla, dojata svou vlastní dobro-tou.

Já si toho vážím, ujistil jsem ji a inu, mládí je pošetilé přitiskl jsem ji k sobě a polí-

bil. Tak se stalo, že jsem měl stále nejlepší informace o tom, co se děje v rodině pana Ko-

švance, a kromě toho mi Poldinka sdělovala, co se děje v jejím srdci, jež ke mně přilnulo víc, než patřilo k služební povinnosti.

Věděl jsem už, že si u nich podávají lidi ruce, každý nosí nějaké zprávy a každý má nataženou ruku. Pan Košvanec už ty lidi začíná vyhazovat. Jinak si prý střídavě rve vlasy -

to kvůli tomu čtvrt miliónu a střídavě se dává utěšovat svou zrzavou sekretářkou.

Protože noviny rozmazávaly celý případ každý den, poprosil jsem pana radu, aby se s panem Košvancem sešel.

Aby to vypadalo co nejnenápadněji, vybral jsem kavárnu Reunion a tam jsme s panem radou zamířili jako na kulečník. Rozvíjel jsem cestou všechny své kombinace. Především jsem tvrdil, že ten neznámý únosce nebo neznámí únoscové nás zřejmě pozorují a že si jejich dlouhé mlčení můžeme vysvětlit jako nejistotu. Je to rozvinutý gang a tohle je je-ho první případ. Ti lidé jsou patrně někde z okolí, možná by to stálo za to, hlídat trochu Ko-

švancovic byt.

Máte výbornou fantazii a hodně čtete, to je správné, pravil pan rada. -

Samozřejmě, že jsem dal pokyn na Vinohradech, aby se panu Košvancovi věnovali co nej

pozorněji. Kdyby nebyl pan továrník blázen, nebyl by v novinách vypisoval odměny a my už holku měli. Teď ti únosci větří velkou kořist… A vy, mladej, byste se měl věnovat studiu k ri-gorosu, to by vás zřejmě přivedlo na jiné myšlenky!

Kdybych tak mohl panu radovi říci, že mé myšlenky jsou skutečně docela jiné a že je neobyčejně ovlivňuje sličná Poldinka! Ta ženská by měla jít k policii! Ta má panečku energii!

V kavárně už nás pan Košvanec očekával. Byl ustaraný, nevyspalý, pořád čekal nějakou zprávu.

Protože ti chlapi mlčí, mám strach, aby se s děvčetem něco nestalo, pánové! šeptal.

Naše zkušenosti hovoří o tom, řekl vznešeně pan rada, že dokud únosce nebo únosci čekají na peníze, své oběti neuškodí. Určité nebezpečí by hrozilo, kdyby rodiče buď peníze nedali, nebo kdyby se policie dopustila nějaké chyby. Ale vy peníze dáte a my si dá-

me moc dobrý pozor, abychom ty výtečníky nevyplašili.

A kdybych ty peníze dal bez vás? navrhl znovu zarmoucený otec. Pak byste je vyhodil prostě do vzduchu, protože oni by je mohli vzít, děvče vám nevrátit a vydírat vás znovu.

Vy nám musíte říci, kdy a kam máte celou částku odevzdat, a my… No my už něco uděláme, nebojte se! Já si myslím, že náš policejní koncipista celou věc sleduje neobyčejně pečlivě…

Mimochodem, děláme kroky, abychom tu bandu objevili dřív, než se ozve.

Konají se razie po celé Praze, jistě přinesou nečekané výsledky!

Zatím ale žádné výsledky nepřinesly, ledaže jsme chytli pár lidí, na nichž nám nezá-

leželo. Jestli tu holku mají někde v Praze, což je dost pravděpodobné, pak taková razie to může spíše zkomplikovat. Ale to jsem neřekl ani otci Košvancovi, ani panu radovi. Já osobně bych nepodnikal nic, jenom bych čekal…

Zatím samozřejmě především na Poldi. Zabýval jsem se myšlenkou, jestli bych si jednou neměl vypůjčit uniformu, abych jí udělal radost.

Dneska jsme seděli v kavárně, trval jsem na tom, že tancovat nepůjdeme, a ona se rozhodla, že bude hrát poslušnou a přítulnou. Tak jsme si povídali, jak se mají dobře bohatí lidé, a já jsem se dověděl, že pan továrník má vilu v Senohrabech a že koupil malou lovec-kou chatu na Lužnici, ale to bude asi spíš pro tu sekretářku.

Pěkný dáreček. Zřejmě není lakomý, poznamenal jsem. Bohatí jsou vždycky lakomí, řekla Poldinka s chmurnou určitostí. To byste asi nevěřil, ale náš starej by své dceři ani vě-

no nedal, kdyby si vzala někoho, kdo by mu nešel pod fousy. A teď vysolí čtvrt miliónu a já mu to přeju! On má hrůzu peněz, víte?

Tušil jsem to.

Je vlastně chyba, že vy od policie mu pomáháte, protože on trest zasluhuje. Tomu svému zrzounovi by snesl modré z nebe a se mnou se handrkuje o každou korunu. Nakonec měla Poldinka jistě mnoho pravdy; je to skutečně hloupost, když se snažíme zachránit čtvrt miliónu bohatému uzenáři. Když má dceru rád, ať za ni zaplatí!

Ovšem takové myšlenky se nehodí pro policejního koncipistu!

Abyste si nemyslel, řekla najednou Poldinka, já nejsem taky žádný chudák!

Mám spořitelní knížku!

Smutně jsem se usmál: Tak to před žádným mužským nikdy neříkejte, to byste žas-la, co máme ošklivých případů sňatkových podvodníků.

Jenže vy nejste sňatkový podvodník, vy jste od policie!

Poldinka se něžně ke mně přitiskla a já se začervenal. Holka zlatá, pomyslel jsem si, sňatkový podvodník nejsem, ale za moc taky nestojím, když ti, byť z vyššího zájmu tady pletu hlavu!

Víte, já bych vám tu knížku stejně dala až po svatbě. A to byste koukal, co na ní bu-de! pravila Poldinka pyšně.

Ježíšmarjá, říkal jsem si potom cestou domů, jestli se nestane zázrak a celý ten pří-

pad neskončí, tak se budu muset oženit nebo spasit útěkem. Ta nešťastná holka si všechno, co řeknu, vykládá úplně špatně. Ne nadarmo mi už sdělila, jak má přísnou maminku a jak jí netrpí, aby chodila jako ostatní holky každý týden s jiným šamstrem. Mohl jsem čekat každý

den, že mě pozve do rodiny. No a to bude úplný konec!

Zatím ovšem konec nebyl. Ráno našli u stejného krámu podstrčený dopis, psaný za-se na obyčejném papíru s vodolinkami tiskacím písmem. Pan Košvanec zavolal naši direkci s prosbou, abychom se nikdo neobjevovali, neboť jde do tuhého. Neznámý X psal, že ví o stycích pana Košvance s policií a že ho naposled varuje. Jestli chce dceru živou, že má slo-

žit čtvrt miliónu do malého kufříku a osobně jej donést v devět večer ulicí řečenou V průhonu v Michli. Osoba, která k němu přistoupí, si kufřík vezme a odevzdá panu Košvancovi pro kontrolu rukavice slečny Lily. Ještě ten večer se slečna vrátí domů, ovšem až bude jasné, že pan Košvanec nespolupracoval s policií.

Továrník Košvanec byl modrý hrůzou, když jsem ho navštívil. A to jsem schválně šel do kontoáru, kam chodili cizí lidé, objednavatelé a obchodní partneři. Byl jsem si teď už zcela jist, že pachatel je někdo z okolí, jinak by o stycích pana továrníka s námi nemohl vědět.

Radíme vám, abyste peníze skutečně dneska nesl tak, jak si to ti lidé přejí.

Je to dost pusté místo, ale nemějte strach, pokusíme se zatáhnout celý široký rajón a podezřelé osoby sledovat. Dokud nebude vaše dcera doma, máme od pana rady příkaz nezasa-hovat.

Pan továrník celkem souhlasil. Přitom mu bylo velice bolestné ty peníze dát. Měl však dobrý nápad, který jsem samozřejmě přijal. Poznamená si série bankovek, aby se ty peníze v oběhu daly snadněji sledovat.

Na čtyřce byl alarm, jaký dlouho nikdo nepamatoval. Ono nám totiž už ani tak nešlo o pana uzenáře jako o naši čest. Jestli se ten únos povede a my pachatele nechytneme, rozmůžou se nám po Praze únosy! A to by bylo hrozné.

Přitom to místo si vybrali skutečně znamenitě, je to nepřehledné, samé křoví, ohrady, kopcovitý terén. Ten, kdo si pro peníze přijde, může zmizet jako duch a policie bude bezmocná. Nasadit moc lidí nemůžeme, abychom ho předem nevyplašili…

Nakonec jsme rozhodli, že zatáhneme široký kruh a na místo samotné že se vypravím já sám.

Pan rada stál nad plánem těch míst jako generál nad mapou bojiště.

Dávejte pozor, ten chlap zmizí tady do těch zelených ploch!

Ano, tam jsou křoviska.

No vidíte! Vy si ovšem obsadíte nenápadně, ale včas tyhle vilky. A nikdo z nich nesmí ven, aby ty chlapy nějak nevaroval. Nevíte, jak rozvětvená to může být banda. A pamatujte si: stačí popis toho, co peníze převezme. Chytnout ho můžeme až později! Třeba až potom, kdy peníze předá jinému. Protože i s tím se musí počítat! zdvihl pan rada varovně prst.

Bylo mi úzko, abych se přiznal. Pletly mne dvě věci. Za prvé to, že pachatelé zřejmě o našich stycích s Košvancem vědí, a pak, že dopis dávají na stejné místo, do krámu vedle Košvancova bytu. A přitom je to místo hlídané!

Když přišel večer, měl jsem asi horečku. Všechno na mne padalo, a když jsem z okna soukromého bytu v Michli, který jsme obsadili, abychom byli co nejblíž, viděl, jak pan Košvanec s malým kufříkem vystoupil ze svého auta a jak jde skoro prázdnou ulicí kupředu, bylo mi úzko.

Ale vzápětí jsem div nevypadl z okna. Po Michelské se vyrojila celá řada strážníků, roztáhli se v řetěz a postupovali tím směrem, kudy šel pan továrník.

To už jsem nevydržel a letěl jsem dolů.

Co tu děláte? zařval jsem na prvního strážníka.

Co bych dělal, sloužím, zabručel ten dobrý tatík, když uviděl mou legitimaci.

Pan vrchní inspektor, který přispěchal, mi služebně hlásil, že na dnes večer mají na-plánovanou razii ve smyslu rozkazu policejního ředitelství. To byl rozkaz, který jsem já sám podepsal. Jenže tady v Michli se s ním poněkud zpozdili.

Kristepane, tohle se nemělo stát, zanaříkal jsem a vyrazil kupředu.

Dopadlo to přesně tak, jak jsem se bál. I ulice V průhonu byla plná strážníků a zmatený pan Košvanec tady stál jako vyjevený a já jsem se netvářil o nic chytřeji

Pane továrníku, myslím, že to můžeme zabalit, řekl jsem chmurně.

Tohle mi policie zodpoví! Z toho udělám exemplární případ, syčel pan továrník. To může stát moje dítě život, pane!

Doprovodil jsem zuřícího pána zpět k jeho vozu a sám jsem se ploužil na direkci. Byla to nádherná ostuda, jaká se policii přihodí jednou za sto let. A musela se stát zrovna mně…

Na direkci mě čekalo překvapení. Kromě pana rady, kterému to už volali, takže se tvářil jako sto čertů, jsem tady měl telefonický vzkaz. Volala nějaká slečna, mám prý dnes večer přijet do Senohrab číslo 34, zadní vchod.

Nic víc a nic míň… Proč do Senohrab? A jaká slečna? Pak jsem pochopil.

Tohle je vzkaz od Poldinky! V Senohrabech mají přece Košvancovi vilu.

Ježíšmarjá, že by byla přece jenom vyšla moje teorie a to děvče bylo někde schované? Poldinka je nádherná a chytrá holka!

Řítil jsem se na nádraží.

Senohrabech samozřejmě už bylo tma, bylo těžké najít dům s číslem 34, protože nikde nebylo živáčka. Když jsem jej konečně objevil, prošel jsem napřed opatrně zpustlou zahradou, která svědčila o tom, že tu majitelé asi často nebydlí. Trochu jsem váhal, zdálo se mi, jako by v tmavém domě blesklo světlo.

Opravdu mě tady někdo čeká? A kdo? Není to nakonec všechno jenom trik?

Chtějí unést i mne? Za mne jim pan rada ovšem nevyplatí nic, v rozpočtech policejního ředitelství se s takovými případy nepočítá. Za mne by snad dala jenom něco ta dobrá duše Poldinka. Ujistil jsem se, že služební pistoli mám při ruce, a vykročil jsem podle záhadného vzkazu k zadnímu vchodu. Nebyl tam nikde zvonek.

Stiskl jsem zkusme kliku a dveře se otevřely! Vstoupil jsem do tmy. V té chvíli mne uchvátily cizí ruce, a než jsem stačil sáhnout pro pistoli, uvědomil jsem si, že je to něžný stisk, který mne přivi-nuje k výrazným ženským prsům: Karlíčku… Konečně!

Konečně, zamumlal jsem v tom nečekaném objetí. Co se stalo?

Co by se stalo? řekla Poldinka rozmrzele, patrně zklamána mým strohým tónem. -

Jsem dneska tady sama… A vy jste hodný, že jste přišel! I když je tak pozdě!Vedla mne tmavou chodbou dál, teprve pak rozsvítila. Byli jsme v kuchyni a okno bylo zastřeno. Ano, je to dívka, která myslí na vše.

Proč jste mne sem volala?

Chodím sem někdy uklízet a tak jsem si řekla, že by to bylo hezké, být tady spolu…

Aha! Jenže já čekal, že tady bude nějaká zpráva o vaší slečince, řekl jsem s povzdechem.

S tou už dejte pokoj! Ta se přece vrátí!

Víte to tak určitě?

Vím. Starej dnes nese prachy. Pak budete mít víc času na mne a všechno bude jina-

čí.

Nevěděl jsem, proč by to mělo být jinačí, ale tvářil jsem se, že to vím.

Pohladila mne po vlasech a vytáhla z kredence láhev vína.

Pomalu nalila dvě skleničky. Čekala, až zvednu tu svou. Ale já přemýšlel a tvářil se značně nepřítomně.

Vzala tedy moje ruce a položila si je kolem krku. Pak mě prudce objala a políbila.

Prosím, člověk by musel být dřevo, aby ho takový polibek nechal chladným, a já jsem věru k dřevu měl daleko. Ale v hlavě jsem měl myšlenku, která mi rozhodně kazila požitek z toho neskrývaného svádění.

Tak tedy dneska, opakoval jsem.

Dneska, opakovala. A najednou se zasmála: Víte, že to musí být krásné, mít hodně peněz?

Zajisté, ale nechápu…

Já myslím na našeho šéfa. Nese kufr tisícovek… To musí být krása, mít peněz plný kufr, co?

Bohužel s tím nemám velké zkušenosti, pravil jsem truchlivěji, než bylo třeba. Ale

chtěl jsem tím vhodně naznačit, že nejsem žádná skvělá partie. Bylo mi už docela jasné, kam plnými plachtami míří krásná loď zvaná Poldinka.

Něžně se ke mně přitulila: Nevadí, já je mít budu!

A řekla to, jako by chtěla naznačit, že její věno je mi k dispozici. Ale já přece jsem ta-dy služebně a vždycky jsem byl služebně a na ženění nemyslím!…

Nebylo mi to ovšem nic platné. Přitiskla mne k sobě a já jsem ten stisk musel opětovat, protože mužský ve službě nemusí být úplný trouba.

Když se mi vyvinula z náručí anebo spíše já jí , řekl jsem, abych zavedl řeč jinam: Poslyšte, ona je to vlastně legrace. Vy jste mne unesla! Ano, napřed jste mne vylákala na odlehlé místo a pak… Skončil jsem jako ta vaše Lily. U vás!

Poldince se v ruce zachvěla sklenka a vylila trochu vína na stůl.

Pozor, to bývají křtiny!

Co to říkáte? řekla sevřeným hlasem.

Nic, dělám jenom legraci. Kdepak křtiny! Jsem proti křtinám. A proti svatbě taky, dodal jsem honem. Tak na zdraví, myslím, že budeme muset už jít, aby nám neujel poslední vlak.

Zkrátka, co mám dál vyprávět! Skončil jsem naši romantickou schůzku velice střízlivě.

Ve vlaku jsme skoro mlčeli. Poldinka byla celá nesvá, rozhodně chudák holka čekala ode mne víc. Vždycky se jí nepovede mít volnou celou vilu!

Na nádraží jsme se rozešli, Poldinka spěchala na Vinohrady a já domů.

Říci, že druhý den ráno bylo na direkci boží dopuštění, nevystihuje plně situaci.

Ostatně pan Bouše, když jsem vešel do kanceláře, významně zamrkal a řekl: Pane doktore, jestli můžete, tak utečte! Tady vypuklo peklo!

Peklo vypuklo především tím, že pan rada už na lačný žaludek musel jít k policejnímu prezidentovi. Továrník Košvanec dostál svému slibu a udělal obrovský malér. Zdálo se, že celá strana živnostenská se cítí chováním pražské policie zneuctěna. Slečna Lily Košvancová byla navíc vržena do smrtelného nebezpečí.

Policejní prezident ráčil osobně vyjádřit své mínění, že jsme vrtáci. Pan ráda býval občas podobného názoru, ale neměl rád, když to o jeho mordpartě tvrdil někdo jiný než on sám. Slíbil, že učiní všechna opatření.

Žádná opatření, pane policejní rado, opáčil pan prezident. Dáte od toho hned ruce pryč. Je to hanba, ale nedá se nic dělat. Pan Košvanec chce raději ztratit čtvrt miliónu než dceru. Nepřeje si žádný zásah policie. A já taky ne.

To byla ovšem rána a ostuda.

Není divu, že nejhůř to odnesl michelský inspektor, který neudělal nic jiného, než že se řídil předpisy. Ovšem o dva dny později, než měl.

Tak to je konec, řekl jsem chmurně. To znamená, že ten případ založíme ad acta. Asi jo, přisvědčil pan Bouše a hlučně si utřel nos.

Přitom podle mého názoru té holce žádné nebezpečí nehrozí, protože ona má dneska cenu čtvrt miliónu! Tu si budou oni držet jako ve vatičce. No řekněte, pane doktor, viděl vy jste někdy ženskou, na kterou by byla vyhozená taková suma? Povzdechl jsem. Ale vlastně jsem se měl radovat. Případ pro mne skončil, dostanu něco jiného, na Vinohrady už nepůjdu a s Poldinkou se neuvidím. Nakonec to pro mne bude jediná záchrana, protože jsem ani chvíli nepochyboval, že by mě ta rezolutní dívka nakonec dovlekla k oltáři.

Ale přece jenom jsem na Vinohrady jel, a to ještě dopoledne, protože volali z místního komisařství.

Dnes v noci, tedy přesně k ránu, asi kolem půl čtvrté, když už se začíná jasnit a ulice v Praze jsou dokonale mrtvé, spatřil službu konající strážník Říha na rohu k Zvonařce ženskou postavu, která se přiblížila ke krámu firmy Košvanec. Na krámě byla stažena roleta a ženská postava vyšla zpoza rohu.

Strážník Říha, který si byl vědom, že tomuto rajónu se má věnovat větší pozornost, vykročil, aby se na tu ženskou podíval. V té chvíli se ona osoba ohlédla, spatřila patrně službu konajícího strážníka, otočila se prudce a zmizela za rohe

Strážník za ní běžel. Byl si jist, že ji zastihne, protože za rohem začíná široká ulice. K jeho úžasu však v ulici za rohem nikdo nebyl. Strážník ulici proběhl, zkusil pro jistotu všechny domovní kliky, ale domy byly podle předpisu zavřeny a ta ženská jako by se vypařila.

A vy z toho vyvozujete? řekl jsem.

Zatím nic, ale na direkci od nás pořád chtěli nějaká hlášení, odvětil důstojně nadstrážník, který mi celý případ sděloval.

Škoda, že se ten strážník pohnul. Že neviděl, co ta osoba u Košvancova krámu chtě-

la… Poslyšte, nedal ten pan Říha její popis? Velká, zrzavé vlasy…

Ne, podle něho byla střední postavy, o vlasech neříkal nic, ale tuhle píše, že dotyčná neměla střevíce, ale domácí boty. No jo, ona by na nějakých moderních šteklíkách nemohla utíkat, víme!

Vzal jsem hlášení, i když už mi vlastně nepatřilo, a vracel jsem se na direkci. Založím je taky ad acta, ať pan rada vidí, že jsem pracoval do poslední chvíle.

Ale jak jsem tak jel do té naší milé Bartolomějské ulice, přečetl jsem si znovu strážní-

kovo hlášení a napadlo mě, že ta ženská… Ježíšmarjá, proč mě to nenapadlo vlastně už dříve? Od samého začátku! Krám je za rohem… Kdo tam má nejblíž!

Samozřejmě, že Poldinka!

Chvíli mě polévalo horko, ale pak jsem si řekl, že policejní úředník se musí oprostit od všech citů. I od toho nejsilnějšího: uniknout z vdavekchtivého náručí.

Mohla to být ona? Samozřejmě, že mohla, a proto taky strážníkovi za rohem zmizela v prvním domě, který si jistě nechala otevřený…

Jestli to ovšem byla ona! Zatím pro to nemám jediný důkaz. Leda ten, že neodpovídala popisu, který by se hodil na sekretářku. Ale co ten včerejšek? Proč mě vlastně pozvala?

Co ode mne chtěla? Co jiného než pořádné mužské jednání. Neboť si byla jista, že je všechno už v pořádku. A mluvila o penězích!

Ježíšmarjá, já jsem ale pitomec! Proč mě nenapadlo tohle všechno už dřív?

Samozřejmě, že Poldi tu holku neunesla, ale rozhodně o ní něco ví. Ale jednu věc včera nevěděla, že totiž pan Košvanec ty peníze nesl marně. To se dověděla asi až v noci, když přišla domů.

Dát ji sebrat a čekat, že se přizná? Poldinka není žádná měkkota. Tady je potřeba udělat něco jiného.

Ohlásil jsem se u pana rady. Neměl na mne dlouho čas, pak se tvářil tak nevrle, že jsem skoro ztratil odvahu s ním mluvit.

Mám jisté indicie o tom únosu, řekl jsem.

Únosu! zaburácel pan rada. Jestli to slovo ještě jednou vyslovíte, tak vás dám přelo-

žit. Nechci o tom už nic slyšet. Ostuda až na půdu!

Ovšem my… za ni nemůžeme.

To je ještě horší! A vy si zrovna teď přijdete s indiciemi. Jděte s tím laskavě do háje.

Totiž ona osoba, s níž jsem navázal spojení, ona dívka…, koktal jsem. Pan rada se na mne posměšně podíval: Myslíte tu služku od Košvanců, s kterou trávíte večery a noci?

Vy račte vědět? užasl jsem.

Ráčím… Co, prosím vás, ještě chcete?

Udělat poslední pokus. Jet do jedné vesničky na Jílovsku. Potřeboval bych k tomu auto. Pan rada se na mne zamračeně podíval a pak mávl rukou: Případ pro nás skončil, to je vám snad jasné, ne? Ten vůz si vemte, ale vraťte jej co nejdřív. Je to stejně pro kočku!

Netvrdil jsem, že není, ostatně jsem pro to neměl žádné důkazy. Všechno to moje uvažování bylo tak říkajíc na vodě, ale mnoho věcí se mi najednou spojovalo v podezření, jež se mohlo změnit v jistotu. Jestli někde ta holka je schovaná, pak to bude v Doubí, odkud pochází Poldinka.

A pak by to nebyl únos… Ale co by to tedy bylo?

Náš mordvágn není žádný závodní vůz, a tak jsme do té vesničky dojeli až v podvečer. Byl to krásný večer, stíny se dloužily a na tmavnoucím nebi táhly roztrhané

Zejtra bude větrno, mínil šofér.

Kdyby jenom větrno! odvětil jsem smutně. Jestli mi tahle cesta nevyjde, tak bude bouřlivo.

Už jsem viděl posměšné oči pánů detektivů, kteří si budou vyprávět o tom, jak si ten mladý zajíc vzal mordvágn jenom proto, že ho něco napadlo, zatímco oni jezdí zásadně tramvají a zásadně nespěchají, leda v krajních případech.

On to je nějaký větší případ? zeptal se šofér.

Ani ne, ale jde při něm o krk. O můj. Šofér se pak už radši neptal.

Na chalupu Poldiny maminky jsme se zeptali malé holčičky Nechtěli jsme zbytečně dělat pozdvižení, i když auto samo už vzbudilo pozornost všech kluků.

Proto jsem je nechal stát stranou a sám jsem šel k chalupě pěšky.

Bylo to malé úhledné stavení se zahrádkou před okny, jak má být. Zvláště mne potě-

šilo, že za plotem neběhal pes, mám totiž nerad vesnické čokly. Bez obav jsem vstoupil. V

síňce bylo šero, otevřel jsem tedy dveře do světnice současně se zaklepáním.

Tak se stalo, že dvě ženské, které v světnici byly, stačily jenom slabě vykřiknout. Ta starší se točila kolem plotny a řekla: Ježišmarjá… Ta mladá jenom vyvalila oči. A tu jsem taky hned poznal.

Lilinka Ko-

švancová v celé své urostlé kráse.

Dobrý večer, promiňte, že ruším… Jdu tady za slečnou, řekl jsem.

Co vás sem čerti nosí, zabručela stará paní zlobně. V očích však měla nejistotu a strach.

Ale to víte, matko, nás vždycky nosí čert, usmál jsem se.

Tak, slečno Košvancová, chystejte se na cestu. Venku je vůz a jedeme. Kam?

zašeptala zničeně ta dívka.

Do Prahy. Na policii a pak k tatínkovi. Pro Kristovy drahý rány, zanaříkala stará a sesula se u kamen na lavici.

Proč jste se tady schovala? zeptal jsem se. Lilinka vzpurně mlčela.

Nechcete mluvit, dobrá, budete mluvit při výslechu. Slečinko, proboha jich prosím, řeknou, jak to bylo, abych já stará ženská neměla opletačky se soudama!

zanaříkala babka.

Předpokládám, že jste sem utekla z lásky, co? napověděl jsem jí. Lilinka přikývla.

A kdo psal ty dopisy, aby tatínek vyplatil čtvrt miliónu? Vy? Ne, on…, zašeptala Lilinka a dala se do breku.

Kolik z toho měla dostat Poldi? pokračoval jsem, protože mi bylo jasné, že teď mi řekne všechno, zatímco v Praze bude třeba zapírat.

Deset tisíc.

Usmál jsem se. Vida, mohl jsem mít docela zámožnou nevěstu a to na účet pana továrníka Košvance, pro kterého těch deset tisícovek nic neznamená. Skoro jsem zalitoval, že musím Poldince zkazit základ jejího věna.

Vy jste o tom věděla? houkl jsem na starou paní. Ta užasle zavrtěla hlavou: Já jenom vím, mladej pane, že slečinka se doma trápila, a tak ji moje holka přivedla sem, aby ja-ko s tím svým měla kde bejvat. Inu láska, že jo, však tatík jednou povolí.

A kde je ten milej?

On je v Praze, on sem jenom jezdí na návštěvu. A jak se jmenuje?

Pan Richard, šeptla stará paní. Vyvalil jsem oči, a kdyby Lilinka byla chytřejší a mršt-nější, mohla mi pohodlně utéci, protože jsem dočista ztuhl.

Pan Richard Motl? ubezpečil jsem se. Stará paní kývla a Lilinka spustila ještě větší nářek. Ten kluk s telecíma očima? Ale o něm přece tvrdila Poldi, že drží s maminkou! Že by byl pochopil později, ke komu se lépe hodí?

Pak se už Lilinka nebránila, vzala si kabát a klobouk a jako dáma velkého světa si sedla do mordvágnu, který jsem přivolal. Samozřejmě, že jsme do Prahy přijeli už pozdě, pan rada v kanceláři už nebyl, tak jsme slečnu vyslechli sami a pan Mrázek s Boušem jeli pro pan

Našli ho nikoliv v jeho bytě, ale u Košvanců. Právě při sklence vína rozmlouval s panem továrníkem, jak to udělat, aby zítra únosci dostali peníze bez asistence policie. Paní Košvancová po příchodu pánů detektivů omdlela; přece jenom to pro ni bylo zklamání. I pan továrník byl prý blízek mrtvici. Dostavil se spolu s celou eskortou, aby si dcerušku odvezl. A podle toho, jak ji objal, bylo jasné, že jí už dávno všechno odpustil. Zato o panu Motlovi se vyjadřoval tvrdě. Bylo jasné, že zítra vzbouří všechny své konexe a vymůže pro něho nejmíň šibenici. Protože leccos člověk může prominout, i nevěru své choti, ale čtvrt miliónu je přece jenom moc!

Pan Richard při výslechu uvedl, že k žádnému únosu nedošlo, na celou myšlenku přišla Lilinka, protože jí bylo jasné, že když doma oznámí, že si bere pana Motta, nedostane od tatíčka ani findu, a že maminka bude v tomto případě stát pevně na otcově straně.

On si Lilinku chce vzít, ovšem s holýma rukama začínat nemohou, především ne Lilinka, ta je zvyklá na pohodlný život. Do celé věci zasvětili služebnou Leopoldu Sukovou a ona se nabídla, že jim pomůže. Samozřejmě, že ne zadarmo.

Nakonec jsme to všechno sepsali, pana Richarda zavřeli, a sami jsme šli spát, především já, jemuž spadla ze srdce velká tíha.

Ráno jsem panu radovi celý případ vyložil a pan rada mi uznale poklepal na ramena:

Mladej, tohle se vám povedlo! Všechna čest… A prosím vás, jak jste na to všechno vlastně kápl!

Zarděl jsem se: Totiž do jisté míry… Přivedla mě na tu myšlenku ta dívka…

Aniž to tušila, prosím.

Aha! Takže má o vás zásluhu!

To, prosím, má, ovšem… Ovšem ona z toho vyvozuje víc. Ona…

Ona po vás jde, co? Snad jste se s ní nakonec nezapletl?

Z rozpaků mne vysvobodil nečekaný příchod pana továrníka Košvance. Vpadl do kanceláře pana rady jako velká voda:

Služebník, pánové… Pane rado, jsem neobyčejně vděčen… Ovšem přicházím ve velmi delikátní věci. Pan továrník si utřel čelo a padl do židle, jež pod ním zapraštěla.

Vy tu máte toho Richarda, že?

Ano, máme a podržíme si ho. Má toho na svědomí dost, řekl pan rada.

Pane rado, ale on nemůže sedět! Rozhodně ne… Pan továrník povzdechl: On se bu-de muset ženit!

Rada Vacátko vyvalil oči a já jsem se opřel o skříň. Pan továrník se ryčně zasmál: -

No jo, prosím, už je to tak! Ta potvora je po mně, víme! Má mou krev..!

Ona na té vesnici nezahálela, rozumíte mi?

Ale pan Richard Motl spáchal trestný čin, zabručel pan rada.

Pan továrník vstal: Dobrá, já chápu… Vezmu mu nejlepšího advokáta. Jsem vám i tak vděčen a prosím, abyste na něho brali ohled. Nemůžu přece dát zavřít otce svého budoucího vnoučete!

Pan továrník se znovu hlasitě zasmál, nějak mu to všechno dělalo zřejmě dobře. Otevřel dveře a zavolal do chodby: Poldi!

Vešla Poldinka, ztepilá a silná, nesouc objemný koš. Postavila jej v pracovně na zem.

Když mne viděla, vykřikla a já jsem byl červený jako rak.

Co to znamená? zvolal pan rada, ukazuje na košík.

Nic, pouhá pozornost. Poroučím se! zvolal bujaře pan továrník a zmizel na chodbě.

Za ním se chystala odejít i Poldi.

A tu zvedl pan rada velitelsky ruku: Halt, slečinko! My si spolu musíme popovídat!

Poldi zmrtvěla.

Víte, řekl pan rada přísně, že jste do celého případu namočena? Ano, vysvítá to z výpovědi pana Motla. Škaredě!

Poldi popotáhla. Byla najednou velice skromná a maličká, její sebevědomí se rozplý-

valo před hrozným pohledem pana rady. Úzkostnýma očima hledala u mne pomo

-Já…, špitla.

Vy jste napomáhala trestnému činu! Vy jste věděla o tom všem a zamlčela jste to před policií… Tuhle pan policejní koncipista přece s vámi mluvil.

A nejednou, co?

Ano, prosím, nejednou! řekla Poldi důrazně. Zpotily se mi dlaně.

On s vámi ovšem mluvil z úřední povinnosti! připomněl pan rada. Mlčel jsem; kdybych se byl propadl, byl bych to cítil jako ulehčení.

No jestli to byla všecko povinnost…, řekla Poldi sbírajíc znovu svou odvahu.

Jestli byla, nebo ne, to je teď už jedno, řekl pan rada chmurně. Vy jste se ale dopustila činu, pro který vás mohu dát od minuty sebrat, slečinko.

Rozumíte? Poldinka znovu ztratila svou jistotu.

Ledaže byste… Ledaže byste zapomněla na ty všechny rozhovory s tímto mladým mužem, a nejen na rozhovory. Prostě on si vás vzít rozhodně nemůže. A vy můžete jít.

Poldinka vstala, chtěla něco říci, ale neřekla. Bleskla okem po panu radovi a vyšla z kanceláře, na mne se ani nepodívala. Když jsme zůstali sami, bylo dlouho ticho.

No tak mladej, zachránil jsem vám svobodu. To máte místo služebního uznání!

Uklonil jsem se a vyšel z kanceláře. V první chvíli jsem nevěděl, jestli mně to nemá být vlastně líto, ale pak jsem otcovský zásah pana rady pochopil.

Když nakonec pustí toho Richarda, proč bych jediný já měl na ten únos doplatit?

Kráčel jsem po nevlídné chodbě čtyřky a bylo mi, jako bych se vznášel v oblacích.

JEDNACÍ ČÍSLO SMRTI

Ten úřad byl umístěn na Malé Straně v bývalém paláci, který byl věnován klášteru a pak, když v době Josefově bylo třeba více úředníků než mnichů, dostal nové poslání. Budova měla hluboké sklepy a tlusté kamenné stěny, bylo v ní šero a chlad; za celá staletí nasáklo všechno pachem úřední plísně, kancelářským prachem a ponurou velebnos-tí. Archiv pak byl umístěn dole, v přízemí, a všechna okna měla tlusté ozdobné mříže. Zde bylo ještě syrověji a smutněji, protože chodby byly pusté. Stály na nich regály, plné fasciklů, jež byly pečlivě ukládány se svými jednacími čísly buď sem, nebo do sklepů.

U nás je všechno zaevidováno, pánové, říkával starý přednosta úřadu, s pletí právě tak plesnivou jako spisy, jež opatroval.

U nás, pánové, se najde všechno, co je nám k úschově svěřeno. Bylo to ušlechtilé tvrzení a možná pravdivé, nicméně se nikdy nestalo, aby tady někdo něco hledal. Zvláště ne teď po válce, kdy se monarchie rozpadla a kdy nikdo nevěděl, jak bude vypadat budoucnost, kterou sice malíři kreslili jako ženu s rozvinutým červenobílým praporem, která nicméně sem do starých chodeb, kde ležely daňové spisy a stará berní přiznání, ještě nevstoupila. Naopak, zde platily dosud staré barvy, černá a žlutá, a nejeden z úředníků se díval se zalíbením na stará rafika s dvouhlavým orlem, jež možná noví pánové nařídí přeškrtnout, ale jež nelze ze spisů vymazat.

Nyní už druhý rok razítkovali nové spisy odznakem lva, ale to byla jediná změna, kterou zaznamenali.

Vstupovalo se sem nikoliv hlavním vchodem, ten vedl k berní správě, ale malou brankou ze zahrady. Zbylo z té zahrady ovšem pramálo, tři pokroucené a nemocné stromy, však úředníci nepotřebují zahradu, mají své stoly a spisy, razítka a prezentýrky. Za tou brankou měl sedět zřízenec, ale protože byl sám a bylo ho pořád někde třeba, nesedal tam nikdo, ostatně sem taky nikdo nepřicházel. Nebyl to archív veřejný, patřil ministerstvu financí, nedávno jej převedli pod pravomoc zemského úřadu a dali mu na krk evidovat a na hromady skládat spisy, jež vzdáleně souvisely s pozemkovou refor Přednosta s tváří složenou do zaprášených vrásek vrtěl hlavou: Ne, tohle se mi ne-líbí, to je prosím neodborná práce. Což když se spisy popletou? Musím říci, ačkoliv jsem člověk přísně loajální, že staré Rakousko bylo mnohem pečlivější na spisový materiál než náš nový stát.

Když sem do toho zatuchlého klidu přišla policie, to jest tři obtloustlí strážníci z místního malostranského komisařství, zdálo se, že i dávný prach na mrtvých fasciklech se jejich kroky zvířil.

Přišli sem, aby vyřešili velice politováníhodný případ. Ve své úřadovně byl ráno zří-

zencem panem Lebedou nalezen oficiál Karel Smok mrtev. Po chodbě bylo cítit plyn, a když vylekaný zřízenec šel po čichu a otevřel dveře klenuté kobky, kde úřadoval právě Smok, vyvalil se zápach plynu jako smrtonosný oblak. Úředník seděl za stolem, horní polovinou těla opřený o masivní stůl, a ze dvou hořáků plynové lampy nad jeho hlavou syčivě ucházel sví-

tiplyn.

Zřízenec duchapřítomně vyrazil okno a zavřel kohoutek. Protože páni úředníci přicházeli o celou půlhodinu později než zřízenec, přišli ti první až ve chvíli, kdy k zadnímu vchodu vjížděl už čtverhranný vůz s červeným křížem.

Pak nesli kolem nich tělo, zahalené do prostěradla, a pan přednosta, který podle pragmatiky přicházel později o celou hodinu, mohl jenom zalomit rukama.

Pánové, tohle nás nemělo postihnout! To vrhá stín na celý úřad! To může mít dosah i nahoře.

Pak spěchal a třaslavě zatočil na starodávném telefonu kličkou a požádal slečnu v ústředně, aby mu dala okamžitě pana zemského radu. Strážníci byli méně vzrušení a postupovali s profesionální nedbalostí.

Napřed si prohlédli, jak se zapaluje plynová lampa (ačkoliv je na komisařství měli ta-ky), pak se podívali, jestli opravdu někde neleží sirky, jež by ukazovaly, že úředník udělal pokus lampu si zapálit, ale nenalezli nic. Bylo to tedy jasné. Zůstal zde přes čas a pustil si v sebevražedném úmyslu plyn.

Pánové, tuto možnost bych já jako vedoucí úřadu vyloučil, řekl přísně pan přednosta.

Ale strážníci se jenom usmáli, protože měli s takovými věcmi zkušenost.

Chápali, že nikdo nechce, aby na ctihodný úřad padl stín hanby, jakým je vždycky sebevražda, ale nedalo se nic dělat.

Jeden se podíval na chodbu, a pak vyslechl přísně zřízence, proč nevypíná plynové vedení, když odchází domů.

Zřízenec skoro plačky vypověděl, že by tak činil, kdyby pánové nezůstávali přes čas, například pan oficiál Smok byl znám, že se rád zdrží, měl prostě úřad rád, ostatně měl zde svou pracovnu, a tudíž klid, trávil večery se svými spisy mnohem raději než se svou nevrlou bytnou.

Byl totiž starý mládenec.

A i kdyby zřízenec plyn podle předpisu vypnul, každý, kdo chtěl zůstat, si uměl otočit klíčem a plyn si zase zapojit.

Je to jasné, řekl konečně, jako by četl rozsudek, nadstrážník Patočka. Je to jasné a nedá se s tím nic dělat. Byla to sebevražda, možná že ne ze zoufalství, možná že z nepo-zornosti nebo z nějakého pomatení mysli. Podle toho, co slyším od pánů, neměl dotyčný nešťastník žádný zvláštní důvod odcházet předčasně ze světa. Naopak, mohl se klidně do-

čkat své penze.

Měl do ní ještě daleko, opravil ho zarmouceně přednosta úřadu, nebyl tak stár, ale zastával už pěkné postavení. Být, pánové, oficiálem, to, jak račte vědět, není málo. Toho stupně, prosím, každý u nás nedosáhne. Na ten se musí léta čekat! A někdy dokonce celý život.

Policajti pokrčili rameny, a když sepsali protokol a dali jej podepsat přednostovi úřa-du, měli se k odchodu.

Pánové, řekl pak přednosta shromážděným úředníkům, sluší se, abychom zemře lému panu oficiálovi Smokovi sebrali na věnec. A obrátiv se na nejmladšího, jistého Smejka-la, dodal: Pane oficiante, ujměte se toho! Oslovený se uctivě uklonil, nachystal si čistý arch kancelářského papíru a pečlivě jej nalinkoval.

Úřad měl jenom osm úředníků, počítáno bez zřízence, ale pořádek musel být.

Myslím, že dáme každý deset korun, řekl ještě přednosta moudře, protože tušil, že by v této otázce vypukla neshoda, jež by mohla vnést nepříjemné rozladění do slavnostně smutné chvíle. Kdo by, pánové, snad nemohl momentálně přispět, bude mu zapůjčeno ze zvláštního fondu a při výplatě pak strženo.

Toho dne, třebaže to nebylo zvykem, byla všechna okna za mřížemi otevřena dokořán, protože všude bylo cítit plyn. Toho dne taky nikdo nepomyslil na práci a pan přednosta to celkem chápal. Dal pokyn, aby dnešní úřední hodiny skončily v polední přestávce. Úředníci se pak rozešli do svých domovů, aby vyprávěli důležitě jak v rodině, tak v hospodě o tom případu a důrazně varovali před lehkomyslným zacházením s plynem. Neboť tehdy se ještě hodně svítilo po domech plynem a bílé punčošky hořáků, umístěných vždycky tak vysoko, aby o ně nikdo nezavadil, zdobily i parádní pokoje ve starých malostranských domech.

Zůstalo na policii, aby zařídila všechno ostatní, mezi jiným aby informovala i paní bytnou o smrti jejího podnájemníka. Jestli je někde nějaký pozůstalý, ať ho bezodkladně ona sama vyrozumí. Právě tak je na ní, aby se postarala o pohřeb, však jí bude podle zákona vyplaceno pohřebné. Zdálo se, že tato okolnost paní poněkud ulevila v jejím zármutku.

Když se druhý den objevila v novinách v černé rubrice zpráva o politováníhodném neštěstí, cítili se všichni obyvatelé Malé Strany polichoceni touto pozorností tisku a úředníci archivu měli na tváři vepsáno, že oni jsou vlastně něco jako pozůstalí. Byli na to skoro pyšní.

Ještě nedošlo k pohřbu (jehož se pak zúčastnili všichni úředníci, kromě početného obecenstva), když si pan policejní rada Vacátko zavolal do své pracovny pana Brůžka.

Jste momentálně volný, pane Brůžek? Mám tady nějakou drobnost, myslím, že byste se na ni měl mrknout.

Pan Brůžek samozřejmě prohlásil, že je volný, protože to pátrání po kasaři Korandovi se stejně povleče dlouho, takže jestli je to nějaká kvaltovka…

Kvaltovka to není, protože po smrti se už nekvaltuje, ale podívat se na to musíme.

Včera měli na malostranském komisařství nějakou sebevraždu plynem…

Tam na to mají štěstí. Dneska, jak jsem koukal, mají zase takové hlášení.

A zase plyn v domácnosti. Nějaká ženská..

Tohle byl ovšem mužský a stalo se mu to v úřadě.

Asi neměli plyn doma, podotkl poučně pan Brůžek. Pan rada bleskl po panu Brůžkovi okem, protože ho svými úvahami rušil v soustředění: Jenom že tadyhle přišlo vyjádření ze soudní pitvy. V zažívacím traktu i v krvi toho mrtvého zjištěny silné stopy po hypnotiku… Což je česky řečeno uspávací prostředek. Pan Brůžek pozdvihl obočí a naklonil se zvědavě nad stůl, nic nedbaje, že mu do očí stoupá dým radova viržinka.

Vy se domníváte, pane rado, že to nebyla jenom obyčejná sebevražda?

Domnívám se, že musíme vědět, proč si člověk bere uspávací prostředek, když si chce pustit plyn!

Pěkně prosím, já jsem měl už několik případů, že si lidi vzali prášky pro spaní, aby plyn necítili. Anebo aby jej nakonec nešli zavřít.

Jenomže, pane Brůžek, to je typické pro ženskou, to za prvé. A za druhé se to dělá nejvíc doma, kdy si dotyčný pěkně lehne na kanape a rozhodne se usnout navěky, protože netuší, co my s tím potom máme za ouřadování. Ale tohle se stalo v kanceláři! Mne tam ten uspávači prostředek trochu plete. Zdá se mi v tomto případě dost neobvyklý. Víte, pane Brů-

žek, vy jste řekl jednu moc zajímavou věc, totiž, že ten člověk třeba neměl doma plyn…

Zkrátka, napřed se mrkněte tam, kde bydlel!

Pan Brůžek se uklonil a vyšel z pracovny pana rady, tváře se poněkud pohrdlivě.

Neměl rád takovéhle jasné případy, kde se jenom pro nějaké služební předpisy musí vyšet-

řovat něco, co se nikdy nev

Ale protože bylo venku hezky a dubnový vítr tiskl sukně pevněji na ženská lýtka, řekl si, že malá procházka po Malé Straně neuškodí.

Neuškodila, a dokonce přinesla nečekaná překvapení. To první bylo, že v pokoji toho nebožtíka u vdovy Kociánové v Thunovské ulici se ještě svítilo plynem, a že se tedy oficiál Smok mohl ke své smrti odebrat pohodlně doma. Paní bytná slzela, ale chvílemi se dívala na pana Brůžka značně ostražitě. Na pány z komisařství si zvykla, ale pán v civilu jí naháněl strach; nemohla překonat podezření, že je od berňáku. Teprve když ji uklidnil sdělením, že si může věci po nebožtíkovi ponechat, jelikož žádní příbuzní nejsou, se paní trochu uklidnila.

Pana Brůžka napadlo, že třeba ten podnájemník a paní bytná měli k sobě i jiný vztah, ale po krátké prohlídce té dámy svou myšlenku odmítl.

Neměl ten pán nějakou slečnu? Víte, jak to myslím!

Když se pan Smok ke mně nastěhoval, to je už asi sedm let, tak mluvil o tom, že by jako měl někoho mít, aby mu přišil knoflík a uvařil… Ale pak sem mu domácnost vedla já, a tak… No, už o tom nemluvil. A že by si jako někoho vodil domů, tak to prosím nepřichází v úvahu, protože já jsem slušná paní, prosím! A pan Smok byl slušný pán, nekouřil, nepil, měl jenom ten svůj úřad.

Pan Brůžek přikývl a pomyslil si, že takový život je nejlíp ukončit sebevraždou.

Už se chystal, že se odporoučí a zajde do toho úřadu, aby si učinil představu, co tak může naplnit lidský život, když se podíval z okna a všiml si, jak podivný výhled má pokoj pa-na Smoka: vedl na střechy, po nichž se jistě za noci procházejí kočky, a jediný bod, který mohl být zajímavý, bylo okno plné květin jakéhosi zkoseného domu, přesahující sem z vedlejší ulice.

Kdo tamhle bydlí?

Teď už nikdo, ale bydlela tam slečna Terezie Nolková, švadlena, chodila šít po domech. Představte si, že se včera taky otrávila plynem.

Pan Brůžek povytáhl obočí a pro jistotu se vyklonil z okna. Tak to je ta druhá sebevražda plynem na Malé Straně a zrovna takhle blízko! Ti dva, ten pan Smok a ta švadlena, se museli přece znát, oni si museli koukat do okna! Jestli si nezatáhla slečna Terezie večer okno, pak musel pan Smok vidět, i jak se svléká.

Pan Brůžek si odkašlal, nechtěl rozvíjet příliš košilaté myšlenky, nicméně se mu zdá-

lo, že jsou přirozené. Jestli ten člověk nekouřil a nepil, jestli nechodil za ženskými, pak třeba měl takovouhle nějakou tajnou radost a třeba ho ta švadlena znala. Prokristapána, vždyť ono to možná nějak štymuje dohromady, pročpak se asi ta ženská otrávila plynem dva dni poté, co skonal podobnou smrtí oficiál Smok? Jsou větší hlouposti, pro které si lidi berou život, pročpak by se tady nemohla odehrát nějaká malostranská romance nad prej-zovými střechami?

Dole na dvoře vrzala pumpa a jakýsi ženský hlas zpíval smutnou oblíbenou píseň: Léto se ku konci chýlí, sbohem buď, lásko má… Panu Brůžkovi se tahle písnička do jeho úvah velice hodila. Odporoučel se paní bytné a zaskočil si na komisařství, aby se dověděl více o té sebevražedkyni.

Na komisařství s ním samozřejmě jednali s úctou, jaká přísluší lidem z direkce, ale když se jim vytasil se svou kombinací, dívali se na něho trochu jako na blázna. O švadleně Terezii Nolkové nevěděli nic zvláštního, leda to, co jim potvrdil místní lékař, že ta paní trpěla už léta těžkou zádumčivostí a navíc nádorem, který sám o sobě byl smrtelný a patrně velmi bolestivý, měla jít na složitou a nejistou operaci, takže podle názoru lékaře si jenom zkrátila beznadějné utrpení.

Ta shoda, pánové, nemůže být jenom náhodná, trval pan Brůžek na svém a vrátil se na direkci.

Pan rada si vzal jeho hlášení k ruce a za chvíli ho volal k sobě do kanceláře:

Poslyšte, pane Brůžek, se mi zdá, že jste podlehl volání jara! Já vás pošlu vyšetřit sebevraždu člověka, který má v sobě uspávači prostředek, a vy mi přinesete dojemnou historii, že by se o ní od minuty mohly skládat na pouti písničky. Prosím vás, co vás to napadlo,

nemocná švadlena a oficiál z nějakého amtu? To jste si jako hrdinu spíš mohl vybrat poručí-

ka od hulánů, pro takové se odjakživa tráví švadlenky a služky.

Pane rado, ale mne ta souvislost napadla tak přirozeně… To byste musel vidět, jak jsou ta okna blízko. Ti lidé se znali!

Třeba jo. A co s tím? Protože ona ho nechtěla, tak on se rozhodl spáchat sebevraž-

du? A aby jí ten smrad netáh do jejího okna, tak to udělal v kanceláři?

Ježíšmarjá, pane Brůžek, tohle je přece pitomost!

Když to ráčíte takhle klást vedle sebe, tak to, pěkně prosím, pitomost opravdu je. Ale když v tom nebyla ženská, proč si ten osamělý člověk pustil plyn?

Pan rada povzdechl a zadíval se na stěnu před sebou. To dělával, když upadl do hlubokých myšlenek. Většinou ještě natáhl nohy a založil palce za průramky vesty.

Víte, já bych dal moc za to, kdybych docela přesně věděl, že si ten plyn pustil sám.

Pane Brůžek, my se vypravíme do toho ouřadu. Protože, co když ten člověk spal, a teprve pak začal plyn ucházet?

Pan Brůžek se vylekal: Můžeme to vůbec takhle dát dohromady?

Když nenajdeme nic lepšího, tak asi jo! Zítra na to skočíme. Druhého dne zněly na chodbách starého úřadu dvoje kroky a rozléhaly se nezvykle v mrtvém tichu. Panu Brůžkovi navíc vrzaly boty. Nejpodivnější bylo, že úředníci, kteří tu a tam vyšli na chodbu, se pohybovali docela tiše. Pana Brůžka to zřejmě hnětlo a najednou se zastavil a s úžasem ukázal za jedním z těch, který jako velká myš proklouzl kolem: Ty lidi nosí na nohou papuče! Proto chodí tak tiše!

Zajímavý postřeh, odvětil pan rada. Dá se z něho ovšem zatím vyvodit pouze jedno: že je tu všude, dokonce i na jaře, psí zima, a že by ti lidé jinak měli ve třiceti letech pořádné regma. Přednosta úřaduje přijal s úžasem a s patrným neklidem. Titul policejního rady ho prostě ohromil. Nepamatoval si, že by kromě návštěvy pana zemského rady přišla do jeho úřadu taková honorace. A ještě od policie!

Pánové, řekl obřadně, posazuje návštěvu poblíž kachlových kamen, jsem přesvěd-

čen, že náš zvěčnělý kolega Smok se stal obětí nešťastné náhody.

To říkáte proto, že to určitě víte, nebo byste si to spíš jenom přál?

Zeptal se sladce pan rada.

Pan přednosta povzdechl: Máte pravdu, pane policejní rado, vlastně bych si to přál, aby to nebyla sebevražda. Protože… protože pak by bylo třeba se ptát, proč tak bezúhonný úředník něco takového udělal?

Však taky proto jsme přišli, pane… pane…, rada Vacátko najednou nemohl najít vhodný titul.

Přednosta, prosím. Dříve jsem měl titul hilfsamtdirektor. Myslím, že to bylo lepší a velice vhodně byl v tomto směru nazván i náš úřad. My totiž nejsme archív v pravém slova smyslu, my jsme pomocný úřad. Ovšem v nových poměrech…

Pan přednosta umlkl. Za chvíli řekl: Ostatně brzy půjdu do penze, na mé místo nastoupí pan Fresl, má už mnoho let titul adjunkta, což je poslední stupeň před mým místem.

U nás je to tak zařízeno, že lidé nastupují podle přísně pragmatikálního pořádku.

Alespoň mají nějakou jistotu, řekl hlubokomyslně pan rada. Přišli jsme si pohovořit s vámi i s ostatními pány o té smutné záležitosti. Byl s někým z pánů ten pan Smok nějak zvláště zadobře?

Pan přednosta pokrčil rameny: My se stýkáme hodně v úřadě, ale mimo zaměstnání už málo. Každý má svou rodinu… Tedy pan oficiál, chudák, ji neměl.

Nepřišel do styku s penězi? Myslím, jestli snad to nebyl strach z nějaké ho maléru?

Pane rado, kdepak! Jediné peníze tady jsou naše výplata. U nás opravdu není nic, co by člověka mohlo svádět.

To jsem už pozoroval, odvětil upřímně pan rada. Snad by nebylo od věci, pohovořit s panem kancelistou Holínkem.

Možná, že ten by něco věděl… Ne snad od pana Smoka přímo, ale z hvězd.

Nevím, jestli o

tom smím mluvit, ale pan Holínek je astrolog.

Pan Brůžek skryl docela obratně náhlý úsměv a poznamenal si to jméno. Byl pan Smok nějak nemocen? Užíval nějaké prášky pro spaní?

Není mi známo. Ale to snad bude spíš vědět zřízenec Lebeda. Pan Brůžek si poznamenal i toto jméno..

Snad abyste nám dal seznam všech pánů, bude to kratší, řekl pan rada, a přednosta si sedl a zpaměti napsal jména a služební tituly všech svých podřízených. Bylo jich právě osm.

Budeme je trochu vyrušovat, ale snad nemají kvapnou práci? ptal se zdvořile pan ra-da.

U nás je práce trvalá a stálá, ale ne kvapná. Není to ani možné, má-li každý spis dostat řádně své jednací číslo a být založen tam, kam patří. A co se týče pana oficiála Smoka, to byl přímo vzor úředníka, pánové! Těžce nesl ten zmatek, který teď u nás vládne, víte, no-vý spisový materiál je neutříděný, teď nám sem dali navíc pozemkové věci, a když uvážíte jenom, jaká je agenda s náhradovými knihami, právě vzhledem k novému zákonu a to ml-

čím, prosím, o zákonu přídělovém a úvěrovém, je celkem pochopitelné, že člověk slabších nervů to prostě nezvládl.

Pan Brůžek se zaposlouchal do hlubokého ticha, jež všude kolem panovalo, a vzpomněl si na ten rajt, který je ustavičně na čtyřce. Mají tak lidé představy o tom, co jsou nervy!

Vy si myslíte, že pan oficiál spáchal sebevraždu proto, že nemohl řádně evidovat své spisy? otázal se pan rada.

Za prvé prosím vylučuji sebevraždu a pak… Já si myslím, že byl prostě rozrušen, že si pustil plyn a zapomněl zapálit. Pan rada povzdechl: Potíž té vaší teorie je v tom, že člo-věk si jde rozsvítit tehdy, když nevidí. A když nevidí, tak sotva může zapomenout, že je tma, a pracovat dál. To za prvé. A za druhé, ten pan Smok snědl nějaké uspávači prášky. Moc rád bych se podíval k němu do kanceláře. Je tam s ním někdo?

Ne, prosím, u nás oficiál má nárok na svou pracovnu. Pan přednosta uspěchaně krá-

čel před nimi, aby jim otevřel dveře opuštěné kanceláře.

Už jsem říkal panu kancelistovi Holínkoví, který je na řadě, aby nastoupil místo oficiá-

la, že se tam může přestěhovat, ale on zatím nechce. Je to pochopitelné, po tak krátké době…

V místnosti stále ještě páchl plyn.

Rada Vacátko zběžně prohlédl lampu, visící na dlouhé trubce nad stolem, zkusmo otočil kohoutkem a zase jej utáhl. Pan Brůžek se věnoval pečlivě psacímu stolu.Stála tam sklenice nepříliš čistá, pan Brůžek k ni přičichl a pak ji dal stranou. Na dně byla bělavá usazenina.

Pan rada si toho všiml a jenom kývl hlavou. Pak otevřeli psací stůl.

Pane přednosto, nebudeme vás zdržovat od práce, my se tu podíváme a taky si tu pohovoříme s jednotlivými pány.

Přednosta se jenom nerad odporoučel.

Pan rada se chmurně zadíval na pana Brůžka a ten pod tím pohledem lehce pokrčil rameny.

Taky nevíte, co si o tom myslet, že jo? řekl pan rada. Tohle není ouřad, to je oáza klidu a míru. Tady člověk nemusí jíst prášky pro spaní, protože tady může spát, kdy chce a jak chce. Proč jenom já jsem se nedal na takovéhle krásné zaměstnání?

Pan Brůžek zatím probíral pečlivě stůl. V postranních šuplatech našel konečně pár osobních věcí: hřeben, kartáč na šaty, pásku na vousy, pomádu, prázdnou láhev od čerta a kus tvrdého chleba.

Ta láhev něco říká, pronesl zasvěceně pan Brůžek. Ale to hlavní tady není.

Ty práš-

ky pro spaní.

Pan rada stál a pokyvoval hlavou, jako by to čekal.

Tak tedy alou, pane Brůžek, zpátky k jeho bytné a místo zkoumání oken v okolí račte Strana

se ptát na léky! A pošlete mi sem toho zřízence. Zřízenec, pan Lebeda, o panu Smokovi moc nevěděl. Že by byl nějak nešťasten, to popřel, a že by mu chodil do lékárny, nebo že by si pan oficiál stěžoval na nějakou nemoc, to si taky nepamatuje.

A proč teda je najednou mrtvý, vybafl pan rada. Pan Lebeda pokrčil rameny.

Je to u vás první případ?

První. Tady od nás se chodí do penze a ne na krchov. Jo, za války to bylo jinačí. To jsme tu měli dva případy… Oba páni museli narukovat a nevrátili se.

Na tom není nic divného, zabručel pan rada.

Jo, ale tohle bylo divný, protože je odvedli na udání. Napřed pana Máchu a pak Kubra. O panu Kubrovi se říkalo, že prý někde mluvil proti císaři pánu.

Jinač tady z úřadu nešel nikdo, protože válka neválka, spisy se musí ukládat, to dá rozum.

Pan rada se hořce usmál: Ten den, když se to tady stalo, odcházel jste jako poslední?

To nevím, prosím, já jdu, když padne, to je v půl čtvrtý. Kdo tu zůstane, to nikdo nekontroluje, páni mají klíč od vrat. Takže se kdokoliv může kdykoliv vrátit!

To, prosím, může, ale co by tu dělal, že jo?

Ovšem, to je ta otázka! Děkuju a zavolejte mi dalšího pána podle tohohle seznamu!

Výslech byl dlouhý, ale nezajímavý. Dohromady nikdo nic nevěděl. Pan Fresl, který bude nástupcem pana přednosty, byl sebevědomý starý ouřada, který věděl o panu Smokovi jen to, že tu zůstával často přes čas.

Nikdy vám neřekl proč?

Nikdy jsem se ho na to neptal. Asi nebyl hotov s prací. Pan rada neřekl nic a zavolal dalšího. Pan Výborný byl kolegou na stejném služebním stupni jako ten mrtvý. Měl na starosti staré berní věci a s panem kolegou Smokem šli někdy kousek cesty spolu, ale protože pan Smok bydlel nedaleko, nedostali se kloudně do řeči. Pan Výborný byl přesvědčen, že pan Smok se stal obětí své vášně úřadovat.

Já, pěkně prosím, si denně, ať je jakékoliv počasí, vyjdu v deset před budovu a na-dechnu se trochu vzduchu. Postojím před brankou na zahradě, udělám dva tři dřepy a vrá-

tím se. Cvičit, toť základ zdraví i dobré pohody.

A protože pan Smok necvičil, domníváte se, že si pustil plyn?

Já se domnívám, že si plyn nepustil. Byla to nešťastná náhoda.

Pan rada přikývl a pozval dalšího. Přišel pan Červenka, měl titul kancelisty. Uctivě se uklonil a ani si nesedl. Ostatně taky nic nevěděl. Když ale byl na odchodu, řekl: Nehovořil jste prosím s naším panem přednostou?

Pan rada krátce pokývl.

Neříkal vám, kdo se nastěhuje do této místnosti?

Pan rada se usmál: Říkal… Ale nebyl to můj zájem, a tak jistě chápete…

Zajisté. Ale můj zájem to je. Myslím, že on počítá s panem Holínkem. A přitom já jsem služebně starší o půl roku! Když odešel, pomyslel si rada Vacátko, že je to tady jako všude jinde, lidé si závidí jen což a otravují si klidný život.

Pan Holínek udělal na pana radu nejlepší dojem. To proto, že nijak neskrýval svou vášeň, číst ve hvězdách.

Já jsem byl v poslední době s panem Smokem zadobře. On se velice zajímal o astrologii a já mu netajil, že je narozen v nepříznivém znamení. Pan Smok byl totiž Vodnář a to jsou lidé zvláštní, někdy chorobně citliví… A ještě něco, prosím. Právě v oněch kritických dnech smrti pana Smoka byl Mars v nevýhodné konjunkci a dostával se do samé blízkosti Vodnáře.

Co to znamená?

To znamená značné ohrožení pro lidi narozené v onom znamení. Hrozí jim nepříjemnost, nemoc, snad i smrt, to se ovšem nedá nijak předvídat.

Nevšiml jste si, že by pan Šmolc užíval nějaké prášky?

Pan Holínek, vyrušený ve svých úvahách, se nepřítomně podíval na pana radu: Ří

kal mi, že ho bolí zuby a hlava, doporučil jsem mu aspirin, ten je dobrý na nervy. A co ho ta-dy, prosím vás, mohlo znervózňovat?

To nevím, usmál se tichý hvězdopravec. -Já bych řekl, že to nepříznivé postavení Marsu.

Pan rada jenom mlčky přikývl.

Bylo mu už zcela jasné, že výslech nebude k ničemu, pro úplnost povolal ještě ostatní pány a podle očekávání mu zase nic neřekli. Jenom ten nejmladší z celého úřadu, začína-jící kancelářský oficiant, jak zněl jeho hrdý titul, prohlásil, že kdyby tak dlouho seděl nad lejstry jako pan Šmolc, asi by si taky pustil plyn, když už by neskočil rovnou do Vltavy, a že on osobně tady nebude, protože je to práce, která jinak než špatně skončit nemůže. Mladý muž ukázal v sobě značnou chuť do života, jelikož prozradil panu radovi, že hledá místo a že na to jde od lesa, přesně řečeno od strany agrární, která se za své lidi dovede vzít. Pan rada mu popřál mnoho úspěchů, a když mladík odešel, měl chuť si odplivnout; s ohledem na to, že byl v cizí kanceláři, tak neučinil.

Náhodou se zrovna vrátil pan Brůžek, ale nepřinesl nic průkazného. Paní bytná o ně-

jakých chorobách svého podnájemníka nevěděla, prášky pan oficiál bral, jenom když ho pá-

lila žáha. V poslední době ho prý nějak zlobily zuby.

No, tak jsme tedy na suchu, zabručel pan rada. Prostě on si koupil nějaký ten neřád proti bolestem, namíchal si ho tady do sklenice a vypil. Pak pustil plyn a sedl zase nad své dopisy, aby si byl dokonale jist (pan rada zalistoval v lejstrech na stole), že má skutečně správné jednací číslo III 543876/ai XIV, a pak jednak usnul a jednak umřel. My s tím teď zřejmě nehneme, ale v pořádku to není. Splníme vroucí přání zdejšího pana šéfa a napíše-me do protokolu, že na sebevraždu to nevypadá… Mezi námi, pane Brůžek, i když pro to nemám teď jediný důkaz, mám nepříjemný pocit, že to byl mord.

Ježíšmarjá, pane rado!

My říkáme, že si vzal ty prášky a pak si pustil plyn a usnul. Ale co když mu někdo ty prášky dal, počkal, až usne, a pustil mu plyn? Ženská v tom nebyla, peníze neměl, tak proč by to kdo dělal? namítl pan Brůžek.

No právě! A protože tohle nevíme, tak to celé musíme dát ad acta.

Pan rada vstal, nasadil si klobouk a podíval se smutně na pana Brůžka, který se neodvážil odporovat. Rozloučili se s panem přednostou, a když vyšli ven, podivili se: vzduch byl vlahý a voněl rašícími stromy. A tam uvnitř bylo jako v morně!

Pan rada mlčel a pan Brůžek si dal dobrý pozor, aby ho nevyrušil. Ano, pan rada byl poražen a tvářil se nyní jako tygr, jemuž kořist uklouzla před nosem.

Pan Brůžek to znal, měl dost zkušeností, aby věděl, že se vždycky člověku nepodaří dokázat to, co by chtěl.

Neúspěch se těžko snáší, i když je ve vzduchu cítit jaro, pomyslel si pan Brůžek. Starej bude teď mít vztek a bude řádit, než na to zapomene!

Pan Brůžek se ale mýlil: pan rada byl sice nevrlý, ale zdaleka to s ním nebylo tak zlé, jak se starý detektiv obával. Pan rada se opravdu zachoval jako tygr: tvářil se nevšímavě a -

čekal.

Pan Brůžek se za čas dověděl, že dal prošťárat starý a velmi neúplný archiv tajné policie ještě z doby války, ale protože k té práci vzal úředníky z direkce a nikoliv pány z mordparty, bylo to všem srdečně jedno. Zřejmě na nic nepřišel, protože celý případ tiše usnul, a pan Brůžek toho nijak neželel. Čas plynul, pražské jaro se rozhořelo v kaštanových květech, přicházelo léto, milenci se k sobě tiskli mnohem úžeji a na pražské čtyřce se připravili na ty obvyklé patálie: pokusy o znásilnění, smilstvo a jiné věci, jež tvoří stíny lásky a náplň letních zločinů. Mnoho vody uteklo ve Vltavě, mnoho kasařů bylo chyceno, mnoho jich jako vždy uklouzlo, stát zvýšil měsíční drahotní přídavek, čímž si koaliční strany získaly drobné úřed-nictvo, malíři přestali malovat mladou republiku jako dámu s praporem a socialistické noviny tvrdily, že nebezpečí extrémních sil je zažehnáno. Pro jistotu však odhlasovali v parlamentě zákon na ochranu republiky.

Potom se všechno rozjelo na dovolené, kromě půdařů a bytařů, kteří naopak rozvinuli

činnost, takže pan Bouše měl plné ruce práce. A přišel podzim, lidé obhlíželi starostlivě ob-lohu, na níž se honily temné cáry mračen, a říkali: To nám to zase uteklo, co?

Neboť na podzim je každý náchylný k filozofickým úvahám.

V „detektývně” prudce zazvonil zvonek, dlouze a naléhavě, a pan Bouše i pan Brů-

žek, kteří zrovna měli službu, se vřítili najednou do pracovny pana rady, protože tohle byl ur-

čitě alarm. Pan rada už měl na sobě krátký svrchník a nasazoval si právě tvrďák.

Pánové, všechno, co má nohy, ať se přichystá. Fotograf, daktyloskop a tak dále. Dvě auta čekají venku. Jedeme na Malou Stranu. Ano, pane Brůžek, do toho slavného ouřadu, kde jsme už zjara byli. Tentokrát byl jeden z úředníků zabit padající taškou ze střechy.

Pane rado, a vy si račte myslet…, zašeptal pan Brůžek.

Já budu myslet, až uvidím co a jak, odvětil pan rada a vyšel ven.

Dvě auta plná policejních úředníků se pak propletla přes Karlův most a rozrušila klid-nou pohodu malostranských uliček. Když pan rada vystoupil z auta, hned viděl, že zase přijel o něco později. Policie zde sice už byla, ale mrtvého neviděl, a to ho rozzlobilo.

Pane inspektore, obořil se na uniformovaného představitele místního komisařství, proč jste hnul s mrtvým?

Pane policejní rado, hlásím, že jsem ho dal odvézt do nemocnice, ale tam zjistili smrt.

Místo abyste ji zjistili vy tady! Kde mrtvý ležel? Pro Kristovy rány, kdy se už naučíte zachovávat základní pravidla vyšetřování? Tohle není krádež housky a já jsem už hned na jaře dal určité příkazy vašemu komisařství!

Pan inspektor se pod tím burácejícím hlasem doslova ztrácel. Pane rado, byli jsme zavoláni přesně v deset hodin osm minut, že se stalo neštěstí, já osobně jsem řekl, aby všechno zůstalo, jak je, alarmoval jsem lékaře a dostavili jsme se za pár minut nato, ovšem pěšky, protože my na komisařství… Zkrátka, když jsme přišli, tak tady bylo už plno lidí a ti s tím nešťastníkem dávno pohnuli a pokoušeli se ho v chodbě ošetřit, on prosím měl rozbitou hlavu, ale ne nijak moc, takže snad mohla vzniknout naděje, že jde jen o zranění a mdloby…

A ono šlo o smrt, protože v tomhle baráku jde vždycky o smrt!

Pan rada se pevně rozkročil a houkl na své lidi: Tu sešlost tady rozežeňte, tady není tyátr. A z těch oken ať pánové také zmizí! Všechno bude dokonale prázdné. Úředníci z archivu se vrátí na svá místa, nikdo nebude opouštět svou kancelář.

Ten nový mrtvý byl oficiál Ferdinand Výborný. Pan rada si ještě pamatoval, že to byl kolega toho Smoka, co zahynul na jaře otravou svítiplynem. Komisařství mělo už předběž-

nou zprávu z nemocnice: smrt nastala krvácením do mozku po fraktuře lebky.

Kde ležel?

Pan inspektor úslužně ukázal na velmi nejasnou čáru, narýsovanou na vlhké dlažbě před vraty.

Tohle, prosím, zakreslil zřejmě kouskem toho prejzu, co spadl, úředník zdejšího archívu pan adjunkt Fresl. Já ho, prosím, přivedu, breptal inspektor a řítil se do budovy. Ve vratech se objevil přednosta, celý bledý, a držel se za srdce. Smutně kývl na pozdrav panu radovi, ale na pokyn strážníka se poslušně vrátil zpět.

Pan Fresl se dostavil a potvrdil, že zatímco někteří pánové z úřadu zvedali toho zabitého…

Kteří pánové! zahřměl pan rada.

Pan Červenka a pan Holínek… A ovšem pan Lebeda, který toho nešťastníka objevil.

Zvedli ho a nesli dovnitř, ale já jsem si vzpomněl, že jsem někde viděl, že se má nakreslit, jak mrtvý ležel, tak jsem to arci jenom zhruba udělal.

Pan Fresl roztřesenou rukou ukázal nejasný obrys čáry, kterou teď pan Brůžek zvý-

razňoval křídou.

Pan rada přistoupil k panu Freslovi: Jsem vám velice zavázán, pane adjunkte! To, co jste udělal, je totiž velice důležité!

Pan Fresl, který patrně čekal, že ho na místě zavřou, nepřítomně pokývl hlavou a pak

se vrátil do své kanceláře, protože se mu třásly nohy.

Pane Lebeda, kde jste mrtvého našel?

Zřízenec několikrát polkl, než odpověděl: Prosím tady, jak je ta čára. Já jsem šel ven, ježíšmarjá, pro co jsem to vlastně šel, se mi zdá, že pro housky pro pana přednostu, a on tady ležel… On měl takový zvyk, že si sem chodíval dělat prostocviky, jak říkal.

Pan rada krátce kývl. Vybavil si scénu toho dávného výslechu, kdy mu právě pan Vý-

borný velice chválil svůj zvyk nalokat se čerstvého vzduchu.

Kde byl ten prejz, co spadl?

Tady někde, prosím, já jsem na něj ani tak nekoukal, já jsem se nahnul nad panem oficiálem, protože jsem myslel, že mu přišlo špatně, až pak koukám, ježíšmarjá, ona je na hlavě krev, tak jsem volal a pak přiběhli pánové.

Kteří?

No, pan Holínek a Červenka. A ti pak pana Výborného vnesli do chodby a už nevím, kdo si všiml toho prejzu a přinesl jeho kusy také dovnitř.

Velice chytré, řekl pan rada Vacátko. Velice chytré! Byl ten spadlý prejz moc rozbitý?’Prosím, to já nevím, přiznal pan Lebeda.

Rada dal pokyn svým lidem, aby pečlivě sebrali všechny odštěpky a slepili prejz dohromady. Pak poručil, aby někde sehnali šikovného pokrývače a ať má s sebou lano, proto-

že poleze po střeše. Místní strážníci začali běhat a páni z kriminálky se zatím snažili zajistit všechny stopy, které ještě zbyly, ale netvářili se při té práci příliš nadšeně.

Pan rada pokynul Brůžkovi a Boušovi, aby šli blíž: Myslím, že nemá velkou cenu se s tím tady rozčilovat. Žádné stopy nenajdeme.

A budeme je vůbec potřebovat? Snad ten pád ze střechy je dost jasný, ne?

prohlásil pan Bouše.

Pád ze střechy! ušklíbl se pan rada. To se ještě ukáže! Pamatujete si, pane Brůžek, jak jsme tady na jaře dostali takový seznam úředníků? Skočte k panu přednostovi, že prosím, aby vám jej zase nadiktoval, on to zná zpaměti. A že bych prosil u každého jména, kdy dotyčný nastoupil, kdy byl povýšen a do jaké funkce.

Pan přednosta se sice i nadále držel za srdce, ale seznam slíbil vyhotovit okamžitě, osobně a rád jej panu radovi doručí.

Pan rada zůstal venku. Velice pečlivě si měřil výšku střechy a její sklon, zdálo se, že se chvílemi samou námahou mračí a pak že se zase tak nějak zlověstně usmívá.

Když byli technici hotovi, odjeli, a pan rada zůstal sám s oběma svými pomocníky.

Páni z berní správy v horních patrech přestali konečně zaplňovat okna.

Přednosta se objevil mezi vraty s lejstrem v ruce a odevzdal je panu radovi se smutným pohledem.

Není vám dobře? zeptal se ho pan rada účastně.

Srdce, prosím… Je toho trochu moc.

Ovšem, ovšem, druhý případ nešťastné náhody, přikývl pan rada. A když se lip podí-

val na pana přednostu, řekl: Vypadáte opravdu přepadle. Jděte si k lékaři, my vás už potřebovat nebudeme. Kdyby něco bylo, obrátíme se na vašeho zástupce, pana Fresla.

Pan přednosta hluboce povzdechl a za chvíli ho uviděli cupitat unaveným krokem k domovu.

Pan Brůžek s panem Boušem si na příkaz pana rady zvali každého úředníka zvlášť do přednostovy pracovny a vyptávali se ho, co se dalo kolem desáté hodiny.

Konečně mohli panu radovi předložit takovýhle sled událostí: Ráno přišli všichni jako obvykle. Nic zvláštního nikdo nepozoroval. Většina pánů si nosila do práce aktovky, v nichž měli ranní noviny a svačinu. Všichni se pohybovali dopoledne jako obvykle, nosili spisy ke skříním, pan Pergl a Málek, oba v hodnosti kancelistů, sestoupili asi v půl desáté do sklepa po velice úzkých a tmavých schodech, neboť tam se ukládaly spisy berní správy. Vrátili se před desátou opět spolu nahoru. Na chodbě nic nepozorovali. Pan Pergl dodatečně vypově-

děl, že se mu zdálo, jako by kdosi na chodbě byl, když se otočil před vstupem do své kance

láře, domnívá se, že zahlédl pana oficiála Červenku. Zdůraznil ten titul tak, že se pan Brůžek zarazil.

Pan Červenka je oficiálem jmenován teprve nedávno. Po panu Smokovi, dodal pečlivý úředník. Pan Brůžek pokývl hlavou a umínil si, že na tohle zvláště pana radu upozorní.

Ostatní úředníci se o nic nestarali, jen o svou práci. V deset vyšel pan Výborný ze své pracovny ven. Byl to jeho zvyk.

Potvrdil to pan Fresl, který ho potkal na chodbě a vesele mu řekl: Cvičit, cvičit? A pan Výborný mu bodře odvětil: Cvičit, cvičit.

Nebyla to příliš duchaplná konverzace, ale pro policii byla důležitá. Na věži kostela tlouklo právě deset.

Asi za minutu nato byl pan Výborný mrtev. Prejz spadl tedy ze střechy v deset hodin a nějakou vteřinu. V tu dobu byli všichni úředníci v budově.

Když si to pan rada prohlédl, pokývl pochvalně hlavou: Znamenité. Jenomže mně nejde o to, kdo byl v budově. Mne zajímá, kdo pár minut po desáté byl mimo svou kancelář!

Nový průzkum a nové dotazy upřesnily, že všichni byli na svých místech, což ovšem se mohlo zjistit u těch, kdo nemají svou vlastní pracovnu. Tu mají pan přednosta, pan adjunkt Fresl, pan Výborný (ten v ní určitě nebyl) a nový pan oficiál Červenka. Nejisté to bylo u pana Lebedy, který je pořád v pohybu, protože dělá všechno a nic.

Já mám takový dojem, prosím, řekl mladý oficiant Smejkal, že pan Holínek byl na chodbě. Anebo nebyl?

Pan Holínek se jenom usmál a řekl, že se chystal odejít k panu Výbornému s nějaký-

mi spisy, což asi u mladého muže vzbudilo dojem, že je pryč. Když se ozval z chodby křik pana Lebedy, byl určitě v kanceláři, což potvrdil kancelista Málek.Zatímco se pan Brůžek celkem marně dohadoval o těchto maličkostech, místní strážníci přivedli pokrývače.

Pan rada mu poručil, aby vylezl na střechu. Když tam pokrývač byl, zavolal na něho zdola: Tak co, jaká je střecha?

Dobrá, odvětil pokrývač.

Jak to dobrá? Někde na ní na téhle straně musí chybět aspoň jeden prejz.

Pokrývač se uvázal a pomalu se spouštěl až ke kraji. Pak se otočil dolů: Tady na jednom místě chybí sice pár prejzů, ale to je už stará věc, je to celý černý, to muselo spadnout už dávno. Čerstvýho tu nic nevidím. Pan rada se podíval na své lidi, kteří ustaraně hleděli nahoru na střechu.

Slyšíte, pánové? Ale možná, že přece jenom nějaký prejz sklouzl. Možná že se pokrývač plete. Uděláme tedy ještě jednu zkoušku. Pak se obrátil nahoru a zavolal: Mistře, vylomte tedy jeden prejz sám, kterýkoliv, a položte jej na střechu. Až řeknu, tak jej pusťte, ať sklouzne dolů. A vy tady jděte stranou.

Užaslý pokrývač uvolnil jeden prejz, položil jej, jak si pan rada přál, a pustil. Prejz se začal šinout po šikmé střeše a pak letěl dolů. Na zemi se roztříštil.

Pan rada se obrátil ke svým lidem: Tak co tomu říkáte?

Pánové neříkali nic. Hleděli střídavě nahoru na střechu a zase dolů na zem, kde leže-ly kusy rozbitého zčernalého prejzu.

Vidíte, kam prejz dopadl, ne? To jsem si řekl hned, jak jsme sem přišli.

Když spadne ze střechy taška, nepadá kolmo dolů. Protože získá určitou rychlost, jak klouže po střeše, dopadne značně šikmo. Kdyby byl pana Výborného měl trefit ten prejz do hlavy, byl by musel ty své prostocviky dělat až tadyhle.

Ale on ležel na zápraží.

Pan Brůžek se zadíval na svého šéfa s neskrývaným obdivem a pan rada si toho všiml. Zatvářil se neúčastně, ale přece jenom ho to potěšilo. Ostatně to nebyla tak špatná práce.

Ale ten člověk byl zasažen prejzem, pane rado, řekl tiše místní inspektor.

Správně, pane kolego. Jenže ten prejz nespadl ze střechy!

A odkud tedy?

Odnikud. Ten prejz držel někdo v ruce. Inspektor se zadíval s úžasem na pana radu a mlčel. Taky ostatní ztichli, všechny obešla jakási podivná hrůza.

Bylo to všechno docela jednoduché a zřejmě nezvratné, nicméně velmi nezvyklé.

Inspektor povzdechl: Ovšem, pak se měly na tom prejzu vzít otisky. Pan rada jenom mávl rukou: Kdepak, tam by nic nebylo. Však jste slyšel, že na ty úlomky tady kdekdo sahal!

Mezitím slezl pokrývač dolů a nerozhodně postával opodál. Díval se na slepený prejz, který držel pan Bouše v ruce. Pak si na ten prejz sáhl.

Jo, řekl pan Bouše, mysleli jsme, že spadl tady ze střechy a zabil člověka. Ale bylo to jinak.

Něco jsem o tom slyšel, zabručel pokrývač a vzal prejz taky do ruky. Jenže tenhle odtud nespadl, to jsem ani nemusel lézt na střechu.

Já vám nerozumím, řekl pan rada pozorně.

Chci říct, že tenhle odtud vůbec není. To je jiné pálení, to se pozná podle zrnitosti.

Tenhle je novější, ale nahoře na střeše jsou ještě předválečné, ty byly ostřeji pálené. No, jenom se, vašnosti, kouknou.

Pokrývač rýpl nehtem do toho slepeného prejzu, který zabil člověka a pak do jednoho úlomku z toho, který sám před chvílí uvolnil ze střechy.

Pan rada jeho počínání zaraženě sledoval: Vida, tohle jsem tedy nevěděl. A pachatel zřejmě taky ne… Stačilo mu, když si přinesl starší prejz… Majstře, já vám mockrát děkuju, já se hrozně rád poučím. A budete se sem muset vypravit ještě jednou, abyste zasadil ten prejz, který jsem vám poručil, zřejmě zbytečně, shodit.

Pokrývač dobromyslně mávl rukou: Z jednoho prejzu se na takové střeše nestřílí, to by, vašnosti, museli vidět zdejší střechy! Nestačíme to spravovat.

To má čas!

Pan rada mu stiskl ruku a usmál se: Jenomže my čas nemáme!

Pak kývl na svou suitu a vešel dovnitř. Důkazy tedy jsou. Co nám chybí?

řekl vesele.

Jako vždycky pachatel, usmál se pan Brůžek uctivě.

No, něco o něm už taky vím… Jenomže ještě něco potřebuji. Zavolejte mi sem pana Fresla.

Když přišel přednostův zástupce, požádal ho pan rada, aby mu sehnal nějaké starší spisy, které vyřizovali zde v úřadě německy. Jde mi zkrátka o německý švabach, rozumíte?

Hrozně bych ho teď potřeboval! Od každého úředníka aspoň jeden!

To není tak těžké, ještě za války se na spisy psaly poznámky samozřejmé německy, to chce jenom chvíli hledat.

Čím dřív to najdete, tím lip. Já bych totiž už byl rád s tímhle tady hotov. Pan Fresl se uklonil a vyšel ven. Pan rada se znovu zahloubal do soupisu zdejších úředníků, který sesta-vil pan přednosta.

Nízká místnost se plnila čpavým dýmem jeho viržinka, dýmal z něho mocně, protože velmi soustředěně přemýšlel. Když měl papír celý poškrtaný svými šipkami a klikyháky, ve-

šel pan Brůžek a postavil se u dveří.

Stačí vám, pane rado, to, co jsme zjistili o alibi jednotlivých úředníků?

Stačí a nestačí. Já si myslím, že se nějakým alibi tady nemusíme moc znepokojovat.

Jednak ho mají všichni a jednak ne, tak to ale vždycky bývá. Víte, oni si lidi dost málo pamatují. Mne zajímá něco jiného. Ten spěch, s jakým kdosi s tím mrtvým hnul, aby mu neležel tam, kde ležel. Ten pan Fresl nám udělal ohromnou službu, že namaloval místo, kde pan Výborný skutečně upadl… A s tím střepem toho prejzu, to je druhá věc. Kdekdo na něj sahal, na tom měl ten velice logicky uvažující vrah taky mimořádný zájem. Netušil, že je to zbytečné. Ale je tady něco, s čím se nedá hnout a kde žádné otisky nepomohou. A to jsou, pa-ne Brůžek, služební postupy.

Možná, že chtěl ještě něco panu Brůžkovi vysvětlit, ale do místnosti vtrhl horlivě pan Fresl a nesl nějaká lejstra.

Tak prosím, tadyhle jsem něco našel, nevím, jestli vám to stačí. Ovšem přinesl jsem

jenom to, co mi zrovna přišlo pod ruku, my máme tyhle starší věci uložené ve sklepích a tam něco hledat je obtížné.

Pan rada se zběžně podíval a řekl: To mi stačí. To je docela v pořádku.

Pak se usmál, spisy pečlivě prolistoval a povzbudivě poklepal panu adjunktovi Freslovi na rameno: -

Řekl bych, že to je tak dokonale v pořádku, že už budete moci klidně spát.

Pan Fresl užasle vyvalil oči: Já? Ale já, prosím, já spím klidně!

Na vašem místě bych byl trochu neklidný, řekl pan rada záhadně. Pak vyzval pana Bouše, aby donesl aktovky pana Červenky a Holínka.

A protože ho pan Fresl pořád sledoval užaslýma očima, pan rada dodal: Když se na to všechno dobře podíváme, tak nám přece neujde jedna věc. Napřed Smok, pak pan Vý-

borný a teď byste byl na řadě vy. Nějaká náhoda by se pro vás asi taky vymyslila.

Pan Fresl pobledl a zachytil se stolu: Jak, prosím?

Začíná se to docela pěkně rýsovat, viďte, pane Brůžek!

Myslím, že jo, řekl detektiv a dodal: Jak jste na to tak mohl přijít, pane rado? Na ten trik se střechou? Ale to přece bylo docela jednoduché! Na náhodu to bylo totiž moc náhodné. Víte, aby zrovna jedna taška padla na hlavu jedinému člověku, který si na minutku odskočí před dveře, to je trochu moc.

To musel někdo tu náhodu i celý osud vzít do ruky. Včetně prejzu… Jinak, pánové, jsem nepřišel na nic zvláštního. Kdybych byl přemýšlel víc, tak asi dneska pan Výborný žil. Ale když jsem začal chápat motiv tady těch vražd, sám jsem tomu honem nemohl věřit. Dneska už věřím.

Vy znáte motiv? užasl pan Brůžek.

Samozřejmě. Motivem je služební pragmatika, která tady v tom obřadě platí jako železný zákon. Představte si jenom, že tady pracujete. A nikdy a ničím nemůžete ve své karié-

ře postoupit, jenom léty a smrtí těch, co jsou před vámi. Je to hrozný pocit, ale pochopitelný.

Proto jsem vám před chvílí, pane adjunkte, řekl, že můžete v klidu spát, protože se své penze dočkáte ve zdraví. Mimochodem děkuji vám a myslím, že vás už nebudu zdržovat.

Užaslý pan adjunkt se vypotácel z kanceláře na chodbu. Pan Bouše se vrátil s oběma aktovkami, jež si pan rada vyžádal. Obě otevřel a prohlédl. Z jedné vyklepal trochu písku.

Tak vida, v téhle to bylo! Ten prejz, víte, ten, co si vrah dneska ráno přinesl. Tu druhou aktovku vrátíte a tuhle si dáme poslat do laboratoře. Tady uvnitř jsou ještě takové čáry, ty budou asi taky od toho prejzu. A teď mne nechte hádat, pane Bouše. Ta aktovka, v které byl uložen prejz, patří – panu Holínkoví, co ?

Ano, prosím. Myslíte, snad že on…

Už nemyslím, už vím! Víte, oni bylí v podezření dva, protože dva měli z té série smrti zisk… Ale ten jeden ani netušil, že v té hře jede. Přiveďte pana Holínka!

Drobný hvězdopravec vstoupil, provázen panem Brůžkem a panem Boušem.

Nejistě se podíval na pana radu. Ten se na drobného mužíčka zpytavě zahleděl: -

Ještě jsem se vás, pane Holínek, ani nezeptal, jaký je váš názor na osud pana Výborného.

V jakém znamení byl narozen, že to s ním tak špatně dopadlo?

Pan Holínek neodpověděl. Jeho zrak spočíval na aktovce, která stála na stole.Tu aktovku vám zatím nevrátíme, je to, jak se říká, předmět doličný.

Zbytky písku a pak ty rýhy ukazují, že jste v ní nenesl dneska jenom svačinu a noviny. V laboratoři potvrdí, že jste v ní přinesl jeden starší prejz.

Pan Holínek pootevřel ústa.

Nechcete říci, odkud jste jej vzal? Někde na ulici, že, ty střechy tady se přece pořád opravují… Tak to je jeden důkaz, pane Holínek. Ale mám jich víc. Mám pro vás dokonce ma-lé překvapení. Podívejte se na tenhle dopis.

Pan rada podstrčil k očím bledého kancelisty papír, který vytáhl z kapsy.

Poznáváte to? Jak vidíte, i na policii je dost slušný archív, ale trvá dlouho, než se v něm něco najde. Tohle je dopis, v němž kdosi nepodepsaný udává kancelistu Máchu z pro-tirakouského postoje… To byl váš první pokus, co A vyšel…

Tak psal jste to vy, nebo ne?

Holínek tupě zíral na papír a pokusil se zavrtět hlavou.

Ale psal, protože tadyhle jsem si dal předložit i váš rukopis německého textu a znalec písma potvrdí to, co je jasné na první pohled. Z kancelářského oficianta jste se tedy v patnáctém roce stal mladším kancelistou, protože Máchu odvedli. No a pak byl druhý dopis, který jsme našli, a v tom jste udal Kubra a zase jste postoupil… Když jste uspal a pak otrávil plynem oficiála Smoka, nestal jste se k svému úžasu oficiálem, protože jste zapomněl, že jste služebně o půl roku mladší než Červenka. Ten šel na Smokovo místo a vy jste zůstal dál jako kancelista. Proto musel umřít oficiál Výborný, abyste se mohl stát oficiálem také vy.

A podle hry, kterou jste si vymyslel patrně na základě studia hvězd, by za čas musel umřít Fresl, pak samozřejmě Červenka, proto že ten byl pořád před vámi a zatím vás kryl. Kariéru jste měl celkem zaručenou, šlo jenom o to, vytvořit vhodně nešťastné náhody. Ale tahle dnešní vám nevyšla. Jednak jsme o tom všem už něco věděli a jednak jste se dopustil několika chyb. Josefe Holínku, zatýkám vás pro zločin dvojnásobné vraždy…

V místnosti bylo všechno zcela nepohnuté. Jenom Holínek se náhle pohnul a bleskem skočil ke dveřím. Vyrazil na chodbu a pak ven. Tady bylo sice několik strážníků, ale ti byli tak vyjevení, že prchajícího nezachytili. Když se ozval hvizd policejní píšťaly, byl Holínek už v ulici.

Inspektor zbledl a vytáhl revolver, samozřejmě docela zbytečně.

Klid, pane kolego, klid, však on nám neuteče. Kromě toho se tímhle dokonale přiznal, řekl pan rada uvážlivě a mrkl na své pány. Ti vyrazili ven a pan rada sebral své věci i Holín-kovu aktovku: Dejte mi to poslat na čtyřku, já jdu napřed. Oni ho už přivedou.

Ale nepřivedli ho, protože Holínek byl příliš mrštný a běžel svůj velký závod na život a na smrt. Když doběhl přes Malostranské náměstí do Mostecké ulice, pochopil, že běží marně. Nahnul se tedy přes zábradlí nad Čertovku a jeho tělo spadlo do proudu, který teď na podzim byl dravý a plný vírů. Bylo vidět, jak se chvíli otáčí v prudké vodě, pak zmizel pod hladinou. Strážníci tomu mohli jen bezmocně přihlížet. Jeden se rozběhl k půjčovně loděk pana Rouska, na pravé straně pod Karlovým mostem. Pan Rousek ale už zpozoroval ten podivný pád a plul podél Kampy, aby tělo zachytil tam, kde Čertovka prudce vpadá do Vltavy. Měl pevně stanovenou taxu za tělo a nechtěl si dát ujít svůj výdělek.

Strážníci uvolnili další loďku a veslovali mu na pomoc, což pan Rousek přijal značně nevrle: Pánové, nepleťte se mi tady, abych netahal nakonec vás, voda je vysoko a koukejte se, jak jsme blízko jezu!

Pak začal obratně lovit svým dlouhým bidlem hluboko pod hladinou, pojížděje sem a tam, až tělo skutečně našel, protože tu vodu dokonale znal.

Hákem je přitáhl k loďce a za pomoci strážníků vytáhl do lodi.

Pak se vrátili on i strážníci a na břehu byl vůz pražské ambulance, takže mohli hned zahájit s tím utopeným umělé dýchání.

To nebejvá vždycky, aby to všechno bylo tak připravený, řekl pan Rousek obdivně, když bylo jasno, že ten člověk popadl zase dech. Narodil se na šťastný planetě.

Myslíte? pokrčil rameny pan Brůžek. Zachránil jste ho, otče, před utopením akorát pro šibenici. Ale i tak vám mnohokrát děkuju, protože by to byla pro pražskou policii hrozná ostuda.

Jenomže pan Holínek, dvojnásobný vrah a udavač, se přece jenom narodil na šťastné planetě. Onemocněl prudkým zápalem mozku a zemřel ve vězeňské nemocnici.

Bylo to v době, kdy Jupiter byl ve znamení Štíra a Venuše zářila na nebi jako večernic

ADVOKÁT A DUCHOVÉ

Když mladý Dubský udělal poslední rigorózum a stal se doktorem obojího práva, juris utriusque, byl překvapen on sám bezmála tak jako zkušební komise.

Navzá-

jem si blahopřáli k nečekanému výsledku a před mladým mužem se otevřel svět se všemi příjemnostmi. Ovšem nejtěžší v životě je poznat, co je vlastně příjemnost, a co nikoli. Nejdřív považoval přímo za terno, když mu vzdálený strýc v okresním městě, kde bylo sídlo krajské-

ho soudu, dal vědět, že by byl ochoten odevzdat mu co svému trvalému zástupci celou kancelář, kterou pan strýček vedl už značně ledabyle; pochopil, že života je nakrátko a že nemá cenu bohatnout víc, než člověk v jeho letech stačí spotřebovat. Dával přednost dlouhým pobytům v různých lázních s různými dámami, přiměřenými jeho věku, a teď se mu naskytla znamenitá příležitost už se do městečka nevracet. Využil jí tedy. Pro mladého právníka to znamenalo stát se najednou váženým advokátem.

Když nastoupil v oné malé a už skomírající kanceláři, zjistil, že užívat života znamená v tomto prostředí procházet se důstojně po korze a prohlížet si místní dívky. Zkoumal donekonečna jejich vzhled i možnosti finanční a proklínal osud, jenž ho zahnal do téhle díry. Na-víc zjistil, že mnoho věcí ve svém oboru vůbec nezná.

Například netušil, co je vodní právo, ale teď v kanceláři zdědil nádherný případ dvou mlýnů, které se soudily už tři generace o vodu. I musel se dodatečně pohroužit do studia.

Také se ukázal být naprostým laikem v oboru drobných urážek, z nichž právě malá kancelář pana strýčka byla obstojně živa.

Mladý a ctižádostivý advokát se znovu učil paragrafům, aby všechny zděděné případy dovedl ke zdárnému konci. Naštěstí ho včas upozornila slečna Nádherná, což byla sekretářka a něco jako kus nábytku v té starobylé kanceláři, že je to nesmysl, že musí studovat právo právě z opačného pohledu: aby spor pokud možno vydržel.

Doktor obojího práva Dubský by byl dal přednost spíše nádherné slečně před slečnou Nádhernou, ale v znalosti práv se od ní musel ještě mnoho učit a taky tak učinil. Slečna vedla podrobnou korespondenci se starým pánem, jemuž referovala o chodu kanceláře, a do spisů, jež podepisoval pan doktor, vkládala menší lístky soukromých sdělení, jež nepostrá-

daly hluboký pohled na nedostatky nového šéfa.

V městečku byli ještě tři advokáti, měli velké kanceláře s koncipienty a patřili k honoraci. Mladý doktor se k této honoraci zatím mohl jen přibližovat.

Vniknout do ní mohl však jen sňatkem, politickou kariérou nebo advokátským věhlasem.To poslední, jak pochopil, mu zů-

stane odepřeno. Tři generace trvající spor o vodu nemohl dodat věhlasu ani soudnímu prak-tikantovi, a nějaké to zlomené žebro při tancovačce či vzájemné nactiutrhání dvou trhovkyň jakbysmet.

Po této stránce tedy život mladého doktora poněkud podvedl. I chodil po korze, klaněl se mladým dámám, navštěvoval taneční večírky místního studentského spolku a sám nevě-

děl: patří k těm mladým, kteří se snažili za peníze svých otců kašlat na všechno, čeho otcové dosáhli, nebo už k těm důstojným, jejichž ctí je něčeho dosáhnout?

Stále hlouběji chápal, že i když už ví podstatně více o trestním právu, nezná vůbec li-di, mezi nimiž žije. Hájil jednu urážku na cti, banální, z které nic nekoukalo. Ženská v blízké vsi byla nazvána čarodějnicí a žalovala. Mladý doktor si dal moc práce doložit, v jakém smyslu je to slovo urážkou, ale při soudním jednání byl překvapen, že soudce se zajímal spíš o to, jestli snad skutečně činnost žalující neukázala na možnost čarování, a přál si vě-

dět, zdali by mohla strana žalovaná dokázat, že krávy jí skutečně od návštěvy strany žalující začaly míň dojit. Vášnivá řeč mladého advokáta zanechala soudce klidným a dámy odešly od soudu nesmířeny a další soud byl na obzoru.

Když se chtějí soudit, ať se soudí, řekl vesele soudce, když bylo po všem.

Ano, pane rado, z hlediska všeobecného jistě… Ale dovolil bych si soukromě pozna menat, že se přece nedá podat důkaz o tom, že dotyčná opravdu ty krávy očarovala… To prosím, pokud si vzpomínám, mohlo platit za Marie Terezie, tedy před dvěma sty léty!

Soudce už listoval v novém případu a jenom roztržitě poslouchal horlení mladého obhájce: Zajisté… Ale předtím, vážený, to jako právní norma platilo okrouhle jedno tisíciletí, ne-li déle.

Ale dovolte, pane rado, to by potom ještě platilo malleus maleficarum, kladivo čarodějnic!

Proč, pane doktore? Přece jenom soudnictví učinilo velký krok kupředu, a my tu dá-

mu, čarodějnicí nazvanou, nebudeme už odsuzovat k upálení. Naopak, ona je dnes stranou žalující… V tom je třeba vidět právní pokrok. Ale u nás v kraji se na zaříkání dosud věří a soud nemá žádný přímý důkaz o tom, že by to bylo porušení práva.

Mladý advokát vyšel od soudu celý vyjevený a slečna v kanceláři mu jenom potvrdila, že v okolí jsou vesnice, kde být čarodějnicí není urážkou, ale zaměstnáním.

Mladému advokátovi se potom v noci zdálo, že zachránil z hranice mladou a samozřejmě nahou čarodějnici, a prosekav se kordonem strážců, pojal ji potom za choť. Probudil se celý rozlámaný a pokleslý na duchu.

Musím vyrazit do Prahy, strýček dobře ví, proč jezdí do lázní!

Když se po dvou dnech vrátil příjemně unaven, dověděl se, že se v okolí stala jakási vražda, ale moc se o ni nestaral, protože vraždy seberou zavedení advokáti, co mají své kanceláře na náměstí.

K svému úžasu se brzy dověděl, že advokátní komora ustanovila v tomto případě pa-na strýčka obhájcem ex offo. V důsledku nemoci stanoveného obhájce není námitek, aby obhajobu obžalovaného Václava Burdy, obviněného z vraždy, převzal ex offo jeho trvalý zá-

stupce, pan doktor Dubský.

Mladý muž se octl na vrcholu blaha. To byl jeho první velký případ, byla to porota, a o té se bude psát v novinách. On pronese dojemnou řeč (jakou a o čem, to ještě nevěděl, protože ani nevěděl, co se vlastně stalo) a ze soudní síně budou vyvádět plačící ženy, jež ho pak zasypou květinami…

Je to ex offo, jestli jste si všiml, to znamená zadarmo, tlumila slečna Nádherná jeho nadšení. A přitom ten obžalovaný by si mohl dopřát advokáta, j jsem se na jeho majetek už ptala.

Pan doktor zesmutněl: Proč si k čertu advokáta nevzal? Na co spoléhá?

On tvrdí, že je nevinný, a že se proto hájit nebude.

Nevinný! No to mně ještě chybělo! zanaříkal mladý advokát a sesul se v černém voskovaném křesle, v němž tlačila stará pera. Byl právem zklamán.

Obhájit nevinného není žádná zásluha, ale vysekat někoho, kdo v tom lítá až po uši, to teprve advokátovi vynese skvělou pověst!

A poslyšte, slečno, když je nevinen, kdo je potom vrah? zeptal se naivně.

Kdopak ví. Ale u soudu na tom ani nezáleží. Porota je vždycky tyátr. Zatím buďte klidný, oni vám doručí spisy včas.

Včas… Tohle slovo ovšem nemůže strpět člověk, který touží urvat svůj první velký případ! Včas, to znamená zítra, pozítří, za týden… Ale on musí do celého případu vidět už teď. Hned!

Ukázalo se, že mladý pan doktor, jenž nebyl horlivým čtenářem zákoníků, k smrti rád četl detektivky, především takové, kde mladí advokáti se pletou policii do řemesla. Rozhodl se, že navštíví vyšetřujícího soudce, který případ dělá. Svou netrpělivost omluví svým přirozeným zájmem a snahou proniknout jako začátečník do případu důkladněji, než bývá zvykem.

Pan vyšetřující soudce, žoviální pán, tu nedočkavost mládí chápal. Spisy měl v ná-

ramném pořádku a nebylo co skrývat. Případ byl vyšetřen podle práva neobyčejně rychle, neboť byl neobyčejně prostý, a nic nebránilo, aby o něm co nejdřív rozhodla porota.

Skutková podstata byla tato: ve vsi Holínov, což je, jak se ve zdejším kraji říká, v kop

cích, byla nalezena utopená žena, Anna Přimdová, stará čtyřicet dva let, vdova, bydlící ve stejné obci číslo 72. Nalezl ji místní občan, zastávající v létě a na podzim funkci obecního poučeného a nočního hlídače, Jan Chloupek.

Obyvatelé obce se pořád ještě nesmířili s faktem, že po jejich katastru vede železniční dráha, a protože se několikrát stalo, že od jiskry chytl kus obilí, platí si tohoto místního občana. Ten na své obchůzce časně ráno nalezl v le-se u stavidel rybníka v hloubce asi dvou metrů ženské tělo. Dbalý zákonů, sám je vytáhl a poznal dotyčnou Annu Přimdovou.

Přivolal pomoc a na místo se dostavila okresní četnická pátračka, která po ohledání zjistila, že mrtvá má stopy po úderu na hlavě. To potvrdila pitva, která zjistila, že dotyčná by-la udeřena tvrdým tupým předmětem do zadní strany lebky, že jí tím byla způsobena fraktura klenby lebeční. Ztratila vědomí a teprve poté byla hozena do vody, tedy ještě žijící, jak ukázala při pitvě analýza dýchacích cest a plic. Smrt nastala utopením a zcela jednoduše šlo o vraždu. Mladého právního zástupce obšírnost spisů a nešikovný sloh, v jakém se vyjadřovala četnická pátračka, poněkud rozčilovaly.

Ale co můj obviněný, prosím? vyhrkl.

Hned k němu dojdeme, o tom máme tadyhle ta lejstra, usmál se starý soudce.

Prosím, račte číst, pane doktore. Pohovory v obci samé u místních lidi se zjistilo, že mrtvá udr-

žovala delší dobu intimní vztah k místnímu občanu a majiteli usedlosti čp.

123 Burdovi Vác-lavovi. Býval s ní nejednou vídán mimo obec v polích a u lesa, někdy i za večera, a jeho manželka potvrzuje, že sama slyšela řeči o tom, že její muž má styky s Annou Přimdovou.

Také obviněný Burda nepopírá, ale naopak to přiznává. To máme tadyhle, prosím…

Komplikace, jež ovšem obviněnému neobyčejně přitěžuje, je v tom, pane doktore, že ona mrtvá, potažmo zavražděná, byla v jiném stavu, a to zhruba čtyři měsíce. O důvod více se jí zbavit, nezdá se vám?

Advokát povzdechl. Ano, tohle je zatraceně přitěžující okolnost. Ovšem nehodlal se vzdát tak snadno.

Kolik má obec obyvatel? Řekněme tři sta a víc, ne? Je tak docela jasné, že ta mrtvá neměla styk s nikým jiným? Že příčinou její smrti mohl být skutečně jenom Burda?

Starý soudce se laskavě usmál: Podívejte se, pane doktore, když četníci najdou takovouhle dokonalou souhru, ani je nenapadne pátrat dál. To za prvé. Za druhé bych nepátral ani já sám, protože je to úplně jasné.

A Burda nemá vůbec žádné alibi?

On a jeho žena tvrdí, že byl doma, ale to je taky všechno. Nikdo další to potvrdit ne-může. A on sám samozřejmě čin popírá.

No prosím!

Jenže to nic neznamená. Obyčejný člověk někdy lže tvrdohlavě i tehdy, když je věc nad slunce jasnější. Já měl jednou případ krádeže. Pachatel byl na místě činu viděn, doma se u něho pak ukradené prase našlo ale on nepřestával tvrdit, že neví, kdo mu ho do chlív-ka strčil. Tak jsem mu dopřál takového přepychu, jako je daktyloskopie. Otisky na zámku souhlasily s jeho. A co byste řekl? Nejen že setrval na svém, ale i veřejné mínění se obrátilo proti soudu: něco, co vůbec není vidět, má člověka přivést do kriminálu! Svědek, který na-před říkal, že pachatele viděl, své tvrzení odvolal. Jo, já ty lidi znám, já jsem sám z té vesnice v kopcích. Zvláštní lid.

Pane rado, já mohu mít, s prominutím, milenku a ona se mnou může být v jiném stavu, ale samo o sobě to neznamená, že jsem ji zamordoval!

Zajisté, ale nebudete se patrně divit, když budete mezi podezřelými.

Jenže můj klient není mezi podezřelými, on je obviněn!

O jeho vině hovoří i svědecká výpověď ponocného. Zde, prosím, Jan Chloupek, místní občan z Holínova čp. 64, bezzemek, třicet pět let starý, ve smluvním pracovním po-měru na obci jako noční hlídač, sděluje, že dne 6. září v pozdních nočních hodinách viděl ženskou postavu, mířící od vsi k lesnímu rybníku. Poznal v ní Annu Přimdovou. Nebylo mu nápadné, že v noci chodí po vesnici, protože ji takhle vídal častěji, a to ve vztahu k Václavu Burdovi. Za určitou dobu viděl jíti stejným směrem mužskou postavu.

Pohybovala se neoby-

čejně rychle a lehce, nejprve se dotyčný svědek ulekl, napadlo ho, že je to světlík. Pak ale poznal, že to je Václav Burda.

Advokát zvedl hlavu: Světlík? To je jméno?

Samozřejmě.

A co vedlo svědka k tomu, že si najednou řekl, že to je Burda? Jsou si snad nějak ti dva podobni?

Vyšetřující soudce povzdechl: -Vy asi špatně rozumíte, pane doktore!

Světlík, to není jméno člověka. To je, abych tak řekl, jméno bytosti.

Někdy taky, když vydává zvuk, se mu říká hejkal.

Mladý advokát vytřeštil oči: Znamená to snad, že svědek věří na strašidla?

Ale to je přece absurdní!

Vyšetřující soudce zachoval klid: Tady na vsi se na ně věří. A svědek je ze vsi.

Ale my to musíme odmítnout!

Samozřejmě, já taky netvrdím, že to byl světlík. A nakonec i svědek to odvolává a do-chází k naprosto reálnému závěru, že to byl Burda. Je to úplné v pořádku.

Nadějný právní zástupce povzdechl a s vyšetřujícím soudcem se rozloučil.

Kráčeje domů pak vrtěl hlavou: neuvěřitelné věci! Kam jsem se to jenom dostal!

Vždyť já bych teď snad měl dokázat, že zavražděná byla divoženka čili jezinka!

Velitel okresní pátračky, pan poručík četnictva Týml, předvedl mladému advokátovi -

podle svého názoru neobyčejný um, s nímž byl případ v neuvěřitelně krátké době zpracován, takže pachatel byl zjištěn ještě téhož dne.

Zjištěn? usmál se nevěřícně mladý právník. Snad jenom označen?

Označen, prosím, ale s naprostou přesností.

Pane poručíku, nenašli jste skutečně nic jiného, co by vaše podezření mohlo zaměřit jiným směrem? Pochopte mne, není to lehká situace, když se ten člověk nepřiznal.

Proč by se přiznával, když ví, že nemáme očitého svědka? Bude zapírat, ale udělal to, protože nikdo jiný ve vsi neměl důvod tu ženskou zabíjet. Já ji znal, ona to byla pohledná osoba a její samota ji zřejmě přivedla k poměru s Burdou.

Ženská sama být nemůže, aspoň ne dlouho. Jinak byla velice pořádná, na Burdu žádný nátlak nevykonávala aspoň jsme nic nezjistili.

Tak proč ji zabíjel?

Pane doktore, usmál se poručík, ze stejných důvodů, proč si nevzal advokáta a proč jste mu vy byl přidělen jenom z moci úřední. Dá se oběsit, ale nedá korunu, to je taková jejich zásada. A na dítě by musel platit.

Znáte dobře toho ponocného?

-Ten je nám samozřejmě znám. Obyčejný člověk. Má malou chaloupku po rodičích, pole už prodal, živí se, jak se říká, z ruky do huby; v hospodě by seděl, kdyby na to měl, proto je tam jenom, když mu někdo zaplatí pivo…

A co když mu někdo zaplatil pivo, aby říkal, že viděl, jak za tou nešťastnou paní jde v noci sedlák Burda?

A kdo by mu dával za tohle pivo? K čemu? V tom to právě je. To víte, že nás zajímalo, jestli ten pan Chloupek není nějak ve zlém vztahu k Burdovi, ale nic jsme nenašli. Naopak, je o něm známo, že měl dobrý poměr k té Přimdové, ovšem byl o dost let mladší, takže nějaký hlubší vztah to být nemohl.

Ví se o něm, že ona mu občas zašila nějaké prádlo, zkrátka taková sousedská výpomoc dvou chudých lidí.

A co Burdova žena? Nežárlila?

Poručík se zasmál: Vy si myslíte, že by snad ona… Ale kdepak! To je vesnice, víte.

Tam lidi berou všechno docela samozřejmě, proč by mu měla mít za zlé, že někde ve stodole povalil nějakou podruhyni do slámy, zvlášť když to zůstalo mezi nimi? Ale ono to mezi nimi nezůstalo. Vědělo se o tom Později. Protože to trvalo moc dlouho. Ale ani v hovoru s ní jsem nenabyl dojmu, že by v tom viděla nějakou tragédii.

A neviděla ji v tom, že jeho milá je s ním v jiném stavu? Poručík pokrčil rameny.

A ještě něco, pane poručíku, ve výpovědi toho Chloupka jsem si všiml neuvěřitelné věci. On si napřed myslel, že ta postava v noci je světlík nebo hejkal… Nebylo vám to divné?

Samozřejmě, že bylo. To je přece nesmysl, řekl poručík pevně. Světlík se neobjevu-je v noci, ale v poledne.

Obhájce ve věcech trestních nešel toho dne domů, ale rovnou do vinárny.

Nic jiného prostě dělat nemohl.

A z vinárny k soudu, aby zde ve věznici navštívil svého klienta.

Ještě nikdy ve věznici nebyl. Napřed ho překvapily neobyčejně čisté chodby, měl takovou představu vězení, jakou si odnesl z návštěvy hradu Křivoklátu, ale pak na něho do-lehla tíseň. V okresním městě neměli ve věznici místnost, kde by mohl advokát se svým mandantem hovořit, a tak ho zavedli do cely. Dozorce mu cestou vykládal, že ten Burda je divný člověk, ještě si neposlal pro extra oběd, což dozorce hnětlo, protože to byl jeden z je-ho příjmů. Dokonce se zdá, že je spokojen, což dozorce nepřekvapuje, protože zdejší věz-

ňové nemají věru nač si stěžovat. Známý tulák Filípek, řečený Vágus, který zná věznice v celé zemi české i moravské, tvrdí, že nejlepší posezení je právě zde.

Když mladý advokát slyšel skřípavý zvuk zámku a pomalu se před ním otevřely dveře do cely, kde jako chycené zvíře seděl vysoký podmračený člověk, cítil, že ho škrtí límec.

Burdo, máte tady návštěvu, svého pana trestního obhájce, řekl dozorce slavnostně. Sedlák Burda jenom cosi zabručel.

Pane doktore, až si budete přát odejít, tak zabouchejte, já jsem venku.

Zámek znovu zapadl a teď ten zvukbyl ještě nepřirozenější a advokáta velice skličoval.

Tak, pane Burda, já jsem doktor Dubský… já vás mám hájit, řekl tónem, který se marně snažil o jistou bodrost. Protože jste si nevzal advokáta sám, byl jsem vám určen ex offo.

Já jsem nic neprovedl, tak na co by mi byl advokát? zahučel muž stojící pod malým zamřížovaným okénkem.

Budete před porotou, pane Burda, a to není maličkost.Tam proste obhájce být musí.

Uvědomujete si, co to je porota? Muž neřekl nic. Za chvíli ale opakoval: Já nic neproved.

No řekněme… Ale chtěl bych vás upozornit, že byste ke mně měl mít plnou důvěru.

Máte-li nějaká osobní přání, vzkazy rodině a tak, mohu vám vše zařídit.

Hlavně aby sklidili brambory. A pak bude potřeba vyvézt hnůj, já to třeba už nestihnu.

Advokát povzdechl: Pane Burda, nemohu vám tajit, že vaše situace není snadná.

Nevěřím, že byste hnůj ještě letos vyvážel.

Jak to? přerušil ho sedlák. Na ty pole pod Šibeničním vrchem musí hnůj přijít brzo, to každej ví!

Snad, když vás vysekám z toho, aby… no aby to nedopadlo nejhůř, pane Burda.Řekl to tak úmyslně, popouzel ho ten netečný sedlákův klid. Burda pootevřel ústa, cosi zamručel, ale kromě toho, že se nepatrně předklonil, nebylo na něm vidět, že by ho to nějak zvláště zdrtilo. Jenom v jeho očích zasvítil strach, takový, jaký cítí zvíře, když sklapne past.

Jste obviněn z vraždy. Jestli porota většinou hlasů řekne, že jste vinen, pak to bude zlé, pane Burda. Já vás samozřejmě i ex offo budu hájit, jak nejlíp budu umět, ale musíte mi říci všechno, co se stalo. Tak jako při zpovědi. Musím znát celou pravdu, abych mohl lépe mluvit, chápete?

Mladý advokát byl ještě naivní. Nevěděl, že obhájci se lépe mluví, když pravdu ne-zná, protože mu nic nesvazuje ruce. Kdyby zde byl pan strýček, řekl by mu, že jeho největ-

ším případem byla obhajoba jistého žháře, jehož omylem hájil jako vraha.

Několik členů po-roty si tehdy muselo utřít slzu a muž byl osvobozen.

Tak vy tedy tvrdíte, že jste tu ženu nezabil! řekl advokát přísně.

Na mou duši, ne… Ale jestli dovolíte, pane doktor, co to je to… No, jak říkáte, že mne

musíte hájit. Ex offo? Z pověření soudu. Z povinnosti úřední. Prostě zadarmo. Teď se sedlák vylekal: Zadarmo? To jako vám nic nemusím platit?

Ne, uklidněte se, docela nic.

A proč byste teda mlátil hubou u soudu za nic? Mladý obhájce povzdychl.

Taky ho ta svatokrádežná myšlenka už napadla, ale vždycky ji statečně odehnal.

Jsou lidé, kteří nemají na advokáta, ale musí být hájeni. Spravedlnost si toho žádá a pro takové případy je tu obhájce z moci úřední.

Ale já nejsem chudej, pane doktor! Já jsem jenom nevinnej a jako nevinnej si nechci brát advokáta. Já chci domů a oni mě musí pustit! vykřikl sedlák.

Jenže oni vás nepustí, pochopte to, přišili vám na tělo vraždu a za to je buď smrt, ne-bo doživotí, pane Burda. A když to všechno moc hezky dopadne, tak dvacet let nebo na kolik vás to nakonec vyjde, když se spočtou všechny polehčující okolnosti.

Sedlák si nyní sedl. Pod jeho tělem chatrná stolička zapraskala. Já nic neudělal.

Prosím vás, řekněte mně na svou čest a svědomí: utopil jste ji? Strčil jste do ní a ona tam spadla?

A proč bych ji tento… Ježíšmarjá, já to ani vyslovit nemůžu. Ona Anna byla pěkná ženská, taková podstatná, já jsem s ní bejval rád.

Byla s vámi těhotná?

Sedlák se podíval na advokáta nechápavě:

To nevím, ale byla se mnou široká. To tedy byla, protože mi to řekla.

Ale to je přece totéž! Zkrátka, čekala s vámi dítě. Nebál jste se toho?

Proč bych se měl bát? Nakonec, kdyby to byl kluk, tak mohl být jednou u mne, já bych někoho ke koním vždycky mohl potřebovat.

A vaše žena?

A co je mé ženě do toho, však by nebyl její, podivil se sedlák.

Obhájce byl otřesen poněkud prostou logikou, která nepostrádala zajímavosti, ale nyní byla dočista nepochopitelná. Ten člověk je buď prosťáček, nebo je tak mazaný, že na něho nestačím. Ovšem tohle porotou nepohne.

Zkrátka vy jste ji tedy nezabil. A kde jste byl tu noc?

To se mě pořád ptali četníci. Kde bych byl? V hospodě a pak doma.

A máte na to svědky?

Když je člověk doma a děvečka spí ve vejminku, tak je se mnou jenom moje stará.Ta vám to dosvědčila, já vím. Jenže to nestačí. Kromě toho je určitý svědek, který vás viděl jít v noci k rybníku.

No jo, to mi taky říkali. Ale to přece každej ví, že Chloupek někdy bejvá na maděru.

Třeba zrovna byl!

Advokát si poznamenal, že tady by snad mohl vrazit klín do obžaloby.

Svědek bude muset u soudu dokázat, že určitě to byl Burda… A ne světlík!

Poslyšte, pane Burda, neviděl jste vy někdy světlíka?

Ne, zavzpomínal vážně Burda. Ale otec mi o něm vyprávěl. Pan Chloupek ho má-

lem viděl! podotkl advokát bezmála vesele a udělal si opět poznámku.

Otřesu věrohodností toho svědka! Když věří na strašidla, je rozumu mdlého…

Jenže pak je mdlého rozumu i četnický poručík, o vyšetřujícím soudci ani nemluvě.

Pane Burda, vy jste mrtvou znal důvěrně. Neříkala vám někdy, že by měla nějaké mrzutosti, potíže nebo trápení? Že by ji třeba někdo mohl ohrožovat?

Sedlák zavrtěl hlavou: Kdopak by ji ohrožoval, prosím vás! Byla to hodná ženská a je jí škoda…

Řekl to tak smutně a tak upřímně, že advokát najednou pocítil: tenhle člověk její smrti opravdu lituje. Možná, že jí to skutečně neudělal.

Ona jenom měla pořád trápení se svou holkou, Mařkou. Co jí dělala?

Na práci nebyla, na učení nebyla, po klukách jako čert! V poslední čas, to se pamatuju, Anna plakala, že ji ta holka přivede do hrobu Obhájce ve věcech trestních si vzpomněl na výroky svého vlastního otce, když na gymnáziu propadl z matematiky, a mávl rukou. Rodiče často užívají silných slov.

To je slabé, pane Burda. Já potřebuju něco, co by mohlo porotu dojmout.

Nebyl jste náhodou sirotek? Neutrpěl jste zranění za světové války?

Ukázalo se, že za války byl sedlák vyreklamován jako jediný syn na statku a že v jeho životě není nic, co by mohlo kohokoliv dojmout.

Hezky to nevypadá, ale budeme dělat, co se dá, řekl advokát povzbudivě a vstal.Sedlák hluboce povzdechl: Ono to je všechno na mě trest, já vím.

Trochu velký, nemyslíte? A zač?

Sedlák pokrčil rameny: To člověk nemůže sám určovat. Ale od té doby, co jsem šel v noci přes Tůně a viděl jsem to bílý tele, tak jsem si říkal, že se něco semele.

Jaké tele? Copak tele není bílé? podivil se věci neznalý obhájce.

Tele je strakatý, pane doktore, poučil ho sedlák. A tam v Tůních, to je takový místo, kde se člověk může dovědět pravdu. Oni jsou tam totiž hastrmani.

Vy jste je viděl?

Ne, já ne… Já jsem tam viděl bílý tele. A to byl od nich vzkaz. Běželo přede mnou po cestě, nedalo se chytit, jenom se po mně vždycky podívalo, až mě polil mráz. Tele má smutný oči, víte?

Mladý obhájce těžce polkl: Pane Burda, ale to přece…

Bílý tele znamená starost nebo varování. Člověk, co ho potká, si musí dávat velkej pozor… Jenže svýmu osudu se nikdo nevyhne a já taky ne.

Svému osudu se vyhnete, když dokážete, že jste nevinný!

Jo. Ale jak? povzdechl sedlák.

A advokát se k jeho povzdechu musel chtě nechtě připojit. Pak zatloukl na dveře a dozorce mu odemkl. Bavit se s vrahem, to není maličkost, co?

řekl mu cestou, když si všiml, že mladý právník je nějak nesvůj.

Neříkejte to nikomu, pane dozorce, špitl doktor, ale jestli ten člověk je vrah, tak jsme vrazi i my dva!

Večer v restauraci blahopřál pan advokát Vinš mladému Dubskému k velkému případu, který dostal. Vinšovi se snadno mluvilo, byl odborníkem na věci majetkoprávní a zastu-poval úspěšně místní peněžní ústavy a větší firmy.

Budete mít slávu, pane kolego, i když výsledek nebude skvělý, dejte na mne, říkal sladce, otáčeje v tlustých prstech tenkou sklenkou. Jako bych už slyšel státního zástupce Brabce, jak hřímá, že pachatel zabil dva životy a že nenarozený život má větší cenu než život osoby dospělé; pak bude mít proslov o tom, že třeba zahubil v jejím těle velkého génia…

Připravte se na to, já ho znám, ten se rozjede jako parní válec a tady má skvělou příležitost, v soudní síni nezůstane oko suché. Kromě vašeho, ovšem, pane kolego!

Advokát Vinš se škodolibě usmál. Mohl dělat mladý Dubský něco jiného než zesmutnět? Ráno přišel dopis od pana strýčka. Informován slečnou Nádhernou o obtížích, jež nastaly, napsal svému synovci podle svého názoru neobyčejně působivou řeč.

Podle ní byl pachatel člověkem od mládí neduživým, mdlého rozumu, který jako hoch trhal mouchám nožičky a křidélka a ptáčkům vypichoval oči. Jeho otec byl těžký alkoholik, který skoro utloukl svou ženu. Zavražděná pak byla osoba mravně zkažená, která nosila pod srdcem plod hříchu, který pouze připisovala bohatému sedlákovi a snažila se z něho vyždímat peníze. Což se jí dařilo, jelikož, jak už svrchu bylo řečeno, byl sedlák rozumu mdlého. Ale jedné noci, kdy její požadavky stouply tak, že by byl musel přijít statek na buben, uštvaný muž do ní hrubě strčil, takže upadla a udeřila se. Pak vyděšen a zcela nepří-

četný ji zatáhl do vody. Dotyčný činu hluboce lituje a vzhlíží k pánům porotcům jako k svým zachráncům s důvěrou i s vděčností.

Bylo to neobyčejně působivé, ale nebylo to pravdivé, a to mladého a nezkušeného muže popouzelo.

Pane doktore, to je krásná řeč, řekla slečna Nádherná. Kdyby byl pan strýček napsal,

byla bych ji našla, on už tohle jednou proslovil, je to asi dvacet let, to byl trochu podobný případ, tehdy žena zabila svého muže, protože pil.

Já myslel, že byl těhotný, zasyčel pan doktor a vyskočil: Pochopte prosím, že tohle já říkat nebudu, protože dělám svůj první velký případ a nechci lhát!

Ale jak toho člověka potom obhájíte, to nevím, řekla slečna Nádherná mrazivě. Podívala jsem se do spisů, vy jako obhájce nemáte nejmenší naději.

I když je ten člověk nevinný?

Slečna se zasmála: Taková maličkost porotu obyčejně nezajímá. Pan strýček vždycky říkal, že porota je rodu ženského, a taky se jí vždycky bál.

Slečně bleskla v oku vzdálená vzpomínka a dojatě umlkla. Mladý advokát rozsvítil stolní lampu a začal si připravovat řeč. Šlo mu to ztěžka, spoléhal samozřejmě, že si definitivní znění připraví až v závěru přelíčení (nepochyboval, že státní návladní taky udělá nějakou chybu, jíž by obhajoba mohla využít), a teď se pokoušel jenom načrtnout základní kon-cepci. Čas rychle plynul, noc se překláněla ke kalnému ránu a mladý obhájce cítil, že to hlavní, to jest něco dojemného, pro porotu nemá. Ale čím více listoval ve spisech, tím silněj-

ší měl pocit, že je nesmysl obhajovat muže, který nic neprovedl, a že by bylo mnohem lepší otevřít celý případ z jiného konce. Existoval ještě nějaký člověk, který by mohl mít zájem na smrti nešťastné ženské? Co to říkal sedlák Burda o její dceři?

Jestlipak by se na vesnici o tom všem nevědělo víc? Ale jak to vypátrat od lidí, kteří věří na hejkaly a jimž se zjevuje smrt? Když bylo ráno, rozhodl se doktor Dubský k neoby-

čejně odvážnému činu. Kdyby se sám vypravil na vesnici, sotva by to mělo nějaký efekt. Li-dé už vědí, kdo je, a nic by mu neřekli. Tady je potřeba udělat něco jiného. Bude to stát sice peníze, ale ať. Mladý obhájce byl v této chvíli přesvědčen, že když už hájí zadarmo, může si dovolit ještě další vyloženou ztrátu. Pro klid svého svědomí. Na poště zrovna otvírali, když nedočkavě vtrhl dovnitř a žádal telegrafní blanket.

Večer se objevil v městečku pán v rozšafném starobylém svrchníku a tmavou buřinkou na hlavě. Byl to policejní inspektor ve výslužbě, nyní majitel soukromé detektivní kanceláře, pan Mrázek. Přijel bez svého zázračného psa, který už trpěl těžkou dýchavičností. Pan Mrázek byl však ještě křepký. Plně využíval své trpělivosti, jíž se naučil ve službách pražské čtyřky, k tomu, že sledoval nevěrné paničky a obstarával důvěrné reference od peněžních ústavů. Někdy také pátral po neznámých pozůstalých, což mu všechno docela příjemně dá-

valo zapomenout, že už je v penzi.

Pane inspektore, řekl mu slavnostně doktor ve své kanceláři, máme zatraceně málo času. Skoro bych řekl, že žádný, protože zítra začíná proces, a podle toho, co vím, nebude moc dlouhý. Je to všechno jasné jako facka. Přečtěte si tadyhle spisy a já vám pak řeknu, co od vás potřebuju.

Pan Mrázek uctivě poznamenal, že nikdy není pozdě, a pohroužil se do obžaloby, zatímco slečna Nádherná šla pro pivo. Mladý obhájce si pak sedl v pokoji a propadl dočista beznaději. Celý případ skončí ostudou, sedláka odsoudí k smrti a jeho si nevezme nikdo za obhájce do nejdelší smrti. Uvažoval o tom, že opustí kancelář pana strýčka, jestli ho ovšem pan strýček sám nevyhodí, až se dozví, že ten namyšlený mladík nepřenesl řeč podle jeho návrhu, ale bláhově se pokoušel dokázat nevinu, místo aby rozplakal porotu.

Pan Mrázek oznámil, že si spis pročetl.

A co tomu říkáte?

Prosím nic. Jak zatím figura ukazuje, bude z toho nejspíš špagát.

Mladý muž chmurně přikývl: A jinak nic? Ledaže by… Můj bývalý šéf, pan policejní rada Vacátko, vždycky říkal, abychom nevěřili tomu, co vypátrají četníci. Kdybychom vyšli z téhle poučky, tak bychom se na to mohli podívat z druhého konce.

Vidíte, a o ten konec mi jde, pane inspektore. Četníci šli najisto a správně po člověku, který s ní měl poměr a který ji přivedl do jiného stavu. Ale musel to být on?

To je teda faktótum, pane doktore, to nemusel. Ale kdo by to mohl být?

V tomhle potřebuju vaši pomoc. Podívejte se, když tam do té vsi půjdu já, tak se lidi

zamknou na deset západů, protože nikomu z města nevěří, a nejmíň lidem od policie, od soudu a tak. A mezi ty patřím i já, s tím se nedá nic dělat. Já potřebuju, aby tam do té obce šel někdo, kdo je tady cizí a kdo se umí ptát. A to vy přece umíte. Mně se nelíbí, jak málo svědků vede žalobce. On šije zkrátka jistý! Obhajoba je na tom taky tak, jenže já nemám nikoho, kdo by tomu Burdovi chtěl pomoci. Ti lidi mlčí. Jeho manželka, kterou vedu já, by se nakonec mohla svědectví zříci. Pak máme jejich služku, ale to je hotové dřevo a kdoví co mi nakonec v tom zmatku před krucifixem pomotá.

Pan Mrázek si pomalu nacpával fajfku: Já vám rozumím, pane doktor, vy byste rád něco jako rešerši, že jo?

Já bych nejradši našel nějakou skulinu, abych dokázal, že obžaloba má vratké základy. Já bych potřeboval aspoň dosáhnout přerušení celého řízení. Já vím, že se to nepovede. Ale ať už tam zjistíte cokoliv, já to všechno použiju!

Pan Mrázek se dal poučit, kde ta vesnice je a jak se tam dostane. Dvě stanice lokálkou a kousek přes les. A ještě něco. Věříte na duchy?

Zatím jsem jaksi neměl příležitost.

Tak ji mít budete. Já zítra zasednu u soudu a do večera čekám od vás zázračnou zprávu. Do večera to třeba nebude, ale něco přinesu. Jak na to tak koukám, ono se na to bude muset polehoučku.

Druhý den začalo u krajského soudu přelíčení, odpolední zahájení bylo sice jako vždy nudné, protože se četly nezajímavé a všem známé věci, ale soudní síň byla plná a předseda soudu se v duchu radoval z té krásné návštěvnosti. Obžaloba i obhajoba zachovávaly posupné mlčení, v případě mladého obhájce to byla spíše starost, co asi dělá pan Mrázek a jestli nesedí v hospodě, místo aby pilně sháněl zprávy.

Naivní mladík netušil, že na vesnici se bez hospody nedá udělat vůbec nic.

Pan Mrázek se po zralé úvaze rozhodl, že bude zástupcem dřevařské firmy a bude shánět dřevo. Půjde o dlouhodobou dodávku, kterou on zatím jenom smluví.

Kromě toho se bude zajímat o koupi nějakého pozemku, protože jeho závod by si chtěl zřídit na mírném svahu vzornou lesní školku na okrasné stromy. Možná že to byla pitomost, ale tohle mu dá možnost navštěvovat jednotlivá stavení.

Během dopoledne si otevřel v hospodě docela slušně fungující kancelář.

Lidi se trousili, když počáteční nedůvěra byla prolomena a když všem bylo jasné, že není od soudu a že o tom případu, co se tady stal, docela nic neví a ani vědět nechce.

Zato se moc zajímal o to, proč lidi odmítají těžit dřevo v úseku řečeném V

tůních, a dověděl se, že tam jsou hlavně zjara silné mokřiny, takže jsou tam odnepaměti hastrmani.

Někdy v noci je slyšet, jak naříkají, že mají málo vody, ale zato zjara je tam veselo a hastr-manky pečou při měsíčku chleba. Ve vsi ještě žijí starší lidé, kteří od nich kus chleba dostali, a byl to mokrý krajíc a celý zelený od plísně.

Pan Mrázek naslouchal a divil se.

Sám pak přičinil poznámku, že on na svých cestách taky už leccos zažil.

Lidé mu na oplátku řekli, že svět je možná velký, ale tady na jejich vsi že se taky dějí věci! Například dneska je ve městě soud s jedním zdejším sedlákem, co zabil svou milou.

Pan Mrázek připustil, že je to hrůza, ale že by mu spíš šlo o to dřevo…

Odpoledne ho pak sám hostinský vodil po vesnici, kde by možná byli ochotní prodat kousek pole na tu školku okrasných lesních stromů. Úředník od té dřevařské firmy na nikoho netlačil, měl času dost. Tu a tam utrousil dobrou radu, aby si to každý pořádně rozvážil.

Když prodá pozemek poblíž chalupy, mohlo by se to brát jako stavební místo a cena by byla mnohem vyšší. A protože nic tak lahodně nezní selskému uchu jako řeč o penězích, byli mnozí velmi ochotni jednat s ním večer v hospodě a třeba i zítra.

Do večera věděl pan Mrázek mnohem víc o poměrech ve vesnici než o dřevě. O

tom ostatně nevěděl nic, hovořil sice o plnometrech, jako by to byl jeho denní chleba, ale měl o tom představu dost mlhavou.

Zatímco pan Mrázek nádherně lhal, mladý obhájce cítil, jak se kolem hrdla jeho klien

ta zadrhuje smyčka, protože obžaloba byla vypracována s profesionální zručností a bylo vi-dět, jak na tváři porotců se usazuje výraz mravního rozhorlení.

Oddechl si, když předseda soudu dnešní zasedání ukončil. Proces byl tak jasný, že by mohl skončit do večera, což ovšem nebylo možné s ohledem na veřejnost i vážnost soudu. A tak soud přerušil své jednání a páni porotci vyšli z budovy a kolem jejich skrání přímo vířila představa, že nyní oni naplní lidskou spravedlnost. Lidé jim uctivě ustupovali z cesty.

Mladý obhájce pohovořil se svým mandantem, ještě než ho dozorce odvedl do vedlejší budovy trestnice.

Je to hrůza, pane doktor, řekl unaveně sedlák, jemuž teprve teď při tom strašně slavnostním zasedání a pomalém čtení došlo, že věc je mnohem horší, než byl ochoten věřit.

Já jsem vám to přece říkal, pane Burda. Ale hlavu vzhůru, uděláme, co budeme moci.

Najal jsem si zvláštního pracovníka, který mi snad přinese zprávy.

A vy sám ho budete platit.

Nic jiného mi nezbývá.

A vy byste mne nemohl hájit za peníze?

To bych jistě mohl, ale nemyslete si, že vás potom spíš obhájím. Jak vidíte, dělám, co mohu, bez ohledu na peníze.

Já vím, vzdechl obžalovaný, já vím… Ale kdyby se se mnou něco stalo, proč byste měl být vy škodný, ne? Já bych to vzal na sebe.

Mladý advokát si pomyslil, že to je první úspěch, a dal klientovi podepsat novou plnou moc. Bylo potěšující, že i ten člověk si všiml jeho úsilí. Snad si ho všimne i soud a porota.

Zítra bude svědčit vaše paní, připomněl.

Copak svědčit, hlavně aby vyvezla hnůj, řekl opravdově sedlák Burda a pak ho dozorce odvedl do jeho cely.

V ten čas jevil i pan Mrázek velké starosti o problémy zemědělství a hovořil tak nad-

šeně o budoucí školce ozdobných stromů, že se v duchu sám musel pokárat: co když tomu někdo z těch lidí rozumí lip než já? A že tomu může rozumět každý druhý lip než on, to byla bohužel pravda.

Použil ochotných služeb místního hostinského a zamířil k stavení, o němž se už dneska v poledne dověděl, čí je. Tam bych ani nechodil, tam bydlí jenom ta holka, dcera té zabité, co je skrz ni ve městě soud, varoval hostinský.

Aha, a ten zdejší sedlák za to bude viset! vzpomněl si pan Mrázek. To už je tak, když se člověk dostane k soudu.

Kdyby byl nevinen, tak by ho nevěšeli, řekl pan Mrázek moudře.

Když on s ní držel, povzdechl hospodský.

Za to se snad nevěší! On to dostane za to, že ji zabil!

Jestli ji ale zabil! zapochyboval hostinský a zastavil se, aby mohl lip přemýšlet. Já vím jen jedno: ten večer byl u mne v hospodě a pak šel domů, a ne k rybníku, protože to by musel na druhou stranu vsi.

Tak byste měl svědčit u soudu! vykřikl nadšeně pan Mrázek.

Muž se zděsil: Já? To teda nikdy! Dyť je to hanba! Ze mne by u soudu nedostali ani slovo. Já bych si nic nepamatoval. Tohle jsem si mohl myslet, povzdechl si pan Mrázek a řekl: Já bych si tu chalupu ale rád prohlédl. Víte, ona firma bude potřebovat nějakou usedlost, kde by byly sklady a malá kancelář.

Když bral za kliku, postřehl uvnitř v chalupě jakýsi náhlý spěch.

A když vstoupil do světnice, byla tam mladá holka sama a dívala se zvědavě a ulekaně ke dveřím. Byla to holka dost nehezká, ale nápadně vyvinutá, když uvážíme, že letos vy-

šla školu. Figuru měla jako mladá ženská. Zapínala si honem jupku a na kamnech stála horká žehlička. Několik kusů šatů viselo přes židli.

Pan Mrázek zašmejdil očima po světnici a byl by přísahal, že za pootevřenými dveřmi do vedlejší místnosti někdo stojí, protože je vidět v té škvíře stín.

Sama doma, slečinko? zahlaholil. Já jsem od dřevařské firmy a zajímám se o po

zemky. Ale vy, jak tak koukám, jste ještě mladá, abyste mohla mluvit o prodeji.

Já nevím, řeklo děvče a usmálo se. Já si žehlím šaty.

No jo, mladá pěkná dívka, ta si potrpí na parádu!

Já jdu zejtra k soudu, řekla nikoliv bez pýchy.

Aha, tak to teprve nebudu zdržovat… A je vám smutno, když jste sama, co?

Je.

Ale nemluv, zahučel u dveří hostinský, jak tě znám, tak ti brzo otrne.

Holka našpulila pusu, jako by na hostinského chtěla vypláznout jazyk, ale netroufala si.

Pan Mrázek se vědoucně usmál: Mladé stvoření, to samo dlouho nebývá, že?

Tak zase půjdeme! Na shledanou, slečinko!

Když byli venku, řekl hostinský: Je přihlouplá. Ženské odjakživa říkaly, že byla podstrčená.

Od koho? vyjevil se pan Mrázek.

Od koho! Od polednice nebo tak.

Že by tady ženské věřily ještě na polednice? zapochyboval pan Mrázek.

A co by nevěřily? Kdybyste šel k staré Dejmce, ta by vám to vyložila, řekl hostinský přesvědčeně. Jenomže mne zajímá spíš dřevo, usmál se pan Mrázek. Pak se na cestě zpět zeptal, kdo to je stará Dejmka a kde bydlí.

Večer musel posedět v hospodě, kde se mluvilo o dříví i o té vraždě, a protože ten pán, co dříví kupoval, měl už tady plno známých, tak se mluvilo jinak, než když jsou ve vsi četníci. O vině Burdově většina lidí pochybovala. A přitom bylo jasné, že ho v tom docela klidně nechají, protože je to jeho osud.

A člověk se svůj osud může dovědět lecjak, třeba u hastrmanů v Tůních, ti vědí všechno, nebo taky může počkat na Šibeničním vrchu o půlnoci, a když si třikrát plivne přes levé rameno, zjeví se mu dušička nějakého oběšeného.

Pro pana Mrázka, který věřil akorát na věštění karet, to bylo nejen překvapivé, ale i skličující. Hlavně to, že tihle dobromyslní strejcové, kteří se tak dovedou bavit v hospodě, jsou v podstatě k osudu člověka krutě lhostejní.

Když se potom vracel přes les k stanici, ohlédl se k domku, kde dneska byl, a byl by přísahal, že tam viděl nějakou postavu, jak se kradla pryč, a taky se tam mihlo něco bílé-

ho.To mohla být ženská v košili, nebo s ohledem na zdejší zvyklosti divá žínka.Pan Mrázek se otočil, ten mužský se dal do běhu a zmizel. A starému inspektorovi nezbylo než přidat do kroku. Kvůli vlaku, samozřejmě, ne ze strachu, který ho najednou v zádech zamrazil.

Druhý den přelíčení byl jaksepatří bouřlivý, ale mladý obhájce tím nebyl nijak překvapen. Jednak to čekal a jednak byl v noci informován panem Mrázkem. V

duchu se radoval: jeho tah požádat o pomoc starého inspektora se ukázal zcela správný. Alespoň ví víc, než obžaloba tuší. A to nejcennější je, že může (a on to taky udělá) vést další svědky; i když nebudou vypovídat příliš přesvědčivě, dovede je aspoň otázkami k tomu, aby přiznali, že nejsou o vině sedláka Burdy přesvědčeni. Zajímavé, že obžaloba dnes povede jako svědka neplnoletou dceru zavražděné! Pan státní návladní si zřejmě nedá ujít skvělý trumf: pláč nad dítětem sotva škole odrostlým, potom hned pláč nad nenarozeným…

Tady nezbude nic jiné-

ho než se k tomu nářku páně žalobce přidat a opakovat jej s malou odchylkou: ten pláč nechť padá na hlavu pachatelovu, ale to není v tomto případě hlava obžalovaného. Čí hlava to je, mladý obhájce nevěděl a bylo mu to taky jedno.Ovšem, byla to aréna a v ní dva býci, oba viděli jenom dopředu a moc věcí kolem je nezajímalo. Jedním byl, s prominutím, pan státní návladní, který se opíral o zjištění četnické stanice a viděl před sebou vraha, jehož dovést na šibenici považoval za svou úřední povinnost, a ten druhý, stejně zaslepený, byl mladý advokát, který viděl jedině nevinného a pova-

žoval za svou čest to dokázat či aspoň otřást jistotou žaloby. Ve hře bylo dvanáct smutných mužů, kteří dneska ráno jsou přesvědčeni, že Burda je vinen, zatímco bude uměním obhájcovým zítra je v této víře zviklat Pan Mrázek se ráno vrátil do vesnice, aby pokračoval ve svém jednání o dříví a ovšem hlavně o jiných věcech. Bylo mu jasné, že jestli doktor Dubský oznámí soudu další svědky, pak bude s jeho posláním konec a on se tady nesmí nikdy objevit. Zbývalo mu jenom málo času. Ze všech lidí ho teď nejvíc zajímali dva: ten muž, který se v noci kradl z chalupy, kde bydlí nedospělá dcera, a pak ona žena, kterou jmenoval hostinský: stará Dejmka. Slouží-li ve vsi jako doktor, ví asi víc než ostatní.

Jít za takovou ženskou ale není snadné a pan Mrázek naladil svou tvář k nejbeze-lstnějšímu úsměvu, jakého byl po své dlouhé praxi u policie schopen.

Paní Dejmková, jak ji uctivě oslovoval, mu byla doporučena mnoha lidmi v obci, švito-

řil pan Mrázek. Je, jak se tady říká, nad doktory, a tuji chtěl požádat o pomoc. Jako starší člověk cítí občas prudké ujímání, jež mu brání ve výkonu služby a na něž mu doktoři dávají medicíny, jež jsou všechny houbec platné. Už jeho maminka říkala, že na lidské nemoci jsou jenom bylinky. Ale kde je v Praze vzít, že? Babka nebyla příliš řečná a nebyla, jak se zdálo, taky nijak žhavá rozšířit svou klientelu:

A co oni po vsi hledají? Viděla jsem jich tady šmejdit včera celý den!

Pátravý zrak té babizny se zabodl do pana Mrázka a on cítil, že mu vidí hloub než pod kůži.

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se chtěl ujistit, že jsou tady opravdu sami, a řekl: -

Paní Dejmková, já bych vám taky mohl říkat, že tu jsem skrz dříví, ale já vám to povídat nebudu, protože vy jste moudrá ženská. Já jsem vlastně od policie. Já jsem tady kvůli sedlákovi Burdovi, který teď dole ve městě pomalu, ale jistě dostává provaz na krk. A to není malič-

kost, viďte! A já se chci i vás pozeptat, co o tom všem víte… Samozřejmě to koření, paní, bych opravdu potřeboval, ale to necháme až napotom, že?

Babka se nepatrně usmála, sáhla do trouby a vytáhla nádherný hrnec kafe, jež se rá-

zem lahodně rozvonělo po její nevlídné a tmavé sednici, a přistrčila mísu buchet.

Tak se napijte a vemte si něco zakousnout. Udělal jste dobře, že jste mi nelhal, řekla o poznání vlídněji.

Vám jsem si to zkrátka netroufl, přiznal bez mučení pan Mrázek a napil se s chutí ka-fe. Když odstrčil hrneček, zeptal se: A vy, paní Dejmková, věříte, že to udělal Burda?

Kdopak vidí do lidskýho srdce, milej zlatej! povzdechla babka. Ale spíš bych řekla, že ne.

On se asi moc bál, že se jí to narodí, co?

A víte, že ne? Protože to by byla Anna, jako Přimdová, za mnou běhala pro koření, ono to na začátku někdy pomáhá. Ona to s ním chtěla mít a on asi taky, protože děti se svou ženou neměl a to je mužskýmu vždycky líto.

Tohle je u soudu ale ten hlavní důvod, že se jí chtěl zbavit, vykřikl Mrázek.

Stará se usmála: Jo, u soudu, copak tam! Lidi jsou hloupý, víme. Ale jak říkám, do člověka nikdo nevidí.

Jenom hastrmani v Tůních, podotkl pan Mrázek.

Kdo chce vidět hastrmany, tak je vidí, co by ne, tam v Tůních je pusto a člověk tam přijde na lecjaký myšlenky. Kdoví, třeba tam i pravdu najde v tom tichu, u hastrmanů.

Babka se usmála a bylo jasné, že ona sama je neviděla a ani vidět nechtěla.

Ale když dostane Burda trest smrti nebo doživotí, co pak?

Trest je trest, ten člověk musí přijímat, jak ho Pámbu dá. Však on svatej nebyl a za ty slzy své ženy, jako Anežky, musí trpět. Ta se ke mně nachodila, mrzelo ji, že jí muž běhal za Annou. Já se jí nadávala něco laskavce a kontryhelu, to je moc dobrý na usnutí.

Dobrá, paní Dejmová, já vám rozumím. Ať si to Burda odtrpí! Jenomže jestli to neudělal, pak tu někde bude běhat vrah a nic se mu nestane. A to by jako podle mého být ne-mělo!

No nemělo, to ne, připustila babka. Tedy, mezi náma, ona za mnou Anna v poslední čas taky byla, ale ne pro sebe, ona měla velký trápeni s holkou, ta se jí nepovedla. No a nedávno chtěla pro dceru koření, že prej ta její žába v tom je! Představte si, takový hůdě! Ale

koření jí nepomohlo.

Pan Mrázek zamrkal: Nepomohlo… To znamená, že… Vždyť ona je ještě dítě!

Ale mrcha. Už chtivá mužského!

A s kým, prosím vás, to má?

Stará pokrčila rameny: Jo, to mně Anna neřekla, ale věděla to. Mozek pana Mrázka byl vycvičen dávat okamžitě do souvislosti věci, jež k sobě zdánlivě nemusely patřit. A první myšlenka, jež ho napadla, byla: věděla to, a aby to nemohla říci, musela umřít!

Opravdu proto? Nakonec tady se taková věc tragicky nebere, dcera vdovy, která sa-ma nemá nejlepší pověst, se dostane do maléru, a to není nic hrozného.

To není selská dcera, která se musí bohatě vdát!

Jenže té holce je něco přes čtrnáct. Ten, co jí to udělal, má na krku řádný kriminál, i kdyby dokázal, že holka za ním sama přišla. Strach… No ovšem, strach z ostudy je na vesnici silný.

Věděly to dvě: dcera a matka. Teď už to ví jenom dcera. Bude mlčet?

Anebo bude taky umlčena?

Pan Mrázek se zatvářil starostlivě.

Babka mu nasypala do malého sáčku koření. Vonělo a suše se drolilo v prstech.

V soudní síni bylo v ten čas živo. Korespondenti byli spokojeni, souboj obžaloby a obhajoby byl zajímavý. Napřed se zdálo, že se vlády v soudní síni ujme definitivně státní ná-

vladní, obhájce ex offo moc nesliboval. Pak se ale situace trochu obrátila.

Při výpovědi svědka Chloupka, ponocného obce Holínova, došlo k prvnímu obratu, protože mladý obhájce tlačil svými otázkami svědka do nepříjemných rozpaků. Chtěl, aby přiznal, že neví, jestli postava směřující k lesu byl Burda.

Protestuji proti snaze pana obhájce zmást svědka podružnými otázkami.

Výpověď svědka byla náležitě protokolována už při vyšetřování a svědek na ní není povinen nic měnit, ohrazoval se žalobce.

Pan státní návladní ví stejně dobře jako já, že to, co uvede svědek do protokolu, mů-

že, ba musí být doplněno soudním jednáním, jinak bychom zde nemuseli být a obžalovaný -

v našem případě nevinný by mohl být potrestán na místě samém, jak to bývalo možné ně-

kdy v pradávných časech! horlil pan obhájce, dávaje si záležet na každém slově. Pan předseda soudu nabádal oba pány k pořádku a žádal je, aby se vrátili k věci, leč věděl, že tak neučiní, a chápal je. Rozvíjelo se soudní divadlo, jež má své zákony, a předseda soudu je měl rád. Neušlo mu, že při tom všem je tu jeden divák poměrně netečný, nechápající a jakoby ohlušený vším, co se děje, totiž obžalovaný sám. Předsedu soudu to mrzelo. Podle něho se měl dotyčný před svou smrtí na celém jednání čile účastnit.

Obhájce se mu líbil, hlavně tou svou zoufalou snahou otřást dokonalou obžalobou, proti níž se nedalo nic namítat a podle níž mohl být ten člověk popraven bez řečí hned. Líbi-lo se mu, jak mladý muž útočí na žulovou hradbu důvodů, důkazů, výpovědí a protokolů.

Pan svědek je si tedy jist, že viděl oné noci Burdu. Táži se pana svědka, jaké bylo počasí, že mohl tak dobře ve tmě vidět. Nebo má snad jako ponocný zvláště dobře vytříbený zrak? (Veselost v sále.) Svědek koktavě řekl, že viděl dobře. Svítil patrně měsíc, že? naléhal advokát.

Jo, řekl svědek a uhnul očima. Chtěl si už jít sednout, ale čilý advokát se hnal k předsedovi soudu a položil na stůl jakýsi papír. Předkládám soudu důkaz, že se svědek buď mýlí, nebo nemluví pravdu.

Státní návladní velkým hlasem protestoval proti nařčení svědka. Předseda jednak napomenul pana obhájce a jednak přijal z jeho rukou ten papír.

Předkládám soudu hlášení státního ústavu meteorologického, že v noci z 6.

na 7. září byl nový měsíc a viditelnost tudíž malá. Státní návladní ztratil na chvíli řeč. Pochopil, že mladý advokát vystihl bezpečně, kde je slabina obžaloby, a že správně útočí tímto směrem.

Kdyby byl pan žalobce na jeho místě, nepostupoval by jinak. Nyní ovšem protestoval.

Předseda soudu, který miloval tato dramatická střetnutí, důkaz obhajoby přijal. Bylo

jasné, že porotci jsou tím poněkud frapírováni a že si s tím jaksi nevědí rady. Táži se pana svědka, zdali skutečně dobře viděl Burdu, když byla tmavá noc!

Svědek Chloupek, příležitostný a smluvní ponocný, muž středních let a uhýbavých očí, se bezmocně zadíval k svému ochránci, panu státnímu návladnímu, ale ten nemohl samozřejmě nic napovědět. Díval se nicméně na svědka povzbudivě.

Svědek mlčel.

Pane svědku, byl jste vyzván panem obhájcem k odpovědi. Odpovězte, prosím, řekl přísně předseda soudu a tím dovršil svědkův zmatek.

Já viděl, tedy já myslil, že vidím…, zašeptal vyjeveně a hleděl do země. V

sále se ozval smích a šum. Konstatuji, že výpověď svědka o tom, že viděl jíti k lesu směrem k rybní ku obžalovaného, je zcela nevěrohodná. Vyhrazuji si postupovat proti této formě svědectví podle práva, řekl advokát vážně a sedl si.

Porotci projevili značný neklid, někteří si dokonce dělali poznámky, což pochopil stát-ní zástupce jako svoji porážku.

Ohlašuji soudu, pokračoval nelítostně obhájce, že povedu svědka, který naopak vi-děl oné noci jíti obžalovaného zcela jiným směrem, totiž z hostince domů. To ale byla jeho poslední rána obžalobě.

Pak zase přišel k řeči návladní a podařilo se mu několik velice pěkných zásahů. Ně-

kdy byl sám předseda v pokušení zatleskat, jak krásné to bylo. Hlavně ve chvíli, kdy před-stoupila manželka obžalovaného, svědkyně, od níž si tolik obhajoba slibovala.

Nechtěla svému muži přitěžovat, ale po několika chytrých otázkách pana návladního se přeřekla, že dotyčná mrtvá byla potvora, která rozvracela její manželství, a připustila, že manžel mohl mít touhu se takové osoby zbavit.

Sedlák se na svou ženu podíval vyčítavě a mladý obhájce měl mnoho práce, aby velice nevítaný dojem aspoň trochu napravil.

Hlavní trumf měl ovšem ještě státní návladní schovaný. Svědectví dcery Marie.

Všichni, co o tom věděli, předpokládali, že to bude podle starého dobrého receptu: sotva dospívající dítě rozpláče porotu.

Ale stalo se něco jiného. Všichni hleděli s trochou překvapení na vyjevenou holku, která se postavila před soudce. Čekali dítě, a ona zřejmě sotva dopínala své venkovské šaty nad bujným poprsím a pevnými boky.

To bylo právě v okamžiku, kdy do soudní síně dorazil s novým hlášením pan Mrázek.

Ale teď nebylo myslitelné dát doktorovi zprávu, protože v soudní síni se nic ani nehnulo.

Státní zástupce se tázal mladičké svědkyně, jak zná sedláka Burdu, a ona odpovídala jed-noslabičně a trochu přihlouple. Mladý obhájce v duchu začínal triumfovat. Ne, tahle holka nevzbudí ten pravý soucit, má na to moc bujné tvary.

Podcenil obžalobu, protože státní návladní měl v záloze něco docela nečekaného.

Vypovězte, jak jste se dověděla o smrti své matky!

Ráno. Přišli lidi a volali, a já jsem se vzbudila.

Napadlo vás, že to vaší mamince mohl udělat obžalovaný Burda?

Advokát se chystal vyskočit, že tato otázka je nepřípustná, ale předseda soudu udělal chlá-

cholivé gesto rukou.

Holka, opírající se o dřevěné zábradlí svědeckého pultu, řekla: Já jenom vím, že jsem měla tu noc divnej sen. Mně se tu noc, co se to mamince stalo, zdálo, že přišla najednou do světnice a tekla z ní voda a na hlavě měla ránu kamenem a dívala se na mě a já na ni. A potom řekla: Hele, to mi udělal sedlák Burda.V soudní síni zavládlo mrazivé ticho. Advokát chtěl vyskočit, ale najednou nemohl.

Díval se s úžasem na tu přihlouplou vyvinutou holku a cítil totéž co ostatní: obešla ho jakási podivná hrůza, něco neuvěřitelného, co nebylo z tohoto světa.Státní zástupce došel k svědeckému pultu a odvedl děvče na její místo. Měl smysl pro efekty. Na lavici svědků jí udělal místo ponocný Chloupek.

Teprve nyní se vzchopil mladý obhájce: Pane předsedo, já protestuji! Tohle je ne-přípustné ovlivňování soud

Soud sám si vybere ze svědectví to, co uzná za správné, řekl poněkud zmateně předseda. V síni propukl šum, lidé se začali asi přít a dohadovat a předseda zvonil, aby bylo ticho. Porotci užasle hleděli na to děvče.

Soud přece nemůže připustit výmysly nedospělé svědkyně! volal obhájce.

Obhajoba nabízí vědecký důkaz o tom, že sny nemohou znamenat ani vzdálené jakýkoli ohlas skutečnosti. Dítě bylo ovlivněno tím, co slyšelo, a přimyslelo si k tomu sen!

V té chvíli se stalo něco, co nečekal ani předseda soudu. Na lavici svědků povstal Jan Chloupek a hledě kamsi stranou řekl: Já chci mluvit, prosím!

Předseda soudu mu pokynul, aby šel blíž. V šumu sálu zazněl zvonek, žádající ticho.

Chcete nějak doplnit svou svědeckou výpověď, pane svědku? zeptal se předseda soudu.

Ne. Já chci jen říct, že tuhle Marie nelže. Když jsme to ráno přišli k nim k chalupě a přinesli mrtvou, tak ona se probudila a vyběhla ven a v tom pláči mi řekla: Mně se zdál takovej sen, že přišla moje matka, celá mokrá, a povídala mi, že jí to udělal sedlák Burda.

Jestli po slovech děvčete zavládl v soudní síni podivný úžas, nyní vypukl zmatek a křik, který najednou nikdo nepotlačoval, zdálo se, že se přou i porotci, a hlas obhájcův zcela zanikal v tom hluku.

Ponocný se díval svýma těkavýma očima po sále a pak si zase sedl. Státní návladní významně mlčel. Předseda ohlásil přerušení jednání. Korespondenti novin a soudničkáři se řítili na poštu k telegrafům. Největší senzace procesu se zrodila!

Krvavý sen nedospělé dívenky… Dítě usvědčuje vraha… Mrtvá matka vyjevila dítěti pravdu…

V nastalém zmatku se protlačil pan Mrázek k lavici obhájcově: Byl jsem tady, pane doktor, a všechno jsem slyšel.

Je to hrozné, zaúpěl mladý muž, kterému se nyní všechno vymklo dokonale z rukou.Naopak, jak to říkával náš pan rada, jde nám to náramně do figury, prosím.

Okamžitě běžte za předsedou soudu. Žádejte lékařskou prohlídku té holky.

Ona je v jiném stavu.

Vy jste se zbláznil!

Ba ne, můžeme dokonce vést svědkyni. Ale doktor to pozná i bez ní. Vy myslíte, že těhotenství má vliv na její duševní soudnost? Ale ježíšmarjá, vždyť ta holka je pod zákon!

No právě! To bylo to trápení, které s ní měla v poslední čas její matka, rozumíte?

A kdo… Kdo jí to udělal?

To nemohu zatím sloužit, ale ona to řekne, když se na ni uhodí, za to dám krk! Ten, s kým to má, to je ten člověk, co měl důvod zbavit se její matky, protože ta to věděla. A taky mě napadá, že možná teď by mohla přijít na řadu i holka sama.

Obhájce uchopil pana Mrázka křečovitě za rukáv a pak ho už vlekl s sebou k předsedovi soudu.

Ale pan Mrázek se mu vytrhl a vmísil se mezi dav. Dal přednost sledovat mladičkou svědkyni a dívat se, s kým mluví a jestli jí nikdo neradí, aby zmizela. Byl to prostě už jeho zvyk.

Když předseda soudu vyslechl pana obhájce, dočista zbledl: Víte, co to znamená, pane doktore?

Řekl bych, že ano. Zastavení procesu, vrácení vyšetřujícímu soudci a nový proces.

To ale bude hrozná ostuda! zanaříkal dobrák předseda.

Poněkud menší, než kdyby porota prohlásila vinným nevinného Burdu! Ano, ano…

Ale je to všechno pravda?

Mám na to svědka, pana Mrázka. A mohu vést další… Ostatně je ve vaší moci vyhovět obhajobě a dát nezletilou svědkyni prohlédnout lékařem, jestli je nervově v pořádku. A při té příležitosti není těžké zjistit její graviditu.

Předseda soudu svolal soud k poradě. Pak zahájil nové líčení s tím, že se vyhovuje požadavku obhajoby, aby svědkyně Marie Přimdová, stará čtrnáct let a tři měsíce, byla podrobena lékařskému vyšetření.

Obžaloba vznesla samozřejmě protest, který byl zamítnut Další zasedání soudu vzhledem k okolnostem prohlásil předseda za neveřejné. S

velkým hlukem byla vyklizena soudní síň a nic nechápající dav zůstal venku, zatímco novináři se dožadovali vstupu dovnitř.

Vyjevenou Marii držel svědek Chloupek za ruku a nechtěl ji pustit s dozorem, který ji měl dovést k lékaři. Ona za nic nemůže, jí nic není! volal.

Je to rozkaz soudu, mračil se dozorce, nerušte úřední výkon.

Jaký důvod máte se domnívat, pane svědku, že to dítě je zdrávo? otázal se obhájce rozčileného svědka.

Já to vím… A co je vám do toho! Chloupek se otočil a odcházel ze sálu.

Pane svědku, budu vás potřebovat, zavolal za ním obhájce, soudní jednání nebylo přerušeno!

Ve dveřích zastoupil svědkovi cestu pan Mrázek a vrátil ho zpátky.

My jsme se přece už viděli, ne? řekl sladce. Dnes v noci jste odcházel od Marie Přimdové. Pročpak jste přede mnou utíkal?

Co mi chcete, člověče, vykřikl Chloupek, já vás neznám! Pan Mrázek jenom pokrčil rameny a ukázněně opustil soudní síň, protože ani on neměl nyní přístup.

Neveřejné přelíčení bylo poměrně krátké. Doktor vypověděl, že nemusel konat žádnou prohlídku, holka se mu rozbrečela, jak jí řekl, aby se svlékla.

Přiznala se, že je v tom, a bez velkého zdráhání řekla, kdo je otcem.

Předseda soudu dal pak v soudní síni zatknout dosavadního svědka Jana Chloupka, pětatřicetiletého smluvního hlídače obce Holínov, bytem tamtéž, pro zločin násilného smilstva a uvalit na něho vazbu, aby bylo vyloučeno další ovlivňování neplnoleté Marie Přimdové.

Pak bylo jednání prohlášeno za veřejné a předseda soudu ohlásil, že soudní líčení proti Václavu Burdovi přerušuje, protože soudu byly předloženy nové, dosud neznámé skutečnosti.

Nové vyšetření případu se svěřuje patřičným orgánům. Novináři se znovu řítili k poš-

tě, aby dodali svým novinám novou, ještě senzačnější zprávu.

Kolem mladého obhájce klapaly aparáty a blýskalo magnézium. Pan státní návladní mu přišel stisknout ruku: Pane kolego, udělal jste spravedlnosti neocenitelné služby a prá-

vem vám náleží obdiv. Samozřejmě, že státní zastupitelství dá souhlas k propuštění Václava Burdy. Nové vyšetřování se bude dít ze zcela jiného pohledu.

Netušil jsem, že výpověď té dívenky to tak změní!

Řekl to při vší profesionální žoviálnosti značně teskně.

Výpověď té holky, pane doktore, řekl potom pan Mrázek mladému obhájci, když spolu večeřeli, nešetříce vínem, vám pomůže ještě v jednom punktu. Já ji slyšel a ona byla, doufám, přesně zaprotokolována. Ta holka doslova řekla, že matka měla na hlavě ránu kamenem… Že ta rána je od kamene, věděl ale jenom Chloupek!

Pane Mrázek, chtěl bych mít váš mozek, řekl mladý muž obdivně. Jezuskote, to není mozek, pane doktore, to je jenom dlouholetý zvyk. Pak šli spolu na nádraží, a zatímco čekali na vlak, zahleděl se pan Mrázek na obzor, kde se tyčila silueta modrého špičatého kopce.

Jo, to je Šibeniční vrch, ten je zrovna nad Holínovem, řekl. A jaké se nad ním honí šmouhy! Asi přijde sníh.

Kdepak sníh, pane Mrázek, to jsou dušičky oběšených. Oni se tam v noci sletujou, řekl mladý obhájce ve věcech trestních zasvěceně.

Pan Mrázek byl celkem rád, když v dálce zahoukal vlak O DOBRÉM SRDCI PANA RADY

Pánové, to mne podržte, náš starej opravdu začíná stárnout! řekl vyjevený pan Bouše v „detektývně”. Dal se na dobré skutky!

Každého to jednou potká, velké hříšníky dřív a dobráky později, odvětil moudře pan Brůžek. Ostatní pánové nechali jednak práce a jednak karet, aby naslouchali novině, kterou pan Bouše přinesl.

Bylo to přesně takhle: včera večer udělalo oddělení, jež má na starosti šťáry a jemuž se honosně říká všeobecně pátrací, důkladný noční zátah. Proto byly dnes chodby pražské čtyřky plné lidí, neboť nebylo snadné je všechny vyslechnout a eventuálně, až na další opatření, hned taky dole zavřít. Mordparta pana rady se toho podniku přímo neúčastnila, ale výsledky mohly být i pro ni zajímavé. Šlo většinou o příživníky a překupníky a ti mohou přivést na stopu všelijakých neuzavřených případů. Pánové ze čtyřky jich měli ke své nelibosti dost. Pan rada odcházel odpoledne přeplněnou chodbou a tu slyšel zdola pláč a hudrová-

ní strážníka Matesa, který měl ve vrátnici službu. Ženský pláč byl tenký a úporný. Bylo známo, že pan rada nesnáší ženské slzy. Byl to člověk něžného srdce, přes tvrdé povolání, jež mu osud určil.

Napřed si myslil, že to bude jedna z těch, které vodili k výslechu, ale službu konající Mates vysvětlil, že naopak, že se sem mermomocí cpe zvenku, jako by hrozně stála o to, aby si ji tady taky nechali.

Ta ženská ani vlastně ženská nebyla, bylo to hubené stvoření s dětskýma očima, z nichž prýštily hojné slzy, rozšmudlávané po tvářích nepříliš čistýma rukama.

Tak tu asi má otce, řekl si moudře pan rada, ale ani to nebylo správné. Ta holčička tu měla milence. A s velkým nářkem už od rána obléhala vrátnici a nyní se prorvala do chodby a jen tak tak, a byli by ji šoupli za katr, protože na chodbách pražské čtyřky musí být pořádek.

Fešáka tu máš? podivil se pan rada a pohoršené zvedl obočí. Nějak brzo, ne? Kolikpak ti vlastně je?

Bylo mi už šestnáct, odvětila vzpurně a přestala na chvíli brečet. Ten starší pán se solidním hnědým tvrďákem budil její důvěru a podle uctivého tónu, s jakým s ním hovořil policajt, který jí zabraňoval proniknout nahoru, to musel být nějaký hlavoun. Plačící, škole sotva odrostlá holka nebyla tak hloupá, jak vypadala, život na periférii ji učinil dospělou mnohem dřív, než jí podle let patřilo. Pan rada neřekl nic, jenom šiji trochu lip prohlídl. Neu-

šlo mu, že to zdánlivé dítě, když si zvedne ruce k obličeji, má docela obstojně vystouplé bříško, a že tedy její nevinnosti už někdo dávno odzvonil.

Asi ten, pro kterého nyní tady dě-

lá takový randál. A to je vlastně docela pochopitelné a panu radovi se to jaksi zalíbilo. Ve světě, kde žil, se takováhle úporná věrnost nevyskytuje často.Jakpak se jmenuje ten tvůj fešák? řekl, vraště obočí, aby vypadal přísněji.

Grizzly, řekla ta holka.

Moc krásný jméno. A jak říkají tobě? Squaw?

Mně říkají Malá Máňa.

Taky docela případný jméno. A jak tak koukám, tak zase tak malá nejsi, abys nečekala brzo nějaké nadělení! zahučel otcovsky.

No právě, o to kráčí! vykřikla bezmála vesele. On si mě bude brát, on to slíbil, a jestli ho tady zašijou, tak třeba se mu to rozejde! On mužskej není nic jistýho.

Pan rada užaslým pohledem sklouzl na strážníka Matesa, jako by u něho hledal odpověď na tu prostou lidovou moudrost. Strážník ale jenom bezmocně pokrčil rameny.

Tak víš co? Počkej tady dole, ale bez kraválu, a já se ti na toho tvého medvěda optám. Jak se jmenuje doopravdy?

Vašek, řekla s velkou něžností, tedy Václav Houska.

Václav Houska řečený Grizzly, bručel si pan rada, kráčeje zpět. Vlastně je to všech

no pitomost. Kdyby byly jiné doby, třeba by tu ten Grizzly ani neuvízl.

Ale dneska ti kluci kromě trampu nemají moc jiných možností, protože se flákají bez práce, a tak se snadno chytnou něčeho nekalého. Kdyby se jim měla dát do ruky lopata, ono by je to přešlo samo od sebe.

Nebylo těžké zjistit, jak to s tím mládencem stojí. Ukázalo se, že ho už mají v zá-

znamu, měl párkrát oplétačky pro koupi a prodej kradeného zboží; bylo to přesně tak, jak pan rada předpokládal, vyučený číšník bez práce se činil v partě jemu podobných a živil se, jak se dalo, tedy ne vždy poctivě.

Jinak příslušné oddělení vůbec netrvá na tom, aby tady zůstal, nic konkrétního proti němu není, sebrali ho včera při zátahu v průjezdu Koruny.

Jestli si pan rada přeje, mohu zamhouřit oko a pustit ho.

Já si nic nepřeju, ale dole pro něj brečí jeho holka, a jak jsem koukal, je v tom a má teď o něho dvojnásob strach. Já s ním pohovořím! řekl pan rada.

Brzy mu přivedli vytáhlého mladíka, jemuž se pod nosem čeřilo něco jako knírek, měl vláčné pohyby číšníka a prohnanou tvář. Ne Grizzly, ale grázlík, řekl si pan rada zamračeně.

Tak vy jste ten fešák, co pro něj dole pláče ženská! řekl mu na uvítanou.

Mládenec se zatvářil neurčitě. Mladej, kvůli té vaší holce vás pustím.

Jenom ale kvůli ní, rozumíte? A jenom proto, že jak jsem viděl, se budete muset ženit!

Počítáte s tím?

Mládenec tiše sykl mezi zuby a přikývl.

Takže byste už mohl začít s něčím jiným než s kradeným zbožím, ne?

Rád bych, usmál se uctivě bývalý číšník. Kdyby něco bylo…

Já vím je mizérie. Ale zase mnohem víc lidí žije poctivě i přes tu mizérii, a mnohem menší část se živí tak jako vy. Koukejte se vmáčknout do té větší části, protože teď máte odpovědnost za dva lidi. Nebudu vám sahat do svědomí, jestli jste snad to dítě nepřivedl do maléru, když jí ještě nebylo šestnáct.

Spravte to v kostele a koukejte, ať se už spolu nesetkáme!

Mládenec se uctivě prohnul v kříži a neslyšně vyklouzl ven. Pan rada se podíval mlčky na pana Bouše, který před chvíli přinesl nějaká lejstra, a jako by se za svou změkčilost styděl, zabručel: Policie by vlastně neměla dělat nic jiného než takovéhle věci. Domluvit lidem a maucta…

Jo, to by měla, ale ráčíte znát lidi. Mimochodem, zrovna teď jsem dostal od našeho člověka důvěrnou zprávu, že na Denisově nádraží vystupoval kasař Kohout.

Tak za ním, pane Bouše, za ním! Pan Bouše přikývl a zmizel.

Takže vlastně svět zůstal v rovnováze. Jeden šlechetný čin, a jedno zatčení hned nato, jinak to ani být nemůže.

Ostatně v činu pana rady nebyla jenom obyčejná ušlechtilost, aspoň příslušné policejní oddělení si to tak vyložilo. A proto dalo pokyn policii v místě bydliště Václava Housky, aby se občas o něho zajímali a eventuálně mu připomněli obdržené dobrodiní a donutili ho, aby kápl něco z toho, co ví. I dobrotivá policie nepřestává být policií. Místní strážník břevnovského komisařství Mikuláš to dostal na starost a šel na to zkrátka.

To byli ti dva už novomanželé, bydleli v ubohé cimře v malém vlhkém baráku na sa-mém kraji města, a protože Grizzly musel na sobotu a neděli s partou na tramp, nechával doma bez výčitek svou ženu, za jejíž břicho se jako správný frajer styděl. Strážník Mikuláš se pokoušel získat aspoň tu vyjevenou holku pro spolupráci.

Malá Máňa, teď už Marie Housková, si ovšem myslela svoje, a když v pondělí ráno ten její přitáhl načichlý kouřem ohnišť a položil na stůl dvě pětky, o jejichž původu nic neří-

kal, poslušně mu všechno pověděla.

Grizzly byl správný kluk a řekl své ženě výrazně: Jestli něco žvejkneš, tak ti udělám z huby trhací kalendář, to si piš!

No jo, jsem dnešní, odvětila jeho choť a pověsila se mu na krk.

Na policii měla stejný názor jako on, ale jednu výjimku pro sebe připouštěla. Ten po

licejní rada, co jí toho jejího pustil, ten je přece jenom jiný. Dokonce velmi toužila ho zase potkat, ukázat se mu, že je už vdaná, že se to stalo přesně tak, jak předpokládal. Vašek je sice pořád Grizzly, aleje to taky její muž a všichni fízlové se můžou jít bodnout, protože jednak ona nic neshodí a jednak Grizzly si dá bacha.

Jenom v samém koutku srdce ji napadlo, že vlastně pořád musí bdít, aby Vašek ne-překročil tu úzkou čáru, po které jde on i jeho kamarádi, aby myslil víc na ni a aby ho ani Facír ani kojot nezatáhli tam, kde by ho ztratila. Cítila se mnohem dospělejší než její muž a nevěděla, že je to tím druhým životem, který v ní rostl.

Dlouhý čas jí přešel v těch starostech a trápeních, a když už byli tři, nazdobila jednoho dne starý kočárek, nelitovala peněz za tramvaj a rozjela se do Prahy. Chodila dlouho před čtyřkou v Bartolomějské ulici, ale nepodařilo se jí pana radu potkat a sdělit mu, že má nejkrásnější holčičku na světě a že se jmenuje Mařenka.

Samozřejmě, že se ten místní policajt zase za čas objevil, prý četníci vybrali nějakou chatu u Unhoště, plnou kradených věcí, a tak se přišel zeptat, jestli o tom něco Grizzly neví.

Máňa se jenom ušklíbla, kdepak, její manžel se drží pořádný práce a o žádné levotě už ani vědět nechce.

Pravda to samozřejmě nebyla a Máňu to dost mrzelo. Přála si sedat s mužem večer doma, hrát si s malou, starat se o něho, když se vrátí z práce… Ale on práci neměl a taky ji nehledal.

Někdy přišli kluci z jejich party a pak se Máňa mračila a třískala vším, co jí přišlo pod ruku. A oni se smáli, nejvíc Kojot, ten jí šel taky nejvíc na nervy. Měl smělé plány, tvrdil, že by se mělo podniknout něco velkého. Vydělat dvacku za černé zboží někde v průjezdu mu bylo málo. Nech Grizzlyho na pokoji!

On má dítě!

Copak mu ho beru? ušklíbl se Kojot, vlastně Josef Jináček. Já jenom říkám, že kdybysme někde sekli náklaďák a šikovně ho tady za Prahou rozdělali na součástky, hodí to tisícovku. Už jsi někdy viděla tisícovku?

Kašlu na ni, když musím mít strach z každého fízla zaječela.

Je blbá, nebav se s ní, zahučel její manžel. Když odešli, Máňa se úzkostně obracela na posteli. Věděla, že Vašek se na ni zlobí a že přitáhne až ráno, aby jí ukázal, kdo je pá-

nem. V takových prázdných nocích cítila dvojnásob úzkost z života, který nejdřív vypadal tak krásně, že si ho na policejní direkci vybrečela, a který se tak krutě proměnil.

Jednoho dne, když se pan rada vypravoval po ránu do práce, visel nad Bubenči čer-ný dým. Valil se podle větru k východu. Na policii už o tom měli hlášení, dokonce tam už odjel jejich odborník na požáry; hořela opravna automobilů, kůlny, nízké dílny, vozy i pneu-matiky. Čadivý chochol dýmu stoupal k nebi, třebaže už v noci tam byli hasiči. Jenže těm muselo stačit, že zachránili okolní stavby, dílna musela shořet do mrtě, protože jak je někde dost benzínu, jsou proudy vody zbytečné.

Byl to velký oheň a mohla to být samozřejmě nešťastná náhoda, ale taky žhářství; v tom případě by přicházel v úvahu pojišťovací podvod a taková věc potřebuje policejní vyšet-

ření.

Pan rada rozvíjel svou oblíbenou úvahu o tom, že on osobně si moc váží odborníků na požáry, měl ve svém oddělení jednoho, nějakého pana Nečase.

Já vám řeknu, pane Brůžek, mně nejde do hlavy, jak se ten člověk v tom vyzná, on vám na spáleništi, kde už nic není, najde místo, kde požár vznikl, a ještě moc zajímavých věcí. On vám toho pozná tolik, že si někdy myslím, že si to vymejšlí. Pan rada si zvolna zapaloval viržinko.

Myslím, že jako vždycky přijde i teď na to, že šlo o vadné elektrické vedení. Kolikrát si říkám, co bylo asi příčinou požárů, když ještě elektrika nebyla.

Svíčka nebo petrolejka, vzdychl pan Brůžek.

Oba se usmívali, protože měli jistotu, že se jich to všechno netýká. Ale oba se po-

řádně mýlili. Ještě ani nestačili dokončit lehkovážnou řeč, když zvonil telefon.

Tak co, už máte zjištěno, kde to chytlo, usmíval se pan rada do sluchátka Hlásím, že mám, totiž myslím, že mám, ale o to teď, když dovolíte, pane rado, nejde.

On to není jenom požár, prosím, ale taky loupež. A asi velká, máme tu majitele dílny a ten postrádá dost věcí. Copak o to, on může postrádat, co chce, ale bude muset napřed doká-

zat, že to tam opravdu měl. Já si dovedu představit, že tam toho moc nezbylo.

To prosím, račte mít pravdu, jsou to hromady ohořelého plechu, zbytky auťáků, měli jich tu zrovna osmnáct, a všechny měly v nádrži benzín. Ale, prosím, ona to není jenom loupež. Ona je to taky vražda.

Pan rada položil viržinko a cítil, že ho škrtí límec: Není toho trochu moc najednou, sakra?

Řekl bych, že je, pane rado. A tak si dovoluji požádat, abyste sem poslal mordpartu.

Daktyloskop může zůstat doma, ono tady není co daktyloskopovat, protože všechno je spá-

lené a začouzené až hrůza.

A co ta vražda? Není to omyl?

Bohužel je to docela na beton, našli jsme tady ohořelé zbytky člověka.

Noční hlídač, prosím, majitel dílny ho poznal.

Pane Brůžek, řekl zarmouceně pan rada, když položil telefon, my ničemu neujde-me. Seberte lidi a jedeme nahoru.

Ohrada, která v noci začala hořet, byla poblíž nádraží, kolem se táhly jiné podobné ohrady, bylo štěstí, že požár nepřeskočil o kus dál, tam bylo složené dřevo.

Z dílny nezbylo skutečně nic, jenom ohořelé trámy a čtyři betonové sloupy, které dr-

žely skleněnou střechu, jež se samozřejmě v žáru zřítila. Všechno leželo na jedné hromadě.

Místo, kde našli v hořících troskách zbytky lidského těla, bylo už vyznačeno.

Máme tu ještě něco, pane rado; taky spálenina, já bych řekl, že to byl pes, majitel dílny tvrdí, že hlídač si bral do služby takového oříška.

Fotografové se činili, pan rada zachmuřeně přelézal učouzené trosky, letmo se přesvědčil, že zbytky mrtvoly skutečně vypadají na mužského, dokonce bylo patrné to, že hlava oběti byla rozbita nějakým předmětem.

Kde jste měl kancelář? Co jste v ní všechno měl? zabručel směrem k majiteli, který si tiskl obě ruce na spánky a bědoval. Tamhle, prosím… Byly tam psací stroje, počítačka, koupil jsem taky novou kalkulačku…

Podívejme se! Vy jste se nějak zařizoval!

Ano, prosím, mám velké plány. Kromě toho tam byla příruční kovová pokladna, ne-vím přesně, kolik v ní bylo, asi pět set, samozřejmě, že o tom všem byly vedeny knihy, ale knihy, jak koukám, taky shořely.

Pan rada se díval zkoumavě na majitele. A jak víte, že peníze byly ukradeny?

Příruční pokladnička je, jak vidím, otevřená… Majitel autodílny se hnal k opálené schránce. Na nic nesahat, zabručel pan rada, dokud to naši pánové všechno neofoto-grafují! Zatím si udělejte soupis všeho, co v kanceláři bylo a co možná bylo ukradeno. Pane Bouše, mrtvola už může na soudní, a taky ten druhý zbytek.

Pan Bouše si dovolil poznamenat, že to je celkem zbytečné, to on pozná na první pohled, že to byl pejsek, takový nějaký menší: Být ve službě starej Mrázek, tak nám řekl, i jaká to byla ráce!

Já vím, Mrázek byl outlocitnej člověk, nic mu nebylo líto, když pitvali člověka, ale pejska mu bylo líto vždycky. Jenže já potřebuju vědět, jestli někdo i toho psa nezabil, proto-

že by přece jinak asi dělal virvál… Pánové, mezi námi, nevypadá to moc pěkně, rozumíte, tady bude těžké se něčeho chytit. Jestli ti pachatelé neprovedli nějakou pitomost, tak je budeme setsakramentsky těžko hledat. Ten požár nám dokonale zamíchal karty, a bojím se, aby z toho místo pořádného mariáše nebyla jenom „malá domů”. Kromě toho musíme prověřit všechno, co říká ten majitel, všechny písemnosti mu shořely a tak nám může povídat, co chce. Pane Brůžek, napřed zjistit zaměstnance té dílny, všechny pozvat k výslechu, dále se zaměřit na prověření toho seznamu, který nám majitel dělá. Pane Bouše, omrknout, jest

li snad pachatelé nebyli z okolí, zkrátka někdo, kdo to tady znal. Mne pořád napadá, že vět-

šina takových kanceláří u autodílen moc dobře zařízená není, tady to byla nějaká výjimka.

A ulice zůstane, pane Nečas, zavřená z obou stran, žádné lidi tady nikde nechci vidět, dokud to všechno neprojdeme.

Pan rada štítivě přelézal ohořelé trosky a opravdu nevěděl, z kterého konce začne odvíjet tuhle zamotanou nit.

Pan Nečas za chvíli k němu přiběhl, celý černý, a nesl dva benzínové kanystry.

No tak tohle je, prosím, docela jasné! Ty kanystry byly v době požáru už prázdné, jinak by samozřejmě vypadaly jinak, byly by explodovaly. Tyhle byly otevřeny a benzín z nich byl vylit. Kam? Na podlahu kanceláře. A samozřejmě na zabitého hlídače. Ten jeden kanystr ležel v dílně, ten druhý dost daleko, to mi zatím není jasné, proč… Požár byl docela určitě založen, aby zakryl stopy.

Pan rada neřekl nic. Ostatně odborník mu taky neřekl nic, co by už sám nevěděl.

Půjdeme na to všechno starou praktikou, pánové, řekl pak svým lidem, protože jinou nemáme. Budeme se muset chytit těch ukradených věcí a čekat, až se někde objeví.

Je to zdlouhavé, ale jinak se to opravdu dělat nedá, vzdychl pan Brůžek.

I jeho mátl ten obrovský požár, to podivné prostředí, kde je tak málo stop.

Dovolil bych si poznamenat, řekl pan Bouše, že pachatelé byli zkušení!

Pokoušeli se mrtvého spálit. Já bych zase řekl, zabručel pan rada, že to byli právě začá

tečníci. Nevěděli, že lidské tělo benzínem ze světa nesprovodí. Kromě toho ten benzín vypotřebovali, když polévali dílnu, a na mrtvého už moc nezbylo.

Jediné, co nám tím ohněm dokonale zahladili, jsou otisky. Výslechy zaměstnanců nepřinesly bohužel nic nového.

Všichni byli doma, všichni byli docela řádní lidé, jejich alibi se ani nemuselo prověřovat.

Seznam zmizelých věcí, který pořídil majitel autodílny, se ukázal dost spolehlivý, alespoň to potvrdila starší písařka a účetní v jedné osobě. Vedle kanceláře v malém prosto-ru byly složeny nové součástky, výrobky firmy Bosch, vesměs dynama a karburátory. Bylo výhodné je nakoupit, protože se hodily do všech značek. Obě bedny zmizely, nikde v oho-

řelých zbytcích nezůstaly po nich stopy. Pan rada si rozmrzele škrtl ve svých úvahách možnost pojišťovacího podvodu a chmurně bubnoval prsty po stole.

Trochu složitější to bylo s auty, která zde byla v opravě. Jejich seznam a všechny papíry k nim samozřejmě shořely v kanceláři, u některých si mohla účetní s šéfem vzpomenout na majitele, někde to nevěděli.

Pan rada zavolal mladého Soukupa: Dejte do novin výzvu, aby se přihlásili všichni, kdo měli vůz v té dílně. Pořád na mne novináři bručí, že jim nechci dávat dost zpráv, tak teď mne mohou pro změnu chválit.

Noviny pracovaly skutečně rychle a do rána druhého dne byly adresy všech osmnácti nešťastných majitelů pohromadě. Ale pátrání nepokročilo ani krok kupředu.

Do případu nevneslo valné světlo ani rozčilené svědectví jisté paní Mlejnkové, která prý všechno viděla.

Pan rada měl zásadní nedůvěru k svědkům, a především k svědkyním, které se přihlásí, až když vyjde první vydání novin, kde se dočtou všechno, co vidět ani nemohly.

No tak, copak jste viděla, řekl pan rada stroze.

Všechno, prosím, odvětila dáma. Já bydlím pod Bruskou ve čtvrtém štoku, je to na mne moc vysoko, ale copak domácí dá spravit výtah? Nikdy.

Náš domácí, ten pěkně prosím jenom vybírat činži, na to je metr. Ale jinak hanba mluvit!

Co jste viděla z toho požáru? řekl pan rada tiše a přítomný pan Bouše tušil, že za chvíli tuto paní velitelským pohybem vyhodí. A co jste dělala v noci venku?

Jak to venku, pěkně prosím? Nač já bych něco dělala venku? Já jsem slušná paní, já spím!

Když, paní, spíte, tak nic nevidíte! upozornil ji pan rada. Paní se zdála být touto logickou poznámkou velice překvapena: Jak to, pěkně prosím, že nevidím, když se koukám z okna? Je to kvůli výtahu Pan rada vrhl na pana Bouše temný pohled, ale neřekl nic. Vypadalo to, že počítá do dvaceti a pak že bude explodovat.

Pan Bouše se připravil, že otevře dveře, aby paní byla co nejdřív venku.

Paní však to husté napětí naprosto necítila a pokračovala: Jak říkám, kvůli výtahu.

Já když jdu večer domů, tak se mi nějak rozbouchá srdce, že pak v noci nemůžu spát. A včera jsem byla večer v kostele…

Takže jsem to viděla všechno, protože jsem nespala a protože bydlím…

Ve čtvrtém stoku bez výtahu, povzdechl pan rada. Ano, a že je ode mne vidět zrovna tam k nádraží na ty staré budovy a všelijaké sklady. Moc hezký pohled to není… A v noci jsem viděla tmu a pak najednou vám to udělalo fúúú! a bylo to. Paní si s ulehčením oddechla.

Co udělalo fúúú a co bylo? vyjevil se pan rada.

No ten oheň! Najednou vám tam byl! A jak velikánskej! Najednou to všechno bylo v jednom plameni.

Pan rada se podíval na pana Bouše. Hrome, nakonec ta ženská asi opravdu viděla samotný začátek celé té patálie!

A potom?

A potom to hořelo už pořád, ale ten první oheň, to bylo jako blesk. Jo, a taky jsem viděla, jak utíkal z té ohrady člověk. To, prosím, byl ten hlídač, noviny sice psaly, že uhořel, ale…

Pan Bouše se už musel vmísit do hovoru: Vy jste ho určitě poznala? Vy jste ho znala?

Ale ne, copak já mám společného s nějakým hlídačem? Ale kdo tam v noci byl? A pánové, on moc daleko neutíkal, ono to hořelo všude najednou, tak skočil do auta a ujel, to vám byla rychlost!

Pan rada pochopil, že tahle paní sice mluví trochu zmateně, ale po pravdě ještě neviděl ženskou, která by mluvila jako svědkyně k věci, asi to tomu plemeni není dáno.

Tak především, paničko, nemluvme o hlídači, protože on opravdu uhořel. Ten muž, kterého jste viděla, byl pachatel. Ten žhář, víme!

Paní spráskla ruce: Pro Kristovy drahý rány! On to někdo zapálil? A to mně ani nenapadlo, to jsou dneska lidi, ale jo, lidi jsou neřádi, já vám řeknu, že například náš domácí…

Váš domácí to určitě nezapálil, zahučel temně pan rada. Toho nechtě v klidu být, třeba vám ten výtah jednou dá spravit. Ale teď se, prosím vás, dobře rozpomeňte! Nesl ten člověk něco k tomu autu? Ranec nebo kufr nebo zkrátka něco…

Když ho ozářily plameny, tak byste snad něco u něho mohla vidět, ne?

Copak by, prosím pěkně, nosil? Vždyť on utíkal jako zajíc a dobře že utíkal, protože to hořelo najeden šup… Anebo tam měl zůstat?

Pan rada pokrčil rameny: To nevím. Důležité je, že utekl. Prosím vás, a teď to hlavní! Jak vypadal? Velký? Malý? Měl klobouk? Čepici? Kabát?

Jo, to jsem si nevšimla, já koukala na ten oheň, jak to najednou udělalo fúúú a už to bylo všechno v plameni. Ale ten vám ujížděl, bodejť ne, když mu za patám a hořelo!

Říkala jste, že skočil do auta… Kde ho měl stát?

No tam, jak to hořelo. On projel bránou ven a bouchl vám do ní, protože moc pospí-

chal, to člověk ani nemůže dávat pozor, že jo!

A kterým směrem jel?

No, jako na nádraží nahoru, tam, co se teď tak hodně staví.

Zkrátka on ujížděl jakoby z Prahy ven!

Paní přikývla a o něčem úporně přemýšlela: A to auto bylo červený!

Pak už umlkla a pan rada pochopil, že zatím se už od ní nic nedozví. Dal ji vyprovodit panem Boušem ven.

Pak chodil po pracovně a přemýšlel. Vlastně ta ženská je velice cenný svědek. Jak se tak člověk v lidech může mýlit! Především potvrdila, že pachatel byl jeden a že požár

vznikl najednou. Asi mu to začalo hořet rychleji, než čekal. Ovšem, noc byla poměrně teplá, benzín se tedy vypařoval rychle, a jestli polil velkou plochu, pak to asi chytlo tak, jak pani říká: fúúú! A on utíkal v autě, které odcizil v ohradě dílny.

Pane rado, dovoluji si upozornit, že mi něco nebylo jasné. Jak to, že ona viděla utí-

kat člověka jen tak beze všeho? Kdepak potom jsou ty věci, co chybějí?

Pan rada pokrčil rameny. Pečlivě prozkoumal, jestli má jeho fíkus dost vláhy, ale upřímně řečeno, nemyslel na květiny. Myslel na to, co se tam stalo.

To je přece docela jasné, pane Bouše! Ty věci měl už ve voze! On si je tam prostě nanosil. Při téhle práci ho ta ženská vidět nemohla, kromě toho se tam třeba ani nekoukala, ona se tam podívala, až když to jak říká udělalo fúúúú! A teď pozor, pane Bouše: ten člověk uměl jezdit vozem, musel vozům trochu rozumět, protože si vybral ze všech vozů, co tam byly, ten, který byl pojízdný… Tak tohle si honem poznamenejte a hlaste Brůžkovi, to by nám zase zužovalo kruh možných pachatelů. Já pořád hledám bývalého automontéra nebo tak něco… Dále vím, že měl na to všechno dost času a že to mohl odtahat k vozu. Byl by asi odtamtud tak moc nepospíchal, kdyby mu to za zadkem nevzplanulo. Jo, a taky si musel otevřít bránu.To znamená, že měl od všeho klíče.

A proč zabíjel?

Protože ho hlídač překvapil. Asi s ním nepočítal. A pak zapálil, protože se zpanikařil.

To se obyčejně stane po nečekané vraždě. Takže už toho o tom případu víme spoustu, mumlal si pan Bouše v zamyšlení. Spoustu, ale dohromady víme starou belu. Protože ono to mohlo udělat tisíce lidí! A my pachatele najít musíme, takový požár, o tom se bude mluvit i v parlamentě!

Zvonil telefon. Pan rada naladil tvář k úsměvu: Zajisté… Ne prosím, ještě ne… Spolehněte se, pane prezidente, víme, co se od nás čeká, poroučím se.

Pan Bouše obrátil oči k nebi, protože chápal, že už volal policejní prezident. Má utkvělou představu, že na čtyřce mají všechny lumpy pověšené na hřebíčkách a že stačí jenom sáhnout a dotyčného opatrně sejmout a poslat k soudu. Je krásné být policejním prezidentem, ale horší je být policejním inspektorem! Ale nejhůř je být jenom obyčejným ci-vilním strážníkem, protože ten to musí všechno olítávat, běhat po adresách, sahat do prázdna, stokrát se ptát zbytečně a jednou najít nějaké zrnko, z kterého nemá nic on, ale jeho nadřízený.

Pan rada se právem obával, že vyšetřování bude trvat dlouho: výhoda byla v tom, že psací nebo počítací stroje se jen tak nenápadně neprodávají, a co se týče součástek, ty teprve ne. Pražští detektivové se už řítili ke všem autodílnám, aby majitele upozornili, že pražská direkce musí hned dostat o každém, kdo by něco takového nabízel, zprávu.

Znělo to proto jako pohádka, když se najednou přihnal pan Brůžek a rozčileně hlásil zcela neuvěřitelnou věc: našli osobní auto, jež patřilo k té vyhořelé dílně. Majitel je poznal, je to starší typ škodovky, nedaly se u něho dovírat dveře, jinak mu nic nebylo. Potíž je v tom, že ty dveře úplně chybějí.

To auto stálo spolu s ostatními v ohradě, jak se dostalo ven, to majitel dílny neví. Ale já vím, pane Brůžek! řekl pan rada a oči mu zasvítily. V tom autě prchal pachatel. A to auto je červené!

Pane policejní rado, lituji, to auto je doběla, a jestli v něm někdo prchal, tak tedy ne moc daleko, protože ono stojí ve vedlejší ulici.

Pan rada se zklamaně zamračil. Kde je ten vůz? Tadyhle prosím, řekl pan Brůžek a položil před pana radu fotografii. Stojí u něho náš člověk, aby se v něm nikdo nehrabal.

Pokud už tak neudělal, protože nevíme, jak dlouho už tam stojí, zabručel pan rada.

Skutečně, už z fotografie bylo jasné, že je vůz světlý. Proč ale ta ženská mluvila urči-tě o voze červeném? Pan rada se ušklíbl: jak jinak vypadá světlý vůz v záři plamenů než červeně!

Kde je majitel auta?

Naproti v kanceláři, kdybyste si snad s ním chtěl pohovořit, zaševelil úslužně pan

Brůžek. Pan rada zavrtěl hlavou:

Nechci. Ale posaďte ho do vozu a pojedeme všichni k tomu autu. Vezměte s sebou pro jistotu daktyloskopa!

Hovor s panem účetním Kodadou byl neobyčejně zajímavý. Sice se pan rada nedověděl nic z toho, co by ho zajímalo, ale aspoň mohl vidět, jak vypadá český střádal, který se vzmůže na auto, a protože je účetní, všechno se mu rázem promítne do cifer a obnosů, jež jenom sčítá a převádí ze strany Má dáti na Dal.

Pan Kodada věděl o svém vozu vše, a co nevěděl, měl napsáno v notesu.

Kolik kilometrů měl vůz, když jej koupil, kolik ujede kaž-

dou neděli, kolik je to měsíčně a kolik to všechno stojí při dnešní ceně benzínu. Pan rada si pomyslil, že vlastně mít auto je trýzeň. A nakonec ještě zmizí záhadně z ohrady, kde stálo!

Když dojeli k vozu, strážník jim zasalutoval a hlásil, že je všechno v pořádku. Pan Kodada se vrhl k svému autu s bolestným výkřikem, jako by našel ztraceného miláčka.

Pan Brůžek ho šetrně, ale rozhodně zadržel: Zatím na nic nesahejte. Je to váš vůz?

Je a není, vydechl zničený majitel. Můj vůz měl pravda, poškozené dveře, klika ne-

šla dovřít, prý nějaké zkřížení karoserie, ale tady prosím, dvířka chybějí!

Pan rada si znovu vzpomněl na výpověď paní Mlejnkové. Při vyjíždění neopatrný a vyděšený šofér narazil na sloup vrat…Snadno mohl narazit, když se mu dveře při jízdě otevřely. Ze by je přitom urazil? Pan rada poslal strážníka k požářišti, aby se pánové podívali, jestli někde u vjezdu z ohrady neleží ohořelý vrak dvířek.

Nahlédl do vozu. Moc čistý nebyl, dalo se předpokládat, že v něm někdo něco vezl.

Pane účetní, tadyhle pod předním sedadlem je ruční svítilna. Je vaše?

Pan Brůžek vytáhl čistý šátek a svítilnu vyňal z vozu. Pan Kodada rozhodně zavrtěl hlavou: Tu neznám! Pan Brůžek svítilnu uložil do policejního vozu a kývl na daktyloskopa, aby se ujal práce.

Pan účetní listoval ve svém zápisníku: Když jsem dal vůz do opravny, to bylo prosím podle mého záznamu v pondělí v šestnáct třicet, bylo mi řečeno, tady to mám, prosím, že dveře bude nutno srovnat, dát nový zámek… Vůz měl při předání ujeto 86 535 kilometrů.

Proč jste si tohle, prosím vás, zapsal? užasl pan rada.

Kvůli pořádku, prosím. V dílnách mají nepěkný zvyk, že s vozy zadanými k opravě jezdí po Praze. Prý zkušebně, ale známe to. Můj vůz neměl na motoru závadu, nebylo co zkoušet, a proto jsem si poznamenal stav tachometru.

Pan rada se pousmál, ale pan Kodada zavřískl: No, prosím, tady to máme!

Tachometr ukazuje 86 553. Přes můj zákaz bylo s vozem ujeto osmnáct kilometrů.

Ptám se, kde a jak!

To se ptám já taky, řekl pan rada, dívaje se na tachometr. Jste si naprosto jist, že jste zapsal čísla správně?

Samozřejmě. Čísla, to je přece můj živel! odvětil pan účetní důstojně. Pan rada kývl na pana Brůžka: No tak je to jasné, pane Brůžek! V tomhle voze pachatel prchal a ujel s ním osmnáct kilometrů. Všimněte si, jak vůz stojí.

Předkem směrem k městu. Odjížděl ale od města, jak vypovídá svědkyně. Směr Břevnov. To znamená, že se sem vrátil. Osmnáct kilometrů, to je devět tam a devět zpátky. Tady musíme hledat, směrem na Břevnov.

Pan Kodada se díval na svůj vůz s hlubokým zármutkem, i když jeho bystrá mysl pracovala jako početní stroj a vyskakovaly v ní cifry, jež bude nyní hradit pojišťovna, což nebude nakonec nevýhodné. Kouká z toho zdarma nový lak. Strana Má dáti se příznivě plnila.

Daktyloskop zjišťoval otisky na volantu a řadicí páce. Majitel autodílny potvrdil, že vůz dvířka měl a že nešla jenom zavírat, rozhodně odmítl, že by byl někdo z dílny s vozem jezdil:

Ten pán si přece napsal i stav benzínu podle ručního měřidla. Pan Kodada přikývl. -

Ano, v nádrži bylo šest a půl litru.

Mělo by tam tedy být něco ke čtyřem. K úžasu všech tam bylo ale deset litrů. Zisk

šest litrů! zaznamenal bystrý účetní mozek pana Kodady.

Pan rada chvíli překvapeně mlčel a pak se rozzářil: A máme to všechno krásně v kupě. Pachatel si napřed dolil z kanystru benzín, aby si byl jist, že dojede. A pak tím zbyt-kem polil podlahu kanceláře i mrtvého.

Všechno bylo docela jasné, až na to, že nikde v dílně ani nejbližším okolí se nenašly ty utržené dveře. Po spáleništi chodili páni z pojišťovny a tvářili se starostlivě. Jejich podnik se pořádně prohne, protože dílna byla vysoko pojištěna.

Zarmoucený majitel dílny začal vyjasňovat tvář. Pan rada se však mračil.

Přišel posudek ze soudní pitvy a potvrdil, že hlídač byl ubit tupým předmětem. Byl udeřen zpředu, tedy při prvním střetnutí. Další rány vedly na zadní stranu lebky, to znamená, že mu je pachatel zasadil, až když už ležel na zemi. Dobíjel svou oběť se zoufalou nutností.

Taky pes měl přeraženou páteř, to znamená, že malý psík na pachatele statečně útočil a asi štěkal. Pachatele popadl bezuzdný strach.

To pak vysvětluje i jeho útěk. Vždyť on byl z toho všeho tak popletený, že si patrně polil i cestu za sebou, a když se benzín naráz vzňal, byl sám v nebezpečí, že uhoří. A protože to byl nováček, propadl panice i na svém celkem zdařilém útěku. Ujel devět kilometrů -

a pak se otočil a jel zpátky. Račte se domnívat, že se jel podívat, co se děje s ohněm? zeptal se pan Bouše.

Jednak, což mluví pro mou teorii, že to nebyl moc zkušený lupič, a potom, co měl dělat s tím vozem? Tam, kde by ho nechal stát, tam by začala, policie hledat. Tak jej prostě dovezl sem. Pánové, kdyby byl ten pan účetní neměl zapsán počet kilometrů, tak jsme z toho všeho neměli vůbec nic. Já mám odjakživa rád pečlivé lidi! My, pánové, teď taky budeme pracovat pečlivě. Pan rada rozvinul na stole velký plán Prahy, zatížil jej na čtyřech stranách popelníky a počal po něm kreslit tlustou barevnou tužkou. Tak tadyhle máme místo požáru. Tudy vyjížděl pachatel. Musel celé to místo zvenku objet, aby se dostal do Sadové ulice.

Pan rada podal tužku koncipistovi: A teď si to, mladej, vezměte a hledejte ale po-

řád při pohybu ulicemi kam až vás zavede provázek, dlouhý podle toho měřítka plánu -

devět kilometrů. Až všechny ty body budete mít, tak zakreslíte na plánu plochu, která přichází v úvahu pro naše pátrání! Směr známe, je to Břevnov, odtud taky ten vůz přijel. Pachatel musel dost pospíchat, protože jezděte po Praze s vozem, který nemá dvířka…

Pane rado, špitl mladý koncipista, pověřený tím úkolem, vy pořád mluvíte o pachateli. Neměli bychom předpokládat, že byli dva nebo tři?

Nebyli, kamaráde, nebyli. Jednak svědkyně viděla jednoho a pak – jestli vezl ve voze lup, a to určitě vezl, pak když se podíváte, co všechno ukradl, poznáte, že ve voze musel být sám. Druhý by se k němu nevešel. Z laboratoře ohlásili, že na té svítilně jsou jasně dvoje otisky; ty jedny už znají, patří mrtvému hlídači, jemuž svítilna patřila. Ty druhé otisky jsou tedy pachatelovy.

Shodují se s těmi, jež našli na volantu a porůznu v autě. Asi svítilnu hlí-

dači vzal a pak ji v autě zapomněl. Otisky tedy máme. Teď budeme hledat ruce, které k nim patří.

Na mapě Prahy byla silnou čárou zakreslena oblast, ve které je třeba nejvíc pátrat.

Pan Brůžek se nezdržel uctivě nadšené poznámky: Krásná práce, pane rado… A ještě rá

no to vypadalo skoro beznadějně!

Grizzly spal dneska zase dlouho, Máňa naslouchala jeho chroptivému dechu s tajeným vztekem. Ze skoro pravidelně není v noci doma, to si už zvykla. Ale zuřila, když byl kromě kouře cítit ještě navíc ženskou voňavkou!

Poslední dobou se dost hádali, protože o něj měla pudový strach. Možná, že má pravdu ten chlupatej, že by se Grizzly spíš uživil jako práskač. Stejně pořád nemohou loktem do kapsy.

Malá spokojeně mlaskala. Zadívala se na ni a dala se do pláče. Nad ní, nad sebou, nad celým životem, s kterým si už dávno neví ra Kdyby to tak viděl ten dobrák z policejní direkce, k jakému štěstí jí dopomohl! Kdyby tak člověk mohl včas vidět, co je a co není jeho štěstí! Když se konečně muž zachrul a probudil, vyjela na něho: Kde jsi v noci byl?

Podíval se po ní ospale a neřekl nic.

Dej mi kafe, poručil, když zasedl ke stolu. Naklonila se k němu. Kupodivu neucítila ani kouř ani tu protivnou voňavku, která ji přiváděla k vzteku a zoufalství. Trochu si oddechla.

Neřekneš mi, kde jsi byl? opakovala. Hrabal se chvíli v kapse, myslila, že hledá cigarety, ale vytáhl zmačkanou stovku a pak druhou.

Tolik prachů, vydechla uznale. Co jste dělali?

Makali, ty náno!

Napil se kafe a pak se zase zvrátil na kanape. Chtělo se jí říci, aby se nezlobil, že mu třeba křivdila, ale on si jí nevšímal. Kouřil a mlčel. Odešla s malou ven ke kupci nakoupit, protože tolik peněz už dlouho neměli. Když se vracela, zahlédla ho už na konci ulice, mezi poli, jak odchází a nese nějaký balík.

Nedá si pokoj, napadlo ji. Ty kšefty ho už nepustí. Copak o to, kdyby se z toho dalo žít bez strachu, nebylo by to špatné, ale je to pořád nějaká levota, může zase spadnout na policii a kdopak ho odtamtud vytáhne? Já už ne, já už bych pro něj ani brečet neuměla.

Jednu stovku schovala do bedny, kam dávala nádobí, protože neměli kredenc.

Za tu si koupí laciné šaty a pro malou výbavičku. Všechny děti mají pletené výbavičky, proč by ta naše měla být otrhaná už odmalička. Dost, že jsme otrhaní my.

Panebože, myslela si, jak se to všechno změnilo! Ještě nedávno sedala s partou ve-

čer u ohně, pak se přitulila ke Grizzlymu a spala s ním ve stanu, někdy jenom pod hvězda-mi, a kašlali na celý svět.

Ale když ti chlap uplete haranta, tak je konec. S radostí i s mládím…

Pak ji napadlo, že ten balík, který táhl z domova, musel někde mít schovaný. Uložila malou ve světnici a vylezla na půdu. Ani nemusela dlouho hledat, druhý balík by zastrčen v rohu pod krovem. Byl těžký a byly v něm věci, jimž nerozuměla.

Samozřejmě zamračila se kradené zboží. Nedá s tím pokoj… Vytáhla tu jednu věc a dlouho si ji prohlížela. Pak se rozhodla. Strčila ji do kočárku, vyjela s malou ven a zamířila dolů, do města, kde byla mechanická dílna.

Tohle jsem našla tamhle v příkopě, prosím vás, co to je? řekla umazanému monté-

rovi, který si právě hrál na dvoře s motorkou.

To je dynamo k auťáku. A to že jste našla? Přikývla.

Chlapík tu věc potěžkal v rukou a pak řekl: Co s tím budete dělat?

Nevím. Přece s tím nepoběhnu na komisařství!

To byste tomu dala! Heleďte, za dvacku si to nechám, co říkáte?

Pokrčila rameny: Třeba…

Dal jí dvacetikorunu a počkal, až odešla. Pak uznale hvízdl, protože to byl kšeft. Ta holka je pitomá, ale má štěstí a docela hezkou figuru. A on na tom padesátku vydělal, ne-li víc? Šla domů, jako by ji něco honilo. Ulicí procházeli dva strážníci. Trochu se lekla, většinou tady nechodí, protože tady už opravdu nic není. Obrátila kočárek, nechtěla ještě domů, ti strážníci jí nahnali strach.

Je možné, že už něco hledají, je možné, že třeba něco z toho, co máme na půdě. Věděla, že ten člověk v dílně ji okradl, to musí přece stát mnohem víc, to by se byl tak po tom nehnal.

Přesto měla z té dvacetikoruny zlovolnou radost. Byly to její peníze!

Přiživila se na černých kšeftech svého muže.

Stejně jí nikdy nedá všechny peníze jako řádný manžel. Manžel si užije sám a asi nějaké děvky s ním. Zastavila se u cukrárny. Koupila piškoty a pro sebe kopec zmrzliny. Lí-

zala ji s blaženým výrazem ve tváři a zdálo se jí, že je zase malá holka, která mámě ukradla padesátník a utíkala jej promlsat.

Ulicí jelo pomalu auto plné strážník

Dala se do běhu, napadlo ji, že ten balík vlastně špatně uklidila, kdyby vtrhli k nim na půdu, najdou jej hned!

K jejímu úžasu byl Grizzly zase už doma. Podíval se po ní ze strany: Uděláš něco k žrádlu? Mám hlad!

Přikývla, dal jí dost peněz a má právo se najíst.

A přece se neudržela a řekla: Hele, kolik stojí od auta to…no… dynamo?

Všimla si, jak otevřel oči, jako by se lekl.

Co kecáš? Hleď si svého…

Já se ptám, kolik dostaneš za jedno, protože jich máš na půdě celý balík řekla popu-zeně. Vyskočil, stolička upadla, malá se lekla a začala kňourat.

Já ti nakopu, jestli budeš strkat frňák do mých věcí, na mou duši, že ti nakopu, řekl vztekle. Dívala se na něho. Panebože, tak to je on, ten mládenec, který zpíval u ohně písničky o kamarádovi, jenž odešel do dáli. To je on, kterého si vybrečela na policii.

Pak se odvrátila a začala plakat.

Plakaly obě. Malá i velká.

Krucifix, řekl mladý muž a přistoupil ke své ženě. Obrátil ji k sobě a dal jí dvě facky.

Zaječela, pokusila se mu bránit, odstrčila ho, ale on po ní skočil a mlčky ji bil. Už se nebrá

nila, jenom naříkala a padla na zem.

Pak ji nechal a vyběhl z domova. Ještě ten večer přišla na čtyřku vzrušující zpráva.

Břevnovská policie našla za posledními domky, kde bídná silnice se mění v polní cestu, dvířka od automobilu.

Policejní vozy vyrazily hned na místo, ale vlastně všechnu pořádnou práci bylo mož-

no udělat až ráno. Podle stop zde jelo osobní auto, jež najednou odbočilo ze silnice a zamí-

řilo k náspu, který se buď pokoušelo přejet, nebo se zde šofér nešikovně otáčel.

Dvířka se mu přitom patrně otevřela a utrhla o vysoký násep. Podle stop to bylo auto pana Kodady.

Pan rada zabodl tužku na plánu Prahy tam, kde byla dvířka nalezena.

Tak tadyhle se otáčel. Tady někde svůj lup složil. Zavolejte místní policii, chci seznam všech lidí, kteří by jakkoliv mohli přicházet v podezření.

Jestli jsou tam nějaké opuš-

těné kůlny, dvory nebo taková všelijaká zákoutí, musí se to všechno prolézt.

Okolí nálezu se zahemžilo policisty. Byli v uniformě i v buřinkách a šli dům od domu.

Pan Brůžek zatím probíral kartotéku, kterou mu předložili na břevnovském komisařství. By-la to zdlouhavá, piplavá práce. Najednou se zarazil.

Sakra, tadyhle máte člověka, kterého pořád náš pan rada hledá. Bývalý automontér… Nějaký čas zaměstnán dokonce v autodílně na Letné… Lidi, je to možné? Josef Jiná-

ček…

Strážník Mikuláš přikývl: Znám, to je taková celá parta. S ženou toho jednoho jsem se zkoušel domluvit, jestli by něco neřekla, takové upozornění, rozumíte? Ale kdepak, oni spolu drží. Zajdeme k tomu Jináčkovi, kterému říkají Kojot.Pan Brůžek se ponořil do policejních spisů. Za hodinu přiběhl strážník zpátky: Pane inspektore, u toho Kojota našli naši lidi dva psací stroje! Ale on prý je nevzal, dušuje se.

Podívejme se! Snad si ale vzpomene, kdo mu je tam teda dal, ne?

To teda si vzpomněl, protože on ho kolega hned stisknul. Prý nějaký, co mu mezi sebou říkají Grizzly. Vlastním jménem Václav Houska. Tak tam hned jeli, ale nikdo není doma. Ani on, ani jeho žena. Lidi jeho neviděli vůbec a ji viděli s kočárkem, jak jede do města. Jinak se celá parta prý schází v průjezdu Koruny.

Pan Brůžek zvedl telefon. Lidé ze čtyřky vyrazili do ulic, v ruce popis hledané osoby.

Pan rada se rozhodl, že se na to podívá taky sám. Aspoň kvůli kontrole.

Bylo by hloupé, aby jim teď někde nějaká maličkost uklouzla a celou práci pokazila. A takové věci se někdy stávají!

Když sešel na ulici, zahlédl před direkcí mladou, ne moc dobře oblečenou holku s kočárkem. Dívala se na něho upř

Napřed po ní koukl jenom tak mimochodem, ale pak si všiml jejího vyděšeného pohledu a zastavil se. Trochu povědomá tvář.

Ale kam patří, to pořád nevěděl.

Já, řeklo to stvoření, já jsem nejdřív myslela, že vám ukážu holčičku…

Pan rada zkameněl.

Ale teď…Já…

Rozplakala se, a podle těch slz si pan rada vzpomněl. Podívejme se, uplakaná Máňa, jestli se nepletu! A pak si uvědomil celou tu podivnou souvislost a zarazil se. Úsměv na tváři mu zmizel. Uslzené oči se na něho úpěnlivě dívaly.

Pojďte dovnitř, vy mi asi něco chcete, že jo!

Šla za ním, tlačila před sebou kočárek, vešla do chodby, ale tady se zarazila. Nevě-

děla kam s kočárkem.

Já… Já něco nesu, řekla najednou podivně těžkým a zoufale rozhodným hlasem.

Vytáhla z peřinky v kočárku sbalenou mužskou košili. Trochu se zapotácela, jako by se o ni pokoušely mdloby. To je jeho košile. Já ji doma našla. Je na ní krev.

Tak vida, řekl potom tiše pan rada. Přišla jste kvůli svému svědomí, co?

Utírala si slzy a vzlykala: Já jsem nechtěla… ho udat!

Neudala jste ho, nebojte se. My o něm už víme. My si ho teď už jenom někde musí-

me vyzvednout.

Já… Já s ním přece už nemůžu žít, naříkala. A vy jste byl tehdy tak hodnej a pustil jste mi ho!

Hodnej? napadlo radu Vacátka. Kdoví! Třeba celá chyba byla právě v tom, že jsem tehdy byl hodnej. Najednou nevěděl, co jí má říci. Leda snad, že si ji ten člověk nezasluhu-je.

Běžte domů, děvenko! Já k vám za nějaký den přijdu… Běžte domů, protože máte maličkou. Copak je jí do toho, jaký je svět, do kterého se narodila.

Vyšla beze slova, kočárek před sebou.

Je to asi rok, co jsem ji takhle odtud vypouštěl, to byla ještě dítě, uvědomil si. A teď je z ní najednou ubohá ženská. Jenže za tenhle zločin jejího muže žádná porota soudit nebude.

Druhou branou vjížděl do budovy „zelený anton”. Seděl v něm s pouty na rukou Václav Houska řečený Grizzly, vrah, lupič, žhář a špatný manžel i otec.

V TOM STARÉM DOMĚ NA MALÉ STRANĚ

Byla to idylická ulička: jedna fronta jejích domů se zhlížela v Čertovce, jež prudce obtéká Kampu, a druhou stranou bylo možno dojít buď k Panně Marii pod řetě-

zem, nebo na druhou stranu k Mikuláši. Také bylo možno se zastavit nad věčně se otáčejí-

cím kolem mlýnu či se dívat od řeky na smělé oblouky Karlova mostu. Domy zde byly starožitné, z jejich chodeb táhl vlhký chlad a na ozdobných římsách vrkali holubi.

Žili zde důstojní měšťané a drobní řemeslníci, měli zde krámky ševci a obchodníci se zbožím osadnickým a proti mlýnu měl krupařství pan Hádek, kam chodily všechny služky z Malé Strany pro trhané krupky.

Když do toho krupařství vstoupila ve svém modrém kostýmu s dlouhým kabátem, lemovaným světlou paspulkou, mladá paní, co bydlela v domě truhláře Šnábla, pan Hádek zašveholil svůj pozdrav zvláště něžně a jeho obličej, jemňoučce posypaný moukou, zrůžověl. Dokonce i paní kupcová, jejíž oblé paže ukazovaly na dobrou stravu z dobré mouky, nevynadala jako obvykle panu Hádkovi kozlů a obšourníků, ale řekla: Je to moc jemná pa-ní. A což teprve ten její pán!

Je to prý baron, ale copak dneska slušný člověk něco platí?

Pan Hádek trpce litoval, že dáma opustila krám a zahnula za roh a on nemohl déle pozorovat její vlnivou chůzi

Samozřejmě věděl, že ti noví nájemníci jsou Meerkatzovi, on že je zřetelně starší, ale velký fešák s nádherným plnovousem, jaký nosil kdysi jen vévoda Albrecht, a ona je křehká a úsměvná, že mají byt v prvním patře s výhledem na Čertovku neboli pražské Be-nátky, že je často slyšet, jak tam u nich hraje gramofon s troubou, vystrčenou z okna, protože panička miluje hudbu a ochotně se o ni podělí s těmi, kdo posedají na břehu ostrova Kampy, takže do šumění Vltavy vpadají tóny nádherné skladby An der schönen blauen Do-nau. Nebydlí zde dlouho, přišli z Rakouska nebo odkud, pan baron, který si nedává říkat pane barone, ale jenom tak po sprostu: pane Meerkatzi, nalezl tento idylický kout, aby zde v klidu užíval své pozdní, ale očividně velké lásky. A panička si zaslouží tu krásnou vyhlíd-ku právě jako svého důstojného, byť staršího chotě, který se nese tak elegantně a jehož je vidět k večeru u Tří pštrosů, ovšem jenom se džbánkem v ruce, protože sedá po boku své krasotinky, a ne jako jiní mužští (mezi nimi pohříchu i pan Hádek, krupař), kteří tráví večery v hospodě a nechávají manželky doma při úklidu, který tady na Malé Straně je zvláště protivný, protože dlážky chodeb jsou studené a je třeba je drhnout každý týden, když se člověk nechce zahodit před sousedkami.

Paní Meerkatzová ovšem nemyje dlážky, žijí si z kapitálku, což samo o sobě fasci-novalo nejen paní Hádkovou, ale všechny počestné obyvatele; žít z renty je nejvyšší vrchol lidského blahobytu. Jak krásný život to je, při němž je pak možno se procházet uličkami ve vlahý podvečer, když z ulic odejde letní horko a stromy se chvějí blahem večerního vánku, kdy od Vltavy táhne se soumrak a jenom ztlumený výkřik milenců příliš prudkých poruší slastné ticho!

Pan Meerkatz s chotí se procházeli po starých uličkách, ona zavěšena do jeho dvorného ramene, a sousedé je zdravili z dálky, protože malého člověka nejvíc potěší, když se setká s někým, kdo je nóbl a jemuž i přísný nadstrážmistr místního komisařství zasalutuje.

Byla už řeč o holubech, vrkajících na římsách starých domů, protože zde na břehu Vltavy bylo několik slavných pěstitelů-holubářů, a rousňáci, staváci a voláči ozdobovali prejzové střechy a poznamenávali výrazně svaté sochy na mostě.

Když šli spolu pán a paní Meerkatzovi, zněla jejich řeč zrovna jako to vrkání a bublání, hlas pánův byl temný, mezi jeho prokvetlým plnovousem zněla slova nejasně, a paní zase se smála jako hrdlička a byl na ně záviděníhodný pohled a všichni okolo věděli, že on říká své choti „moudivláčku” a ona jemu zase

„kulíšku”. Pan domácí a truhlář Šnábl dokonce vyprávěl, že když je slyšet z bytu jeho nových nájemníků vzrušenější hovor, který nezní jako vrkání holoubků, pak se tak děje v cizím jazyce, pan Šnábl nevěděl určitě, jestli v německém nebo uherském. Pan Dejl, výrobce kočárů, jehož styky s vznešenými lidmi patřily sice minulosti, nicméně jeho vzpomínky byly stále živé, tvrdil, že jen hrabě Nostic byl tak vznešený, že svým psům nadával anglicky, aby neurazil ty, kdo mu naslouchají.

Manželé Meerkatzovi byli něco podobného. Alespoň do té doby, než se s nimi setkal pan Mrázek, který měl soukromou detektivní kancelář ve svém domku na Pankráci. Bylo to poněkud nezvyklé, detektivní ústavy sídlily ve středu Prahy, ale byli lidé, kteří dávali přednost zcela diskrétním službám, a pak pro ně bylo dokonce milé zajet až na Pankrác. Proto-

že byl na všechno sám, byl většinu dne v práci, takže bylo marné u něho zvonit. Ale když byl doma, vrzající vrátka mu prozradila, že někdo přichází, a protože to mohl být jenom zá-

kazník, měl to pan Mrázek zařízené tak, že ještě než dotyčný zazvonil na domku, dveře se před ním samy otevřely a laskavý hlas odněkud zevnitř řekl: Račte dál, prosím!

Na každého návštěvníka tohle neomylně působilo. Někteří se dokonce lekli, ale tím vzrušeněji vstupovali, protože dvě vlastnosti jsou trvalé, jak říkal pan rada Vacátko, lidská pitomost a zvědavost.

Starší pán s elegantním, krátce střiženým a značně prokvetlým plnovousem uznale zvedl obočí, když se před ním samy otevřely dveře a vlídný hlas ho pozval dál.

Pozoruhodné zařízení, pane, řekl na prahu pokoje panu Mrázkovi a ukázal za sebe do kouta chodby, kde se na kladce pohybovalo závaží, které dveře zavíralo Pan Mrázek se skromně usmál: I jednoduchými prostředky lze docílit dobrých vý-

sledků. To je moje zásada, prosím!

Pán vešel do spíše chudě než bohatě zařízené kanceláře, která sloužila též za obý-

vací pokoj, proto zde byla starožitná kredenc, v níž míval pan Mrázek láhev žaludečního likéru a někdy i šípkové víno. Spisy pan Mrázek dost opovrhoval, stačil mu tlustý notes, na který si zvykl při své dlouholeté službě na policejní direkci.

Čím mohu posloužit? Provádím veškeré práce výhradně sám, což má své výhody.

Nemohu ovšem brát příliš mnoho případů, řekl pan Mrázek úvodem, když sedali ke kulaté

mu stolku.

Slyšel jsem o tom, a proto jsem přišel. Potřebuji diskrétní službu.

Sledování osoby, jestli se nemýlím, že? Jde opatrně o osobu mladší, ženské pohlaví, jestli smím soudit jenom tak odhadem, pousmál se pan Mrázek a čekal.

Návštěvník si elegantně přehodil nohu přes nohu a světlé kamaše na jeho tmavých botách zapůsobily neobyčejně solidně.

Zdá se, že máte zkušenosti. Ve svém oboru ano, podotkl pan Mrázek. A v životě?

usmál se světácky návštěvník.

Na to jsem jaksi neměl čas, přiznal s jistým zarmoucením pan Mrázek.

Já taky ne, řekl pomalu návštěvník. Až teď! A až teď jsem si mohl uvědomit, že to je sice velice příjemné, ale má to i své stinné stránky. Proto jsem tady.

Pana Mrázka potěšila návštěvníkova moudrá zdrženlivost. Neměl rád žárlivce, kteří skřípou zuby. Pán položil na stůl před pana Mrázka svou navštívenku.

Té vídeňské adresy si nevšímejte, na druhé straně je má pražská adresa, přestěhoval jsem se. A. v. Meerkatz, stálo na navštívence.

Taky si nevšímejte toho šlechtického „von”! Neužívám ho ve vaší republice, řekl muž a pomalu vytáhl zlaté pouzdro na doutníky. Pan Mrázek v duchu odhadoval, kolik si řekne za sledování choti tohoto pána, který si přišel zaplatit své budoucí zklamání. Neboť jenom ve velmi málo případech se ukáže, že mladší žena je věrná. Někdy se to zákazníkovi může říci, když dotyčná zaplatí víc než dotyčný, ale to nedělá slušná kancelář a pan Mrázek byl majitelem a jediným zaměstnancem té nejslušnější kanceláře na světě.

Nedá se nic dělat, tento úctyhodný pán s cizím jménem a šlechtěným plnovousem bude za své peníze raněn.

Poslouchám vás, řekl pan Mrázek do ticha, zatímco pan Meerkatz horlivě dýmal, aby mu správně hořel doutník. Pan Mrázek se v přítomnosti tak vznešeného dýmu vůbec neodvážil nacpat si svou fajfku zaručeně pravým americkým tabákem lulkovým, vyráběným v tabákové továrně v Písku. Pán totiž kouřil havana.

Problém je vtom, že moje paní… Potřebujete taky její jméno, ne? Nelly…

Já jí doma říkám ale to není důležité, že?

Naprosto ne, prosím. Jestli dobře rozumím, pak se zajímáte o to, jestli jí někdo neří-

ká nějak podobně. Anebo snad račte mít na mysli určitou mužskou osobu a jde vám jenom o přesnější zprávy o ní?

Ne, nejde o žádnou osobu a je docela dobře možné, že Nelly mi vůbec není nevěrná, chápete?

Pan Mrázek skryl svůj nedůvěřivě soucitný úsměv a přisvědčil: Ovšem. Ale jestli nemáte žádné indicie, jak jste, prosím, přišel na myšlenku, že by bylo nutné paní sledovat?

Milý pane, člověk se má starat o to, aby mu neshořel dům mnohem dříve, než uhodí blesk. To je moje celoživotní zásada.

Velice správná zásada. A z které strany se račte domýšlet, že by bouře mohla přijít?

Pán se usmál: Kdopak ví. Ale zvláště bych byl opatrný na cizince. Vídeň, Maďar-sko, eventuálně Polsko… Má paní je totiž rodem odtamtud.

Obávám se, řekl pan Mrázek opatrně, že to nebude tak jednoduché.

Hlavně to bude trvat dlouho, jde o takzvané průběžné pátrání, přičemž výsledek nemusí být zaručen. Je to mnohem snazší, když manžel chce například vědět, kam chodívá jeho žena

každý čtvrtek, zdali k švadleně, jak tvrdí ona, nebo k milenci, jak se domnívá on… To pak stačí krátké sledování a pro rozvod to stačí.

Pán zamyšleně oklepal vznešený popel svého vznešeného cigára: Mně jde o něco jiného. Já potřebuji vědět, kdo se o mou ženu zajímá. Dokonce mám důvod se domnívat, že to nemusí být ani zájem o její půvaby. Má žena nosí ráda klenoty a nemá jich nedosta-tek. Mnozí mužové sledují i takové cíle.

Podezření na to, že by sama vaše paní mohla usilovat o styk s jiným mužem, tedy nepřichází v úvahu?

Pán povzdechl: Co u ženské nepřichází v úvahu! Samozřejmě, že i tohle je možné.

Jednou jsem slyšel, jak se vrací domů, víte, já poznám její krok, má totiž rozkošnou chůzi a klapot ženských podpatků se v té tiché ulici u nás rozléhá docela zřetelně, a najednou sly-

ším, že nejde sama, vedle ní bylo slyšet ještě jiné, mužské kroky.

A když jste se podíval z okna, viděl jste koho? Když se já podivám z okna, vidím jenom řeku, protože okna bytu nevedou do ulice, ale na Čertovku. Je třeba ovšem říci, že moje žena nemá moc příležitosti být sama, nemám nic na práci, a tak se jí mohu plně vě-

novat.

Pan Mrázek uvažoval. Jednak o tom, co mu návštěvník řekl, jednak o tom, co mu neřekl. To bylo dokonce zajímavější. Stárnoucí muž dostával strach. Zakrývá svou žárlivost řečmi o klenotech a hlídá ženu, seč může. A na chvíle, kdy jí nemůže být za patami, si na-jímá detektiva. Pan Mrázek uvažoval znovu velice důkladně o honoráři, o který vzápětí po-

žádal. Pána požadovaná suma nepřekvapila, byl to dokonalý džentlmen.

Vytáhl peněženku a položil peníze na stůl: Rozumím-li dobře, budu vám platit týdně, kromě zvláštních výloh, samozřejmě.

Pan Mrázek se zatvářil potěšené. Cítil teď do práce mnohem větší chuť. A vy mně týdně budete hlásit jméno každého člověka, s nímž se Nelly setká.

Chcete snad říci, že vás jeho jméno zajímá víc než to ostatní? usmál se pan Mrázek.

Přesně tak! Mimochodem, tady je její fotografie. Každý den v pět hodin chodíme na procházku, můžete si ji důkladně prohlédnout.

A. v. Meerkatz vstal, zamáčkl nedopalek doutníku a měl se k odchodu. Pan Mrázek pak za ním dlouho hleděl a drbal za ušima svého Kokiho, říkaje mu tiše, že mužský v letech je vždycky chudák, ať je sám, jako oni dva, nebo ať má mladou ženu, jako ten, co právě odešel. Jenže ten, co právě odešel, je na tom o to hůř, že ho to stojí peníze. Pak se zadíval na fotografii té dámy a pomyslil si, že v tomhle případě by leckdo peníze rád obětoval, protože ona má oči radost pohledět, Nemluvě už vůbec o poprsí. Bude radost se takovouhle kráskou zabývat, i když ho zkušenost naučila, že čím hezčí ženská, tím hůř se hlídá, proto-

že je zvyklá střílet kolem sebe očima a není pro ni těžké odhalit stín, který za ní chodí.

Bude to fuška, kamaráde, ale zase budou mnohem vydatnější večeře, například dvakrát týdně játra pro nás oba, a to, jak uznáš, není k zahození!

Pak se už věci vyvíjely svým obvyklým během. Pan Mrázek si prohlédl dobře paničku, o kterou bude pečovat, a v hospodě zvané Ve vysokém domě se spřátelil s hostinským, takže on jeho časté návštěvy a vysedávání u okna přičítal kvalitě svého branického piva, nepřestávaje žehrat, že honorace odnaproti (a to myslel právě pana Meerkatze) si chodí pro pivo k Pštrosům, kde mají ty smíchovské patoky. Pan Mrázek na oplátku sdělil, že on smíchovské nepije, že už když ho sem zavál osud bydlí u dcery na Hradčanech -, vyhlédl si tuto hospodu s plným vědomím, že tady bude o něho dobře postaráno. A samozřejmě, že jak od hostinského, tak od hostů věděl brzy všechno, co mu bylo užitečné.

Panička kupodivu nedala moc práce a pan Mrázek začínal silněji podezírat fešného a starého manžela, že to ze samé lásky má v hlavě pomíchané, protože ona opravdu ne-dává nejmenší příležitost k žárlení.

Pan Mrázek věděl, že ta řada domů, kde Meerkatzovi bydlí, má dva vchody.

Zadní dveře jsou na straně obrácené k vodě. Zajímal se o ně, protože mu bylo jasné, že by bylo pošetilé hlídat do domu vchod z ulice a nevědět, kdo přichází od

K svému uklidnění zjistil, že dílna pana Šnábla, umístěná v přízemí, potřebuje chodbu pro svá prkna a že ke dveřím není snadný přístup, kromě toho na nich byla důkladná závora. Ať si tedy pan Meerkatz osobně dohledá, aby byla zastrčena.

Celkem střežení té mladé dámy nebylo nijak obtížné, pivo ve Vysokém domě nebylo špatné a paní sama chodila ven zřídka, tu a tam nakoupit a někdy do kavárny Bellevue na nábřeží, jako by se s pohledem na řeku nemohla rozloučit ani teď, když pije vídeňskou kávu a prohlíží módní časopisy.

Samozřejmě, že dámu občas nějaký muž oslovil, bylo ostatně nemožné, aby taková krása přešuměla ulicí bez povšimnutí, ale paní sama k tomu nezavdala nikdy příčinu.

Výsledky byly hubené a pan Mrázek, aby ukázal svou zdatnost, použil svého neobyčejně složitého vynálezu. Začal s sebou nosit tmavou aktovku, kterou si kdysi důmyslně upravil: vyřízl v ní otvor pro objektiv starožitného aparátu, a když ji šikovně postavil a měl dost světla, mohl udělat poměrně nenápadně snímek sledované osoby.

Tak vyfotografoval muže, který k paní přisedl a nedal se odbýt; pan Mrázek v něm dodatečně zjistil nějakého úředníka speditérské firmy Holan, o němž je známo, že volný čas věnuje dámám. Pak si vyfotografoval mladíka, z něhož se vyklubal student medicíny. Na snímku sice neměl hlavu, ale i tak bylo jasné, že je to tintítko, které nepřichází v úvahu.

Pan Meerkatz snímky schválil pokývnutím hlavy a požádal pana Mrázka, aby jenom pokračoval.

Je to nóbl pán a je skromný, řekl po odchodu klienta pan Mrázek psu Kokimu. Ale mezi námi, nic mu to platné nebude, protože kdo zaručí, že zatímco je ten dobrý muž u mne, panička, která je docela volná, nejde si po svých?

Pan Mrázek měl na ženskou věrnost svůj názor.

Už pár dní pozoroval mladšího muže trudovitého obličeje, který vysedával jako pan Mrázek v hospodě vždycky tak, aby viděl jako pan Mrázek z okna.

Napřed si starý detektiv pomyslil, že to snad je ono nebezpečí, jež větřil opatrný choť, potom ale byl svědkem, jak ten nerudný a mlčenlivý host se najednou zvedl, a hodiv na stůl peníze, vyřítil se ven.

To právě pan Meerkatz, zvaný tady všude baron, zvolna mizel za rohem. Pan Mrá-

zek nelenil, oznámil hostinskému, že se sem ještě vrátí, a ubíral se za oběma pány, takže šli nyní tři a jenom pan Mrázek začínal tušit, oč tady jde.

Všichni se svorně a nenápadně ubírali přes Karlův most a po nábřeží na Václavské náměstí. Zde pan Meerkatz vstoupil do klenotnického obchodu firmy Fuchs, a zatímco trudovitý mladík zůstal přilepen na dveře, pan Mrázek docela klidně šel dovnitř. Nic neriskoval, když se setká se svým panem klien-tem, samozřejmě mu řekne, co zpozoroval, ostatně je to jeho klient a on před ním nemusí mít žádné tajemství.

K jeho překvapení však pan Meerkatz v krámě nebyl, což znamenalo jenom jedno: je vzadu v kanceláři. Pan Mrázek se zeptal na cenu hodinek a zase z krámu vypadl, protože teď ho to zajímalo všechno ještě víc.

Vzpomněl si, co říkal pan Meerkatz: paní Nelly má tolik šperků, že se o ni obává i z tohoto důvodu. Šel jí opět nějaké kupovat? Pro jistotu počkal opodál za kioskem, kde nabí-

zel tlustý párkař své voňavé zboží, a zatímco mládenec hlídal krám, pan Mrázek olizoval šťávu z vuřtů, jež mu tekla na prsty, a nezištně myslel na svého milého psa Kokiho.

Když posléze pan Meerkatz vyšel z krámu, zamračen a obtížen starostmi, vzal si drožku a tryskem zmizel.

Pan Mrázek pozoroval s jedovatou zlomyslností zoufalého mládence, který nevěděl, co počít, chvíli se pokoušel klusat a pak to zřejmě vzdal. Pan Mrázek zpátky na své stanoviště kráčel důstojně, pomalu, ale to ještě stačil zahlédnout, jak ten nezkušený sledovatel zabočil na Národní třídě do domu, kde sídlil velice renomovaný detektivní ústav Karla Cholínského, který inzeroval jednou týdně v Národní politice svůj stále stejný inzerát s výrazným okem, od něhož šly paprsky. Nuže, zaměstnanec tohoto ústavu byl spíše na obě oči slepý, zato pan Mrázek, který nyní už věděl všechno, se vrátil do své hospody a pokračoval

v zkoumání chutě branického piva.

Jedna věc byla jasná a poněkud překvapující: pán dal sledovat svou krasotinku, a někdo zase na oplátku sleduje jeho. Může člověk s dobrým svědomím tvrdit, že tady nejde o něco víc než o manželskou žárlivost?

Když se večer objevil v domku pana Mrázka pan Meerkatz, zamítl starý detektiv pů-

vodní rozhodnutí, že mu o tom sledování řekne. Ostatně na to ani nebyl čas. Pan Meerkatz byl poněkud rozčilen, sdělil panu Mrázkovi, že bohužel nutně musí být kratší dobu mimo dům, a kladl mu na srdce, aby byl zvláště bdělý.

Udělám samozřejmě vše, abych byl zpět co nejdříve, ujistil ho. A vaše paní o tom, že odjedete, už ví?

Řeknu jí to teprve dneska večer, ráno mne určitě vyprovodí na nádraží.

Pan Mrázek si pomyslil: bodejť ne, protože bude chtít mít jistotu, že jsi pryč! Neřeknu jí samozřejmě, kdy se vrátím, ubezpečil pan Meerkatz s lišáckým úsměvem pana Mrázka.

Velice správně, schválil jeho rozhodnutí detektiv. Smím se zeptat, kam jedete?

Ovšem není nutné mi to říkat…

Před vámi nemám tajemství, jedu do Drážďan.

To se dá pořídit za dva dny, řekl pan Mrázek s ulehčením. Druhého dne chodil před rychlíkem na Berlín ušlechtilý pár, muž s fešným plnovousem a mladá choť, která se netajila tím, že se loučí nerada. Pán se na ni povzbudivě usmíval a když vlak zahvízdal, líbal jí ruku tak dlouho, že musel nastupovat už do vlaku jedoucího. Paní mávala kapesníčkem.

Pan Mrázek viděl dost a čekal před nádražím. Paní si vzala drožku a pan Mrázek ji v druhé drožce velice opatrně a z dálky sledoval.

Pak usedl ve své hospodě a dal si dopolední gábl, protože byl před ním dlouhý den.

Vůbec ho nepřekvapilo, že našel v hospodě toho trudovitého mládence. Usmál se na něho dokonce, a když dojedl svou papričku, přisedl si k němu: Dovolíte na chvíli, pane kolego?

Mladík se zatvářil nechápavě.

No, vy jste přece od Cholínského a já jsem bývalý policejní inspektor Mrázek. Vy hlí-

dáte pana Meerkatze a já zase pro změnu paničku, tak co bysme si neudělali pohodlí, ne?

Mladík zcela překonán tou otevřeností nesměle zašeptal: Je to ale pitomá práce, co?

Vy nejste u branže dlouho, jestli se nemýlím.

Ne. Nebylo do čeho píchnout, tak jsem se na to dal. Nevěděl jsem, že je to taková otrava.

Tedy velká zábava to není. Dívat se na detektiva v biografu je mnohem zábavnější.

Mimochodem, pro koho vlastně toho Meerkatze hlídáte jestli to není nějaké tajemství! Ne-dáte si čtvrtku vína?

Mladík srdečně přijal: Jaképak tajemství! Ona ho dala hlídat. Tady vidíte, mladý muži, že mužský je žádoucí, i když má kopu let. Ovšem musí mít taky ty prachy, jako má pan Meerkatz!

Mladík povzdechl: No jo, asi máte pravdu. Ale má on opravdu tolik peněz?

Ona totiž ho dává hlídat, protože prý moc utrácí. Prý prodává pořád nějaké šperky, a tak chce vědět, s kým to jako má kšefty a tak… O ženské se v jeho případě nezajímáme.

Pozoruhodné… Pokud vím, tak včera jste byli u klenotnické firmy Fuchs, co?

Vy to víte? Já jsem slyšel u nás v ústavě, že tuhle zprávu přijala moc nelibě. Zuřila, povídal šéf.

Aspoň vidíte, že i milovaná choť může udělat kvůli penězům cambus. Radím vám, nežeňte se!

Zatím na to ani nemám, ušklíbl se nesličný jinoch. Pan Mrázek nechal chvíli plynout čas. Pak řekl: A cože jste dneska tady? Proč si nedáte volno?

Pan Meerkatz je přece pryč. Mladík se vyjevil: Ježíšmarjá, kde?

Daleko. Dneska ráno jel do Drážďan. Mladík se zadíval na pana Mrázka s úctou: Víte to určitě?

Docela, a dávám vám to jako důvěrnou informaci, abyste věděl, že nejsem škrob Vy jste anděl, pane… Mimochodem, jak tam bude dlouho? A co tam dělá?

Milej zlatej, já hlídám ji a ne jeho. Má to být obchodní cesta. A ona ho na ni dneska ráno vyprovodila.

Jste moc hodný, že jste mi to řekl. To by byl malér, kdyby mi zmizel a já nic nevěděl.

Jenomže, to by tady člověk musel hlídat už od rána…

Pan Mrázek se na mladíka povzbudivě usmál: Víte co? Chtěl byste se mnou udělat malý obchod? Zaplatím vám za dnešek i za zítřejšek. Budete pracovat po dobu jeho nepří-

tomnosti pro mě, co říkáte?

Mladík se díval nejistě.

Nechci na vás nic složitého. Víte, když je on pryč a já mám vědět, co se děje, potřeboval bych mít pomocníka. Seděl byste tady a hlásil mi, jestli nevešel do domu nějaký mladší mužský, který by pro ni přicházel v úvahu chápete?

Já se postavím tamhle v ulici.

Ten barák má totiž dva východy.

Já vím, to nám ta panička taky řekla, že on někdy odjede na lodičce…

Jenže dát jí dva lidi, to šéf nechtěl, asi by to bylo moc drahé.

Pan Mrázek spolkl překvapení nad pozoruhodným panem Meerkatzem, který opouští dům zadním východem na loďce. Kampak se asi plaví ten pečlivý a bojácný choť? A jak to, že nepodezírá svou ženu, že by mu jednou taky tudy ufoukla?

Domluvil se s mladíkem, dal mu celou padesátikorunu, což byly královské peníze (hned si je pro pana Meerkatze zaúčtoval do zvláštních výloh), a vyšel ven. Když stál nad Čertovkou, pozoruje zadní trakt domu, pochopil, proč se pan Meerkatz nemusí obávat, že by panička používala této vodní cesty. Čertovka byla docela pěkně prudká a veslovat jejím proudem, na to musely být silné ruce.

Ostatně pan Mrázek to sám zkusil, vzal si u pana Rouška šinágl a dokonce se mu poštěstilo vidět paničku u okna, naslouchala hudbě z gramofonu a měla zřejmě dlouhou chvíli.

Pan Mrázek se chvíli pral s vlnami, pak se zase nechal jenom unášet proudem a přemýšlel. Víc už nemohl pro blaho a jistotu pana Meerkatze udělat.

Divoké kachny se kolébaly nad jezem a pan Mrázek se vrátil z projížďky zpět, osvě-

žen a spokojen.

Do domu nikdo nešel, hlásil mu horlivě mladík od Cholínských. Výborně. Tak teď si dejte opravdu pohov, protože jestli se něco stane, tak asi až zítra, teď je na to ještě brzo.

Jak to můžete vědět? žasl mladík.

Vědět to samozřejmě nemůžu, ale dá se to předpokládat. Ale nemyslete si, člověk udělá moc chyb, než na něco přijde. A mezi námi, mně tady pořád něco neštymuje, a ne-vím co. Jenže můj úkol je ohlídat paničku, vy zase pána, a tím to pro nás končí. Tak tady buďte zase až zítra ráno.

Stává se ze mne podnikatel, usoudil pan Mrázek nikoliv bez hrdosti, když osaměl v tichém lokále, kde jenom mouchy bzučely kolem staré mucholapky.

Nakonec, proč ne, kdyby se obchody trochu hýbaly, však já bych pomocníka uživil.

Ale radost bych z něho asi neměl, to člověk musí dělat sám a musí pořád po něčem jít, aby necítil, jak mu utíká čas.

Ne, mně nikdo nevymluví, že pan Meerkatz mi neříká celou pravdu, asi tak jako ji u Cholínského neříká zase ona. Hostinský přisedl k svému milému hostovi a začal řeč o tom, že s rybami je to letos špatné. Pan Mrázek souhlasil a v duchu doplnil, že nejenom s rybami. Ono je to špatné s jeho detektivním ostrovtipem. Jo, kdyby byl ještě u policie a kdyby si mohl zajít k firmě Fuchs, hned by byl chytřejší. Tam by mu řekli, co mu takhle jako soukromému detektivovi neřeknou, totiž, jaké šperky jim vlastně pan Meerkatz nabízel, a hned by bylo všechno jasnější. Soukromý detektiv je ale jenom takový culíkář a váhu má v Praze člověk, jenom když je členem mordparty pana rady Vacátka.

Penzista Mrázek, copak ten zmůže?

Toho dne nezmohl opravdu nic a ani s tím nepočítal. Panička byla doma, ani do své kavárny nešl

Pan Mrázek čestně vydržel celý den v hospodě, pak se ještě pro jistotu podíval nad Čertovku. U pootevřeného okna seděla paní Nelly a krásně se nudila.

Druhého dne ji ale posedla jakási neobvyklá činorodost. Už po ránu vyšla z domu a spěchala rovnou na malostranskou poštu.

Pan Mrázek využil tlačenice, aby stál za ní ve frontě co nejblíže. Panička si objedna-la u okénka telefonní číslo, s kterým ji má centrála spojit. Pak šla do kabiny.

Detektiv to číslo opakoval v duchu tak dlouho, než vydobyl tužku a poznamenal šije na manžetu.

Když skončila hovor, nakupovala v lahůdkářství na rohu Malostranského náměstí a pak šla domů. Zmizela v průjezdu s pohledem ctnostně upřeným k zemi, jako by ji lehounký závojíček, přišpendlený ke klobouku, nutil k svatým myšlenkám a zdrženlivosti.

Pan Mrázek se bystře vrátil na poštu a objednal si u slečny stejné číslo jako ta dáma před chvílí.

K jeho úžasu se v sluchátku ozvalo: Hotel Šroubek, recepce. Koho si přejete, prosím?

Pan Mrázek zavěsil, Teď bylo aspoň něco jasné: v tom hotelu je někdo, kdo se před chvílí od paní Nelly osobně dověděl, že je sama doma a vzduch je čistý.

Byla to tedy přece jenom milostná aféra? Pan Mrázek se pomalu vracel. V

hospodě už seděl ten mládenec a spiklenecky mrkal.

Zatím se nic neděje, hlásil dobrodušně.

Bude se dít, na to vemte jed, řekl chmurně pan Mrázek. Já jdu k mostu a občas sem zaskočím. A kdyby šla z domu ona sama, podívejte se, kam asi tak jde!

Nad Čertovkou byl klid, děti na Kampě křičely, z okna u paní Meerkatzové nebyl dneska vystrčen gramofon. Okno bylo zavřeno, třebaže bylo teplo, a za ním stála váza s květinami.

Paničku vidět nebyla. Uklízí? Chystá se na něčí návštěvu? Hotel Šroubek…

Buď se tam vypraví ona, a pak se na ni Mrázek musí pověsit, nebo přijde ten někdo z hotelu sem.

V tom případě ho musí i ten nešikovný mládenec z hospody vidět.

Nezbývá než trpělivě čekat. Jako ti rybáři dole na Vltavě.

Holubi nízko zakroužili nad střechami, z věže mikulášského kostela odbíjely hodiny.

Slunce se chvělo na vodě a odkudsi z dálky, asi ze Zofína, sem občas, jak vál vítr, zazníva-la hudba.

Budu se muset podívat, co dělá ten můj pomocník, jestli ho branické pivo dočista neukolébalo do spánku. To by mně byl se svým pozorováním platný jako mrtvému zimník.

Pan Mrázek nebyl zvyklý spoléhat na najaté síly.

Tu vplula do Čertovky loďka, řízená mocnými údery vesel. Pro muže, který v ní se-děl, nebylo snadné dostat se proti silnému proudu, ale pokoušel se o to velice urputně. Ry-bář to nebyl, samozřejmě, tady by měl malou naději.

Pan Mrázek se opřel o zábradlí a pilně ho pozoroval. Muž směřoval k domu, kde bydlili Meerkatzovi. Dokonce se zdálo, že už přirazí těsně ke zdi, z níž vyčníval železný kruh. Tam přivazoval loďku pan Šnábl, kdykoliv přivezl z druhé strany prkna.

Mužovi se to moc nedařilo, proud byl silný, když přirazil, musel ještě vstát a dojít ke zdi, ale to ho už zase proud odsunul stranou.

Pan Mrázek opustil své místo u zábradlí a řítil se zpátky. Byl to od něho docela pěk-ný sportovní výkon. Z okna hospody na něho přívětivě zamával mladík a naznačil mu rukou, že se nic neděje.

Ale děje, kamaráde, dokonce něco moc zajímavého!

Vešel do průjezdu. Minul dveře dílny a musel se usmát. Prkna zde sice ležela jako jindy, ale závora na dvířkách vedoucích k řece byla odsunuta.

Nespletl jsem se? Míří ta loďka opravdu sem? Někdy je člověk nějakou představou tak zpitomělý, že mu to myslí všelijak šejdrem, ubezpečoval se pan Mrázek a pomalu otevřel dveře. Hladina se prudce zmítala. Loďka byla právě na místě, muž, který v ní seděl, se

šťastně přichytil kruhu a zaklesl do něho řetízek.

Pak vystoupil na kamenný schod.

Podíval se teprve teď na pana Mrázka, který na něho hleděl s neskrývaným úžasem.

Zdálo se, že mu ten mužík v šosatém kabátě nijak nevadí, byl asi pyšný na to, že se mu vůbec podařilo přistát. Přátelsky se na pana Mrázka zašklebil a ten ustoupil do chodby.

Protože ho nic chytřejšího nenapadlo, vešel do truhlářské dílny. Muž mezitím prošel chodbou, bylo slyšet, jak stoupá po schodech vzhůru.

Co byste chtěl? řekl panu Mrázkovi jeden z dělníků, protože do dílny se nechodilo, šéf přijímal objednávky v bytě. Nic, nic, zašeptal pan Mrázek, já se jenom spletl… Vypadl zase honem ven a slyšel za sebou smích. Někdo v dílně řekl: Hele, ten už má nakoupí-

no, co?

A opravdu panu Mrázkovi se točila hlava, jako by byl mnoho pil. Na ulici se pak musel opřít o kandelábr. Protože, co je moc, to je moc! Ten muž v loďce…

Ale to snad vůbec není možné, ježíšmarjá, taková náhoda nebo co to je, to přece ani nemůže být! A přece je!

Ten muž v loďce je totiž pan Mrázek si tím byl docela jist Marc Lebovič z Krakova!

Taky si někdy říká Lébl a hledají ho pořád nejrůznější policejní direkce, co jich v Evropě je.

V galerce všech zemí se mu říká Frajer, protože je znám tím, že si do předního zubu dal vsadit briliant, který se nádherně zaleskne, kdykoliv Frajer na některou ženskou udělá ten správný kukuč.

Pan Mrázek zahlédl v jeho nenadálém úsměvu i ten briliant! Frajer z Krakova… Ale co tady proboha dělá?

Mrázku, řekl si polohlasně, jak jsi starej, tak jsi hloupej! Co by tu tak mohl dělat Marc Lebovič dělat jiného než nějakou nezdobu. Zdá se, že se situace náhle vyjasňuje. Dokonce až příliš. Přátelsky pokynul svému přechodnému zaměstnanci do okna hospody a odebral se rovnou na Václavské náměstí do hotelu Šroubek.

Ne, není to nic divného, že tu Frajer je. Copak neříkal pan Meerkatz o své ženě, že je z Polska, a že tedy by odtamtud mohlo hrozit nebezpečí? Anebo z Vídně či z Maďarska.

Samozřejmě, tam všude je Marc Lebovič jako doma.

A já jsem osel, protože na tom nádraží jsem ji neměl spustit z očí, mohl jsem být dneska chytřejší. Na nádraží je přece pošta a ona odtamtud poslala telegram Frajerovi, a proto je dneska on tady. A proto ona ráno volala do hotelu, takže je to všechno moje chyba, i když bych tomu asi zabránit nemohl, protože na tuhle příhodnou chvíli ona i Frajer čekali.

Vida, vida, dámička vypadala jako svatá z Karlova mostu a přitom je sčuchnutá s takovým gaunerem! A ten Frajer to tady zná, že se k ní dostane loďkou, mu sotva mohla vykládat do telefonu. Marc Lebovič dovede mnoho věcí předvídat a ještě víc chytře předem zařídit.

V recepci měl pan Mrázek ještě za starých dob dost známých, aby dostal informaci, kterou potřeboval. Ano, z Krakova je zde pan M. Lébl, obchodník, má polský pas, všechno je v naprostém pořádku, přijel dnes časně ráno, byl volán telefonem, pak odpočíval, není nejmenších stížností, vzorný host… Jako by slyšel svého bývalého šéfa pana radu Vacátka, který vždycky v takových případech říkával: Jak je u těchhle šizuňků všechno úplně v po-

řádku, tak dávejte zvláště dobrý pozor, pánové!

A tady je to až moc v pořádku!

Nezbývá než zítra nebo kdy se vrátí pan Meerkatz podat mu hlášení, z kterého bude mít asi malou radost. Jenže soukromý detektiv není andělíček-strážníček, aby lidi ochraňoval. Ostatně pan Meerkatz je taky zvláštní člověk.

Najal si v Praze byt v domě, který má dva východy, zřejmě pro sebe, a hele, on toho použil někdo jiný. V manželství to takhle patrně vždycky chodí…

Kdyby se s ní chtěl rozvést, tak tedy tohle by už bohatě stačilo. Ale člověk musí pořád víc a víc pochybovat, že panu Meerkatzovi o to jde. Je to záhadný pán. Bylo by moc dobré o něm něco víc vědět.

Pan Mrázek se stočil do Bartolomějské na čtyřku. Řekne jim především, že je Frajer v Praze. Budou za tu zprávu jistě velice vděční. A při té příležitosti se mrkne do kartotéky.

Třeba tam jméno Meerkatz není tak úplně neznám Dole měl službu jakýsi neznámý mladý strážník. Díval se na pana Mrázka přísně a podezíravě.

K panu radovi? To nejde, ten tu není, zabručel, když mu pan Mrázek přednesl, kam chce jít.

Tak je tam někdo z mordparty, pan Brůžek nebo Bouše, ne? Nejsou tam, mračil se strážce. Jestli něco máte, ohlaste to tady dole.

Rozumějte mi, člověče, já tu dřív dělal, já mám teď soukromou detektivní kancelář a potřebuju se na něco mrknout do kartotéky. Soukromá osoba nemá v kartotéce co dělat, na to jsou dneska předpisy, odmítl i tuhle žádost sveřepý strážník.

Ale já nejsem soukromá osoba, umíněné opakoval pan Mrázek. A najednou mu při-

šlo líto, že se tady dohaduje s nějakým hlupákem a že nesmí už tam, kde tolik let sedával.

Jeho srdce se zatvrdilo.

Dobrá, tak si ten svůj archív, strejdo, strčte za klobouk. No no, zahučel službu konající muž v uniformě, takový řeči by vás mohly něco koštovat, pane!

Mne? Vždyť já jsem policejní inspektor v penzi! vykřikl zuřivě pan Mrázek.

Právě že v penzi. Tak si jděte do parku a necpete se, kam nemáte přístup!

Pan Mrázek se vrátil domů. Koki ho vítal radostně, bylo nezvyklé, aby pán přišel tak brzo.

Pan Mrázek si sedl na schodech, drbal psa za ušima a přemýšlel o tom, že vlastně je už opravdu starý, a že když ho nepustí už ani na direkci, svět ztratil svůj smysl.

Nechtějí mne, nechtějí, Koki… No tak dobrá, já se na to všechno vykašlu.

Co je mi do toho, že je v Praze Frajer? Co je mi nakonec do toho, kdo to je pan Meerkatz a jeho povedená panička? Zaplatil mi, abych ji hlídal, a já to dělám.

Až se vrátí, dám mu hlášení: v patnáct čtyřicet vstoupil zadním vchodem od řeky do domu muž, jehož jsem zjistil jako Mar-ka Lébla, přesně Leboviče z Krakova, známého jako bývalého kasaře a překupníka, stíhaného všemi policiemi světa, a samozřejmě i naší. Strávil u milostpaní celý den…

Pan Mrázek byl natolik pečlivý, že se zarazil: budu se muset ještě dneska podívat, třeba ta loďka tam večer nebude. Strávil tam několik hodin, napíšu.

Víš, Koki, člověk je jako kobyla: zvykne si táhnout a táhne i tehdy, když už kočí nechce. No dobrá, nesmím do archívu, neřeknu jim nic o Frajerovi.

Ať ho zítra honí, jestli tady něco provede. Já jsem už v penzi, já mám sedět v parku, a ne zjišťovat zločince. Pojď Koki, skočíme k uzenáři, dostaneš tlustý od šunky, já, člověče, ne-mám na jídlo ani pomyšlení. Mně je, Koki, moc smutno, chápeš?

Loďka zůstala upoutána u zadního traktu domu ještě večer, zatímco pomocník v hospodě nebyl, ostatně pracovní doba už mu vypršela.

Jak figura ukazuje, ti dva spolu budou celou noc, i když si pan Mrázek nedovedl představit, že Frajer přijel až z Krakova jenom proto, aby si ležel v náručí s nějakou panič-

kou. V noci špatně spal, budil se a vzdychal, bylo mu tak trochu jako starému ovčáckému psu, který ví, že vlk je v ohradě a on nesmí zaštěkat.

Ráno šel zase do práce, ale šel nerad a bez zájmu. Ostatně dneska se pan manžel vrátí a bude se vším konec. Loďka u zadního traktu samozřejmě už nebyla.

Zato před domem bylo plno lidí, až v panu Mrázkovi hrklo. Co se tu stalo?

zeptal se hostinského, který se tu taky tlačil.

Představte si, že ty nové nájemníky tuhle z domu vykradli. A pořádně, policie je tu od samého rána!

Pan Mrázek se vtlačil dovnitř. Na chodbě domu stál strážník z malostranského komisařství a vyháněl zvědavce. Naštěstí pana Mrázka znal, pustil ho tedy až nahoru k bytu. Inspektor Nágl se tam hlasitě rozčiloval: Ať se ztratilo co chtělo, přece se nemohli ztratit majitelé bytu! Kde, sakra, jsou?

Když dovolíte, já o tom něco vím, řekl tiše pan Mrázek a vysvětlil co nejstručněji, jakou práci pro pana Meerkatze tady konal.

Abyste rozuměl, pane Mrázek, řekl nabručený inspektor, krádež to je, jako když vy-

šije, podívejte na ten byt, vždyť je to obrácené všechno vzhůru nohama.

Ale ani ten pán,

ani jeho paní nejsou doma a domácí neví, že by odcestovali.

Pán odcestoval, řekl pan Mrázek zasvěceně, ale panička byla včera doma.

Panička tady včera měla pánskou návštěvu.

A podívejme se! Ze by to nějak souviselo?

Docela určitě, pane komisaři. Nebyla to návštěva lecjaká, byl to sám Frajer, jestli vám to něco říká.

Ne, na Malé Straně o tomhle pánovi nic nevěděli. Kde ta ženská je ale teď?

ptal se roztrpčeně komisař. Copak ji taky ukradl?

Pan Mrázek pokrčil rameny a poprosil o dovolení, aby se mohl podívat na byt podrobněji. Přitom se dověděl, že strážníky zalarmoval k ránu majitel domu pan Šnábl.

Uslyšel totiž v noci, kdy je dům naprosto tichý, hluk, jako když někdo tahá nábytek. Protože nájemníci Meerkatzovi byli tiší jako myšky, lekl se, že snad se udělalo panu baronovi špatně. Vyšel na chodbu, ale nic podezřelého nepozoroval; kdyby byl někdo vyšel z domu, bylo by slyšet skřípat starý zámek.

Ale pak ty zvuky slyšel znovu, a protože už svítalo, vstal a šel ven. Na chodbě leželo nějaké šatstvo, které tam zřejmě někdo v chvatu vytrousil. Prostě teď už domácí věděl docela jasně, že se děje něco nekalého, a vyběhl ven pro policii.

Policie se s celou pohotovostí dostavila až ráno a násilím vnikla do bytu.

Našla jej v dezolátním stavu.

Pan Mrázek otevřel skříň. Byla plná pánských šatů. Tady nikdo nekradl, řekl.

Jenom se podívejte vedle, ušklíbl se jeden strážník. Pan Mrázek otevřel druhou skříň. Pravda, zde visely jenom jedny dámské šaty.

Mně je to jasné, pánové, usmál se. Přece zloděj nepřišel krást ženské šaty! Podle mého šije vzala ta panička.

Vy myslíte, že odjela?

Přesně řečeno utekla.

Ale v bytě se rozhodně někdo hrabal. Ono to mohlo být tak, že ona napřed utekla, nechala to pootvírané a někdo sem mohl vlézt! uvažoval inspektor.

Domácí tvrdí, že domovní dveře byly v pořádku, podotkl strážník.

A co branka, která vede na Čertovku, ta byla v pořádku? Opravdu, závora na brance byla ještě teď odsunuta.

Vy myslíte, že by loďkou…

Včera sem ten člověk loďkou přijel. Proč by neodešel stejným způsobem, zvlášť když ta loďka tady odpoledne byla? Viděl jsem ji na vlastní oči. Já bych řekl, že tady nikdo nic neukradl, ale spíš něco hledal. Hlavně v posteli, v knihovně, ale taky po všech šuplatech. A snad i pod nábytkem.

Zdá se, že máte pravdu, já zavolám pro jistotu kriminálku, ať si s tím pohrajou, řekl pan inspektor a vyšel z bytu.

Já tu, když dovolíte, na pány ze čtyřky počkám, nabídl se pan Mrázek.

Samozřejmě, víte toho stejně o té dámě nejvíc. Dole zůstane jeden náš člověk.

Pan Mrázek chvíli počkal, až se lidé rozejdou, a pak se rozhodl zajít do hospody na pivo, ale nedošel tam.

Do ulice z druhé strany vjela drožka a pan Meerkatz vyskočil netrpělivě před domem.

Drožkář mu sundal menší kufr a hluboce smekl.

Pan Mrázek mu vyšel vstříc.

Stalo se něco? řekl neklidně pan Meerkatz, jemuž neušel vážný pohled pana Mrázka a vyjevené tváře lidí v oknech.

Stalo, prosím, pojďme nahoru. Je tam otevřeno, policie zrovna odešla a kriminálka teprve přijde. Kriminálka, zašeptal pan Meerkatz a pobledl. Zastavil se na schodech a držel se za srdce. Jak tomu mám rozumět?

Paní Nelly přes noc zmizela a byt je obrácen naruby. Za vaší nepřítomnosti přijel totiž pan Lébl, správně zvaný Marc Lebovič z Krakova, a pobyl u paní včera celé odpoled

ne. Domnívám se, že odešli v noci spolu.

Pan Meerkatz zaúpěl: Ta bestie! Ta zatracená bestie… Když uvážíme, že ještě předevčírem se s chotí něžně loučil u vlaku, nazývaje ji moudivláčkem, byla to proměna jistě podstatná.

Já tušil, že to jednou provede… Ach bože, bože!

Pan Meerkatz proběhl předsíní a nejdřív se kupodivu vrhl ke kuchyni.

Jediným pohledem přelétl celou místnost, pak skočil ke kredenci a důkladně si ji prohlížel.

Horší je to v pokojích, pane, řekl tiše pan Mrázek. Horší, říkáte… Mně na ničem nezáleží, když… Když ona je pryč, vzdechl pan Meerkatz. Špatně jste ji hlídal, pane!

Pan Mrázek se jenom pousmál: Ale vždyť vy jste ji ani hlídat nedal. Vy jste spíše dal hlídat ty, co to tady takhle zřídili. A když ona byla s nimi scuknutá, tak jsme na ně byli slabí.

Pán povzdechl: Snad… Říkal jste, že přijde kriminálka. Dobrá… Bohužel Nelly se mi nikdy nevrátí.

Kdysi jste mluvil o špercích, jež vaše paní má. Předpokládám, že jsou pryč. Samozřejmě, když je pryč ona. Vzala je s sebou, mrcha bídná!

A vy sám, s prominutím, pracujete se šperky?

Pan Meerkatz zvedl obočí, jako by se té otázce divil: Proč myslíte? Něco jsem měl, pro ni, samozřejmě, ale teď to je pryč… Jsem zničený člověk, pane! Co jenom mám dělat?

Pan Meerkatz nahlédl letmo do pokojů a vrátil se do kuchyně. Možná i proto, že zde byl vlastně největší pořádek.

Pán povzdechl: Myslím, že… jste svou práci tady skončil. A já jsem vám ještě dlu-

žen.

Bylo s podivem, že právě teď byl schopen myslit na takové věci. Dokonce vytáhl peněženku a vyndal tři stovky: Stačí to?

Samozřejmě, ale… Já tu musím počkat, než přijde kriminálka, žádala mne o to místní policie.

Správně! Udělejte mi prosím ale ještě jednu, asi už poslední laskavost.

Já, jak vidíte, jsem zcela neschopen… Skočíte k mostu, tam jsou vždycky drožky.

Ať hned přijedou!

Vy zase odjedete?

Pan Meerkatz přikývl: Ano, na policii!

Pan Mrázek vyklouzl z dveří. Cestou si říkal, že by nechtěl zažít takové překvapení jako ten ubohý muž. Opravdu ho to vzalo, vypadá najednou jako dědek.

A ještě nedávno to byl takový fešák!

Když se vrátil, dokonce s autem, pan Meerkatz už čekal před domem. V ruce větší aktovku. Nasedl, a když se auto rozjelo, otočil se a panu Mrázkovi se zdálo, že si rukavicí utřel slzy.

Z protější hospody se na pana Mrázka vyčkávavě díval hostinský. Ale jemu se teď nechtělo nic vysvětlovat a radši si pivo odřekl. Konečně se objevil v ulici tmavý automobil, který tak dobře znal, starý mordvágn pražské čtyřky, a z něho vystoupil pan Brůžek a mladý Soukup.

Co ty tady děláš? vyjevil se pan Brůžek.

Soukromá detektivní kancelář musí být všude, řekl pan Mrázek. – Včera jsem byl u vás, chtěl jsem vám ohlásit, že se objevil Frajer z Krakova. To je totiž jeho práce.

Pan Brůžek hvízdl. A sakra… Proč jsi to neohlásil?

Protože mě nepustili nahoru. Samozřejmě jsem se chtěl soukromě něco dovědět i o panu Meerkatzovi, to je majitel tohohle bytu, možná že byste měli ušetřenou práci, ale ani to jsem nesměl.

Vstoupili dovnitř, a když otevřeli dveře do kuchyně, pan Mrázek s podivem viděl, že kredenc je odstrčena a jedno prkno z podlahy zvednuto.

Vzpomněl si na pohled pana Meerkatze, když sem vešli, i na to, že ho poslal pro ta-xíka, aby byl sám. Ba ne, ten člověk nebyl tak zničený, jak vypadal.

No, tak můžete začít pátrat, pánové, řekl obřadně. Já vám leccos mohu povědět, protože drobet do toho vidím. I když jsem v penzi a k ničemu.

Pan Brůžek si sedl ke stolu, na němž ležely všelijaké papíry, odsunul je stranou, zapálil si a řekl: Tak, Václave, přestaň se rozčilovat a řekni hezky od počátku, co se vlastně tady dělo. Já bych řekl, že to je nějak moc zamotaný, co?

Pan Mrázek začal vyprávět příběh o smutném životě bohatého pana Meerkatze po boku falešné krasotinky, která mu dneska v noci s Frajerem a se všemi šperky ufoukla.

Otevřeným oknem hučela Čertovka, slunce se odráželo na oknech protějších domů, ten malý kousek pražských Benátek byl tak idylický, že jim všechno bylo docela jasné, proč asi právě sem zavezl Vídeňák Meerkatz svou pozdní pošetilou lásku.Kde vůbec je ten člověk? řekl najednou mladý policejní koncipista Soukup.

Samozřejmě pryč. Ona mu to hlavní nevyfoukla, řekl pan Mrázek uvážlivě.

Dal jí celé srdce, ale nedal jí celý majetek. Nakonec to byl přece jenom rozumný muž.

Pan Brůžek se zasmál a mladý Soukup začal psát protokol. Pan Mrázek šel do pokoje, natáhl gramofon a nad Vltavou opět zazněla píseň o modrém Dunaji. Jako by Nelly nebyla už dávno za hranicemi.

V domku pana Mrázka bylo ticho; sedával sám ve své kanceláři a četl si staré noviny, pes Koki ležel na děravém koberci a byl spokojen. Pán byl zase celé dny doma a to by-lo dobře.

Pan Mrázek naslouchal hrkotu svých starých pendlovek a myslil na to, jak marně uplývá čas člověku, který je na penzi. Žádný nový případ neměl: od té doby, co odešel z baronova bytu a co na dveře manželů Meerkatzových pověsil pan Brůžek úřední pečeť, vě-

noval se odpočinku.

Vrzla vrátka.

Pan Mrázek zvedl ostražitě hlavu, stejně jako Koki, který navíc svěsil jedno ucho, neklamný znak, že něco slyší. Kdosi přicházel k domku.

Pan Mrázek stiskl knoflík a dveře se samy otevřely.

Račte dál, prosím!

Návštěvník se zarazil a pak bylo slyšet jeho hlas: -

Sakra, vy ale máte efekty, Mrázek!

Pan Mrázek vstal a srdce mu radostí poskočilo: Pan rada! Ale to jsou k nám hosti!Pan rada skutečně ráčil osobně navštívit soukromou detektivní kancelář svého bývalého inspektora, a to byla velká čest.

Pan Mrázek měl hned plné ruce práce, přistavoval židli, vytahoval z kredence žaludeční likér a nabízel se, že uvaří kávu.

Jenom seďte, já se dlouho nezdržím, bručel pan rada a dal si nalít skleničku, protože na zdraví člověk musí dbát vždycky.

Pane Mrázek, já jdu za vámi, abyste se už na nás nezlobil, že vás nechtěli pustit nahoru. Ono to je teď u nás trochu přísnější, víme, a potom, to byste nevěřil, co je najednou soukromých detektivních kanceláří, a ty nám pořád vrtaly v našich věcech, tak jsem je osobně vyhodil… No, a vás s nimi, ale to mne opravdu mrzí!

To nic není, pane rado, šeptal pan Mrázek, to nic… Já jsem nakonec jenom penzista.

No jo, to jste, ale čipernej! Já vám totiž jdu podat hlášení o tom vašem posledním případu… Víte, pane Mrázek, že jste měl v ruce asi ten největší případ za poslední čtvrtsto-letí?

Pan rada to řekl tak vznešeně, že i Koki užasle vstal a přestal se válet nezdvořile po zemi.

Jo, pane Mrázek, je to tak! No, dáme si ještě jednu, ne? Pan Mrázek zářil, když naléval dvě skleničky: To snad ani není možný, pane rado. Na co jste vlastně přišli?

Ten váš pan Meerkatz zmizel, ale to asi víte, ne?

Předpokládal jsem to, hned jak říkal, že jede na policii. Proč by tam jezdil, když měla

kriminálka přijít do bytu, že?

Správně. Takže jsme za prvé přišli na to, že ho bývalý policejní inspektor nechal ujet, ač mu mohl v odjezdu zabránit. Ale… ale vlastně proč, že?

A taky: jak, pane rado! On totiž měl rakouský pas, on nebyl náš příslušník.

Pan rada si pomalu zapálil viržinko: Já vím. Zkrátka částečně to nešlo. A částečně jste nechtěl. Nakonec to byl váš klient a vy jste ho vlastně měl chránit. Jenže on to, milej pane Mrázek, nebyl žádný pan Meerkatz, nýbrž patrně jistý Arpád Merkácz, kterého už tři roky hledá Horthyho policie. Proto on kdysi opustil Vídeň a přestěhoval se do Prahy.

Tak tedy ne kvůli té své paničce? zklamaně řekl pan Mrázek.

Ne. A kromě toho to nebyla jeho panička, protože pan Meerkatz vulgo Merkácz byl vdovec. Ona s ním jenom tak žila. Ona byla Nelly Króliková z Krakova.

Milá Frajera-Leboviče! vykřikl pan Mrázek. Ne, pane Mrázek, Frajer není tak hloupý, aby kvůli ženské jezdil do Prahy a ještě ji s sebou bral do Polska.

Ta dáma se pana Meerkatze přichytila asi na příkaz Frajerovy bandy.

Pan Mrázek si nacpal dýmku a v dvojích oblacích kouře rozvíjel pan rada před užaslým panem Mrázkem pohnutou minulost.

Po válce se, jak asi víte, ztratil maďarský korunní poklad. Vezli jej napřed někam pryč z Budapešti, aby se nedostal do rukou Bélovi Khunovi, pak se taky říkalo, že v tom měl prsty císař Karel a hlavně Zita, kdopak ví, co je na tom pravdy, ale fakt je, že vlak s těmi poklady byl na několika místech zastaven, že se poklad asi dvakrát překládal do jiného vlaku a že nakonec byl pryč, A mezi lidmi, kteří se kolem toho motali, byl taky bývalý honvéd-ský nadporučík Merkácz, který už před válkou byl pro dluhy z armády propuštěn a za války se tam zase octl, zkrátka, nebyl to žádný chudáček, ten vzorný pan manžel, který chodil po špacírech na Kampě se svou krásnou Nelly. Ten jeho plnovous mne jenom utvrzuje v mém podezření. Když si ho pěstuje někdo, kdo má mladou ženu, tak pro to musí mít setsakra zvláštní důvod. On by byl totiž vedle ní bez těch vousů vypadal mladší…

Pan Mrázek naslouchal panu radovi bez hnutí. Konečně vydechl: Máte pravdu, pa-ne rado, mně bylo od začátku na tom všem něco divné… On mluvil o klenotech, on se hrozně bál, jestli se mu ta jeho neslízá s někým za jeho zády, a přitom nešlo o žárlivost, ale o peníze.

Přesně řečeno o šperky. Víte, proč byl v těch Drážďanech? Protože se v Praze pokoušel prodat takový safír, že firma Fuchs z toho měla strach, a my jsme o tom dostali hlá-

šení, jenže trochu pozdě. V Drážďanech jej dal odborně rozřezat, aby přece jenom neztratil tak moc na své hodnotě. Zkrátka, pane Mrázek, vy jste měl skoro v rukou největší poklad, který v bývalém Rakousko-Uhersku kdy byl ukraden.

Pan Mrázek celý zrůžověl. Bylo to vyznamenání, jakého se nenadal. Na penzistu je to víc než úspěch. To je přímo životní triumf.

A víte, pane rado, že toho pokladu už tak moc nebylo? Já ho totiž viděl…

Přesně řečeno tu aktovku, s kterou odjížděl pan Meerkatz. On už toho musel hodně nasá

zet do té potvory. A zvláštní je, že ani Frajer nenašel, kam to Meerkatz schoval! Bylo to zřejmě pod kredencí v kuchyni! A oni v bytě asi hledali klíč od bankovního trezoru!

Pan Mrázek se dal do veselého smíchu.

Pan rada uvážlivě vyfoukl kouř: Mezi námi, tyhle poklady, to je vždycky samá smů-

la a krev. Zlato, pane Mrázek, nenese štěstí. On to ten chlapík nebude mít lehké, zvláště teď ne, když se přece jenom propích.

Myslíte, že ho vídeňská policie sbalí? To by se pan rada Wahl, co mu říkají Blut Wahl, olizoval!

Rada pokrčil zase rameny: Nevím, nevím… Já bych spíše řekl, že ho dostane ta banda, která po něm jde. Ti lidé mají lepší zprávy než policie. A to, že ho Frajer nezapích už tady v Praze, toho jste podle mého příčinou vy. Protože jestli jste vy poznal Frajera, vsadím se, že on poznal taky vás. Ten chlap měl vždycky pekelnou paměť. Já bych řekl, že kvůli vám ti dva v noci utekli. Já vám zkrátka přišel gratulovat, pane Mrázek!

Pan rada vstal, stiskl ruku panu Mrázkovi a tomu bylo, jako by se vznášel v oblacích.

Kdykoliv potom šel po staré Praze, zašel nad Čertovku, zadíval se do její vody a myslel na toho elegantního starého pána, o němž nikdy už nic neslyšel on, ani nikdo jiný od policie.

Ostatně o tom maďarském korunním pokladu neslyšel už taky nikdo nic.

Poklady i lidé mizí. Jenom řeka teče pořád dál.

FUNUS

Tenhle příběh se vypráví občas na pražské direkci, když zrovna není co dělat, v detektývně je příjemně nahuleno a někdo z pánů pošle pro pivo. Pak je jenom krok k tomu, aby se vzpomínalo na příběh, který se odehrál na funuse, a navíc se i funu-sem stal…

Ten příběh se ovšem někdy vypráví i v pražské galerce, když se objeví nějaký novocián a myslí si, že sežral Šalamounovu moudrost. Tu pak někdo ze zkušených lidí, ať už je to půdař, kapsář nebo prstýnkář, si na jeho učet objedná velký rum a jme se vyprávět pří-

běh o tom, že nikdo není dost chytrej a že se člověk má setsakra držet při zdi, protože neví, kde na něj čeká prima funus… Samozřejmě že kasaři a ty těžší váhy se jenom usmívají, protože oni jsou něco víc, a je proto takováhle věc potrefit nemůže. Leč i jim Mařka, řečená Kacabajka, varovně připomene, aby si nehonili tričko, protože známe i v jejich branži pěkný pády na držku. A pak zmlknou ti ostří chlapci a naslouchají dávné báji s vážností, jaká sluší poučným příběhům.

Samozřejmě, že i páni na detektývně, i frajeři z Jedové chýše do onoho vyprávění vkládají své, takže se celý příběh mění podle vypravěče a nálady. Leč my, jimž jde o pravdu tak řečenou historickou, budeme příběh vyprávět s veškerou věrojatností, aniž tím snad umenšíme onen veselý smutek, jenž takovým příběhům sluší.

To bylo v době, kterou pamatují jenom ti nejstarší, jichž pořád po zákonu času ubý-

vá.Tehdy šel do penze nejvyšší pán od policie, pan rada Knotek, jenž nosil tuhý límec a vousy vysoko navoskované, trčící přísně do výše, takže se ho báli všichni z galerky i od policie. Před ním se ježily vlasy i takovému syčákovi, jako byl Jarda Fous, jemuž kratičké pa

česy nikdy nedorostly, protože nikdy nebyl tak dlouho na svobodě. Nuže, rada Knotek, byť šel podle pragmatikálního řádu do penze s titulem ministerského rady, velmi těžce to nesl. I vyšel si jednou na procházku do parku, protože v ponurém bytě žil zcela sám a bylo mu k uzoufání smutno.

V ten den jako z udělání si sedl na lavičku v parku i starý půdař Picmaus, jenž taky už pomýšlel na odpočinek, protože ho to běhání po schodech s náručí ukradeného prádla zmáhalo.

Pan rada se tuze zaradoval, když spatřil starého známého Picmause, jemuž se v galerce říkalo Kozí duch. Zamířil k němu a potěšené mu položil ruku na rameno.

Picmaus se obrátil, spatřil tuhý límec i vysoko navoskované kníry, a probudila se v něm taková hrůza, že zavyl jako lapený šakal a prchal rovnou přes záhon macešek. Dokonce ho, starého dýchavičného člověka, honil po parku hlídač, a to byla velká pohana, protože Picmause kdysi museli honit jenom ti nejlepší policajti, a ještě ho moc často nechytli.

Zatímco zděšený půdař prchal, pan ministerský rada klesl na lavičku a brada se mu roztřásla: lidičky, vždyť mě se každý bojí i teď! S kýmpak já si budu na cestičkách v parku povídat? Kdo mi ukáže přátelskou tvář? Zatracený Kozí duch, jen až se mi dostane do rukou, já mu srovnám faldy! Ale pak povzdechl: žel, už se mi do ruky nedostane, protože jsem v penzi. Policajt prostě do penze nepatří, policajt má umřít ve službě, tak je to!

Pan rada šel domů a tuze si to vzal k srdci. Tak moc, až se z toho rozstonal. Protože to byl člověk nejen spravedlivý, ale přímo něco jako zplnomocněný anděl spravedlnosti bo

ží, netrápil se dlouho. Ještě stačil vzkázat po policajtovi, který měl pochůzku v ulici, že ho má ten zatracenej Picmaus na svědomí, a ráno se nemohla posluhovačka dostat do jeho bytu. A tak se stalo, co se vždycky stává; přišli páni z nejbližšího komisařství, policejní zá-

mečník odemkl, a službu konající strážník pak v pozoru hlásil panu komisaři, že byl ve svém bytě nalezen mrtvý Antonín Knotek, ministerský policejní rada ve výslužbě, známek násilí že nalezeno nebylo a přivolaný lékař zjistil, že příčinou smrti bylo selhání srdce ve spánku… Toto hlášení přijal pan komisař taky v pozoru, protože šlo o pana ministerského radu, a poté pravil, že jsme všichni lidi smrtelný. Pánové na cimře posmrkli dojetím. I smrt má totiž svou hierarchii. Pohřeb byl sice slavný, ale krátký, protože když umře docela opuš-

těný člověk, přijdou aspoň jeho služební podřízení. Když je v penzi, pak jenom ti nejvěrnější, kteří zrovna mají služební volno. Navíc se pak spustil déšť, takže obřady kněz zkrátil na nejvyšší možnou míru, spoléhaje se více na milosrdenství boží než na vlastní zpěvavé modlení. Kdyby tam nebylo pár lidí z galerky, kteří považovali za svou povinnost provodit k hrobu toho, jenž vhodně doplňoval jejich přestoupení zákona patřičným trestem, byl by to pohřeb docela chudý a obyčejný. Ze staré mordparty by zajisté bylo přišlo více lidí, ale to byl zrovna případ té služky, co ji našli za Prahou v obilí uškrcenou vlastní punčochou, a co mělo nohy, bylo v terénu.

I byl čerstvý hrob, obložený věnci zaslanými policejním ředitelstvím, věnci přísnými a voskovými, hned po obřadech opuštěn. A tu se na cestičce objevil spěchající pán vysoké postavy, v elegantním krátkém svrchníčku a s kamašemi na vyleštěných botách. Zarmouceně se vyhýbal kalužím a byl by asi došel k hrobu bez zdržení, kdyby si byl nevšiml muže, jenž se motal mezi náhrobky a na každém něco sebral. Pán v elegantním převlečníku se postavil tak, aby byl kryt zdatným andělem. Bylo totiž jeho profesí dívat se a nebýt viděn…

Neznámý starší muž na hrobech kradl květiny. Ne moc, jednu dvě, ale v ruce už měl docela obstojný pugét. Pak ještě ulomil zelenou snítku břečťanu, jenž se pnul na mohovité hrobce, a zálibně si svou kytku prohlédl. A teprve potom přistoupil k čerstvě navršenému hrobu, odhrnul ty neosobní a smutné věnce z voskových květin a položil svůj čerstvý a vo

ňavý, nicméně kradený pugét na holou hlínu.

Pán v elegantním svrchníku, který původně měl sto chutí zakročit, byl překvapen i dojat. Vystoupil zpoza anděla a ubíral se taky k hrobu pana rady, k němuž jen shodou okolností nepřišel včas v době pohřbu: byl tady nový a neuměl odhadnout, jak dlouho se na Ol-

šana kodrcá pražská tramvaj.

Ke svému úžasu zjistil, že ten muž, který, tak nezvykle si opatřil kytici, stojí nad hro-bem nikoliv v pouhém zadumání, ale dokonce v přiměřeném pláči.

Spatřiv elegantního pá-

na utřel si oči.

Pán k němu přistoupil a zašeptal: Přijměte, prosím, mou soustrast. Picmaus se vylekal, byl vůbec lekavé povahy, to mají všichni půdaři, protože jsou pořád pronásledováni, a zatvářil se ještě žalostněji.

Opozdil jsem se, zašeptl elegantní pán, prostě neznám, jak v Praze mizerně jezdí tramvaje. A drožka nikde nebyla! Picmaus se nadechl: Vy ráčíte být zdaleka? Pán přikývl.

Já nejsem pozůstalej, řekl zarmouceně Picmaus, já jsem jen známej pana rady. Měl mě moc rád. Kolik jenom flastrů mi přišil a jakejch! Radostně zavzpomínal. To bejvaly doby!

Jo tak, řekl pán s jakýmsi skrytým potěšením. Vy jste… Tedy někdo z galérky, že?

Jo, přesně tak, spokojeně kývl prostomyslný půdař. A vy taky, vašnosti, jste ráčil mívat nějaký ty styky s panem radou?

Elegantní pán se drobet zamyslil a pak připustil: Jen do jisté míry… Jsem ale taky z branže.

Kozí duch se spokojeně pousmál: Tak takový to je… Ono tu bylo našich lidí víc, ale já jsem se zdržel, chtěl jsem přinést panu radovi drobet kytek. Byl to zlatej člověk. A já jsem ho vlastně viděl jako poslední ze všech. To bylo v parku…

Pak oba udělali na hrob křížek a odcházeli. Šli zvolna, a když prošli branou, pán se zastavil: Považoval byste pane… eh Picmaus jméno mé. V galerce mi říkají Kozí duch. Pěkné jméno. Brůžek, řekl pán a podali si ruku. Kdybyste nic nenamítal, posadili bychom se někde, ne? Je přece jenom jarní povětří plné vlhka, to by chtělo grog, co říkáte?

Půdař potěšené kývl. Nepatřil k lidem, kteří bývají často zváni. Cizí pán se mu zalíbil na první pohled. Takovíhle elegáni, to je něco lepšího, to bude nejspíš někdo, kdo pracuje ve šláfvagónech nebo v hotelích, ti dovedou pustit chlup. Anebo přijel do Prahy omrknout káču. Kasaři jsou taky velký frájové! Když už se před nimi grog kouřil, řekl půdař: -

Přeslechnul jsem, odkud račte být.

Z Plzně.

Hned jsem si říkal, když jste z branže, že vás neznám… A co jako tady…?

Budu tu mít práci, řekl pán mnohoznačně.

Aha! No jo, to dá rozum… Picmaus byl okouzlen a rozhodl se k zasvěcené otázce: A v Polsku jste nebejval? Pán zvedl překvapeně obočí: Proč se ptáte?

Nic ve zlým, vašnosti, ale vidím, že jste lepší sorta, a takoví bejvaj hodně z Polska.

Pán se pousmál. Začínal se výborně bavit, ten chmaták ho zřejmě považuje za elitu.

Krakovští kasaři jsou ovšem proslavení ve světě i doma. Rozhodl se, že starého nechá při jeho omylu. A taky ho napadlo, že se mu tady naskýtá pozoruhodná příležitost seznámit se s lidmi z galerky. Mnohoznačně řekl: No, jste dost blízko, jestli myslíte takové firmy jako třeba Lebovič.

Půdař blaženě vzdychl: Už mi nic nemusíte povídat. Vidím, že jste znalec.

Mně můžete důvěřovat, já mám z věci pojem!

To je vidět na první pohled, připustil pán míchaje grog. Kdybyste se někdy, vašnosti, stočil k Jedový chýši, dovolím si vás pozvat zase já, řekl Picmaus, potěšen, že se s ním, obyčejným půdařem, tak vzdělaně vybavuje pán, který je z velkého světa.

Rád! Velmi rád… Abych se vám přiznal, rád bych se seznámil s některými vašimi pány. Ovšem ti, co jsou na káči, se spíš scházejí u Přemysla Otakara, v Nuslích! Pán dlouho mlčel, pak se rozhlédl opatrně kolem sebe a řekl: Šlo by mně momentálně o ty, co mají zboží.

O šíbry, aha, řekl zasvěceně půdař a znovu se utvrdil v přesvědčení, že se nemýlí.

Tenhle má prachy a dlouhý prsty k tomu. Na takovou vysokou zlodějnu Picmaus nebyl.

Tamhle sebrat dvě cíchy a tuhle je přinést do Karlina k překupníkovi, dostat za ně pár supů

a hotovo. Vedl chudý a prostý život. Člověk by málem řekl: poctivý… Tenhle lepší chlapík, ten chodí po vysokém laně, jsou takové nátury. Je to vzdělaný člověk, zaplatil grog. A hezky jsme si popovídali. Samozřejmě, že ho s branží šíbrů seznámím. To by jeden ani neřekl, co všechno jim projde rukama a jaké kšefty dovedou dělat! Teď zrovna nabízejí prsteny a brilianty, že jednomu přecházejí oči. Pro našince to samozřejmě není. Když přijde nastrojená Mařka Kacabajka a má na krku šmuk ze skla, vypadá to hezčí než brilianty. Ale asi to hezčí není, protože za takový skleněný cajk nedají ani u okresního soudu víc než měsíc, ale za brilianty je flastr jako bejk. Celá léta prosedí chlapi zajeden kamínek a jakpak je to dlouho, co si nějaký Safra vykoledoval kudlu do břicha, protože měl jeden schovaný a nechtěl ho včas komplicům odevzdat!

Picmaus se díval na pána v elegantním převlečníku s jistým smutkem; taky tak jednou dopadneš, říkaly jeho oči, kdybys dal na mou radu, tak by ses etabloval na portmonky, když už půdy přestávají vynášet, protože ženské dneska mají místo pořádného prádla jenom facalínky a cíchy si dávají do prádelen.

Spolehněte se, řekl na rozloučenou chlubivě, ve mně jste kápnul na znalce.

Ukážu vám prima pány!

Elegán jenom zasalutoval ke klobouku, byl to vychovaný pán, a slíbili si příští chůzku v Jedovce…

Pan Brůžek kráčel domů pomalu. Měl o čem přemýšlet. Jak se zdá, v životě opravdu rozhoduje náhoda, což byla slavná teorie pana rady Knotka. Vždyť já sám na ten funus ani nemusel, protože jsem pod ním nesloužil. Ale přišel jsem a hele, co se z toho vy

Picmaus nelenil. Hned večer si přisedl k Piskáčkovi, jemuž se říká taky Kudla, a zavedl s ním řeč. Vylíčil mu prima pána, který jako on přišel na funus pana rady, protože s ním měl svoje styky.

Nebudu ti nic povídat, Kudličko, řekl bezmála něžně, ale omrkni si ho.

Není dnešní, ale já jsem z něj vytáh, že zná Krakov, jestli ti to ovšem něco říká. Kudla byl malé postavy, ale tu přezdívku neměl pro to, že by byl za groš kudla, ale spíš proto, že byl vždy ochoten pro groš kudlu vytáhnout.

Proč by mně měl něco říkat Krakov?

Je vidět, že jsi nezkušenej! Vždyť on hned věděl, kdo je Lebovič a celá ta jeho parta.

Byl tam doma, že jsem valil bulvy, co ti budu, kamaráde, dlouho povídat.

Ty valíš bulvy furt, bručel Kudla, protože byl opatrný jako tchoř.

Samozřejmě, že vě-

děl, co obnáší Krakov mezi kasaři, a taky moc dobře věděl, že těch pár šmuků, co se tady teď potulujou, přišly zrovna z Polska. Jako pravý překupník se ale tvářil naobědvané.

Kolik dával?

Co blbneš, člověče! Mám já nějaký zboží? Vím já, co chce? Já ti můžu jenom udělat laskavost a přihrát ti ho. A bude to stát dvě zelený. Hovňousek, řekl si Piskáček, netuší vů-

bec, o jaké prachy jde. Ale přece jenom pokynul umolousanému vrchnímu: Emilku, hoď nám sem dva tuzemský! Picmaus se zhluboka nadechl, než do sebe vlil odlivku rumu, aby se náležitě pokochal oním pocitem, pro který není slov: studený hlt teče krkem a přitom rozlévá v krvi takové teplo, že se člověk musí otřást a honem vydechnout, aby se nezalkl. Je-

žíšmarjá, napadlo ho, jestli já ty dva dám do kupy, tak budou grogy i rumy, to už se rejsuje docela jasně před mýma očima. I na funuse člověk může udělat štěstí!

Jestli Piskáček-Kudla soudil o Picmausovi-Kozím duchu, že je to jenom hovňousek, který netuší, jak velký obchod se tady může uzavřít, pak je třeba dodat, že ani Piskáček sám nebyl žádný pardál, protože, upřímně řečeno, ještě nikdy neměl v ruce takové šmuky jako teď, a proto si s nimi nevěděl rady. Ani on, ani celá galerka, která dovedla tu a tam za-

šantročit zlaté hodinky nebo řetízek na krk, nestačila totiž poznat pravou cenu briliantů, které se sem zatoulaly.

On to byl taky lup, o jakém se mluvilo v celém světě, noviny to nafukovaly do velkých rozměrů a pojišťovny v Berlíně měly napilno, protože opravdu to byl nejlepší zlatnický krám na Kurfurstendammu a udělali ho neznámí pachatelé zcela dokonale. Zůstaly tam prázdné regály a potom jeden šuplík drahokamů, což byly jenom napodobeniny, ale to věděl jenom majitel a prokurista, a pak holt ti, co ten krám bílili. Musela to být prima třída a celkem oprávněně se soudilo na nějakou slavnou partu z Polska. A taky jo, protože ty věci se objevily v Polsku a pak zase zmizely, parta zřejmě soudila, že je třeba to honem rozhodit po světě, protože jak by se toho moc nahromadilo na jednom místě, hrozí nebezpečí, že by policie mohla takový jeden článek zachytit a podle něho pak rozmotat celý ten řetěz.

A tak se dostalo drobet toho zboží taky do Prahy, a tak se přišlo do rukou Piskáčkových, přitom i on byl jenom jeden z mnoha a velmi toužil se toho všeho zbavit, protože šlo o velké peníze a tím taky o velké nebezpečí.

Jestli teď ten slabingr Picmaus přišel s nějakým prachatým elegánem, pak to může být štěstí nebo taky smůla, moc záleží na tom, kdo je vlastně onen záhadný pán. Kolem takových šmuků se rojí nejen fízlové, ale taky grázlové, pro které lidský život má menší cenu než fajfka tabáku a podle toho jednají.

Piskáček-Kudla věděl moc dobře, že by místo peněz mohl dostat taky jednu mezi žebra a že by pražské policii ani nebylo moc líto, kdyby ho vy-lovila někde pod vltavským jezem.

Tohle všechno ovšem Picmaus nechápe, co chcete od chlapa, který se musí bát i domovnice! Takovou věc je třeba promyslit a připravit!

A tak konal Kudla nutné přípravy, a tak se onen elegantní pán chystal na návštěvu Jedové chýše, doufaje, že ho tam nikdo nepozná, a tak dostala galerka echo, že je na obzoru velikej kšeft. A jediný, který nic z toho netušil, Picmaus zvaný Kozí duch, se oddával růžovým snům o mnoha rumech a o dvou stovkách, které mu zatím jenom mlčením Kud

la slíbil. Neboť ve své veliké prostomyslnosti vůbec nepřišel na to, že by mohl chtít nějaká procenta i od toho elegantního pána, s kterým se tak nečekaně seznámil.

Nazítří se u Jedové chýše otevřely dveře a vstoupil muž, o němž se tolik mluvilo. Měl elegantní převlečník, psí dečky na vyleštěných střevících a přes ruku špacírštok.

Galerka, shromážděná ve svém lokále, ho probodla desítkami bdělých pohledů a pak se zase jenom pohledy dorozuměla, že tohohle člověka nikdo nikdy neviděl.

A to bylo důležité! Zdánlivě se nic nestalo: orchestrion vyhrával jako předtím a několik párů se točilo líně uprostřed lokálu, ostatní posedávali u stolů a všechno opřádal ostrý dým, takže příchozí elegán se rozkašlal.

V očích holek ovšem kmitla ona jiskra, která je neomylná a značí: pozor, nablízku je křen! Jestli si tlustá Agnes poodhalila svůj výstřih, bylo to gesto neúmyslné, ale výmluvné.

Zdálo se že pánovi neušlo. Neurčitě se usmál, rozhlížeje se po místnosti.

Tady, vašnosti, řekl nadšeně Picmaus a uvolnil vedle sebe místo.

Posadil svého hosta tak, aby ho mohlo víc očí pozorovat. Bylo to Piskáčkovo přání, protože usoudil, že Kozí duch je jako každý půdař trouba a rozhodně si nepřál naletět.

Zatímco si elegantní pán, který odložil klobouk i svrchník, ale ponechal si v rukou elegantní špacírštok, opatrně zapaloval trabuko, sledovaly ho pečlivě cizí oči. Nebyl letošní a hned to postřehl. S jistou úlevou zjistil, že tady z těch obličejů, jež na něho civí, nezná ani jediný.

Tak, vašnosti, mluvil jsem s pánama. Něco mají. Takže do toho mužem šlápnout, ne? světácky se rozhovořil Picmaus.

Myslíte? pronesl váhavě elegantní pán. To má ještě čas. Myslel jsem, že jim ale jde o nějakej ten kšeft! vylekal se Picmaus, jenž měl před očima slíbené dvě stovky.

Jistě, ale nespěchá to. Máte to tu hezké, uznale se vyjádřil pán a pomalu usrkl toho nejlepšího, co tu mohli servírovat, totiž kmínky.

Tu si tady dávaj jenom holky, upozornil ho přátelsky Picmaus a sám si objednal, samozřejmě na pánův účet, rum.

Tak holky jsem už viděl lepší, vzdychl pán, dívaje se nenápadně kolem sebe, při-

čemž Agnes sebou zase zavrtěla. Myslím třeba v Hamburku.

No jo, v Hamburku! zatesknil Kozí duch. Tam můžou bejt holky z celýho světa.A víte, že jsou? I barevný! Hnědý, černý a taky tam měli jednu šikmookou a žlutou.

Na Reperbáhnu je prostě všechno.

Zatímco se takhle bavili a v rytmu orchestrionu se páry střídaly, jak je napadlo, tajemný telegraf tiše zněl zakouřenou místností. Cizí pán byl vážen a prohmatáván. A byl shledán správným.

No tak teda na to jdu, řekl Piskáček svým dvěma komplicům a zvedl se.

Tě vidím, Kozí duchu! pravil a postrčil si čepici k uchu. Zdravíčko! To je náhoda! Ne-přisedneš si? zvolal radostně Picmaus, ale jak si pán všiml nehrál to překvapení moc přesvědčivě.

Piskáček si přisedl a zadíval se na cizího pána. Zdaleka? zeptal se krátce.

Ani ne. Momentálně z Plzně. Ale jinak…

Zrovna mluvíme o Hamburku, řekl honem Picmaus. Mluvíme o tamějších holkách.

Pán zná svět. Na holky jsi už starej, partyko! ucedil nerudně Piskáček.

Pak se obrátil přímo na cizího pána: Vy tady někoho hledáte?

Pan Brůžek se pousmál a nabídl Piskáčkovi doutník. Nechal ho dlouho zapalovat a dlouho sám mlčel. Pak řekl poněkud nejasně: Ze bych hledal, to nehledám. Mám samozřejmě zájem, ale musela by to bejt sichrovka. Žádnej malér.

Chtěl získat čas. Chtěl se rozhlédnout a ne hned se pustit na tenký led.

Copak o to, nějaké zboží tady lítá, aspoň jsem něco slyšel, řekl Kudla a plnou silou se věnoval trabuku.

Zboží, řekl pán opovržlivě. Ale co to je, to zboží? Aby to nebyl chabrus.

Ne, je to něco moc prima, vzplanul Piskáček. Jestli víte, oč jde, tak je to z Berlína

Elegantní pán musel usilovně potáhnout kouř, aby se pokusil zastřít své překvapení.

To snad není ani možné… Co tady tihle žabaří vědí o Berlínu? Anebo vědí?

Anebo je tady opravdu něco z toho, co hledá policie celé Evropy? V tom případě ovšem nelze zaváhat.

Kdyby tak byl čas se s někým poradit… Ale čas nebyl. Piskáček, řečený Kudla, toužil udělat obchod. Anebo aspoň z toho křena vyrazit nějaké peníze.

Z Berlína, říkáte? pravil konečně pán. Že by šlo rovnou sem? Ne, rovnou sem nešlo. Šlo to přes Polsko, odvětil Kudla a ani nevěděl, co vlastně řekl. Pán se znovu napil kmínky. Musel spláchnout své překvapení.

Ale i tak se zakuckal.

Silná, co? řekl chlubně Picmaus. Tady mají prima šnapsy!

Pán neodpověděl. Ne, teď nemohl už myslit na nic jiného. Jestli to přišlo přes Polsko, tak by to mohlo být, co hledáme, připustil a pocítil, jak mu po zádech stéká krůpěj potu. Protože teď jde do tuhého. V tomhle lokále by mohlo být najednou moc rušno. Samozřejmě, zabít, to by si netroufli, je to přece jenom lokál s koncesí. Ale přizabít taky není moc dobré.

Hledáme… To znamená, že v tom nejedete sám? přimhouřil podezíravě oči Kudla.

V takovémhle věci nemůže člověk jet sám, protože to je moc drahé. Ale nakoupit můžu, na to mám požehnání. Jenom musím vědět, co kupuju, protože jak to vyvezeme do-lů, do Itálie, tak pak už vás nebudu moct honit!

A lehce se zasmál, i když mu to dalo dost práce. Itálie, šeptl Picmaus u vytržení.

Drž hubu, zavrčel opovržlivě překupník. Mysli na svý prádlo a dej pokoj.

Já jsem na malý věci, řekl důrazně, ale spokojeně Picmaus. Já to o sobě vím.

Chvíli si ještě povídali o docela obyčejných věcech, a o tom, jak je těžké žít, když člověk chce žít lehce a příjemně, a potom pán kývl na vrchního a vytáhl peněženku.

Nechal chvíli šrajtofli otevřenou. Hubená teda nebyla, to ne! Picmaus se podíval na Kudlu, aby si byl jist, že i on se stačil do ní mrknout. Tamhle v rohu sedí Švec, jestli teď dostane echo, tak bych na tu portmonku už moc nespoléhal, řekl si Picmaus. Ale pak viděl, že si ji pán elegantně, ale důkladně uložil do kapsy, která byla zapínací. Tak teda, on ten elegán žádný jehňátko nebude.

Myslím, že půjdu, řekl přívětivě. Jestli máte zájem, můžeme si o tom kdykoliv pohovořit.

No jo, jak chcete. Něco by se v tom dělat dalo. To jsem chtěl slyšet, řekl elegantní pán a pokynul Picmausovi na rozloučenou. Když míjel holky, postávající před výčepem, jedna mu řekla: Tak co, milouši, nedáme si bene?

Dáme, řekl a uklonil se. Myslím, že zítra. Obrátil se tázavě na Kudlu, který ho provázel, a ten souhlasně přikývl.

Anebo snad to bude později?

Ne, nebudem to zdržovat, řekl tiše Kudla. Ale pozor, je toho za padesát tisíc!Pán se nepolekal a necouvl: To si dám líbit… Dobře si všiml, že když se zvedl a šel ke dveřím, provázen tím chlapíkem, vstali v rohu místnosti dva chlapi a nyní postávali u vý-

čepu a nevěděli, co si počít. Tělesná stráž, pochopil… Takže to snadné asi nebude.

Jak jste to myslil s tou Itálií? zeptal se Kudla.

Jak jsem to říkal. Přece takové zboží nepustíme tady na trh! To by taky mohla chytit kriminálka. Proč myslíte, že to šafovali honem z Berlína pryč a taky v Polsku že s tím kval-tovali? To musí ven.

To je správný, přikývl Kudla. Potěšilo ho, že ten frajírek je obezřetný, a pojal k němu důvěru.

Vidím, že věci rozumíte. Půjdu kousek s vámi! Přitom mrkl na ty dva, zřejmě si ne-přál, aby je sledovali. Vyšli na čerstvý vzduch a pán se s radostí nadechl.

Smím se vás na něco zeptat?

Piskáček jenom přikývl. Jak jste přišli tady, v Praze, k těm věcem?

Piskáček pokrčil rameny: A smím se vás zeptat já?

Prosím.

Kde jste sehnal toho šmejda, toho Kozího ducha? Víte, kdo to je? Půdař.

Říkal mi… Nešlo mně o něj. Šlo mi o to, najít kontakty.

Nerad bych, abyste před ním mluvil. On co neví, nevykecá. A s těma cejchama je na komisařství pořád, vždyť oni už ho ani nechtějí zavírat, je už starej.

Všichni zestárneme, řekl poučně pán a švihl hůlkou.

Tak heleďte, abyste mi věřil, že zboží mám… zašeptal Kudla, a rozhlídnuv se, vytáhl papírek a rozbalil jej. Třpytil se v něm kamínek slušné velikosti.

Pan Brůžek nebyl žádný znalec drahokamů a snažil se tvářit zasvěceně a blazeované. Položil si kamínek na dlaň, nechal na něm klouzat paprsky světla a pak na něj bůhvíproč dýchl. Na Kudlu to ale udělalo dojem. Možná, že se to tak má dělat…

Viděl jsem už lepší, ale šlo by to. Broušený je správně, vidíte, horní jehlan je o polovinu nižší než dolní. To je předpis…

Odborná pánova řeč Piskáčka dočista zmátla: Jo?… No prosím! A to ostatní je taky takový, taky tadyhle nahoru, a tady zase dolů, jak jste říkal.

Jinak ovšem ten kamínek, jenom se dobře podívejte, je nažloutlý. To nemá být. To jde hned cena dolů.

Kudla s povzdechem zabalil kamínek do papírku a mnohem pečlivěji ho ukryl ve své kapse.

Kdy mi ukážete další?

Kdy přinesete prachy?

Pán se usmál: O peníze nejde, ty dostanete. Ale napřed chci vidět věci. A co kdybych já chtěl napřed vidět prachy? vzdoroval najednou umíněně Kudla.

Na prachách není nic nového k vidění. Na zboží jo. Zítra přineste zboží, já si ho prubnu a pak dám prachy na dřevo. Šíbr chvíli přemýšlel: Tak dobrá, zítra k večeru v par

číku před nádražím. Přijdete ale sám! Pán se usmál: A vy?

Já s takovým zbožím sám běhat nemůžu, to dá rozum.

Souhlasím.

Tohle se Kudlovi líbilo. Ten cizí chlápek ani netuší, jak je parčík před nádražím večer pustý. Kdyby chtěl provést nějakou levotu, nemá nejmenší šanci.

Zato my ji mít budem!

Potáhl nosem a cvrnknul do štítku čepice. Pán jenom pohybem ruky naznačil pozdrav. A rozešli se.

Do téhle chvíle to všechno byl tak trochu omyl, trochu náhoda a trochu legrace. Ale od tohoto okamžiku to začalo být vážné.

Galerka se chystala uskutečnit svůj velký obchod. Chystala se udělat vše, aby ji ten neznámý elegantní pán nepodfoukl. Zřejmě mnoho věděl a lecčemus rozuměl. Mohl by taky převzít zboží a najít si nějaký fígl, aby se vyhnul placení. Takoví, co měli holky až v Hamburku a mluví o tom, že zboží odvezou do Itálie, nejsou letošní. Galerka byla zvyklá na své lidi, tenhle jim nešel do počtu. Ale na druhé straně to byl cizí člověk, a to bylo zase moc vý-

hodné. Vzali si na paškál Kozího ducha a pokusili se z něho vyrazit, co o tom chlapíkovi ví.

Ale on měl zájem jenom na těch slíbených dvou zelených. Rozhodli se, že se s tím blbcem nebudou bavit. Pak mu dokonce Kudla jednu stovku dal, aby už od něho měl pokoj. Leč urputný půdař vyžadoval i tu druhou, vyhrožoval, že tomu pánovi všechno řekne. Aby jim tak ten dědek pokazil ještě celý obchod, kvůli jedné stovce! Tak mu dali taky tu druhou.

Samozřejmě, že v Piskáčkově hlavě vznikla hned myšlenka, že by nebylo špatné prachy od pána dostat a zboží mu v posledním momentu nedal… Galerka totiž nezná žádnou změkčilost. Chrání-li svého člověka, cizího bez milosti utopí.

Podrazit takovýho pardála, hoši, to by byla věc, řekl svým komplicům. O

tom by se mluvilo po celý Praze!

Zálibně si s tou myšlenkou hráli. Zvyšovala jejich napětí, cítili se být z velkého světa.

Ale ono to nevypadalo o nic lip na druhé straně. Pán v elegantním převlečníku musel konečně na policejní direkci s pravdou ven. Nebylo to snadné.

Jednal na svou pěst, a přitom je tu docela nový, ještě ani není nikam zařazen Pan rada Vacátko přecházel po své pracovně a pan Brůžek seděl na židli jako delikvent. Za dveřmi v detektývně bylo mrtvé ticho. Pan rada věděl, že páni poslouchají, protože moc záleží na tom, co on teď řekne. Buď tomu novému vyjde slavná hvězda, nebo půjde na nějaké místní komisařství, a tam zůstane navěky.

Vždyť to, co spískal tenhle nováček, se na direkci ještě nestalo.

Pan rada povzdechl: taky se ani stát nemohlo, protože všichni pánové jsou v galerce známi jako falešný pětník. A tenhle je tady docela nový… Jen tenhle to mohl udělat.

Jak jste na to, prosím vás, přišel? zeptal se pan rada přísně, když se konečně zastavil před skleslým panem Brůžkem.

Náhodou. Slovo dalo slovo a… Vlastně to bylo jenom proto, že jsem zmeškal funus.Zavinily to pražské tramvaje… Anebo ten Picmaus? Původně jsem se jenom chtěl drobet rozhlídnout po zdejší galerce. Ale najednou to všechno vzalo rychlý obrat. Jak jsem slyšel ten Berlín, už jsem to nemoh pustit.

Pan rada sedl za stůl: Víte, na jednu stranu jste překročil svou pravomoc, ale na druhé straně jste se dostal do případu, nad kterým stojí všechny policie světa bezradně.

Chápete to?

Chápu, a nemám z toho ani trochu radost. Bodejť byste měl, jste přece zkušenej policajt a víte, že vám teď jde o krk!

Vím. Vlastně věděl jsem to hned v té hospodě. Ale už jsem nemoh couvnout.

Můžu udělat jen jedno, pane rado. Nejít večer na tu schůzku.

A celý případ nám uteče před nosem. To nikdy! Pane Brůžek, mezi námi, já jsem přesvědčen, že jste udělal ohromnou věc.

Myslíte ohromně pitomou, že jo?

Myslím ohromně geniální, ale mezi tím nebývá velký rozdíl, povzdechl pan rada. -

Totiž, aby vám bylo jasno, já nemůžu poslat lidi, aby obtancovali ten parčík, protože to mís-to je vybrané opravdu mazaně. Z toho parku vám uteče každej, i kdybyste to měl obklíčené regimentem policajtů.

Já si nedělám žádné iluze. Musím tu věc dohrát až do konce sám. Správně.

Takže já vám teď vyslovuju důtku pro svévolné rozvíjení akce, ale doufám, že vám brzy vyslovím pochvalu před samotným panem policejním prezidentem.

Pan Brůžek vstal a naznačil trojí plivnutí na levé rameno:

-Tfuj, tfuj, tfuj, jsem totiž drobet pověrčivý, pane rado!

Pan rada se za ním díval, jak odchází, a pomyslel si: docela rád bych tohohle chlapíka viděl dneska večer celýho!

Pak byl vydán přísný zákaz jakékoliv akce v okolí parku před nádražím, taky bylo uloženo všem pánům, aby nepodnikali nic kromě běžné agendy. Galerka nesměla poznat, že se děje něco neobvyklého. Jen pan Brůžek pro jistotu vyjel z vrat čtyřky v zavřeném policejním voze, aby ho z členů galerky nikdo nezahlédl, a vystoupil až na nábřeží. Čas strávil jednak v Akademické kavárně četbou novin, jednak malou procházkou po parku před nádražím. Zjistil s uspokojením, že taxík, s kterým měl své plány, stojí už na místě.

Pak do soumraku poseděl u jezírka se zlatými rybkami a díval se, jak z umělé skály stéká nepříliš čistý vodopád.

Nu, a potom se objevil na cestičce muž, řečený Kudla. Nebyl sám. Ti dva, co včera vstali v Jedové chýši, byli i teď s ním a drželi se docela blízko.

Pocítil strach. Bylo by ovšem možné říct, že z celého obchodu sejde, protože…

Třeba proto, že mu centrála odepřela pe-níze… Nebo že zboží podle jejich odhaduje drahé… Nebo něco jiného. Kdyby teď řekl, že na to finančně nestačí, ti tři by prostě odešli.

Jenže to je právě to, co se udělat nedá. Očekával je s úsměvem: -Jde vás celé procesí. To je těch kamínků tolik?

Piskáček neodpověděl. Měl ruce v kapsách a tvářil se nejistě.

Nebo jste mi přišli říct, že nabízím málo?

Ještě jste neřekl, co nabízíte… My žádáme padesát tisíc. A vy jste ty prachy ještě

neukázal!

Vtom se přiblížil jeden z těch, kdo Piskáčka doprovázeli. Napřáhl ruku.

Držel v ní otevřený nůž.

Naval ty prachy!

Pán ustoupil o jediný krok, pootočil rukovětí své hole, vytáhl v holi ukrytý ocelový zabiják a prudce jím sekl po ruce držící nůž.

Muž zařval, nůž vypadl na zem a pan Brůžek ho přišlápl k zemi. Muž tiše sténal, kroutil se bolestí.

Stačí vám to?

Piskáček, řečený Kudla, pozvedl obočí a přikývl: Jo, stačí. On se kamarád drobet unáhlil. My jsme chtěli jen vědět, jestli to od vás není podtrh. Kolem bylo ticho. Kdesi v dál-ce šli dva milenci po temné cestičce.

Čekali jste, když na mne vezme nůž, že zavolám policii? Jsem zvyklý si pomáhat sám.

Jo, to vidím. A ty už neřvi, měl jsi to udělat šikovněji.

Přerazil mi pracku, sykal muž.

Doufám, že ne, řekl zdvořile pán a pomalu zase zabiják zasunul do hole.

No, a teď snad už můžeme jednat, ne?

Kudla přikývl. Vytáhl z kapsy balíček a rozbalil jej. Bylo tam několik velkých briliantů.

Pak ještě ukázal tři masivní náramky, zdobené kameny. Byly to drahocenné kusy. Pán si zboží prohlédl jenom zběžně: Na cestičce v parku se brilianty ani zlato kupovat nedá. Tady se opravdu dá jenom vytáhnout nůž. Tak tedy vás zvu, abyste šli se mnou do hotelu, tam si sedneme jako slušní lidé k flašce a seriózně to uzavřeme. Vezmeme si taxíka, s takovými věcmi se nemá moc chodit pěšky.Opovržlivě kopl do nože, který ležel na zemi, a nikdo z nich se neodvážil jej zvednout.

Ono je to všechno těžký… My nejsme zvyklí na cizí kupce, omlouval se neobratně Kudla.

To si zvyknete, řekl pán.

Vyšli před parčík. U nádraží stáli taxíci. Pan Brůžek vzal toho, jenž byl na kraji. Pod čepicí zahlédl přimhouřené oči. Byl to ten, který tu na něho čekal.Kam to bude, vašnosti? zahlaholil.

Do hotelu Merkur… Pánové, račte nasednout! Tu ruku vám ošetřím, nebojte se. Za-tím si snad zapálíme, ne?

Nasedli a zapálili si dobré doutníky. Vzadu seděli ti tři a vpředu si vedle šoféra sedl pan Brůžek.

Vlastně by bylo správné stavit se napřed někde na večeři, co říkáte? Třeba u Lipperta. Na můj účet, samozřejmě.

Líbilo se jim, že jim dal doutníky a že je veze v autě; jejich nedůvěra byla načisto zlomena. Neumíme to, říkal si v duchu Kudla, chybí nám velkej svět.

Lippert, to je to správný slovo. A ten zabiják v holi, to je opravdu pěkná věc!

To se pozná cizina!

Auto jelo osvětleným Václavským náměstím. Na křižovatce uprostřed stál strážník.

Pokynem ruky jejich vůz pustil dál.

A ještě nám ukazuje policajt cestu, pomyslel si škodolibě Kudla. Takhle se má žít…

Kam jedem? zeptal se najednou muž v rohu, když auto na Můstku smýklo doleva k Národní třídě.

Na tu večeři, přece!

Najedu si tam zadem, řekl šofér chlácholivě. Auto se zaskřípěním brzd prudce za-hnulo na Perštýn, pak doleva za roh a najednou prudkým obloukem vjelo do široce otevřených vrat. Ta se s třeskotem zavřela. Prudké zabrždění všechny hodilo kupředu, ale to už vyskočil ten elegantní pán s hůlkou i taxíkář z vozu.

Považovali to za bezpečnější.

Vystupte, řekl cizí hl

Bylo marné se bránit. Dvůr byl plný strážníků a skoro veselý hlas pana inspektora Bouše, jehož tak dobře znali, pravil: Tak jste doma, pánové! Tady to přece znáte, ne? A žádné hlouposti, Piskáčku, koukej, jak je náš dvůr dobře vybavenej. Muži vystoupili, ohlížejíce se po pánovi v elegantním převlečníku.

Ale nikde ho nebylo vidět.

Do separací, zavelel pan Bouše a Piskáček, řečený Kudla, sprostě zaklel.

A to byl tedy ten druhý funus, v krátké době po funusu pana ministerského rady Knotka. Byl to funus první třídy a pohřbívali velkou část pražské galerky, protože zatímco ti tři šli k výslechu, dva zelené antony už mířily k Jedové chýši. Celou noc bylo na direkci živo jako ve dne, ozýval se křik, ženský pláč a nadávky. Byl to obrovský zátah, který pokračoval do rána. Policie vybrala všechny lokály, jež byly jenom trochu podezřelé. Byl to hotový soudný den.

V noci vstoupil do pracovny pana rady pan Brůžek: Pane rado, na jednu důležitou věc jsme zapomněli. Je potřebí sebrat Picmause!

Nejste moc vděčný! Nebýt jeho, nedržel byste v rukou první článek berlínského řetě-

zu!

Jsem vděčný, pane rado. Kdybychom ho ale nesebrali, tak by to měl chudák v galerce moc špatný!

Pan rada přikývl: No jo, to máte recht! Pane Bouše, skočte si pro něj, bude na kůtě-

ti, půdaři jsou slušný lidi, chodí brzo spát.

V galerce se celý příběh vypráví podobně, jenom s tím rozdílem, že se má za proká-

zané, že před zelenými antony, které sbíraly všechno hlava nehlava, kráčel bílý stín straš-

ného rady Knotka s vysoko nakroucenými kníry, a že právě jeho duch lidi tak vyděsil, že všichni honem mluvili. To proto, aby si nemusela galerka přiznat, že je Piskáček, zvaný Kudla, dokonale namočil. Však taky dostal se svými komplici takový štráf, že mu srdce spadlo do kalhot, takže, jak se vypráví, i v soudní síni bylo slyšet to bouchnutí.

Půdař Picmaus, řečený Kozí duch, nechal po tom karambolu živnosti, odstěhoval se ke Kamennému Přívozu a stal se vyhlášeným kořenářem.

Pan Brůžek pak po celý svůj život nevstoupil do Jedové chýše sám, vždycky v doprovodu některého z pánů inspektorů. Pro jistotu…

DĚVČE OD VODY

Jmenovala se Lída Válová, všichni jí ale říkali jenom Liduška. Bylo jí třiadvacet let,měla měkké světlé vlasy, modré oči a červené tváře, na nose krásné pihy, jež mužským pletly hlavu, a milovala plaveckou písničku: Vstávej má milá, už je den bílý….

Jednoho rána si na tu písničku vzpomněl starý pan Šimeček, který dělal ve skladu dřeva na smíchovské straně u firmy Dittrich účetního i provozáře, protože všemu rozuměl a všechno zastal. Pan Šimeček dokonce tu písničku začal bzučet, když bylo už sedm pryč a Liduška se neobjevovala. Pak si ji zpíval nahlas, jelikož to byl člověk uvážlivý a věděl, že mladá holka má někdy důvod zaspat.

Dokonce si povzdechl: kdepak jsou ty časy, kdy našinec by byl nejradši zaspal soudný den, protože v noci mu tolik krásných věcí nedalo spát!

Tu písničku přezpíval až k oné nepříliš ušlechtilé sloce, jež praví, že když jsme přeje-li přes ten čtvrtej jez, řekla má milá… Ne, nahlas tohle pan Šimeček nikdy nezpíval, byl to člověk slušný, jak se na účetního sluší. Pak se začal zlobit, protože včera večer dopluly vo-ry Kahovcovy party, to znamená, že dneska se bude nakládat, bude všude plno rumrejchu, a holka si zaspí. A přitom je třeba donést nákladní listy na nádraží, taky skočit do spořitelny a vyplatit lidi. Liduška byla, jako pan Šimeček, taky holka pro všechno, a navíc si přivydělá-

vala tím, že měla kantýnu. Z té měl pan Šimeček prospěch, Liduška mu dělala velice pěkné svačiny za režijní ce

Pak si řekl, tak dost, tohle tedy trpět nebudu, a vypravil se dozadu k domku bývalého správce ohrady, kde bylo jednak skladiště a jednak pokojík, v němž Liduška bydlela, proto-

že to byla holka šetrná a za podnájem berou v Praze fůru peněz.

Napřed to ještě zkusil s písničkou, a když Liduška neotvírala, zabouchal, pak popadl za kliku a zjistil, že je odemčeno, a vešel dovnitř… A tady se už chytl za srdce.

Protože Liduška ležela v pokojíku mrtvá.

Po vodě plula loďka a nějaký chlapec v ní zplna hrdla zpíval.

Pan účetní se dopotácel k telefonu, několikrát se spletl, protože se mu třásly ruce, a ještě strážníci z nejbližšího komisařství ho našli v takovém stavu, že volali doktora napřed k němu.

Zatím se scházeli dole u řeky voraři, netušící ještě, co se stalo, leckterý z nich přemýšlel, co si dá dneska u Lidušky k svačině, protože od ní čerstvý rohlík a kafe chutná jako nikde na světě. A všichni věděli, že když si Lojza Vávra pucuje vysoké boty hrstmi trávy, až se mu začínají blejskat, chce vypadat zvlášť k světu, samozřejmě kvůli ní. Jenom starý Kahovec mračil své ježaté obočí a dbal, aby nikdo neobejdoval, protože je třeba rozebrat první pramen a klády vytahat háky na břeh, odkud je začne naviják zvedat na dřevěnou rampu, aby byly naloženy na vagóny.

Vltava byla plná krásné jarní vody a není možné se zdržovat, už dnes musí zase zpátky k Orlíku a za pár dní plout s novým dřevem na Prahu; sedláci mají žně v létě a voraři na jaře, to je už času běh.

Páni z komisařství udělali, co byla jejich povinnost, to jest, co jim vždycky kladl na srdce pan rada: nikde moc nehamtali, na nic nešahali, jenom tak z dálky zjistili, co se stalo, a postarali se, aby tam nikdo jiný nevkročil do té doby, než přijede mordvágn s pány inspek-tory, kteří mají na takovéhle věci lepší hlavu.

Pan rada přijal telefonické hlášení, zavolal si své pány a řekl: Tak tu máme na Smí-

chově mord, nějaká mladá holka, takže to svěříme tuhle našemu mladému, on je ještě na lásku dělanej, on si s tím bude vědět nejspíš rady, nebo snad ne?

Pan koncipista vykoktal, že jo, ovšem že neví, co s tím zločinem má láska společné-

ho.

Všechno, mladíku, řekl vesele pan rada. Mladou holku zamorduje nejspíš její milej nebo jeho sok, no jo, tadyhle to čtu, holka pohledná, třiadvacetiletá, co by v tom mohlo být jinšího?

Páni přisvědčili souhlasným mručením, velice rádi, že to vyfásl mladej pan doktor, jak mu říkali, třebaže chudák pro samou práci ani neměl čas po dokončených zkouškách státních složit zkoušky přísné neboli rigorózní, takže se mohl psát jenom JUC.

Hele, řekl potom v detektývně pan Brůžek, to je jasný. Bude jenom fuška najít toho pravýho, protože ono jich asi bylo víc, kdepak mladá holka, ta to vždycky má ve větším vý-

běru, to už náš starej zapomněl.

Dali mladému koncipistovi ještě mnoho dobrých rad, především pak tu, aby postupoval uvážlivě a šel hned po ohledání místa činu na pivo na Knížecí, kde se, jak známo, čepu-je staropramen zrovna hedvábnej.

A kdyby to vypadalo zle, mladej, tak nám dejte echo, my vám tam při jdeme na Kní-

žecí pomoct, doplnil pan Bouše a vesele zamrkal.

Zkrátka a dobře, byla to docela běžná záležitost a mladý koncipista, jemuž hned na místě činu všichni říkali nejrůznějšími tituly, protože nevěděli, co si o něm mají myslit, se činil, seč mohl.

Asi za hodinu měl, jak se říká, podchyceno asi deset amantů, vesměs z Kahovcovy party, protože ta zrovna včera připlula, a celkem bylo jasné, že to mohl být jenom někdo z nich.” Ze v tom počtu má i dva ženaté, to ho nijak nemýlilo, byl poctěn panem radou, že zná problémy lásky, a věděl, že taková maličkost jako stav ženatý nevylučuje lásku jako trám.

První probírka tedy vypadala nadějně. Jenom starý Kahovec s vorařskou upřímností prohlásil, že už viděl moc volů, ale takového ještě ne. Nadstrážník Kabrhel to slyšel a pokr

čením ramen dal najevo, že názor sukovitého voraře sdílí. Zatím těch deset, jež si mladý kriminalista vybral, postávalo na holcplace a byli z toho docela tumpachoví.

Jenže nebyli sami. On byl z toho značně vyjevený i sám pan koncipista.

Především ovšem z té mrtvé. Nebyl tak nezkušený, aby nepoznal, že to děvče bylo zabito vlastně na-dvakrát. Někdo je udeřil napřed do čela, a pak, jakoby pro jistotu, mu ještě utáhl kolem krku kus kalounu, který patrně sebral někde v jejím pokojíku. To se ještě vyšetří.

Dbal, aby daktyloskop, který už s ním přijel na místo činu, si dal opravdu záležet. Je třeba sebrat všechny možné otisky, protože mezi těmi deseti bude právě ten, jehož otisky se v pokojíku najdou.

Méně práce si už dal se zjištěním, kdo z těch deseti, jež měl tak pěkně shromáždě-

né, je více a kdo méně podezřelý. Prostě byli podezřelí všichni, protože všichni za ní pálili, a to na začátek stačí.

Zcela bezvýsledný se ukázal výslech pana účetního Simečka, který ve své prostomyslnosti se jednak podivil, že by vůbec přicházelo v úvahu, aby ji zabil někdo z jejích ná-

padníků, a na dotaz, koho tak s ní viděl častěji, pravil, že to nemůže říci, protože těchto deset mladíků je jenom z jedné party, ale sem plují i vory jiných part, není totiž jenom Kahovec, ale taky starý Liška, a Němec, a pak taky parta Janečkova, co sem plave ze Sázavy…

Mladý koncipista se chytl za hlavu, ale naštěstí ho neopustil kriminalistický um: vyloučit se nic nedá, ale tihle zde byli dnešní noci, kdy byl zločin spáchán, a to je rozhodující.

Jo, pane doktore, to máte pravdu, povzdychl účetní, ale taky jsou tady naši zaměstnanci, ti jsou tu pořád, třeba tamhle Ruda, co se stará o nakládání klád na vagóny, a Bohouš, ten je sice už v letech, ale svobodný je pořád, a kdy bych byl já mladší, na mou duši, i já bych za ní chodil, ta holka byla opravdu anděl a ten, kdo jí to udělal, ten musí bejt třikrát oběšenej!

Bude, řekl přísně mladý koncipista a v duchu dodal: jenom až ho chytnu!

Když se přišel na místo činu mrknout pan Brůžek, mlčky pokýval hlavou, a pak jako zkuše-nější a služebně starší zvedl telefon a zavolal pana radu:

-Hlásím, pane rado, že náš mladej už má pod palcem spoustu mladejch lidí a jestli smíchovskej starosta je svobodnej, tak ho do večera sebere taky. Pan rada povzdechl: Myslíte, že je vedle?

Ale kdepak, to bych si netroufal říct, ono těch mužskejch je asi opravdu moc. Kromě toho, jak jsem zjistil, ta dívenka tady ve skladě na Smíchově není dlouho, ona dřív sloužila u svého příbuzného na Mandátu, to je pod Štěchovicemi, pěkně prosím, taková plavecká hospoda. Tam pracovala a tam se vlastně seznámila s těmi, co teď stojí na dvoře jako stá-

do a čekají, co s nima bude. A ještě asi s padesáti jinými.

Pan rada chvíli mlčel, a pak povzdechl: No dobrá, já tam jedu, protože ono to bude chtít zalovit do hloubky a do šířky a pak tu správnou rybku nahmátnout.

Nemáme separace pro regiment nápadníků a musíme sebrat jenom ty, co přicházejí vážně v úvahu. Jak se tvářil lékař?

To nevím, ale i náš mladej se správně pozastavil nad tím, že ji někdo mordoval tak důkladně. Nadvakrát…

Láska dělá horší věci, zabručel pan rada a praštil se sluchátkem.

Zatracený ženský, to je plemeno opravdu čertovo, jako by nemohla chodit s jedním nebo se dvěma! Bylo by to vyřízený za chvíli.

Já jsem něco zvoral, pane rado? zeptal se pokorně mladý koncipista, když se na místě činu objevil sám rada.

Ani bych nevěděl, řekl rada Vacátko přívětivě. Jenom jsme zvolili nesprávnou me-todu, protože takhle, jak to vypadá, budete muset tady ten holcplac obehnat plotem a on bude za chvíli plnej mladíků, kteří něco měli nebo chtěli mít s tou naší dívenkou.

Jakmile budou po ruce posudky z daktyloskopie, budeme je moci pustit, hájil se koncipista.

Za prvé na to budete ještě nějaký čásek muset čekat, oni nejsou v laboratoři tak moc rychlí, za druhé se vám taky může stát, že tam pachatel stopy neudělal

Pan rada luskl prsty a vypravil se za starým účetním. Pane účetní, jsme mužští v letech, tak si budeme rozumět. Jestlipak jste někdy viděl u ní nějakého mužského? No zkrátka, víte, jak to myslím, ne? Nakonec tady měla světničku, kdo umí přelézt plot, může zaťukat na okýnko. Přichází někdo takový v úvahu?

Určitě ne, řekl účetní bez rozmýšlení. U ženské bych nic netvrdil určitě, milej pane, řekl pan rada zkušeně. U Lidušky to tvrdím, odvětil důstojně pan Šimeček. Pan rada neřekl nic, a když byli opět s koncipistou sami, řekl: Mezi ty, co ta dívka pobláznila, můžete směle zapsat taky toho starého kozla…

Pak se pan rada podíval oknem ven, kde pořád postávali ti vybraní chasníci, a řekl: Musíme kousnout do toho kyselého jabka, mladej. Zavolejte je…

Jo, a dávejte dobrý pozor, ať máte o každém všechna jeho data, protože není jisté, jestli si některého z nich nepo-zveme znovu. Já si totiž myslím, že je asi pustíme, co říkáte, protože co bychom s tím regimentem vyjevených nápadníků na čtyřce dělali?

Výslech byl pozoruhodný. Především na otázku, kdo vlastně byl minulou noc poblíž té dívky, buď u ní přímo, nebo jenom tady v okolí, přihlásilo se z těch deseti dobrovolně a bez říkání osm.

Proč jste tady nebyli vy dva? zeptal se pan rada. Oba chvíli mlčeli, pokukovali po so-bě, pak ten jeden řekl: Protože tu bylo dost těch druhejch.

A druhý to přikývnutím schválil. Pan rada uznale zvedl obočí a pokynul, aby ti dva odešli.

No a co vy? Kdo s ní byl tak kolem půlnoci?

Nepřihlásil se ani jeden.

Tak tedy jinak. Co jste tady dělal vy? pan rada prstem ukázal na toho, co stál na kraji. Mladý vorař pokrčil rameny: Co bych tu dělal? Nic… Chtěl jsem Lidušku vidět a říct jí, že jsme tady.

A řekl jste jí to?

Vorař zavrtěl hlavou: Ne.

A proč?

Protože jí to už řek Tonda… A muž ukázal na svého souseda.

Jo, já jí to řek, přikývl soused.

A co ona?

Nic. Byla ráda… Ona nás vždycky ráda viděla.

A nepozval jste ji někam? Na rande nebo tak?

Muž zavrtěl zarmouceně hlavou.

A proč?

On už ji pozval Karel.

A Karel to bodře připustil, že jako jo.

Kde jste s ní byl? zeptal se pan rada toho Karla.

Nikde jsem s ní nebyl…

Odmítla vás?

To ani ne. Ale nešla se mnou, řekl smutně mladý vorař. Pan rada mrkl na koncipistu, ten jenom nešťastně pokrčil rameny.

Přece mi nebudete povídat, že když nikdy s nikým nešla a nikdy s nikým nemluvila, že jste, vy všichni, pořád okolo ní kroužili… A co kdyby jenom vy…

Jsou i druhé party, jak jsem slyšel. Ozvalo se hrozivé mručení.

No právě, řekl jakýsi mladý muž, aniž byl tázán. V tom to právě je, že oni by třeba za ní dolejzali i z Liškovy party. Ti tak nejspíš, tam je dlouhej Honza, ten by jí jistě nedal pokoj. My jsme nakonec byli rádi, že tu jsme sami.

A snažili jste se toho využít… A teď ať se přihlásí ten, kdo s ní včera večer doopravdy mluvil. Myslím mezi čtyřma očima.

Udělalo se ticho. Zřejmě věděli, kdo to je, ale nikdo na něho nechtěl ukázat prstem.

Pan rada se po nich díval. Nerad bych se mejlil, říkal si, ale z těchhle nikdo na vraha nevypadá. Samozřejmě, že tohle si kriminalista ani nemá připustit, protože to se sám ovlivňuje,

ale přece jenom mám oči a vidím, že to jsou mužští jako jedle, co se dovedou poprat při tancovačce, ale praštit holku do čela a pak ji ještě uškrtit, na to nevypadají. Ale najednou jeden zvedl ruku: Já, prosím.

Co vy? vylekal se málem pan rada, vytržen ze svých úvah. Já jsem s ní byl.

Ostatní si oddychli. Ano, Lojza je jediný z nich, kdo měl u ní úspěch.

Mamě si ty holínky neglancoval.

Co jste s ní mluvil? Kolik bylo hodin? vyjel na něho koncipista.

Kolik bylo hodin, to nevím, ale bylo to, než jsem šel spát. A co jsem s ní mluvil… Jak se tak mluví. Taky jsem jí řek, že jestli se dozvím, že si namluvila někoho z jiný party, třeba zrovna od Lišky, nebo od Janečka, že ji…

Čím jste jí vyhrožoval? přísně se zeptal mladý kriminalista.

Já jí nevyhrazoval. Já jí jenom řek, že ji zabiju.

Pan rada přimhouřil oči. Nu, mladej může být spokojený. Teď má důvod jako hrom, aby toho mládence sebral. A taky to udělá…

Proč jste jí to řekl? zeptal se honem. Z legrace?

Ne, vážně, odpověděl ten mladý člověk. Jeho vzpurné oči hleděly do země.

To, co říkal, říkal opravdově. Pan rada pochopil, že tady ani on nic nezmůže.

Tak vy jste ji zabil! řekl s chmurnou jistotou koncipista. Mladý vorař zvedl oči a s podivem řekl: Proč? Vždyť s nikým z těch druhých part nebyla. Byli jsme tu sami. A ostatní schválili zamručením jeho řeč.

Necháme vás tady, ještě si o tom promluvíme, řekl mladý a pokynul ostatním, aby šli. Rozcházeli se trochu rozpačitě. Když už vycházeli, jeden z nich se vrátil: Jestli, vaš-

nosti, myslíte, že Lojza jí něco udělal, tak se mejlíte. To my jsme jí leckdo něco podobnýho řek… A ona se jenom smála.

Jenže teď se už nesměje! Je mrtvá! vykřikl koncipista, který ztrácel nervy.

No dyť… A kdybysme věděli, kdo jí to udělal, tak byste nepotřebovali šibenici. My bysme si to už srovnali sami.

A obrátil se k Lojzovi, který tu zůstal, a kývl na něho přátelsky. Ten jeho pozdrav opakoval.

Zavezte pana… pana Aloise Vávru k nám na čtyřku k dalšímu výslechu, řekl mladý kriminalista strážníkovi a ten mladíka odvedl. Pak se obrátil na pana radu: Takže teď se nám to vzhledem k těm otiskům, na které čekáme, zúžilo. A to je myslím cenné.

Snad. Měl byste si ale popovídat s jejich partafírou. On o nich zřejmě ví víc, než si myslíme. Voraři jsou zvláštní národ, jsou spolu celé dni a noci, znají se jinak než lidi ve městě.

Starý Kahovec přišel a zle se mračil. Věděl už, že Lojza kecnul něco, co neměl. Ne-zná holt pány! Vědí, milostpane, kdyby nebyla ta chudák holka po smrti, tak bych řek, že by všichni zasluhovali na zadek, teda moji kluci, ale ona taky. To mají tak, s prominutím, když čubka nechce psovi dát, tak před ním uteče. Ale ženská mu just nadbíhá. Hergot, je tohle správný? Já jsem jim dycky říkal, aby ji pozvali k nám do obce na tancovačku a tam aby se správně o ni porvali, jak se sluší, a pak ten, co to nejdýl vydrží, ať ji jde doprovodit, no a to, jak víme, může skončit jenom jedním způsobem, totiž u oltáře, protože takovou cestu z tancovačky ženská nemůže vydržet, to je už takovej světa běh.

Ale oni ne, oni prej ji maj jako kvítek, aby jim po cestě nebylo smutno.

Jak říkám, řemen a řezat, nic jinýho ty mladý dnes nezasluhujou…

Koncipista přerušil jeho výmluvný proud: A co myslíte, ten Vávra… Jaké je povahy?

Násilné?

Kahovec chvíli musel přemýšlet, takové slovo mu nic neříkalo. Pak pravil:

-Teda, když on zabere opačinou, tak se vor stočí, jako když střelí, to teda jo, on má povahu násilnou. A že by si jako nechal něco líbit, to taky ne…

Ale jinač je pořádnej kluk.

Měl u ní nějaké větší štěstí?

Jo, to nevím, ale nezdá se mi, to by totiž mládenci jinak mluvili, to víte, u nás v partě

se drží basa. Nakonec kdyby ji byl utrhnul, tak mu to asi přáli, protože to nebyl nikdo od Lišky nebo od těch druhejch. Já myslím, jestli jsou náznaky, že s ní měl poměr.

Poměr? Třeba jo, ale že by ji někde vohnul, tak to nevím.

Čímž rozprava skončila, protože mladý právník pochopil, že by vlastně na starého Kahovce potřeboval tlumočníka.

Když se vrátil po skončení základních výslechů na čtyřku, našel pana radu, jak bedlivě studoval fotografie vraždy. Když mladý vstoupil, zvedl vyčkávavě hlavu. Zřejmě čeká hlášení. Ale jaké vlastně mohu dát? mrzel se koncipista nad svým vlastním mlčením.

Moc nadšeně nevypadáte, utrousil pan rada.

Nemám důvod, pane rado. Pořád mám dojem, že je někde chyba. I když jsem udělal všechno, co bylo nutné udělat.

Všechno ne, mladej, zamyšleně řekl pan rada a pomalu si zapaloval. – Vy jste se vrhnul jenom na ty voraře. Správně, samozřejmě, ale to nestačí. Kolem ní byli i jiní mužští.

Zaměstnance firmy jsem vám zatím dal shromáždit dole. Pan Brůžek se tam s nimi vybavuje, běžte to omrknout, jestli se něco nenajde. Nenašlo. Pan Brůžek nakonec sám nenápadně zavrtěl hlavou, aby naznačil, jak na tom je. Zaměstnanec Rudolf Brůha prohlásil, že včerejší noci byl doma, že byl ovšem taky v hospodě, ale s Liduškou že se neviděl. Ostatně nemusel za ní dolézat v noci jako voraři, protože ji mohl vidět kdykoliv přes den. Podobně vypovídali ti ostatní.

Ale jedna věc přece byla zajímavá. Brůha se prořekl, že si docela dobře pamatuje, jak Lojza Vávra, kdykoliv byli v Praze, velmi Lidušku uháněl, jak se na ni díval zrovna ma-jetnicky a jak taky nikdy netajil, že udělá všechno, aby ji dostal. Co tomu říkali ostatní? přerušil ho chtivě mladý právník.

Nic. Já si myslím, že oni byli ochotni za ní chodit, ale vzít si ji, to sotva. Měla špatnou pověst?

Asi jo, ale já nevím, já na tohle moc nejsem… Já dělám a chci mít svůj pokoj, já si chci vydělat peníze a na ženské nemám čas, prohlásil nevzhledný Brůha.Viděl jste včerejší noci Vávru? zeptal se koncipista.

Samozřejmě. Bylo dost pozdě a on se motal pořád okolo holcplacu.

Co jste tam dělal vy? zeptal se najednou pan Brůžek.

Já? Nic. Já tam pracuju.

Říkáte ale, že bylo pozdě!

Jo, pane komisař, když si u Dittrichů chcete vydělat, nesmíte koukat na čas.

Byl tam Vávra sám?

Já ho viděl samotného.

Pan Brůžek si jeho výpovědi hned prověřil u ostatních. Potvrdili, že Ruda za Liduš-

kou nechodil, že s ní prohodil vždycky jen pár slov. Vsak ona by s ním ani nešla.To je tedy zajímavé. Brůha nemluví ze žárlivosti, když nasazuje na toho Vávru. Ze byste přece jenom chytil kapra? řekl pan Brůžek mladému, a ten se samou radostí zarděl.

Byl tak potěšen, že koupil flašku vína a odnesl ji do daktyloskopické laboratoře. Protože stačí jediný otisk Vávrova palce a je v tom až po uši. Však on už rozežene ty všelijaké vý-

mysly a povídačky o tom, jak hodný vorař miloval čistou láskou nevinnou dívku… Vávra je rváč a zabil ji… Chodila mu za jinými a on se to domákl… A při první cestě do Prahy ji zabil… Aby ji už nedostal nikdo z jiné party… Taková je pravda! Tím spíše, že právě včera dorazily první vory do Prahy po dlouhé zimě. A večer ho tam viděl Brůha… Je možné, že ho Vávra viděl taky a že svůj čin odložil. Na oko odešel, vrátil se po půlnoci, ona mu odemkla, protože ho znala a bylo to!

Tohle je ovšem jenom náčrtek celého případu, protože se ještě neví přesná hodina její smrti… Ale až přijde pitevní protokol a až dostaneme otisky prstů, bude s celou vorař-

skou baladou konec.

Když pln dobré nálady sedal k psacímu stolu, objevil se pan rada: Poslyšte, mladej, když mi dneska volal pan Brůžek, řekl jednu moc cennou věc. Ta holka byla zaměstnaná v

hospodě Na Mandátu u svého příbuzného. Zajeďte tam, kdo ví, co vám ještě povědí. Myslím, že se to už rýsuje, pane rado, usmál se koncipista.

Fajn. Tak to jděte dorejsovat!

Dostat se do hospody Na Mandátu nebylo nijak snadné. Parníky ještě nejezdily, na to nebyla sezóna, bylo třeba jet vlakem a potom šlapat přes kopec pěšky. Vlastně dorazil ubohý mladý muž na místo až večer, kdy každá hospoda zavírá. Tahle byla však plná vora-

řů, opodál kotvilo několik pramenů a koncipista zjistil, že má docela zvláštní štěstí: narazil na první plavbu Liškovy party. Dneska dostali „na první vodu”, tradiční vorařský přídavek, který jim jejich parťák vyplatil jako zálohu, a byli by obrátili hospodu vzhůru nohama, kdyby už sem byla nedošla zpráva o smrti Lidušky. Zpráva táhla po vodě tajemnými cestami a by-la zřejmě rychlejší než telegraf a služební hlášení. Na četnické stanici ve Štěchovicích o tom ještě nevěděli, tady už si však hospodský utíral oči.

Mladej pane, řekl mu, když před něho stavěl sklenici, to byla zlatá holka!

Myji měli jako dceru. No pravda, musela dělat, to v živnosti jinač nejde.

Ale těch nápadníků co měla!

Ano, ti mne zajímají, pane hostinský. Myslím, že by bylo dobré, kdybyste si přisedl, řekl tiše mladý kriminalista a ukázal velmi nenápadně svůj služební odznak.

Nemusel to dělat tajně, protože hostinský ho vzal do ruky a dlouho prohlížel, pak zavolal na celou hospodu: Ticho tady bude, tuhle je pán od policie! Abyste nemysleli, že jsme nějaká obyčejná hospoda… Liško, všude řekni, že hospodský na Mandátu má do to-ho, co se stalo, co mluvit… Stará, dávej piva, tamhle kluci měli objednaný dvakrát utopence, tak je naservíruj, já teď nemám čas!

A aby bylo všem jasno, že si nepřeje být obtěžován, přinesl si štamprli žlutě se lesk-noucí světlušky, kterou pomalu a rozmyslně usrkával.

Vy hledáte toho, co jí to udělal, co?

Samozřejmě. Pokud ho už nemáme…

Už ho mají! zvolal bujaře hostinský na celou hospodu a muži se k nim obrátili tázavě a s jakousi přísnou mlčenlivostí.

Ale ne, máme jenom podezřelé, honem řekl mladý úředník. Pane hostinský, byl bych rád, kdybyste vše, o čem jednáme, zachoval v tajnosti.

Slyšeli jste to, chlapi? zařval hostinský. V tajnosti! Tak ne abyste se mě pořád na něco ptali… Jo, tak kde jsme to přestali…

Jak u vás pracovala.

Richtik! Ona si vám, holka šikovná, vymyslila takovou věc. Bejvají voraři, že se tu nestaví, že to berou rovnou na Prahu, a to ona už věděla, a hned si natočila pár tupláků, jak je zmerčila tamhle v zátočině, a jela jim loďkou naproti, a to byl kšeft! Pro ni, aby bylo jasno, to víte, chlapi od vody jsou frajeři, a když přijede taková majolenka, tak si pivo brali bez řečí a platili a nechtěli ani zpátky. Já myslím, že tu mohla bejt spokojená.

Točili se hodně kolem ní, co ? A kdopak tak nejvíc?

No to víte, když byla nová a než si zvykli, tak leckdo od ní dostal po hubě, protože šáh, kam neměl, ona byla na sebe dbalá. Žena si jí proto vážila, já jí kolikrát říkal, na co če-káš, princ pro tebe nepřijde, jsi služka z hospody, takovej správnej vorař si taky vydělá a někde má chalupu, co by ti chybělo? A ona, prej, strejčku, já mám čas, já nahá a chudá do manželství nepudu. Ne, říkal jsem jí, pudeš oblečená, on si tě už do naha připraví a majetek ti dá připsat, jsou kolikrát mezi nimi i vdovci… Ale ona ne a ne… A kdo za ní chodil? Kdo měl nohy. Tedy z tyhle party, to jsou Liškovi hoši, například tamhleten vysokej, a taky ten menší, co sedí vedle… A tamhle Karel a Venca taky…

Teď mě tihle ani tak nezajímají. Znáte partu starého Kahovce?

Jak bych neznal, musí dneska být už v Praze.

Jsou. A kdo tak z těch?

No tak z těch jistej Lojza. Ale toho neznáte.

Lojza Vávra? Toho bych tedy znal, usmál se policist Tak ten teda byl po ní žhavej!

A ona? Neměla snad jiného?

Ne, to bych neřek.

A proč tedy odešla do Prahy?

Nějak zpychla nebo co, najednou prej jenom voraři a voraři, člověka za den nevidím, povídala. Kdoví jak to přišlo, ale možná, že ji někdo z těch jejích jarabáčků navedl. Šla k firmě Dittrich, jestli to znáte, to je stará firma, obchod s dřevem, on ten původní Dittrich bejval starosta a po něm se jmenuje taky ten parník Primátor Dittrich. Oni mají víc skladišť, co už není Podskalí, a největší mají na Smíchově, to víte, v tom je chytristika, Smíchov má nádraží u huby a odtamtud to posílají dál vlakem. Tam už přej pivo nenosila, žena za ní jednou byla, je jako její máma, když je holka sirotek… Ona tam dělala úřednici!

No ale protože byla do kšeftu, tak přej taky měla takovou malou kantýnu, zkrátka zase se u ní stavovali voraři.

Milá všech vorařů… řekl si tiše koncipista a povzdechl. Nebyl o nic dál, ale potěšilo ho, že se zase objevilo jméno toho Vávry. Zkrátka, to mu už nikdo neodpáře, byl asi její hlavní milej.

A teď, pane hostinský, otázku, ale jenom mezi námi muži. Jakpak ona takhle byla… Myslím, jak byla odmítavá, nebo jestli naopak si mužské pustila k tělu?

No tak z vlastní zkušenosti to říct nemůžu. Byl jsem její strejc… Ale co jsem tak sly-

šel, tak bych řek, že veselá byla. To už nese s sebou ženská krása. A pak to takhle skončí.

Povídali, že ji ukrutně zamordoval.

Bohužel… A poslyšte, nevyhrazoval jí někdo, nebála se někoho?

Teda ona se asi vůbec moc nebála. A vyhrožovat, no to teda jí leckterém vyhrožoval, jeden že se kvůli ní utopí, jinej zase že radši utopí ji…! No, jak se tak mluví, že jo…

A Vávra?

Vávra je divoch. Hroznej divoch, ten se tedy jednou porval s někým od Janouška, kristepane, tady je slušnej lokál, ale tehdy jsem nevěděl, co dřív popadnout, abych je od sebe dostal. Samozřejmě, že kvůli ní.

Tak to mně stačí, pane hostinský…

A protože už bylo pozdě, nabídl hostinský vzácnému hostu, že mu nahoře ustele v extra cimře a zatím že si teda může dát. A on si dal a voraři ho vzali mezi sebe. Napřed prohlásili, že kdyby toho chlapa dostali do rukou, že by z něho kůži sedřeli, a pak kdosi, už mu oči plavaly, spustil tu písničku, kterou měla Liduška ráda, a píseň zněla hospodou váž-

ně a smutně, a mužští, jak ji zpívali, vynechávali docela sami od sebe všechny ty sloky, které rádi dávají k lepšímu, zvlášť když jde po břehu nějaká ženská. Teď ta píseň zněla velebně nad pomalu plynoucí temnou řekou, nesla se jako tichý noční pták.

Vstávej má milá, už je den bílý, vstávej má milá, už je den bílý a já už mám svůj šíf naložený…

Když mladý právník vstal, byl opravdu den bílý, voraři už dávno byli pryč, ještě v noci spustili své vory po proudu, a on utíkal na vlak, aby se dostal včas do kanceláře. Bylo krás-né jarní jitro, vítr čeřil temnou vodu a koncipista měl v duši svátečně.

Všední den začal zase až na direkci. Našel pana radu, jak je ponořen do spisů, a když uctivě vstoupil, rada mu je zachmuřeně podal. Nebylo to nic zvláštního, normální zpráva o ohledání mrtvé. Z mnoha odborných výrazů bylo možno vyčíst vlastně jenom to, že oběť byla udeřena tupým předmětem do čela (ten tupý předmět jsem ovšem nenašel, a to je chyba, proto se asi starý tváří tak nasupeně) a potom byla skrčena. Zajímavé snad ta-ky ještě bylo, že už ta první rána byla smrtelná, a že tedy skrčení šňůrou (byl to kaloun, jaký je běžně v každé druhé domácnosti) bylo zbytečné. Jo a tady: doba smrti rozhodně před půlnocí, patrně kolem desáté až jedenácté hodiny. To znamená, že je třeba v dalším výslechu vyjasnit, v kolik hodin s ní vlastně ten Vávra byl, eventuálně co rozuměl ten Rudolf Brůha tím, když říkal, že ho viděl pozdě večer… To je ovšem maličkost.

Tázavě zvedl hlavu a zadíval se na pana radu. Nevypadal nijak laskavěji než před

chvílí. Spíše naopak.

Zavolejte sem pana Brůžka, taky byl při tom, řekl po chvíli pan rada, a to nevypadalo slibně.

Když pan Brůžek vstoupil, podal mu rada spis a počkal, až si ho přelítne.

Pan Brůžek nespokojeně potřásal hlavou. A na konci řekl: A sakra!

No prosím, i pan Brůžek, který k tomu šel jenom tak na chvíli, řekne: a sakra, kdežto vy se tváříte, jako když vám medu namaže. Copak jste si ničeho nevšiml?

Mladý muž vzal znovu do ruky spis, už velmi poplašeně, a znovu ho přelétl.

Vy myslíte tady na konci tu poznámku? zeptal se tichounce. Jo, zrovna tu.

Tady vidí-

te, že za prvé, soudní doktoři jsou nejlepší, proto že si všimnou všeho, a za druhé, že vy nečtete pozorně takové důležité spisy, které mají větší cenu než vaše výslechy. Doktor tam v poznámce napsal dvě slova: virgo intacta… Víte, co to znamená!

Vím, hlesl koncipient. Panna.

Vidíte, a my jsme mysleli, že sváděla všechny voraře, co jich je na Vltavě i přilehlejch řekách, povzdechl pan Brůžek.

Ovšem to… to je jistě zajímavé, ale když dovolíte, nemusí to podstatně měnit situaci.

I docela nevinnou holku je možno zabít. Připusťme, že Vávra s ní nic neměl, neměl s ní ani nikdo jiný, ale to on nevěděl, a proto jí sliboval, že ji zabije, jestli se mu s někým zaplete. Já myslím, že je to o důvod víc, abychom si ho pořádně půjčili.

Pan rada vstal. Neklidně přecházel po pracovně a pak řekl: Jistě, můžete mít svou pravdu. Ale poslyšte mou dobrou radu. Nedržte se laskavě jedné teorie jako veš košile, krucifix! Vymyslíte si něco a neděláte nic jiného, než že sháníte důvody pro to, co jste si vymyslel. Já, když mě něco takového potrefí, a to se ví, že proti zmejlení nejsem očkovanej, tak si honem řeknu, že někde je chyba, a začnu znovu.

Pan Brůžek zrádcovsky pokyvoval hlavou a nenápadně na mladého mrkal, aby pochopil, že to horlení pana rady není třeba brát moc vážně.

Třeba začnu tam, pokračoval pan rada, že první smrtelná rána vedená na čelo znamená docela jasně, že ta holka pachatele znala, že se mu nebránila…

Ale Vávru přece znala!

Já to věděl! vykřikl pan rada. Já to věděl, že sem zase zamíchá toho jediného, co má pod zámkem! On kdyby moh, tak ho dá dneska po obědě pověsit a bude mít případ vy-

řešený! Copak, sakra, znala jenom jeho?

Ale kdo jiný než Vávra půjde vraždit ze žárlivosti holku, s kterou nic nemá? podivil se upřímně koncipient.

Pan rada se zastavil a slavnostně řekl: No právě! A třeba jsme u toho!

Byla to opravdu vražda ze žárlivosti?

Teď i pan Brůžek nechal svých posunků a užasle hvízdl. Je to marné, šéf má hlavu!

Víte, pánové, pokračoval už měkčeji pan rada, mne tam pořád mejlí to skrčení. Ze žárlivosti se vraždí jinak. Vezme se kudla a je to… Nebo sekera…

Ale bezvládnou milou ještě škrtit, pročpak asi? Loupežnou vraždu jsme vyloučili, řekl ura-

ženě koncipista. Nejsou tam žádné stopy loupeže.

A co když ho něco vyrušilo a on svůj úmysl nenaplnil, jak říkají advokáti?

Zavraždit ji stačil, oloupit ne!

V pracovně nastalo hluboké, přemýšlivé ticho. Pak někdo zaklepal a vsunul se muž z daktyloskopické laboratoře. Přinesl posudek.

No vida, tak teď to bude jasné, zahlaholil mladý muž a viditelně pookřál.

Hm, máte toho plnou náruč, podivil se pan rada. To se mi líbí! Tak, mladej, vy rád čtete spisy, dejte se do toho!

Byla to dlouhá práce, vzdychal muž z laboratoře, on tady pan doktor chtěl prověřit otisky všech vorařů. Jenže ať jsme hledali po bytě, jak chtěli, žádný otisk jsme tam nenašli.

Pan rada se podíval na mladého a s potěšením spatřil, jak mu poklesla brada.Až na jeden… Tadyhle prosím… To byl otisk číslo sedm a patřil Aloisu Vávrovi.

V krátkém tichu bylo slyšet koncipistův výkřik: A máme ho!

I pan rada zaraženě umlkl. Ovšem musíme dodat, pokračoval daktyloskop, a taky jsme to napsali v protokole, že jeho otisky nebyly v bytě, ale jenom na jednom předmětu, totiž na kabelce.

Ale kabelka byla v její světničce! Takže tam byl taky on… vítězně volal koncipista a stačilo málo, aby se po přísné kanceláři roztančil samou radostí.

Pan Brůžek se tvářil starostlivě. Porážka pana rady se zdála už neodvratná. Vedoucí daktyloskopické laboratoře považoval za nejmoudřejší nechat pány jejich přemýšlení a zmizel. V

tom je daktyloskopie k nezaplacení, že sbírá jenom fakta, a konečný výsledek ji už nemusí zajímat.

Pan rada se díval s jakýmsi pobaveným úsměvem na jásajícího mladíka a pak řekl: Nebožtík pan rada Knotek vždycky říkal, že daktyloskopie sice přivedla moc lidí na šibenici, ale vždycky dodal, že by člověk měl v takovýhle moment smeknout, protože z těch, co na tu šibenici přišli, byla podle něho polovička nevinných… Já vás nenutím, abyste jako starodávný pan rada Knotek nevěřil tak skvělé vědě, jako je daktyloskopie, ale otisk sám nemusí ještě nic znamenat. Od toho je tu kriminalista, aby ho správně zařadil… Tak se podívejte, mladej, vy znáte leccos, ale tak se mi zdá, že život neznáte. Já jsem například viděl nejednou, že když jde mládenec s dívkou, většinou takový venkovský kluk, že považuje za moc nóbl, když nese své dámě kabelku. A ten Vávra s ní byl, to je jasné a on to nepopírá.

Ani nemůže! Viděl ho svědek Brůha, podotkl koncipista.

No prosím… A když ji zase doprovodil domů ve vší počestnosti, kterou máme i lékař-

sky prokázanou, podal jí kabelku, kterou jí opatroval, a ona ji donesla domů. Tak se mohly octnout jeho otisky v pokoji, kde nebyl. Mladý právník se tvářil pochybovačně: To ovšem vede k názoru, že Vávra nebyl pachatelem. Jestli prominete, pane rado, já mám utkvělou představu, že jím je… Nemáte vy, bez urážky, prosím, taky jen utkvělou představu, že jím není?

Samozřejmě, mám, řekl vesele pan rada. Ne že bych měl toho Vávru nějak rád.

Prostě chci začít z jiného konce. Pan rada se podíval na pana Brůžka: Poslyšte, vy jste starej policajt, vy si všeho všimnete. Měla ta holka v tom pokojíku firhaňky? A zatažené?

Byla přece noc!

Pan Brůžek se zamyslil: V místnosti bylo šero… Ano, záclonky na okně jsou, a byly zatažené. Takové obyčejné hadříky, nic moc…

Zakrývaly celé okno? Tak to teda nevím. Snad jo… A co když ne? zeptal se pan ra-da.

Nevím, kam míříte, pane rado, řekl uctivě pan Brůžek. Mladej, přestaňte se tvářit ja-ko umučení a honem splašte auťák. Spěcháme, a má to svůj důvod. Jedem na Smíchov, pánové, do toho pokojíka!

V autě pak řekl pan rada: Nebuďte smutnej, člověče, to není vaše prohra.

To mož-

ná bude vítězství spravedlnosti. Povídám, možná, protože já pořád jenom tak něco cejtím, a taky ještě tomu neumím dát správný směr, rozumíte mi?

Když dojeli na místo, sledovaly je ustarané oči pana účetního Šimáčka.

Také muži, kteří nakládali klády na rampu, zastavili práci.

Pane účetní, řekněte jim, aby si hleděli díla, tady nebude nic k vidění.

My si jenom musíme něco přeměřit. Jo, a můžete jim povědět, že pachatele už máme!

Pan účetní spráskl ruce: Jistě? No to mně spadl kámen ze srdce! Taková hodná holka si zasluhuje, aby její smrt někdo pomstil. To budou naši lidi rádi!

Bodejť ne, přikýval pan rada. A ještě něco… Kdy jste odtud odcházel?

Myslíte ten hrozný den… Trochu později, protože připluly vory. A pak taky mě Liduš-

ka volala k sobě, já byl totiž něco jako její důvěrník.

A copak vám chtěla důvěrného povědět? Že se bude vdávat? zasmál se pan rada.

A víte, že něco podobného? Chtěla mi povědět, že už se na to může chystat, že si už našetřila celých patnáct tisíc. To je hezká sumička na takovou dívenku, Pan rada se podíval na své průvodce, jako by je bral za svědky téhle podivné noviny.

A že jste si na to nevzpomněl dřív!

Všechno člověka nenapadne, tady pan doktor se spíš ptal na ty její amanty, a tak mně tohle nedošlo. Ale ona mi opravdu ten den řekla, že už to má v kupě.

Ona totiž se chtěla vdávat, až bude mít našetříno. Vzácná vlastnost, že?

Kde ty peníze měla?

Kde by je měla? Na knížce v záložně.

Moc zajímavé, pane účetní… Děkujeme vám zatím, ještě za vámi přijdeme.

Když byli sami, řekl pan rada: No tak, mladej, co vy na to? Víte o tom, že ta vaše dívenka byla bohatá? Nevíte… Protože vy jste šel po milostném motivu.

Ale vždyť i vy jste ráčil říkat, že… že je to láska!

Pan rada povzdechl: A vy si myslíte, človíčku, že mám nějaký patent na rozum jenom proto, že jsem už rada? To budete jednou taky, a uvidíte, jak to není nic platný. Já už pochopil, že jsem vás spletl… Proto taky se teď do toho pouštím, abych to odčinil.

Strhli pečeť ze dveří a zavanul jim vstříc nevětraný těžký vzduch. Jako by pořád tady ta mrtvá ještě byla.

Tak, pane Brůžek, začněte hledat knížku, vy na to máte grif. Ale pokud možno s ni-

čím moc nehýbat…

Pan Brůžek přikývl a jeho ruce zkušeně zajely do skříně a do zásuvek. Po chvíli pokrčil rameny: Dělám, co můžu, ale nic… Samozřejmě, chtělo by to vzít kousek po kousku.

Knížka tu ale není.

A teď vy, mladej… Záclonky jsou zatažené, tak se jděte podívat zvenku, jestli je sem vidět.

Brzy se za oknem ozval hlas: Tedy normálně ne, ale když si člověk na něco stoup-ne, třeba tadyhle na ten špalek, tak je dovnitř vidět shora. Záclonky nejdou až na samý vrch.

Dobrá, vraťte se!

Když byli všichni tři pohromadě, řekl obdivně pan Brůžek: Pane, rado, dovolte, abych vám řekl, že jste asi na to kápl! Já tomu už začínám rozumět!

Vždyť ona to byla přece jen loupežná vražda! A ne milostná historie, jak jsme si mysleli!

Ale ten pořádek tady…, namítl koncipient.

Pan rada mávl rukou: Proč by vrah a lupič dělal nepořádek, když přesně věděl, kde ty prachy holka má? A že to věděl, to je jasné. Díval se občas, jak se svléká. To asi ze za-

čátku. Pak už asi jenom na to, kam dává knížku.

V tom případě Vávra….

Není pachatelem, to mně bylo jasné, když jsem ho viděl včera stát tady venku. Kdyby byl vrahem, tak by byl neříkal, že ji chtěl zabít… A teď, jak se to vlastně stalo?

Já si myslím, že pachatel ani třeba nemusel přijít poté, co se ona vrátila z rande. On zde mohl už být… Netušil, že ten Vávra je sice jonák, ale v lásce nešika a poctivec. Ona se zkrátka vrátila dřív, než čekal. Možná, že šlo o zlomek minuty, o pár vteřin. Kdyby se byla zdržela, odešel s lupem a nic dalšího by se bylo nestalo. Ale ona najednou vešla dovnitř. A stála proti němu. A on ji udeřil do čela. Pak zpanikařil a škrtil ji, protože se bál, že kdyby při-

šla k sobě, že by všechno řekla, neboť ho znala.

A kdo to tedy byl? zeptal se koncipient, zcela překonán logikou pana rady.

Snad ten, kdo řekl, že s ní viděl Vávru. Rudolf Brůha?

Nejsem věštkyně a říkám: snad… Nebo někdo jiný ze zaměstnanců… Tak šupito presto, mladej, vzít všem otisky, omluvte se nějak, že jste na to zapomněl, sveďte na mne, že jsem pes a rajtuju po drobnostech… Jen pro jistotu je dáte na daktyloskopii. Protože jestli šel vědomě krást, mohl mít taky rukavice… A pan Brůžek půjde omrknout jeho byt. A my zatím, teď už nemůžeme nic zkazit, to tady obrátíme vzhůru noha

Knížka se nenašla. Přesně řečeno, nenašla se v bytě Lidy Valové. Trochu smutné bylo, že se nenašla ani v pokojíku Brůhově. Pan Brůžek to na direkci hlásil s obavami.

A co se divíte, podotkl pan rada, když slyšel tu zprávu. Buď ji nosí u sebe v kapse, nebo ji už zahodil. Spíš asi to druhé…

Ježíšmarjá, pane rado, vyjevil se koncipista, přece by nezahodil knížku, pro kterou vraždil!

A proč ne, když pochopil, že mu na ni nic nedají, protože byla na heslo?

Jak to víte? vydechl užasle koncipista.

Za prvé od účetního a za druhé bych to předpokládal, i kdyby mi to neřekl, protože ta panenka byla vnímavá a marně jí starý účetní nedával školu.

Takže zbývá co?

Mazat do té záložny, řekl pan Brůžek a už si bral klobouk. Správně, jděte za tím. Já si myslím, že ten Brůha už v záložně dneska byl. Ze by si všiml razítka o vinkulaci, to pochybuju protože mi nepřipadá moc chytrý.

To teda ne, říkají o něm v podniku, že je přitroublej, řekl pan Brůžek a vyrazil.

Stalo se to, co starý pan rada předpokládal. Dneska ráno se v záložně objevil muž, jehož pokladník nezná, a ten předložil vinkulovanou knížku. Protože si na heslo nemohl vzpomenout, pokladník ho požádal, aby přišel, až je bude znát. A muž odešel.

Pan Brůžek to hlásil telefonicky panu radovi a prosil o další dispozice.

A co myslíte vy? zeptal se pan rada.

Jsou tady, pěkně prosím, dvě možnosti. Buď sebrat Brůhu a přivést ho sem do zá-

ložny, jestli ho poznají, nebo to udělat obráceně, vzít s sebou pokladníka do skladu dřeva.

Správně, přikývl pan rada. A vzhledem k tomu, že zatím nemáme přímý důkaz proti Brůhovi, bylo by lepší udělat to druhé.

Tak já jdu na to, vesele řekl pan Brůžek a zavěsil. V jeho hlase zněla nedočkavost li-dí, kteří jsou zvyklí držet se stopy, kterou zachytili.

Mladý kriminalista seděl jako hromádka neštěstí. Pan rada položil telefon a vesele ho poplácal po ramenou.

To koukáte, jakej to najednou vzalo obrat, co? Ale tak to obyčejně bývá.

Napřed je někde nějaký špunt a ne a ne se to hnout kupředu. A pak ho vytáhnete a voda začne stří-

kat, že ji nestačíte chytat. No, a tomu se říká kriminalistika.

Zdá se, že tahle věda není pro mne. Já asi přejdu na berní správu, vzdychl koncipista. Pan rada mávl rukou: Kolikrát já už toho chtěl nechat, když se mně něco nepovedlo…

Najednou udeřil zlostně do stolu: Zatraceně, mladej, myslím, že jsme přece něco zvorali! Brůžek je tam sám… Je nedočkavý, já ho chápu, ale na tohle by potřeboval pomoc… Ono by to taky nemuselo dobře dopadnout!

Já tam skočím, nabízel se koncipista.

Než se tam dostanete, on už bohužel ve skladu dřeva bude, má to tam kousek. Mu-síme věřit jeho zkušenostem.

Ano, ty pan Brůžek měl, ale někdy pouhé zkušenosti nejsou moc platné.

Všechno napřed vypadalo přímo skvěle. Pokladní poznal Brůhu hned, jak se dostali na skládku klád: Samozřejmě, tenhle je ten pán, poznávám ho. Byl dokonce i ráno v pracovních šatech.

Pan Brůžek neřekl nic. Rozhodl se jednat ihned a bez prodlení. Tušení pana rady bylo žel správné. Nepožádal ani starého účetního, aby Brůhu nenápadně zavolal. Spolehl se na moment překvapení a šel rovnou k němu. Brůha ho zahlédl.

A patrně taky poznal pokladníka ze záložny a pochopil bleskem, co se stalo. Bylo sice už pozdě, protože policista stál před ním, ale měl ještě čas sáhnout do kapsy. Vytáhl krátký železný zabiják a udeřil po panu Brůžkovi. Byl to stejný zabiják, jakým v noci zabil Lidušku.

Jenže detektiv byl o něco větší a trochu se uhnul. Dostal ránu jen do ramene a pod-klesla mu kolena. To stačilo, aby Brůha přeskočil plot a zmizel mezi boudami, skladišti a křovím

Než se vzpamatoval pan Brůžek, než docela marně a opuštěně zazněla jeho píš-

ťalka, byl Brůha dávno pryč. Pan Brůžek sykaje bolestí běžel k telefonu. A teprve když dostal vynadáno, řekl slabým hlasem, že si dovoluje oznámit, že se dává ošetřit v nejbližší nemocnici.

A tak zavládl po všech komisařstvích zimničný chvat, tak přeskočil jako požár i na direkci a pan rada chodil po pracovně a klel.

Ne abyste si z toho vzal příklad, mladej, zvedl varovně prst. Aspoň vidíte, že i tak starej vůl jako já klopýtne. Lidi, to je ostuda! A teprve bude, až se to domákne pan policejní prezident.

Leč mladý muž najednou vylítl, zalomil rukama a vykřikl: Pane rado, vždy já taky…

Já dočista zapomněl na toho Vávru. Já ho mám ještě pořád v separaci! Vždyť je to proti zá-

konu.

To tak někdy bývá, že se proti člověku spikne prostě všechno. To je z toho, že to by-la panenka! Vávra ovšem nezná zákony a pár hodin pod zámkem nebude brát tragicky.

Pusťte ho, řekněte mu, že pachatele už známe. Snad ho to potěší.

Když Vávra vyšel z cely a když mu koncipista řekl, co se vlastně stalo, měl dojem, že ten silný chlapík omdlí. Musel se chytit zdi, aby neupadl. Jeho rty se pohybovaly bez hlesu.

A ta vaše Liduška byla opravdu hodná holka. Když říkám hodná, tak vím, co říkám, pane Vávro. I doktor to napsal do protokolu. Byla poctivá až do své smrti.

Vorař neřekl nic. Asi to věděl. Asi s ničím jiným nepočítal. Druhý den ráno už měly všechny četnické stanice popis pachatele loupežné vraždy. Ale ať se kruh zatahoval sebe-pevněji, v jeho smyčce Brůha neuvízl.

To bude trvat, pánové, říkal pan rada svým lidem, kteří hořeli netrpělivostí. Byl to člověk, který dělal se dřevem a takový uteče nejspíš do lesů.

A teď na jaře se tam udrží dlouho. To se můžeme ještě dočkat, že někoho přepadne z hladu.

Pan Brůžek, pořád ještě rameno v obvazu, se tvářil provinile, jako by už to budoucí přepadení měl na svědomí. Ale k žádnému nedošlo. Přešlo jaro.

Pod tím Brůhou se dočista slehla zem, naříkal zoufale koncipista. A tu pan rada povzdechl: Země? Kdepak…. Za ním se spíš zavřela voda. Sledujte pečlivě hlášení četnických stanic o nálezu utopených osob, radím vám dobře.

Tak se stalo, že teprve v létě byla v slepém ramenu řeky pod Hradištkem nalezena mrtvola muže, který byl kdysi Rudolfem Brůhou. A mladý koncipista mohl uzavřít spisy a za-ložit je do desek s černými tkanicemi.

Pan rada na ně zaklepal prstem: Já vám řeknu, ten člověk měl asi moc těžkou smrt. To víte, že sám do té vody nešel. Slídil po něm určitě Vávra a s ním všichni voraři to není málo! Lidi se dovedou strašně mstít, když někdo ublíží nevinné holce. No co, nakonec soudní spravedlnost je jenom vznešenější forma msty.

Od těch dob uteklo moc vody, té tmavé vltavské vody, která plyne jak čas.

A vorař-

ské party si pořád vyprávějí o krásné Lidušce, které bylo třiadvacet, měla měkké světlé vlasy, modré oči a milovala plaveckou píseň Vstávej, má milá, už je den bílý…

BALADA HOKYNÁŘSKÁ

V pět hodin ráno se koncem března teprve rozednívá, ale ptáci už zpívají a všechno slibuje pěkný den. Za posledními domy voní pole a začínají rašit stromy.

Řeklo by se: Praha, matka měst, ale tady, kde končí i periférie a jenom opuštěný čin-

žák ční proti nebi jako hlídka, vyslaná do kraje ještě nezastavěného a nepokořeného, je to vlastně venkov. Zde spolu zápasí město se shluky keřů a do zpěvu ptáků se mísí slepičí

kvokání.

Samozřejmě, když vozíte na Prahu mléko, jako to činí pan Pásek, jehož kobylka chodí sama po navyklých cestách, nepřijdou vám takové myšlenky vůbec do hlavy. Spíše přemýšlíte, jestli vám dole kupec zaplatí, co je dlužen, a jestli se dá počítat, že tahle trochu kulhavá, ale moudrá fuksa ještě dva tři roky vydrží, protože je mizérie a není naděje, že by se člověk vzmohl na nového koně.

Pan Pásek, pravda, vozíval kdysi mléko se psem, ale povýšil, a tu člověk považuje za svou čest nepoklesnout zpátky.

Skládá velkou konev nahoře u pana Heřmana, to je kupec v tom posledním činžáku čp. 1266, který ční do výšky na holé stráni a k němuž patří zákazníci i z několika vilek. Pan Heřman bývá už vzhůru, je to pilný člověk, však taky se musí ohánět, když už se usadil na takovémhle vídrholci. Jenže on sem nešel z nějaké mladické nerozvážnosti, ale ze speku-lace, protože tady všude měly stát baráky, a to byl ohromný kšeft; přišla ovšem krize, stavitel si na víc troufnout nemohl, a tak pan Heřman, průkopník všech hokynářů, naříká na zlý osud. Ale kdopak dneska nenaříká, to je lidská přirozenost.

Pan Pásek zašlajfoval u domu, složil konev, zjistil, že krám pana Heřmana je dosud zavřený asi jedu drobet dřív -, a zamířil dolů mezi staré patrové baráky k hokynářství pana Dusila. Ten bere opatrně jenom malou konev, a tak se jeví panu Páskoví jako poloviční zá-

kazník, ještě že si o velkých svátcích přiobjedná smetanu. Jsou to všechno krejcarové obchody, myslí si s povzdechem mlékař, ale taková je doba a lepší to už nebude, musíme být rádi, že není válka, to by bylo samozřejmě horší.

(Až budou později páni detektivové dělat časový rozvrh všeho, co se udalo, napíší do protokolu, že mlékař Jan Pásek skládal u domu čp. 1266 po páté hodině a asi deset minut poté u krámu páně Dusilova.) A ptáci zpívají a rychle se jasní, obrysy domů jsou přísné a ostré, kdesi zvoní tramvaje, ale tahle končina města je zatím bez dopravy. Proto taky není těžké si všimnout kaž-

dého osamělého chodce.

A objevil se: právě z toho osamělého činžáku, z domu čp. 1266, vyšel mladší muž, měl naspěch, ale přece jenom se ještě obrátil a udělal takový pohyb rukou, jako by někomu pokynul v okně. Možná, že právě tam, kde se nepatrně zavlnila záclona. Potom se už pustil dolů, směrem, kudy projel před chvílí mlékař.

(V protokolu se tahle událost zaznamená časovým údajem: 5.20.) Předjarní obloha vymetená nočním větrem září spíše jenom tušeným odleskem slunce. Kosové spouštějí svůj ranní zpěv naplno, z polí se jim ozývá skřivan a kdesi dokonce zacinká koroptev.

Ale střapatý pekařský učeň Eman, který se nikdy nestačí ráno učesat, jako se nesta-

čí ráno nikdy dospat, jede na kole a veze dva košíky housek na řídítkách a nůši rohlíků na zádech. Jeho úkolem je dorazit nejdříve k panu Heřmanovi, protože ten trvá na tom, aby měl ranní pečivo pro své ctěné zákazníky naprosto spolehlivě a včas. Eman šlape do pedá-

lů a napůl spí, naučil se to jako každá pekařská sůva. Když lidé ještě slastně vzdychají z hlubokého snu, oni už musí stát u pece, protože zákon času je neúprosný a pečivo je třeba mít k ranní kávě. Zpozdit se o pouhou čtvrthodinu je neštěstí. Pan Heřman je přísný, ale nakonec i Dusil chce mít pečivo včas, je to jeho povinnost, proto pekař Hrůza musí dbát, aby Eman ráno vyrazil, a kdyby snad byl příliš ohnípaný, je tu mistrova ruka, aby ho vzbudila.

Eman šlape do pedálů a přeje si, aby ta cesta byla ještě dlouhá, protože dokud šla-pe, může dřímat, ale cesta se náhle otáčí, končí, je tu činžák číslo 1266, je tu krám pana Heřmana, Eman se přinutí zabrzdit a sleze z kola, které opře o sloup lucerny, shodí teplou nůši ze zad, odpočte dvacet rohlíků a položí je do jednoho koše k houskám, to je dávka pro pana Heřmana, a honem s nimi do krámu. (Což se podle pozdějšího protokolu stane asi v 5.25.) Eman jde po paměti, ale tady se teprve musí opravdu probudit, protože krám je ješ-

tě zavřený. Pan Heřman od té doby, co zjistil, že mu na košík s pečivem vlezl kocour paní správcové domu (pan Heřman řval, že tu bestii zabije, ale nemyslel tím paní správcovou),

zkrátka od té doby, kdy utrpěl citelnou finanční ztrátu, jelikož kocour i jinak pečivo znehod-notil, trvá na tom, aby pečivo převzal osobně. A taky je přepočítává, tvrdí, že byl nejednou ošizen, podezírá dokonce Emana, že cestou jeden rohlík uzmul a snědl, ačkoliv to pekaři nedělají. Ještě se v poslední době nestalo, aby pan Heřman zaspal; když není v krámě on, je tam paní, a s tou se Eman docela rád vidí, neboť její ňadra se pod županem rýsují velmi jasně a příjemně.

Jenže dneska je roleta stažena, před krámem už stojí konev s mlékem, Eman váhá a neví, co dělat, hlavně nesmí zmeškat dole Dusila. Nakonec vejde do domu, do temné chodby, šátrá po zdi a nahmatá dveře, jimiž se zadem vchází do krámu.

Kupodivu jsou otevřené a Eman křikne: Pane šéf. Pečivo!

Je ticho, Eman tedy pokročí dál, v krámě je ale taky tma a najednou o něco zakop-ne, je to měkké, dlouhé, ježíšmarjá, zděsí se učedník, to je přece lidské tělo, leží tady na zemi. Eman zaječí, couvne zpět do chodby, najednou ho nenapadne nic jiného než honem někam běžet, pak si uvědomí, že košík s pečivem sem patří, tak jej postaví na zem v chodbě domu a pádí ven, skočí ke svému kolu a řítí se pryč s nůší na zádech. Dole mezi starými baráky zahlédne před sebou jakéhosi mužského, křikne na něj, ale muž se ani neotočí, naopak vklouzne rychle do domu. Eman tedy jede dál, ví, že asi pět ulic níž je policejní stanice, jede tedy tam, má čelo mokré potem, a když vtrhne do strohé a začouzené místnosti, která není pěkná ve dne, natož takhle po ránu, chytí se dřevěného zábradlí, jež rozděluje strážnici na dvě poloviny, a vykřikne: Tam… je mrtvej… Pan Heřman…

(V protokole se pak napíše, že učedník pekařský Emanuel Krátký učinil své hlášení v 5.35, takže se má za prokázané, že vraždu objevil asi v 5.25.) Strážník, konající službu, měl rozepjatou uniformu, protože u stolu klímal, on je tady provoz tak do dvou ráno, to sem vodí policejní patroly opilce, šlapky a lidi podezřelé, ale i výtržníci jdou k ránu spát, a mezi pátou a sedmou je tu jako po vymření; v tuto dobu se zlo-

činy prostě nepášou, všechno má svůj řád.

Co to kecáš, řekne přísně strážník a napřed si zapne uniformu, protože jenom v za-pnuté uniformě se může dát průchod právu, podívá se na hodiny a přitáhne si knihu hlášení. Jakej pan Heřman? Odkud ho znáš?

Pak vtáhne vůni čerstvě pečených kousek a dostane velkou chuť, jde tedy ke klukovi, sáhne mu do nůše a vyjme jeden rohlík, přivoní a s chutí se do něho zakousne. Pak si vzpomene a vyndá z kapsy portmonku, odpočítá dvacet haléřů a dá je klukovi: Tak a teď mluv, ale jasně a pomalu!

Emanovi se třese brada a začne vypovídat, co ví. A v duchu si říká: ježíšmarjá, to bude binec, protože Dusil dostane rohlíky pozdě, já se u něho nestavil, ale nedá se nic dě-

lat, tohle je přece víc než pitomé rohlíky.

Vypovídá to málo, co zjistil: že byl krám zavřený, že tedy šel zadem, že tam v tmě krámku zakopl o ležící tělo.

Jak víš, že to byl pan Heřman? zeptá se přísně strážník, protože na policii je třeba se přísně ptát.

A kdo by to tedy mohl být? vyjeví se Eman. Kdo… To nevím, to se zjistí na místě samém, řekne důstojně strážník a zvedne telefon. Protože tady samozřejmě není žádné komisařství, tady je jenom služebna, musí to hlásit dál a ještě jednou se podívá na kluka, ale zdá se mu, že je vystrašený docela opravdově, takže něco tam asi je…

Tak počkej tady, páni hned přijedou, řekne a pokyne klukovi, aby si sedl.

Ale Eman prosí, aby ho pan strážník pustil, nahoře u posledních baráků je kupec Dusil a on tam musí složit tuhle nůši. (Přitom ho napadne svatokrádežná myšlenka, že když se stala taková věc, že si prostě těch dvacet haléřů nechá a koupí si dva sladké hady, žlutého a zeleného, ale ne u Dusila, to dá rozum, někde jinde, kde ho neznají…) A vyrazí, aby splnil svou povinnost, ale napřed ještě musí dát adresu svého šéfa a nadiktovat den a rok svého narození, aniž ví proč.

Pak vyrazí, kopec je tu strmý, musí kolo tlačit, teprve později zase šlápne do pedálů,

srdce má až v krku, krám pana Dusila je otevřen, Eman už slyší, jak pan Dusil nadává, vtrhne do krámu a bez pozdravu řekne: Stalo se neštěstí, pane Dusil, nahoře u pana Heřmana…

Pan Dusil se užasle podívá po Emanovi, ukáže, aby vysypal rohlíky do dvou dřevěných schránek, a řekne: Neštěstí? Jaké?

U pana Heřmana se stalo něco hroznýho. Už to má policie!

Pak si Eman vzpomene, že počet rohlíků nesouhlasí, a proto honem vypadne, pan Dusil nad tou zprávou zkoprněl a rohlíky nepřepočítal. Eman skočí na kolo, aby zvěstoval novinu v pekárně, a je rád, že bude celý den důležitý. A všude, kam poveze housky, to bu-de vykládat, dokonce i odpoledne, až bude rozvážet bochníčky chleba.

A jak jede domů, jede taky kolem toho domu, kde zmizel onen osamělý chodec, na něhož volal a který se (ke své škodě) nezastavil, aby vyslechl takovou zajímavou novinu.

Ale to jsou už ulice vzhůru, lidé utíkají na stanice tramvají, trafikanti jim skoro v běhu podávají noviny a obvyklé cigarety. Ptáci umlkli, nad mlhou vzešlo slunce. A nikdo neví, že Eman objevil vraždu. A taky nikdo neví, naštěstí, že má v kapse podvodně nabyté peníze na dva hady.

Na direkci měl sice službu pan Rous, ale byl tam taky pan Bouše, kterému po noční šťáře nestálo za to jít domů, a rozhodl se, že si pošle strážníka Příhodu pro snídani na vid-ličku, až u Medvídků, na Perštýně, otevřou kuchyň.

Takže nyní s hojným vzdycháním přijali telefonát z komisařství, že byla objevena vražda, a vypravili se na tu dalekou cestu. Pan Rous zvláště měl za zlé, že se zločiny pášou tak daleko; byl pevného názoru, že vraždit se má za rohem Bartolomějské, protože to se policie může dostavit vcukuletu.

Ono není maličkost takhle po ránu sehnat mordvágn, daktyloskopové taky nevisí na hřebíčku a fotograf je bůhvíkde, jestlipak tohle dřív bejvalo! Za starého Knotka, to se na techniku nedbalo, pan rada si všechno tak zapamatoval, že to bylo nad všechny fotografie.

Pan Bouše zase přemýšlel, že bude třeba zavolat panu radu Vacátka, ale usnesl se, že první ohledání místa činu provede sám tuhle s kolegou, pan rada se může ještě drobát-ko vyspat, po ránu chutná spaní nejlíp.

Našli dům plný vzrušení, takže napřed bylo třeba dát chodby vyklidit. Pak zastali v krámě, kde už kdosi od policie vytáhl roletu, aby bylo vidět, paní Heřmanovou v zoufalých slzách. Pan Bouše zamračeně kývl na místního policistu, aby ji dovedl do bytu, a hned taky požádal doktora, který mezitím konstatoval obchodníkovu smrt, aby dal paní nějaké prášky, protože by jí potřebovali dát pár otázek… Soudní lékař se nedostavil, ale bylo by to zbytečné, všechno je jasné a prosté. Hokynáře někdo udeřil tupým předmětem do hlavy a podle krve na zemi, v níž mrtvý ležel, byla to rána, jež způsobila rozražení lebky a smrt…

Pan Bouše už tyhle věci ani nepotřeboval číst v protokole.

Místní komisař významně upozornil na stopu šlápoty v kaluži krve. Byl to jeho objev a byl na to hrdý.

To je stopička, co? hovořil nadšeně, jako by ji byl udělal on sám. Pan Bouše roztržitě přikývl. Stopa je to dobrá; kdyby už měli podezřelého a našli na jeho podrážce trochu krve, bylo by to přímo nádherné. Ale jak si to ten komisař představuje, že oni budou v Praze, která má pomalu tři čtvrti milionu obyvatel, hledat mužského, který má na botě krev?

Pan Rous se obrátil na pana Bouše: Hele, v krámě je ale docela pořádek, že by ta-dy někdo něco převracel, to se mi nezdá.

Zatím ne, přisvědčil pan Bouše. Páni z daktyloskopie se tužili se svým práškem a fó-

liemi, fotograf zapaloval své blesky a cvakal aparátem a pan Bouše se dal stručně informovat ochotnou paní správcovou a několika lidmi v domě, kteří jako obvykle mnoho mluvili a nic nevěděli.

Nikdo nikoho neviděl vcházet ani odcházet, podle toho, co říkala bědující paní místním policistům, její muž se ráno oblékl a šel jako každý den do krámu, a když se dlouho neukázal k snídani, pomyslila si paní, že asi má nějakou nutnou práci a čekala. Jenže pan Heřman už nepřišel, přišla policie a ta jí vlastně řekla, co se stal

Komisař byl poněkud zklamán, že pan detektiv Bouše nejeví nad šlápotou žádnou zvláštní radost a hryzlo ho to. Úporně přemýšlel, posléze luskl prsty, zavolal k sobě strážní-

ka a brzy ten muž v uniformě supěl pryč, protože byl tlustý a pan komisař mu nařídil, aby utíkal…

Možná, že vás něčím překvapím, řekl komisař. Napadla mne jistá spojitost.

Bleskový nápad… Ten je v kriminalistice nejlepší.

Pan Bouše řekl jenom: Opravdu?

A pak se už díval se zájmem z krámu ven a konstatoval: Tady je to dočista v po-lích, tedy nějaký velký kšeft on tady ten pán neměl. A protože je to na takovém opuštěném místě, tak sem mohl přijít leckdo.

Ano, taky mne už napadlo, že lupič se sem mohl dostat v noci, a třeba ho pan Heř-

man přistihl.

Neměl ho při čem přistihovat, odvětil suše pan Bouše, který si s nelibosti uvědomil, že dneska už svou snídani musí škrtnout. Tady před majitelem krámu nikdo nebyl.

Jak to můžete vědět? podivil se s nepatrně přezíravým úsměvem pan komisař.

Podívejte se na zámky ve dveřích. Netknuté. Ty dveře otevřel ten, kdo měl klíč… Proto mne zajímá, jestli někdo viděl někoho přicházet. Protože jinak by to taky mohl být ně-

kdo z domu.

Pan Bouše se mrknutím domluvil s pány z laboratoře, a když četl v jejich očích souhlas, dal mrtvého odvézt. Neměl rád pohled na mrtvé a kromě toho udělal už zkušenost, že i pátrání se v přítomnosti mrtvého rozjíždí vždycky nějak zdlouhavě, jako by se lidé nemohli odtrnout od toho hrůzyplného pohledu.

Teprve potom si důkladně prohlédl krámek. Nebyl to krám nijak bohatý, ale bylo tady jaksi všechno. Od lízátek pro malé děti po krupici a tři druhy mouky, ale taky tu měl tužky a pera, mýdla, povidla, ocet a dokonce právě moderní hračku jojo. Pan Bouše se obdivoval klukům, jak krásně jim to jde, že ten dvojitý kotouč se pořád pohybuje po šňůrce nahoru a dolů. Dokonce to s jedním jojem zkusil, samozřejmě, že mu to nešlo. Jsem holt jiná generace, my spíš tloukli špačka. Pan Rous mu přišel oznámit, že paní je jakžtakž v pořádku, a že se jí tedy může pan Bouše něco optat.

Pan Bouše šel. Nečekal, že se moc dozví; paní jenom vrtěla hlavou, tvrdila, že nic nechápe, muž byl takový hodný…

Neměl tedy nějaké nepřátele?

Ale kdepak, byl pořád jenom v krámě, to byl jeho svět. Pan Bouše se pátravě zadíval na ženu, která, ač roztřesená tou hroznou událostí, přece jenom neskrývala, že je docela pohledná.

Nevšimla jste si, paní Hermanová, jestli pachatel něco v krámě ukradl? Kde vlastně měl pan manžel peníze?

Paní šla ke kredenci a vytáhla malou plechovou pokladničku.

Tady má tržbu, tu nosil vždycky večer nahoru, a tady ji přepočítal a hned dával stranou, co musí posílat na účty a co potřebuje pro pana Steina, to je agent, dodává nám moc věcí.

Takže o peníze nešlo?

Paní zavrtěla hlavou. A najednou se rozplakala: Co budu teď dělat? Z čeho budu žít? Sama přece obchod nemohu vést.

Proč ne? Mnoho osamělých žen má takové hokynářství, utěšoval ji pan Bouše.

-

Nebo si sem někoho vezmete. Koukal jsem, o pár domů dole, v těch starých barákách je taky hokynářství.

To je pan Dusil… Ale ten… ten na mého muže nikdy nestačil. Je to malý obchodní-

ček. Můj muž chtěl ze svého krámu něco udělat!

A že jste se usadili tak stranou?

To mělo být všechno jinak, tady se mělo stavět, ale to víte, jak to chodí.

Muž si i plá-

ny na magistrátu prohlížel, věřil, že se dožije toho, jak zde vyrostou nové domy… Už pláno

val, že si zařídí na stavbě kantýnu…

Pan Bouše ji tiše poslouchal. Bylo dojemné slyšet o skvělých plánech člověka, jemuž se nic z jeho snů nesplnilo a který navíc musel najednou umřít…

Proč vlastně? Kdo byl pachatelem? Znovu se podíval na paní… Kdyby to člověk bral tak, jak mu radí rozum, tak by řekl, že tahle paní v tom třeba hraje svou roli.

Když pachatel nic neukradl, zbývá žárlivost.

Nebudu vás zdržovat, musíte si odpočinout… Já vím, je to hrozné, ale snad by bylo nejlíp zítra zase otevřít krám. Práce, to je jediná cesta, jak zapomenout.

Já ale nezapomenu nikdy, řekla paní slavnostně.

Pan Bouše přikývl a odporoučel se. Jo, nezapomene! Jenom do té doby, než se tady bude konat nová svatba. Pak se podíval na hodinky. Už je čas zavolat pana radu. A samozřejmě poslat Rouse, aby to tady v širokém okolí omrknul; je důležité, co o tom všem soudí lidé. Je to tady takový vystrkov, tady se budou lidi znát jako na vsi… Když dorazil na oddě-

lení policie, aby si odtud zavolal do kanceláře pana rady, slyšel zoufalý řev a ječeni.

Komisař chodil rozčileně po místnosti. Když uviděl pana Bouše, vesele na něho mrkl:

Říkal jsem vám, pane inspektore, intuice!… A vidíte, vyšla!

Ukázal na dveře, za nimiž zněl ten nářek.

Zatím se nechce přiznat, ale on změkne. No, ten kluk, co to ráno přijel ohlásit! Ten pekařskej…Tady, prosím!

Pan komisař ukázal na pantofel, jaký nosí odjakživa pekaři. Tadyhle, račte se podí-

vat. Tmavší místo. V laboratoři určitě zjistí, že to je krev toho zavražděného. Už jsem ten střevíc nahoře zkoušel, přesně padne do stopy na podlaze. Kdo by to byl do něho řekl, co?

Vypadá jako mílius.

Pan Bouše se chvíli díval na střevíc, pak na pana komisaře a potom položil pantofel zpátky na čtvrtku čistého papíru. A co z toho usuzujete?

Ječeni a nářek od vedle neustávaly.

Pachatel, samozřejmě… Nevšiml si, že šlápl do krve své oběti.

Pan Bouše ukázal na dveře: Co tam s ním děláte?

Nic… Skoro nic. Jenom je tam s ním náš člověk a přesvědčuje ho, že by se měl přiznat.

K čemu? Že ráno, potmě, protože rolety nebyly vytaženy, šlápl do kaluže krve? Pan Bouše šel ke dveřím a rázně je otevřel. Eman znovu zaječel, protože si myslel, že pro něho už jdou, aby ho oběsili. Strážník ho o tomto jeho konci dost dlouho výstižně přesvědčoval.

Neřvi, řekl pan Bouše. A pojď sem… Tady si sedni. On přijde jeden moudrej pán, samotnej policejní rada, takovýho pána jsi ještě neviděl, a ten si s tebou popovídá.

Eman, s nímž si vedle povídal dost dlouho policajt, znovu začal brečet: Já nic… neudělal…

Já taky neříkám, že jsi něco udělal, řekl pan Bouše. Pak se obrátil na komisaře. Je-

žíšmarjá, já jsem ještě nesnídal. Nemohl by mi někdo skočit pro housku, salám a eventuálně i drobet piva?

Samozřejmě!

Pan komisař zařídil, aby hned přinesli pořádný gábl. Pan Bouše se vůbec nedal nutit.

Přistrčil housku se salámem taky tomu klukovi, který sice vzlykal, ale jedl se značnou chutí.

Odborně řekl: Tyhle housky nejsou od nás. Ty jsou od Janečků.

Vidím, že jsi machr, řekl pan Bouše. Napij se ještě piva a bude ti lip.

Pan komisař se na tu podle jeho názoru nemístnou změkčilost díval mlčky a nedůvěřivě. Jeho pohled ulpíval pořád na tom pantofli. Eman zatím strkal bosou nohu pod židli. Když venku zatroubil vůz, vyskočil pan Bouše a šel se hlásit svému šéfovi.

Hlásím vraždu, pane rado, bude to ale asi zamotaný. A co zamotaný není, pane Bouše, usmál se hořce pan rada. Co pachatel?

Zatím nic. Ten kluk, co ho mají tady na komisařství, není pachatel, ale spíš něco ja-ko mučedník. Pan komisař je o jeho vině přesvědčen. Ale já ne. Já bych mu ten pantofel

vrátil, kluk nemá stejně nic jiného na nohy. Pan rada šel do úřadovny, potřásl si kolegiálně rukou s panem komisařem a požádal, aby mu dali nějakou místnost. Tak se Eman znovu octl tam, kde už byl, a znovu začal naříkat.

Nebul, kamaráde, řekl mu pan rada, a pověz přesně, jak to všechno bylo. Na nic nezapomeň!

Eman si utřel oči a začal vypovídat. Vzal to důkladně od chvíle, kdy jel v polospánku se zbožím…

Panu radovi bylo kluka líto, věděl, co to je spánek a jak hrozně člověku chutná. Zlatej Bouše, že to vzal na sebe a nechal mne dospat…

Když se kluk vypovídal, řekl pana rada: A teď dávej pozor! Nebylo v tom krámě ně-

co slyšet? Jako by tam někdo ještě byl?

Kluk se vyjevil, ale zavrtěl hlavou.

A co na ulici? Taky nikdo nešel?

Ne. Vlastně jo. Po ulici šel nějaký mužský a já jsem na něj zavolal, ale on zašel hned do domu.

Měl jsi dojem, že tam do toho domu chtěl jít, nebo že se tam před tebou schoval?

To já nevím.

Jak ten člověk vypadal!

Tady Eman oněměl. Prostě to byl nějaký člověk, starý nebyl…

Ten dům, kam zašel, si pamatuješ?

Samozřejmě.

No vida, to je přece slovo!

Pan rada kývl na pana Boušeho, a ten hned vyrazil s Emanem k tomu domu.

Mezitím se podařilo strážníkům z místního komisařství zastihnout pana Páska i s jeho mlékař-

skou kobylou. Třebaže vozil lidem mléko, sám si dával už v hospodě rum.

Když slyšel, co se stalo, pokřižoval se. A hluboce zalitoval, že pro jednu velkou konev mléka nemá najednou odbyt. Zajímal se proto nejvíc, jestli paní povede obchod dále a jestli má zítra přijet.

V kolik hodin jste byl u krámu pana Heřmana? zeptal se pan rada.

No, tak to mohlo bejt tak pět… Jestli ne drobet víc, to vědí, pane policejní komisaři, já na minutku nekoukám.

Proč vás nenapadlo jít domem, když byl krám zavřený? Ono to nebylo poprvé, že pan Heřman nebyl v krámě. Nakonec to tak dělám všude, postavím konev a jedu.

U pana Dusila to samý. Ten prej, když slyší, že konev klapne o dlažbu, tak se probudí. On je tak šetrnej, že si snad ani budíka nekoupil.

Potkal jste cestou někoho? Nikdo nevycházel z domu?

Ne… Tam bylo jako po vymření… Jo, když jsem ale jel už dolů, tak mi přišlo se otočit a vidím, jak shora, jako od toho baráku, jde nějakej mužskej…

Mladší… Ještě se otáčel někam dozadu… Ale já jel svou cestou, takže víc nevím.

Pan rada mlékaře propustil.

Zajímavé: protože žena zavražděného vypověděla, že muž šel k páté do krámu, byl možná ve chvíli, kdy se u krámu zastavil mlékař, ještě živ… Ale to už asi musel být uvnitř nebo někde nablízku i pachatel, protože ho za chvíli učedník našel mrtvého…

Pan rada si na papír črtal nervózně časový plán. Kde byl pachatel ve chvíli, kdy do krámku vstoupil ten Eman? Jestli byl už pryč, pak to ovšem mohl být ten muž, jehož zahlédl mlékař za sebou a učedník ho viděl jít po ulici a zmizet v domě…

Když to tento muž není, pak pachatel musel být v krámku. Že ho kluk nespatřil, nic neznamená. Vyděsil se tak, že si ani ničeho všímat nemohl. Ale kdy potom pachatel zmizel z místa činu?

Nebo je správný Boušův nápad, že to může být někdo z domu? Ať tak či tak, bude to dlouhé a úmorné prošetřování mnoha lidí, kteří s tím vším nemají vůbec nic společného, a my tím budeme ztrácet čas. Všechno, co je v mém oddělení volné, bude prošetřovat desítky osob… Tuhle práci pan rada nenáviděl. Je to, jako když člověk na břehu moře se pokou

ší prosít písek. Toho, co neprosije, je stále mnohem víc.

Odpoledne se hlásil pan Bouše: Tak, pane rado, něco bych měl. Dalo to fušku, ale vyšlo to. Ten kluk nám moc pomohl… Toho neznámého chodce, který spěchal honem do baráku, máme. Jistej Rudolf Pažout, takhle inteligent, s maturitou, dělá teď byl dlouho bez práce skladníka. Stáří dvacet šest let, svobodný, bydlí u matky, která chodí posluhovat.

Chudí lidé, podle názoru policie však nikoliv života spořádaného, protože dotyčný Rudolf Pažout byl policejně trestán za účast v demonstraci nezaměstnaných. Protivil se stráži.

Spíš pendrekům, ne? zabručel pan rada. Jaký je váš dojem? Pan Bouše byl sice polichocen otázkou pana rady, ale neklidně sebou zavrtěl: Nerad bych odpovídal, pane rado, uvidíte sám. Něco mi u něj neštymuje…

Pan rada pokynul, aby ho tedy přivedli. Díval se na něho dlouho mlčky. Byl to od pohledu docela slušný, nuzně oblečený člověk. Snesl zkoumavý pohled pana rady bez pohnutí.

Tak podívejte se, pane Pažout, zkrátíme to, jo? My o vás leccos víme, leccos nepří-

jemného, samozřejmě. Proč jste dnes ráno zašel do domu, když na vás ten kluk na kole volal?

Mladý muž povzdechl: To se mne už ptal ten pán, co mne sebral. Ae já jsem žádného kluka na kole neviděl. Já jsem jenom slyšel něco volat, ale nechtěl jsem se zdržovat.

Pospíchal jsem domů vzít si snídani, na to maminka moc dbá, a běžet do práce.Pan rada najednou vypálil: Co jste dělal v baráku čp. 1266? Tam, co má krám pan Heřman?

Mladý muž zřetelně pobledl. Mlčel.

No tak, bude to? naléhal pan rada.

Pan Bouše v duchu trnul, co se stane, když to muž prostě zapře. Starej se pokusil předstírat, že víme víc, než víme… Ale my nevíme vlastně nic! Z domu ho vycházet nikdo přece neviděl!

K jeho úžasu muž povzdechl: No co… Byl jsem tam…

Pan Bouše si oddechl.

Kdy jste do domu vešel?

V jedenáct. Tedy po jedenácté. V noci.

Pan rada se podíval na pana Bouše, který jenom vyvalil oči.

Co jste tam dělal?

Byl jsem na návštěvě.

Kdy jste odcházel?

Po páté ráno.

Trochu dlouhá návštěva! Viděl jste před domem mlíkaře?

Ne, ale slyšel jsem, jak skládal konev.

Kde jste v tu chvíli byl?

Muž zaváhal s odpovědí.

Pane Pažout, musím vás upozornit, že se v domě stala vražda a že moc záleží na tom, co řeknete!

Ale já s vraždou… To přece nemyslíte vážně! Proč bych já, proboha, někoho zabíjel?

To nevím. Zatím…

Já jsem toho mlíkaře slyšel na chodbě. A tak jsem počkal, až odjel.

Proč jste počkal?

Nechtěl jsem, aby mne někdo viděl odcházet.

Proč jste to potřeboval?

Mladík zase umlkl.

Vy máte maturitu, že? Vy jste se tedy učili, co to je latinské: cui prodest?

Učili… To je právnická otázka. Já jsem chtěl kdysi studovat práva. Ale je to moc drahé studium. Tak tedy mi povězte, cui prodest, to jest, komu prospívá, když pořád tak hle hloupě zapíráte. Tak honem řekněte, u koho jste v domě byl, my si to prověříme, a pak

můžete jít. Ale já nechci, abyste si to prověřovali. Ono to totiž nejde.

Takže vás i nadále musím považovat za podezřelého, protože jste se v době vraždy, podle vlastního přiznání, zdržoval v blízkosti místa činu.

Dokud nám nedáte uspokojivou odpověď, která by prokázala vaši nevinu, tak tu budete se-dět. Odvést!

Pan rada chodil po své pracovně jako tygr v kleci.

Já jsem si dovolil už prve poznamenat, že mně u něj něco neštymuje, podotkl zarmouceně pan Bouše.

Neštymuje… A já vám řeknu, co! V tom je ženská, rozumíte! Ale přece jenom by si každý druhý člověk v takovémhle pádu rozmyslil mlčet. No, on si to v separaci taky rozmyslí. Mezi námi, na vraha nevypadá. Takže se musíme pustit do té protivné práce. Chci vědět všechno o lidech v baráku… A taky o tom mlíkaři… A o tom druhém kupci… Protože někde něco musí být. Třeba jenom tenká nitka, ale ono se podle nitky dá vždycky dojít ke klubíč-

ku.

Pan Bouše neřekl nic, jenom povzdychl, protože tuhle práci dobře znal.

Člověk vyslechne padesát osob, sepíše padesát protokolů, a je nakonec stejně chytrý, jako byl předtím. Ale i on věděl, že se nic jiného dělat nedá.

Začali osamělým činžákem čp. 1266, který ční tak opuštěně do polí a kde shánčliví lidé chovali na dvorku v malých kurnících ještě drůbež, zásobujíce neustále místní komisař-

ství oznámeními, že jim někdo jednu slepici ukradl, a označujíce za pachatele souseda na chodbě. Místní komisařství se jim zase mstilo tím, že občas poukázalo na výnos magistrátu o zákazu chovati domácí zvířectvo.

Vyslechli všechny, od starého a věčně opilého penzisty Klepáčka až po správkyni domu. Dověděli se, že jednak paní Hermanová je na mužské, jednak že je neobyčejně ctnostná žena. Že pan Heřman jí někdy nadával a taky že to bylo to nekrásnější manželství.

Ze pan Heřman byl zloděj a šidil na váze, a zároveň že byl dobrý obchodník, který osobně donesl nákup, protože u něho nekupovali jenom lidi z baráku, ale i lidé z vilek opodál.

V domě, kde bydlel pan Rudolf Pažout, záhadně mlčící o svých cestách do domu čp.

1266, to nebylo jiné. Jeho matka byla nazvána bábou princmetálovou, a zároveň chudou matičkou, která z krvavých mozolů vydržovala syna na studiu.

Všechny výpovědi se ovšem shodovaly v jednom: nikdo nemohl říci nic jasnějšího o samotné vraždě.

O té něco málo řekla soudní pitva. Pan Heřman byl udeřen v ranních hodinách do zadní části lebky zezadu, patrně když se skláněl nad pultem, protože se i na pultě našly stopy krve.

Čím to udělal? Sekyrkou?

Ne, budeš se divit, řekl soudní lékař, když s panem radou pili silnou černou kávu, kterou doktor nenucené vařil kousek od pitevního stolu. Je to docela nezvyklý tvar, nechal jasné stopy na jedné straně rány, takže to mohu říci skoro s jistotou. Byl to nějaký šesti-hran. Tady jsem ti nakreslil velikost toho předmětu. Nemám představu, co by to mohlo být.

Možná nějaký zabiják, který si vrah vyrobil tím, že přivařil na železnou rukověť šestibokou matici velkého šroubu. Neobvyklého, samozřejmě, takové šrouby mají asi jen při montáži mostů, nebo snad na dráze, já nevím.

Moc jsi mne nepotěšil, řekl pan rada a pil dobrou kávu bez valné chuti.

Víš, mně tam falíruje jedna věc. Jestli je to tak, jak říkáš, že si pachatel udělal vražedný ná-

stroj, pak počítal s tím, že bude zabíjet a loupit. K loupeži nedošlo.

Proč asi? Vylekal ho ten kluk s houskami? Stalo se něco jiného?

Anebo to bylo všechno jinak, pachatel vůbec s tím, že by zabíjel, nepočítal…

Prostě se stalo něco, co ho dohnalo k vraždě…

Snad, ale to by se přihodilo asi tak, že by do toho člověka v hádce strčil a způsobil mu tím smrt. Ale takhle rozrazit lebku, a tak podivným předmětem, to není přece jen tak!

Uplynul třetí den, mrtvý měl pohřeb a n,a něm nenápadně se účastnili pan Bouše i

pan Rous; někdy se na funuse najdou zajímavé věci, ale tady se nestalo skutečně nic, co by stálo za zmínku.

To pan rada měl lepší povyražení ve své kanceláři.

Zdola volal strážník, že přišla paní, která si přeje ihned mluvit s panem radou v zále-

žitosti té vraždy. Je to fešná ženská a moc řečná, víc na ní nevypozoroval.

Jmenuje se Božena Čiperová.

Pan rada chvíli pátral ve své paměti, pak si uvědomil, že tak se přece jmenuje jedna rodina v tom zatraceném domě: Honem ji pošlete nahoru…

Když paní vešla, řekl si rada: jo, tak takhle nějak bych nakreslil nevěrnou ženskou, jenom se podívejme na ty její oči, které se chvílemi cudně klopí, ale přitom neustále vystře-lují blesky, a jak je nakadeřená a navoněná!

Vedle takové ženské může žít jenom filosof nebo trouba.

Pan rada se podíval do protokolů: -Paní Čiperová, že? Při výslechu u vás v bytě jste prohlásila, že nic nevíte. Přišla jste patrně proto, abyste doplnila svou výpověď. Posaďte se tady do křesla.

Jste velice šaramantní, řekla panička a obdařila pana radu úsměvem, nad nímž by se i kámen ustrnul.

Tak můžem začít… Zajímá nás to osudné ráno, od pěti hodin…

Já jsem ale nepřišla, pěkně prosím, nic doplňovat. Já o vrahovi nic nevím, já vím jenom o jednom člověku, který nevinně úpí v žaláři. Je to hotový rytíř, přes své mládí… Anebo právě pro ně. Pan rada jenom vyvalil oči.

Jinak mohu vypovídat o všem, co se dalo od pěti hodin, samozřejmě… Ale i to se tý-

ká jen toho mladého muže… Je nevinen, pane rado, je nevinen!

Paní dokonce sepjala ruce: Já vás, pane policejní rado, prosím a zapřísahám! Je to anděl… Slitujte se!

O koho jde, paničko? řekl konečně pan rada, když na chvíli přerušila své lamento.

O toho mladého muže, jehož tady držíte! O pana Rudolfa Pažouta, o Rudiho!

A nyní si paní přitiskla šáteček k očím: Jsem zdrcena, pane rado!

Jo, tak takhle to je… Začínám tomu rozumět… Jenom mi řekněte, proč jdete až dneska.

Pořád jsem doufala, že se mi vrátí… Ale on…

Milá paničko, on nám nechce říci, proč vycházel ráno po páté z vašeho domu. Nechce nám říci, u koho byl… Jenže teď už je to jasné. On tam chodil za vámi, co?

Paní zastrčila kapesníček do kabelky a její oči dostaly nyvý výraz. Patrně si vzpomněla na ty jeho návštěvy.

On se snažil chránit mou čest.

Svou čest, řekl bych, si zajisté chráníte sama… Jak dlouho přichází do nebezpečí…

ehm… vaše čest? Myslím s tím panem Rudolfem?

Vlastně ne dlouho… Ale je to tak krásné!

Věřím. Zkrátka, to ráno, kdy se stala vražda, byl u vás, že?

Já bych prosila, aby vše, co zde mluvíme, zůstalo důvěrné. Je přece úřední tajemství, ne?

Usmál se: Samozřejmě je. Je taky tajemství listovní, zpovědní, všelijaké…

Ale jak mám zkušenost, tak nejméně jisté je tajemství, když někdo v noci chodí za dámou do bytu.

Vy jste přece vdaná. Paní to připustila cudným pokývnutím. Váš pan manžel je zaměstnanec dráhy, že?

(Panu radovi vyvstala náhle docela nesmyslná myšlenka: doktor mluvil něco o velké matce šroubu, jaký mají na železnicích…) Můj muž je průvodčí. Bývá v noci ve službě. Jinak bych přece nemohla pozvat přítele… Chápete, prosím?

Samozřejmě. Vy tedy považujete za vyloučené, aby pan Rudi se po odchodu od vás zastavil dole v krámě pana Heřm

Božínku, co by tam dělal? Přece on s ním neměl nic společného. Ledaže k němu chodil nakupovat.

On? Když bydlí až dole v ulici? Tam má blíž přece ke kupci Dusilovi! Ano, ale on je takový sladký blázínek. Chce mne prostě vidět… Proto chodí nakupovat nahoru.

Láska dělá divy, zabručel pan rada a přitáhl si svoje protokoly. Tak kdy tedy od vás odešel?

Moment, já si to spočtu. Vstali jsme v čtyři čtyřicet pět…

Proč zrovna v tolik?

Protože to je hodina, kdy Čipera, tedy můj muž, přijíždí podle jízdního řádu na smí-

chovské nádraží. Pravda, někdy má zpoždění, ale s tím se nedá počítat.

Takže Rudi ode mne odešel jako vždycky přesně v pět dvacet. Vyšel hned z domu, já se za ním dívala za záclonou, on se na ulici otočil… Je tak roztomilý.

A diskrétní, nechce mne přivést do lidských řečí. Přichází v noci, odchází časně ráno, kdy všechno spí…

Takže má klíč od baráku?

Paní přikývla a sklopila provinile zrak.

To není moc příjemné, když se v domě stane vražda. Pak se nedivte, že se dostane do maléru. Zvláště, když tak úporně mlčí… Poslyšte, paní, vy jste se dívala z okna. Nevidě-

la jste vycházet někoho dalšího z domu?

Paní pokrčila rameny: Abych se přiznala, zajímal mne právě jenom Rudí. Ale vzpomínám si, že když jsem se ještě jednou, za chvíli, podívala z okna

-nevykláněla jsem se samozřejmě -, někdo z domu vyšel.

Ten chlapec, který vozí pečivo?

Ne. Tohle byl muž, ale šel podél domu, takže jsem ho nemohla pořádně vidět, spíš jenom jeho stín… Šel rychle směrem dolů.

Nevzpomenete si na nic víc? Víte, paničko, tenhle muž byl totiž možná vrah. Ježíšmarjá! A proč tady držíte Rudiho?

Teď už ho držet nebudu, samozřejmě. Jste si jista, že ten muž, jehož jste viděla, šel směrem dolů? Ne tedy do polí?

Určitě ne… Směla bych vidět Rudiho?

Nejen vidět!

Pan rada zazvonil, a když vstoupil strážník Příhoda, řekl: Přiveďte zadrženého Pa-

žouta. Bude propuštěn. Paní vyslala k panu radovi svůj nejsladší pohled.

Vážená paní, dám vám dobrou radu. To, co děláte, nevydrží věčně. Jednou přijede manžel dřív a potom… Nerad bych měl zase v tom zatraceném domě nějaký malér!

Paní se perlivě zasmála: Čipera je čipera jen podle jména! Jinak je nemehlo. Jeho zajímají jenom křížovky.

Do místnosti vstoupil Rudolf Pažout. Paní se mu vrhla vstříc. Pan rada se s povzdechem cudně obrátil. Pak si odkašlal a řekl: Tak, mladý muži, protože tato paní nám vysvětlila to, co jste vy vysvětlit odmítal, budete propuštěn.

Paní asi na vás venku počká, že?

Ne, to by nebylo vhodné. My se opravdu scházíme jenom v noci, řekla podivuhodně rezolutně paní. Rudi, ve středu má Čipera změněný turnus.

Nespleť to!

A uklonivši se panu radovi, vyšla z místnosti. Teda, mladíku, v téhle místnosti si ještě nikdo nesmlouval rande, řekl pan rada.

Pan Rudolf Pažout jenom bezmocně pokrčil rameny: Já prosím za to nemohu…

Pozoroval jsem… Mimochodem jste asi poslední rytíř na tomto světě. Dejte pozor, abyste svoje zálety nezaplatil hlavou. Za rytířských dob to bylo běžné.

Dovolil bych si poznamenat, pane rado, že nejde jen o zálety. Paní Čiperová ráda vaří a… Je to vlastně moje nejbohatší večeře za celý týden. Pan rada pokývl hlavou. Tak takové to je. Láska a hlad… Žijeme v divné době. Pak podepsal propouštěcí lístek a za Rudolfem Pažoutem se zavřely dveř No tak vida, povzdechl si pan rada, dva nevinné jsme už pustili: toho kluka, co ho chtěl dát zavřít ten komisař, a teď Rudiho, kterého jsem zase chtěl zavřít já… No jo, to je krásné, ale naším úkolem není objevovat nevinné, ale najít pachatele. A to se nám tedy, sakra, nedaří.

Drobně pršelo, pan rada si vyhrnul límec kabátu, a pokud mu stačil dech, rázoval od tramvaje vzhůru ulicemi k osudnému domu čp. 1266.

Omrzelo ho číst už protokoly, zprávy pánů detektivů i životopisy lidí, kteří se prohře-

šili jen tím, že bydleli v tom činžáku či v nejbližším okolí… Pochopil, že hledat pachatele, který do domu vešel a zase odešel, k cíli nepovede.

Proč?

Ano, to je ona velká otázka, na kterou je třeba hledat odpověď. Proč najednou přišla smrt s podivným zabijákem v ruce a udeřila hokynáře, který neměl jiný cíl než vážit krupici, cukr a sůl? Vlastně toho víme mnohem víc o smrti než o životě pana Heřmana! A smrt člověka je přece jen výslednice jeho života!

V krámě našel paní Heřmanovou v živém rozhovoru s malým holohlavým pánem, který se hned panu radovi s neobyčejným potěšením představil: Stein jméno mé, prosím, obchodní zástupce zboží koloniálního, stálý zásobovatel zdejší prodejny, jakož i prodejen přilehlých. Jsem vám plně k službám.

Těší mě. Vacátko. S vámi jsem vlastně taky chtěl pohovořit! usmál se pan rada. Právě tady přemlouvám paní Heřmanovou, aby obchod vedla dál. Ne že bych se bál, že přijdu o kšeft, to ne, prosím, on tady bude jiný obchodník, že ano, lidé jsou smrtelní, bohužel, věčná sláva panu Heřmanovi, ale krámy zůstávají a obchody půjdou, až i my tu nebudeme… Mimochodem, pane rado, dovoluji si poznamenat, že je mi zcela nepochopitelné, co se stalo. Pan Heřman byl absolutně kulantní partner… Kypící zdravím! Paní se rozeštkala. Pan rada dal znamení řečnému panu Steinovi, aby radši přestal.

Mluvili jste o obchodech a já jsem vás vyrušil… Neměli byste ten hovor dokončit?

Jestli smím já něco radit, pani Hermanová, pak bych řekl, že obchod vás může rozptýlit, ře-kl pan rada uvážlivě a stoupl si stranou, aby tak naznačil, že se dál do řečí už míchat nebude. Když já pořád nevím. Jsem na tom špatně, chápete, nervy.

Jistě, chápeme, pani Hermanová, nasadil pan Stein vemlouvavý tón, ubezpečuji vás, pokud se týká mé firmy, že vám vyjdeme maximálně vstříc.

Zpočátku to pro vás nebude lehké, ale přece jenom obchod vás uživil, a nejen to, ještě zbý-

valo… Mějte to na paměti! Poskytneme vám úvěr, já osobně vás navštívím častěji, kdybyste si s něčím nevěděla rady…

Ona mi tady jedna paní z domu nabízí nějakého svého známého, že by mi obchod vedl. Je to dokonce studovaný člověk…

Pan rada sice neposlouchal, ale tohle přeslechnout nemohl. Paní Čiperová pracuje na svém štěstí neúnavně, pomyslil si s obdivem.

No prosím, berte ho! hlaholil pan Stein. Maturita nemusí být na závadu!

Dovolíte-li, podívám se na stav vašich zásob, já už tak vím, co šlo a co ne, co je třeba doplnit… Vidím, že mouka je, ovšem dvounulku dodáme, budou přece velikonoce, pečou se mazance, to je třeba mít na paměti… A jakpak jsme na tom s těstovinami… A cukříček? Ovšem, hrubý krystal potřebujeme…

Pan Stein ševelil, paní s ním chodila po krámě a pan rada se díval za pult. Ano, tady ležel ten člověk. Pod pultem byly složené papíry, všelijaké motouzy, krámy. A docela u ze-mě závaží… Pan rada najednou vytřeštil oči a shýbl se. Závaží… To snad není možné, jak to, že si tohohle nikdo z našich lidí nevšiml? Závaží… Byla zde běžná železná kulatá závaží a jen jedno nezvyklého tvaru: nízké, šestiboké, nemělo kulaté držátko, ale kroužek. A stálo v řadě s ostatními.

Pan rada si natáhl rukavici, potěžkal je a prst mu jaksi sám vklouzl do železného kruhu.

Zdvihl je…Protože byla paní zabrána do hovoru, zabalil závaží do kapesníku a dal do

kapsy. Smím vás na chvíli přerušit? řekl po chvíli. Vy jste tady dělala, paní Hermanová, pořádek? Myslím po smrti pana chotě.

Já ne, domovnice. Bylo potřeba umýt krev. Sám víte… A já jsem nemohla.

Chápu. Já jenom jestli jste tady něco přerovnávala.

Pod pultem jsem to trochu srovnala sama. On muž na pořádek moc nebyl, to byla vždycky moje práce. Tak jsem poutírala ta stará závaží a složila je až dolů… Jsou stejně jen k decimálce.

Poutírala je, teskně si pomyslil pan rada. Takže poslední stopa je k ničemu.

Paní Hermanová, já přijdu jindy. Pane Steine, na slovíčko. Stavte se u mne dneska na čtyřce!

Jsem vám plně a ochotně k službám, pane rado, bude mi ctí! Jinak se domnívám, že jsem už paní přemluvil.

Kdybych snad si vzala toho člověka…, povzdechla paní Hermanová.

Pana Pažouta? usmál se pan rada.

Vy ho račte znát? užasla.

Trochu.

Pan rada nadzvedl svůj tvrďák a odporoučel se. Závaží v kapse kabátu ho tížilo. Ví-

ce ho ale tížila neodbytná myšlenka.

Vlastně se ani nepodivil, že když položil v kanceláři závaží na nákres, který mu udě-

lal doktor, závaží přesně souhlasilo. To znamená ovšem, že toho osudného rána závaží ne-leželo dole v poslední přihrádce pultu, ale někde nahoře na pultu a pachatel ho popadl a udeřil jím.

S netrpělivostí očekával návštěvu pana Steina.

Pane rado, řekl pan Stein, když s mnoha poklonami vstoupil do místnosti, připravil jsem si bohatou dokumentaci. Mám zde objednávky pana Heřmana za poslední dva roky, prosím, mohu vám podat vysvětlení, jaké si budete přát.

Představa, že třeba přispěji k odhalení pachatele, je mi obzvláště cenná.

Pan rada se jenom zběžně podíval na to, co pan Stein považoval za nejzajímavější, a k agentově úžasu ho staré objednací listy nijak nenadchly.

Jaký byl vlastně člověk, ten pan Heřman?

Neobyčejně zdatný obchodník, viděl jste sám, v jaké pustině se usadil!

To vím, pane Stein. Mne by zajímalo, jestli byl dobrák nebo jestli byl malicherný, zá-

vistivý… Zlobil se často? Pomlouval konkurenci?

Nebylo, prosím, snadné s ním obchodovat. Tím těžší to bylo, když se domákl, že zá-

sobím taky pana Dusila.

Ti dva se neměli rádi?

Pan Stein se usmál: Já, pane, rado, když ráčíte dovolit, taky nemám rád Kavana, to je kolega, zástupce velkoobchodu, ale od firmy Kornfeld. A on mne taky nemá rád. Obchod je obchod, tam láska nemá místa. Jestli smím něco poznamenat, tak pan Heřman i pan Dusil byli vždycky pouze hokynáři, jestli račte chápat, co tím chci říci. On třeba Heřman mohl být rád, že město kolem toho jeho krámu nezačalo růst, protože on by ostrému tempu nestačil. Byl to úzkostlivý člověk, vždyť on proto tak brzy vstával, že chtěl přepočítat rohlíky!

No, však pan Dusil taky… Chci říci, že oba jsou, pardon, byli, takoví starosvětští. Já kolikrát říkal: pane Heřman, pane Dusil, vezmou úvěr, kopnou tu objednávku celou, zaválejí tím zbožím širé okolí… My počkáme, ježíšmarjá, přece kdybych se já pořád tak držel při zdi, mohl bych já dneska mít ve Všenorech vilku? No řekněte sám, pane rado! Dneska musí být člověk buď dravec, nebo holt je z něj jenom myš.

Pan rada si s překvapením uvědomil, že ten agent vlastně hovoří pořád o dvou lidech najednou. Byli si opravdu tak podobní?

Oni si moc konkurovali?

Samozřejmě, že kdyby tam jeden z nich nebyl, tak ten druhý měl dvojitý obrat. Zdánlivě ovšem, protože lidi by museli chodit o kus dál na nákup a brali by toho zase míň, to

přece známe. Oni byli u sebe moc blízko a šli si na nervy, to teda jo. Ale oba se uživili.

Jaká byla jejich finanční situace?

Asi tak, jak se říká: z ruky do huby. Deset patnáct procent, víc toho zisku není, musí-

te počítat i režii krámu… Ale pan Heřman šel přece jenom drobet výš… Tak například přišly do módy ty joja. Nevím, jestli to račte znát, každý to dnes drží v ruce, to kolečko jezdí po špagátu nahoru a dolů, když to přišlo k nám do velkoskladu, tak jsem se to učil dva dni, než se mi to rozběhlo. Když jsem to nabídl, pan Dusil mne div nevyhnal. On byl totiž zaveden na dřevě na káči. Já mu povídám, pane Dusil, jdou s dobou, tohle je moderní, lidi jsou do toho blázni, na jednom kusu je celá koruna, to je přece kšeft! Ne, pan Dusil zůstal u svých dřevěných káč, a vidíte sám, který kluk honí dneska káču.

Každý má jojo… Naopak pan Heřman to pochopil správně, dodávám mu dvakrát do roka veletucet… Jo, ale napřed se zeptal, jestli to vzal Dusil, a když já mu řekl, že ne, že zaostá-

vá, tak on se dal do smíchu jako dítě a udělal objednávku zřejmě jenom proto, aby ho trumfnul. Chudák, o mrtvých se má mluvit jenom to nejlepší…

Třebaže pan rada netrpěl rozvláčné řeči a přerušoval každého mnoha otázkami, teď mlčel a nechal pana Steina povídat. Vlastně moc neposlouchal, co pan Stein hovoří, ale přemýšlel o obraze, který mu asi neúmyslně vykresloval.

Člověk nemusí být ani moc velký psycholog, aby pochopil, že se svět těch dvou lidi-

ček zmenšil jenom na tu jednu ulici a dva krámy a že krabice dřevěných hraček se jim mohla jevit důležitější než trvalá krize Společnosti národů v Ženevě.

Jednu otázku, pane Stein. Jakpak na tom byl pan Heřman finančně? Paní říká, že žádné peníze nezmizely, že tržbu nosil nahoru, a taky ji doma měla, takže jiné peníze v krámu nebyly.

Pan Stein se usmál: No, tak to tedy se paní mýlí! Pan Heřman peníze měl.

Víte, on totiž měl takový sen… Někdy člověk má sny, že je ani své zákonité manželce nesdělí, však to račte třeba znát. Pan Heřman… Ale to je vám hotová legrace, pane rado, kdyby nebyl pan Heřman nebožtík, bylo by to opravdu pro zasmání. Ale takhle, jakápak veselost, když je člověk po smrti, že jo… Já vám to řeknu všechno, i když to, prosím, nebyl můj džob, v tom jel pan Hirsch, on se píše teď Horský, realitní agentura, velký kšeft, mezi námi, pane rado! Prodává parcely zrovna tam za tím činžákem, co pan Heřman bydlil. Momentálně je krize a obchody váznou, ale lidi do pozemků peníze strkají, takže realitní agenti si žijou…Tak to jsem já jednou takhle mluvil s tím realitním Hirschem, co si říká Horský, a povídám mu: dohodím jim kšeft, ale bude to na procenta… A vylíčil jsem mu ty dva, Dusila a Heřmana, a pan Hirsch se za nimi vypravil. No, co mi pak povídal, to by byl román, on tam za nimi chodil snad rok, on tam pak chodil už jenom ze sportu, aby je do toho uvrtal. Říkával mi vždycky: Stein, oni jsou ten největší ganove, jakého jsem kdy viděl, oni mne chtějí udělat skrz ty dva plajte, to by člověk spíš naučil blechu zpívat árie, než by ti dva pustili grejcar, já ten kšeft dělám už jenom proto, že z toho mám plezír… Jo, trvalo to ukrutně dlouho. Hirsch byl už celý divý, kšeft pořád ve hvězdách, a oni se mě pořád jenom vyptávali: tak co, jestlipak neslyšeli, že ten slabingr Dusil už má pohromadě peníze na parcelu (teda to se takhle ptával pan Heřman), anebo zase, pane Stein, nepodřekl se ten culíkář Heřman, že už si ušetřil na parcelu (to zase se ptal pan Dusil). A to víte, pane rado, našinec je taky obchodník a musí si udržet obě strany, tak jsem se kroutil a povídám, kdepak, pane Dusil, kampak se ten druhej hrabe na vás, že jo, to vy už budete majitel realit a on pořád nic… A nemlich to samé jsem říkal panu Heřmanovi, a už jsem Hirsche prosil, aby ten kšeft pustil, ale on ne a ne, co by taky dával v kavárně Areo k lepšímu!

A trvalo to jak dlouho?

Moc… Ony ty parcely se staly takovým jejich snem. Oni nakonec už o ničem jiným asi nemluvili.

Jeden chtěl toho druhého předhonit, co?

Jo a ne. Oni spíš, jak jsem rozuměl, chtěli mít oba stejně. Já mám krám, ty máš krám, já mám mouku, ty máš mouku, a když ty budeš mít parcelu, tak já bez ní nemůžu b

A kdo v tom sporu vyhrál?

To je právě ten ouraz, pane rado, že vlastně ten mrtvý. Jo, už je to tak, živý má teď starosti a mrtvý má parcelu, to jsou tak smutný věci, že člověk na ně ani moc myslit nesmí.

Pan Heřman parcelu koupil?

Jo, představte si, pane rado, že jo. Proto taky povídám, že měl peníze, o kterých je-ho žena ani nemusela vědět. Zkrátka víc škudlil než ten druhý,”

dneska parcela není zadarmo a realitní Hirsch není žádnej anděl. To může být tak týden, čtrnáct dní, když jsem přišel k panu Heřmanovi a on se jenom uculoval, dočista zářil a povídal mi: tak už je to, pa-ne Stein, tady, už si můžu napsat na firmu: Heřman, majitel koloniálu a realit. Přijdete o kšeft, protože Dusila vezme čert, až se to dozví.

A ten se to od Heřmana hned za tepla dověděl!

Co vás nemá, pane rado, ti dva spolu přece nikdy nepromluvili ani slovíčko, oni se vůbec neznali, oni k sobě nikdy ani do krámu nezašli, oni snad kupovali oba u mě jenom proto, aby věděli, jestli ten druhej ještě žije.

Takže jste to Dusilovi musel říci vy!

No, jaksi musel… Ale jenom opatrně, samozřejmě.

A on?

Jo tak, pane rado, to jsem si myslel, že přišla jeho poslední hodinka, dočista jsem se lekl, vědět já, co to s ním udělá, tak jsem si ukous radši jazyk, ačkoliv agent bez jazyka není žádný agent, račte chápat! On vám zbledl, ale co říkám, on zfialověl, já už myslil, že je po něm, a pak začal nadávat, tak hrozně, že starý židovský prokletí, který je moc hrozný, není nic proti tomu, co křesťanskej pan Dusil říkal, co všechno přál panu Heřmanovi… Jenže jak už ty boží mlejny melou, tak vlastně má teď pokoj, co je teď panu Heřmanovi platná parcela, že jo? Ale i tak musím říct, že se mi pan Dusil nic nelíbí, jako by byl od té doby nemocnej.

Já myslím, že nemocný je, pane Stein!

Že jo! To je moje řeč! V něm není ani kapka krve. To by mohl být rak, pane rado!

To je něco horšího, povzdechl pan rada, který už všechno začínal chápat.

To je závist.

Pan Stein zmateně umlkl. To se mu stávalo zřídka. Pan rada zazvonil a vstoupil pan Bouše.

Pane Stein, dejte panu Boušemu telefon toho Hirsche, on tam zavolá a zjistí, kdy pan Heřman složil peníze. Protože třeba je ani ještě nesložil, chápete? Třeba se jenom chystal…

Pan Stein hbitě zalistoval v notesu a číslo firmy Horský a comp. napsal na kus papí-

ru. A taky se, pane Bouše, zeptejte, jestli snad v tyhle dny nesložil nějaké peníze pan Dusil!

Pan Bouše se podíval na svého šéfa a mlčky přikývl. Pochopil, oč panu radovi jde.

Pan Stein nepochopil nic a tak zase spustil svou vyřídilku, tvrdě, že vlastně s oběma pány byla legrace a že mu tedy pan Heřman bude chybět.

Neřekl bych, pane Stein, že to byla tak velká legrace. Tam byla velká jenom nená-

vist. Snad, pane rado, ale já jenom že jsem tak pořád chodil mezi dvěma krámky…

A nikdy jste si nevšiml, že mezi těma dvěma krámky taky chodí zloba a smrt? Šmarjá, pane rado, jak tomu mám rozumět? vyděsil se pan Stein.

Tak, jak to říkám…

Pan rada vyňal ze zásuvky stolu šestiboké závaží s kroužkem.

Víte, co to je?

Závaží… Moc staré, taková se už dávno nedělají.

Neviděl jste takové závaží v krámě pane Heřmana?

Ne. On si před rokem koupil moderní váhu bez závaží… A tohle je z decimálky… Ale moment, prosím, takovouhle věcičku měl přece pan Heřman na pultě, ovšem jen jako těžít-ko, na účty a složenky.

Viděl jste takové závaží u pana D

Nevzpomínám si. Na pultě rozhodně ne…

Pan rada neřekl nic a závaží zase s povzdechem schoval: Pane Stein, to, co jste mi řekl, bylo nejen zajímavé, ale i moc poučné. Na vypátrání pachatele budete mít velký podíl.

Pan Stein byl tak překvapen, že se málem ani nerozloučil. Vždyť vlastně nic neřekl…

Pan Bouše vešel k panu radovi: Hlásím, že ta firma dostala nedávno od pana Heř-

mana zaplaceno. Pan Dusil neposlal nic.

Ano, pane Bouše, pan Dusil neposlal nic. Pan Dusil totiž neměl. Pochopil, že v tom letitém hokynářském zápolení s panem Heřmanem prohrál.

Pochopil, že už nikdy nebude mít to, co pan Heřman. Ten se stal majitelem parcely. Jednou na ní bude stavět… A lidi budou říkat: to je ten Heřman, co se vzmohl, to je zdatný obchodník. Ale Dusil je žabař, nevzmohl se na nic.

Začali stejně, a vidíte, Heřman se stal pánem… A ta myšlenka v něm vrtá den a noc a druhý den a druhou noc… A on vidí, že vlastně žil zbytečně.

Ježíšmarjá, pane rado, jak jste na to přišel?

Jednak náhodou, a jednak jsem poslouchal, co mi tu povídal pan Stein.

Víte, lidská nenávist je hrozná. To je bič, který neustává člověka šlehat…

Takový člověk je pak opravdu nemocný. Má jizvy od toho biče. Na duši… Ale nikdo to neví.

Nikdo netuší, že v něm hlodá tak hrozná nemoc. Jenom on to ví, jenom on najde cestu, jak z toho ven, jak to v sobě zadusit, jak se od toho osvobodit.

Tímhle…

A pan rada položil znovu na stůl podivné závaží.

Pan Bouše se zadíval na svého šéfa s takovým uznáním a obdivem, že si toho rada musel všimnout. A protože byl přece jenom člověk, udělalo mu to moc dobře.

Pomalu vstal: Dáte připravit vůz, pane Bouše, pojedeme k Dusilovi. Vezměte ná-

ramky, budeme je potřebovat.

Když vešli do krámu, pan Dusil zrovna vážil kilo cukru a příjemně se zákaznicí rozmlouval. Zatímco dával zpět, zpěvavým obchodnickým hlasem se otázal: Pánům poslou-

žím?

Ale páni mlčeli, dokud zákaznice neodešla z krámu.

Policie, řekl pan rada.

V té chvíli pan Dusil zesinal, zapotácel se a přichytil se pultu.

Pan rada vytáhl z kapsy závaží: Znáte to? Tím jste zabil Heřmana!

Tím prosím ne, řekl tiše pan Dusil. Přinesl jsem si svoje s sebou.

A zahodil jsem ho pak v polích.

Vy jste tohle závaží na pultě u Heřmana neviděl? Ne. V krámě bylo šero, on měl ješ-

tě spuštěné rolety. V tichu hokynářského krámku bzučela první moucha.

Vy jste věděl, že už ty peníze za parcelu poslal?

Ano.

Vy jste tedy nechtěl u něho peníze?

Samozřejmě, že ne! Nejsem přece lupič.

A proč jste ho zabil?

Protože mne předběhl. Na celý život.

Když potom sepsali obsáhlý protokol a za hokynářem Dusilem se zavřely dveře cely, řekl pan Bouše: Jedno mi nejde do hlavy, pane rado! Stačilo tak málo a někdo ho tam mohl vidět, jak vchází nebo odchází. Jak si to tak chytře vypočetl, aby se tam dostal zrovna v tu minutu, kdy nikdo nikde nebyl, kdy mlíkař odjel a kluk s houskami ještě nedorazil!

Ale kdepak, ten o tom vůbec nepřemýšlel… Maniakové nepřemýšlejí, ti prostě jednají tak, jak je to uvnitř pudí. Šel tam jako omámený a věděl jen jedno: že musí zabít.

Stejně to byl, pane rado, zase jeden váš krásný případ! pravil pan Bouše obdivně.

Kdepak, kamaráde, s tím závažím, to byla dokonce moje největší ostuda.

Radši o tom nikde nemluvte, to závaží vraťte do krámu paní Heřmanové, on tam asi už bude prodávat nový příručí, Rudi Pažout. Aby ho měla paní Čiperová pořád po ruce… A snad

je to dobře, že život vždycky zvítězí nad smrtí a že láskaje silnější než nenávist.

Pan rada to řekl tak velebně, že pan Bouše málem nahlas pronesl: Amen.

PÁN RADA V PAŘÍŽI

Je-li statistika přesným součtem nepřesných cifer, musíme míti za to, že se ve svě

tě skutečně denně koná 76 kongresů nejrůznějších druhů, od kongresů pěstitelů rybek druhu Scallaria až po kongres zastánců hypnózy a sugesce, či sběratelů sloupkových hodin.

Je však velice dobře možné, že onen chystaný kongres policejních pánů radů nebyl nikde v statistice uveden, protože policejní páni radové nemilují hlahol novinářských článků a troubení večerníků; tito mužové dávají přednost tichu a nenápadnosti. Nicméně takový kongres se v Paříži chystal a pražské policejní ředitelství se ráčilo dotázati vyšších míst, zdali by nebylo vhodné, aby jej obeslalo. V ten čas se velmi nosilo přátelství s Francií, jejíž generálové zhusta navštěvovali Prahu a pronášeli tak krásné řeči, že dámy v dekoltova-ných róbách se nezdržely obdivného vzdychání. Francouzští generálové byli mistři projevů, protože všichni měli l’école militaire, kde se přednáší rétorika. Za války jim to zpravidla nebylo nic platné, ale generálové nejsou vlastně osoby válečné, ale převážně mírové. Ve vál-ce se spíše uplatní četaři a feldvéblové.

Nuže, toto přátelství k Francii zavazovalo, a tak by-lo nakonec rozhodnuto po dlouhých tahanicích, jimž se říká úřední šetření, že by se kongresu pánů policejních radů v Paříži měl účastnit vedoucí oddělení vražd, pan rada Vacátko.

Trvalo to dlouho, protože mnoho z těch úředníků, jimž bylo podepsati definitivní schvá-lení cesty spolu s vyměřením diet, bylo toho názoru, že by do Francie, najmě pak do Paří-

že, měli jet spíše oni.

Na starostlivý dotaz pánů v detektývně odvětil proto pan rada: No, jel bych rád, co by ne, on tam bude krvavěj Wahl z Vídně a taky starej Gennap z Düsseldorfu, to se hned tak nevidí pohromadě, a přijedou i páni ze Scotland Yardu, kdyby člověk nečetl Sherlocka Holmese, ani by nevěřil, že opravdu jsou.

Ale moje matka chtěla taky celý život na pouť do Lurd a nikdy se tam nedostala, přičemž určitě přišla do nebe. Takže chápete, pánové, že tam taky ani jet nemusím…

A pan rada přešel k dennímu pořádku, vyslechnuv hlášení o osobách ve Velké Praze k včerejšímu datu pohřešovaných.

Je velmi pravděpodobné, že choť pana rady doma zatím pro každý případ škrobila a do vysokého lesku žehlila manželovy košile, že tvrdé límce byly obzvláště tvrdé a manžety že opatřila novými knoflíčky, protože Paříž je Paříž.

Nuže, tolik o kongresu, který možná ani ve statistice uveden nebude…

Zcela však jistě v té statistice nebyl uveden onen kongres, který se v ten čas konal v Praze, a to v hotelu Tichý na Žižkově, kde se odjakživa scházela dobrá společnost, před válkou dokonce i anarchisti; za republiky kdy se politika uklidnila a policie vzala pod svůj dozor bolševiky hotel Tichý se stal místem různých schůzí a tanečních věnečků, přičemž ani na chvíli neztratil svou dobrou pověst hodinového hotelu.

Když sem dnes zcela neočekávaně vstoupil pan Lebovič z Krakova a když se usmál na hluboce skloněného pana vrchního Patejdla, blýsknuv svým neodolatelným zubem, v němž měl zasazený briliant, bylo o tom rozhodnuto.

Na udivenou otázku vrchního Patejdla: Že. by bylo nějaké tóčo, pane Lebovič? odvětil: Žádné tóčo, prošse pana, bude tu kongres!

Protože pak profese pana Leboviče byla známa jak panu Patejdlovi, tak i jiným osobnostem, bylo jasné, že to bude kongres nejnóblejších členů galerky, kasařů.

Takže pohoštění má mít vyšší úroveň, jestli se nemýlím, špitl pan Patejdl.

Ano, ale hlavně bude mít pracovní náplň, odvětil pan Lebovič. To značí, prima doutníky, kuba i viržinka a šarnpaňské, protože všistko druhé je svinstvo, panie Patejdle! usmál

se opět pan Lebovič svým neodolatelným briliantem.

A dámy? informoval se věcně pan vrchní, aby pak během jednání už nerušil.

Nie, kobiety nie. A když, tak až potom… Ale pro mě, panie Patejdle, objednejte Černou Máry. Privátně.

Pan Patejdl se poté šel informovat k vrátnému, pod jakým jménem se pan Lebovič zapsal, a když spatřil, že pod svým vlastním, ustrnul: Jo, tak tohle bude něco vážnýho.

Pamatuj, Ferdo, že přijedou ještě dva nebo tři takoví sekáči, jako je on!

A šel hlásit panu Tichému, že je třeba od Lipperta objednat opravdu šampus, a ne jej udělat narychlo z bílého vína za osm korun a z pár lžic cukru, což se dělává, když je kasař-

ské tóčo, protože kasaři rádi pijou to, co má říz a rámuje správně žaludek, zesláblý vězeň-

skými praženkami.

A policie? řekl tiše pan Tichý, který musel být dobrý na obě strany.

Hlásil se svým jménem, takže je na něj policie krátká.

Týž den večer přicestoval pan Meyer z Vídně, jemuž se muselo běhat pro pivo s extra džbánem k Procházkovům, protože jiné pivo nepil, ale dával pětku spropitného, takže ho pivo stálo jako šampaňské a o to šlo. A taky se přihlásil na své jméno, přičemž jako zaměstnání uvedl: obchodník.

Co bych za to dal, vzdychal pari vrchní Patejdl, kdybych jenom tušil, oč jde! Tohle není samo sebou, na mou duši, on mně tu chybí už jenom ten černej Talián.

Nechyběl dlouho; pan Maglio z Milána se dostavil ráno a hned si objednal na pokoj signorinu.

Pan Patejdl lomil rukama a v duchu si říkal, že je v nebezpečí určitě korunní poklad svatováclavský, od něhož má jak známo klíče sedm pánů, především pan biskup Podlaha.

Dal vysmýčit zadní salónek a osobně dohlédl, jestli žebřík, jímž lze ze salonku přejít střechu a zmizet ve vedlejším bloku, je v pořádku.

Leč nebylo ho potřeba, kongresmani se chovali řádně a policie nezakročila, protože nebylo jednak proč a jednak neměla o ničem ani ponětí.

Celou mordpartou pana rady zmítaly teď pochybnosti, zdali se podaří, aby jejich šéf opravdu do té Paříže jel, aby tam skvěle obhájil své metody a aby v celém světě se dově-

děli, že je nějaký Vacátko, Bouše, Brůžek i penzista Mrázek, o ostatních pánech ani nemluvě. Přetřásaly se novinky v kriminalistice, i lidé v laboratořích najednou hovořili o nových metodách ve snímání otisků, a pan rada se sám osobně zamýšlel nad problémem, který straší v Americe, nad gangsterstvím; okolnost, že se v Praze nevyskytlo, přičítal jedině to-mu světlému jevu, že u nás není prohibice.

Gangsterství, pěkně prosím, pane rado, podle mého mínění u nás být nemůže, řekl uvážlivě pan Brůžek, jelikož my jsme národ pivařů. Pivo nejde ke gangsterskému povolá-

ní, na to musí být whisky, a ještě pašovaná.

Kromě toho, doplnil ze svých zkušeností pan Bouše, u nás je špiritus předmětem politického zájmu, jak ukazují ty naše lihové aféry. Ale vylekalo mě, že hlavou jedné celé gangsterské party je v Americe ženská! Tak to teda je něco hroznýho. To by taky mohl bejt konec světa.

Vy myslíte Carpis-Barker partu? upřesnil pan rada. Jo, tak tu teda vede slečna Ka-ty, a jak jsem se dočetl, tak jejich zisk za pár posledních let byl akorát sedm milionů dolarů.

To je moc pěkná sumička, zatesknil pan Brůžek. Takže snad se u nás najde ve státní pokladně pár korun na tu vaši cestu, abysme i my tady věděli, co se v naší branži dě-

je ve světovém měřítku.

Nejen to, pánové, přiznal se pan rada, já bych chtěl při té příležitosti vidět hlavně Monu Lisu. To je žena s nejzáhadnějším úsměvem.

Nejspíš něco jako Anči Paraplíčko, podotkl chápavě pan Bouše. -Ta když se usměje, tak je hospoda auf.

Pan rada neodpověděl. Koneckonců, proč ne. Mona Lisa je staletí mrtvá, a Anča ži-je. To je rozdíl, který nelze jen tak opominout.

Jenom tomuto napětí a těmto okolnostem bylo možno děkovat, že se policie ani nijak zvlášť nezajímala o kongres konaný v hotelu Tichý.

Pan Maglio z Milána, který nesnímal klobouk ani v místnosti a kouřil tlustá havana, s velkým zájmem ocenil onen žebřík, který byl z okna dostupný, a pravil, že takovouhle ohleduplnost od správy hotelu ani nečekal.

Pan Meyer nasával pilně pivo, bručel, že situace se mu zdá neobyčejně složitá, ale pivo že je jako křen. Dokonce pravil, že má velkou chuť udělat jednu kasu v Plzni, v měš-

ťanském pivovaru.

Pan Lebovič ponuře pravil, že tedy takový kongres v Paříži, kde se páni radové budou radit, jak by šlápli správným mužům na krk, je svinstvo a že je třeba proti tomu zakročit.

To je taky smysl celé jejich porady. Neboť ve svém řemesle jsou právě oni povoláni, aby určovali běh světa.

Hodíme tam pumu, řekl rozhodně pan Maglio a pošoupl si poněkud klobouk.

Aber Mensch, to bysme to chytli, odmítl ho pan Meyer. My potřebujeme k práci klid, a ne aby nám Polizei šlapala na péra. Přece si můžeme představit, co by z toho jenom u nás ve Vídni udělal ten, jemuž se říká Blutwahl.

Ano, Krvavý Wahl, to byl Vacátko města Vídně a nebylo radno ho podceňovat.

Na násilnosti jsem nemyslil, řekl pan Lebovič. Bardzo prose, panovie, je třeba to udělat tak, aby se nic velkého nestalo, ale aby na celém světě měli policajti ostudu.

Pan Lebovič byl veselá kopa. Jednou v Gdaňsku vodil za sebou detektiva, jenž si myslil, že je mu už na stopě, celé tři dni. Pak mu zdrhnul a uštvaný detektiv pro tu ostudu požádal o penzionování. A o víc Lebovičovi nešlo.

Proto i nyní se chytře usmál a řekl: My, pánové, nemůžeme bohužel znemožnit kongres. Můžeme však znemožnit jeho účastníky.

Pan Meyer se zhluboka napil a pravil: Sehr gut! Ale jak je znemožnit? Já například bych myslel, že bychom mohli zařídit, aby prostě nepřijeli.

Pan Lebovič se díval mlčky před sebe.

Pan Meyer v tom viděl souhlas a pokračoval: Mohli bychom to udělat tak, že by všichni radové zmeškali vlak nebo nějaké spojení.

Pan Maglio, mysle na svou bombu, se zatvářil nevěřícně: Přijedou pozdě, ale přijedou, a to je hlavní!

Jednak, pravil pan Lebovič, a jednak kdo by si troufnul zadržet třeba pana radu Wahla? Pan Meyer byl nucen přiznat, že je to nemožné.

Novináři by sotva psali o tom, že pánové zmeškali vlak. To je nezajímá.

Novináři ale s radostí budou psát o tom, že se všem účastníkům kongresu ztratily řekněme hodinky, pravil Lebovič tiše, ale důrazně.

Pan Meyer vyvalil oči. I pan Maglio přestal v hubě postrkovat svůj doutník.

Páni rozumějí, jak to myslím?

Ja, zahučel pan Meyer. Ale copak někdo z těch pánů přizná, že byl okraden?

Budou mlčet a nikdo se to nedozví.

Dozví, protože se to dovědí novináři. V Paříži se dají noviny koupit docela snadno.

Už vidím ty titulky: Kongres policistů okraden… Žádný policejní rada nemá hodinky…

Kapsáři složili svou zkoušku zdatnosti…

Udělalo se ticho. Bylo to prosté a geniální. A vlastně to bylo docela malé riziko.

Halt, řekl pan Meyer, ale přece rada Wahl k sobě nepustí kapsáře, protože všechny z Vídně zná!

S tím jsem počítal, řekl tiše pan Lebovič. Okrade ho někdo z Prahy.

Zdejšího radu Vacátka udělá někdo z Říma… A tak dále. A proto jsem vás sem pozval. Ta věc se musí dokonale připravit a bude to skvělá legrace. Nejde o hodinky, jde o tu ostudu. Naši lidé v galerkách poznají, že ani policejní radové nejsou neomylní. A to stačí.

Finito, pravil pan Maglio. Ale stejně jsem pro tu bombu. Třeba až na poslední den.

A třeba jenom kouřovou! Jo, tak to tedy jo, řekl pan Lebovič. Zasmradit jim to tak, aby mu

seli utéct!

A páni se dlouho a vesele smáli. Pan Maglio si takovou bombu vzal na starost. Byl totiž velkým milovníkem ohňostrojů.

Bude to bardzo pienkne, řekl pan Lebovič nadšeně. Nakonec jim můžeme ukrást i kufry. Aby to mělo všechno správný konec!

A pak se jednání přesunulo na pole ryze odborné. Šlo o to, udělat velkou kasu v Lin-ci, pan Lebovič a jeho parta ji otipli a nyní požadovali pomoc pana Meyera. Dohodli se na procentech a pan Meyer si poznamenal, co jim může dodat: především zcela bezpečný úkryt u Spitallsee v odpovídající vilce, zaručeně bezpečné a zvláště hlídané. S turistickými výlety po okolí. A s dámami.

Kongres pokračoval velice zdárně, holky si po Praze šeptaly, že ten Talián je k neu-tahání. Pan Meyer podnikl studijní cestu po pivnicích a byl nakonec velmi spokojen i ve sklepě U Dvou Koček, kde výčepní točil pivo zcela speciálně pro něho.

Pan Lebovič pak odpočíval po kongresové námaze v pokoji hotelu a Černá Máry se točila u zrcadla, protože si chtěla poněkud svinout do uzlu své přebohaté tmavé vlasy, jež tak dobře slušely k její bílé pleti. Černá Máry nebyla holka z Jedové chýše, dbala na svou pověst a měla své klienty. Tvářila se vždycky, jako by udílela audienci, a ne jako holka, kterou je možné si prostě objednat. Znala svou cenu a třeba s panem Lebovičem se scházela, kdykoliv tento zdatný muž zavítal služebně do Prahy. Je třeba říci, že na rozdíl od slečen, co šlapou dlažbu, Černá Máry své hosty nepráskala policii. Byla drahá, ale spolehlivá. Ne-

šlo jí vždycky jenom o řemeslo, někdy jí dokonce šlo o zábavu. A věděla taky, že rozkošný pan Lebovič by ji v případě zrady velice něžně, leč odborně podřezal.

Černá Máry si udělala vlasy a vrátila se k posteli. Objala Leboviče a zašeptala: Je-

žíšmarjá, ty rošťáku, když se na ženskou usměješ tím svým briliantem v předním zubu, tak každá musí ztratit dech.

Pan Lebovič se tedy na Černou Máry znovu usmál a ona slastně přivřela oči a skoro nedýchala. Když zase byli schopni slova, zatvářila se Máry starostlivě: Poslouchej, mně se moc líbí, co jsi vymyslel s tím kongresem, ale nějak mně to k radovi Vacátkovi nepasuje…

Jak to, nepasuje? zamračil se Lebovič a jeho briliant rázem pohasl. – Na toho mám extra žízeň. Ten má u mě nejeden vroubek!

Ale jo, jenom ho pořádně prožeň, ale hodinky jsou na něj trochu málo.

Kromě toho bych se chtěla vsadit, že on chytne toho chmatáka, co mu vjede pod kabát, za ruku, ať už bude z Vídně, nebo z Říma. On totiž není žádná bábovka.

Ale taky není žádný zázrak z Čenstochové, zabručel nerudně Lebovič, protože ta holka mu kazila jeho krásnou představu. Na okradeného pražského radu se zvláště těšil.

Není. Ale jestli chceš něco ode mne slyšet, tak ti řeknu, že si dovedu docela dobře představit ženskou, která by se do něj dovedla zbláznit. On má něco, co ženskou dovede našprajcovat… Víš, co to je našprajcovat? Nevíš. Tak ti to řeknu jinak. Na něm je vidět, že by si ještě dovedl nabrnknout holku. No, a teď tedy víš, co si já o něm myslím.

Takže by mi tě přebral! řekl zlověstně.

Černá Máry zavrkala jako holubička a vynutila si, aby se na ni ten zatracenej frajer zase usmál tím svým briliantem. A pak řekla: Tobě nemůže přebrat ženskou nikdo, ani pámbu.

Lebovič se honem pokřižoval, protože byl z Krakova a tam je lid pobožný.

Kdo si ale umí nabrnknout ženskou, v tom je pořád ještě dobrý jádro, i když má své roky, řekla Máry hlubokomyslně. A takovýmu krásthodin ky, to je podle mého málo. Já bych tedy Vacátka dostala na kolena jinak. Psaly by o tom všechny noviny na světě, ale…

Ale to nejde, protože on mne zná.

Pan Lebovič vyskočil, tak jak byl, z postele a zíral na Černou Máry s jakýmsi podivným vytržením: Mucinko, ty jsi řekla něco fantastičnego!

Pak si zase spořádaně lehl, něžně ji k sobě přivinul a ona se mohla přímo zhlížet v

záři jeho zubů.

Vacátko mi leží v žaludku, řekl tiše. Samozřejmě, že hodinky jsou na něho málo. Tak abys věděla, já si ho vezmu na starost osobně.

Ježíšmarjá, to nesmíš, on tě přece pozná, ty s tím svým zatraceným briliantem v předním zubu jsi známej až kór moc!

Neboj, já mám na lepší práci lidi.

A pan Lebovič se sebevědomě zasmál. Je to marné, člověk má všelijaké nápady, ale je-li dost moudrý, poradí se vždycky ještě se ženskou. Ženské mají leccos jiného než muž-

ský asi jen proto, aby měly taky jiné nápady.

Sáhl na noční stolek a nalil dvě plné sklenice pěnivého vína.

Druhého dne ráno pánové opustili Prahu. Ani nemuseli použít žebříku, byli zde zcela nerušeni. Jenom několik členů galerky dostalo své úkoly a dodali panu Lebovičovi jistého Mráčka, řečeného Šmoukes, který měl, jak bylo známo, zcela hedvábné prsty a vynikající praxi. Jednou se choval nepřístojně v Jedové chýši, a když nechtěl platit, vynesl ho osobně Eman na vzduch. A on mu při této exekuci, ačkoliv byl namol, ukradl z kapsy číšnickou taš-

ku s tržbou. Tím se velmi proslavil. Vytáhnout hodinky z vesty jakéhokoliv obtloustlého pá-

na, jehož mu v Paříži ukážou, nebude pro něho problémem.

A v ty dny se taky stala věc, kterou už pan rada ani nečekal: pozval ho sám pan policejní president a sdělil mu, že jak ministerstvo, tak policejní ředitelství se rozhodlo vyhovět jeho žádosti a vyslat jej do Paříže na zasedání kriminalistů.

A tak pan rada tedy vyjel, provázen obdivnými i závistivými pohledy pánů detektivů a obtížen skvěle zabaleným kufrem, kde měl přesně složené košile a jeden další oblek, protože paní dbala na to, aby muž ve Francii vypadal skutečně k světu. Měl taky tašku s jídlem, jak velel zvyk, a koupil si lepší doutníky, protože člověk do Paříže nejede přece každý týden.

Jenže do povznesené nálady, jež patří k cestě do Paříže, pronikaly pořád starosti úřední. V hale Wilsonova nádraží zahlédl pány z oddělení, co byli přes kapsáře a měli zde službu. To ho potěšilo, bylo to důkazem, že organizace policie funguje, i když šéf kriminálky odjíždí. Ale jeho bystré oko spatřilo v zástupu lidí, který se motal kolem vlaku, muže, jehož tvář znal z galerky, byl to jistý Šmoukes, správně Mráček. Kapsář. Co ten tam chtěl? Jak to, že Šmoukes brousí kolem vlaku a pánové, kteří ho mají v referáte, postávají ve vestibulu?

Koho Šmoukes čeká, či koho vyprovází?

Pan rada sice vnímal příjemnou rovinu kolem Radotína, jež se záhy změní v půvabnou krajinu směřující k Berounu, ale ten Šmoukes mu nešel z mysli.

Když člověk slouží u policie, má velmi malou možnost pustit prostě všechno z hlavy a věnovat se jenom svým příjemným myšlenkám. Šmoukes měl na tom nádraží něco v úmyslu. A pan rada nevěděl, co! Ne, nemáme takový pořádek, jaký bychom měli mít!

Jakmile se vrátím domů, dám příkaz, aby naši lidi taky prošli peronem.

Hlavně před odjezdem takovýchhle mezinárodních vlaků!

Šmoukes kupodivu nechtěl nic a neměl vůbec v úmyslu vytáhnout někomu z kapsy hodinky, ledaže by to bylo malé cvičení v ohebnosti prstů. Měl zde jiné poslání. Jeho úkolem bylo se přesvědčit, že se vlak s radou Vacátkem dal do pohybu. Potom se spokojeně vrátil do nádražní haly, vyhnul se opatrně pánům, kteří tu měli službu, šel na nádražní poštu a poslal do Paříže telegram s jediným slovem: Jede!

Pan rada, dívaje se z okna, si uvědomoval, že tuto trať už projel mnohokrát; jel tudy v osobním vlaku i v rychlíku, jel na výlet na Karlštejn, ale na této trati taky dopadl pouhou kombinací vlakových spojů vraha. Málo platné, když ovšem člověk jede ve wagon-lit, s mosaznými držadly a s pohodlným křeslem vedle lůžka, je to dočista jiné. Tento vagón se zablýskne jenom jednou za den a přešumí jako sen; děti přestanou radši mávat a jenom se dívají na velká okna, za nimiž sedí pánové ve vysokých límcích a dámy se skvělými klobouky. Do takového vagónu vstupuje číšník z jídelního vozu s úklonou a hlásí dobu oběda ně-

mecky a francouzsky.

A tak nakonec pana radu napadly přece jenom příjemné myšlenky a docela zapomněl na všechny úřední trampoty; usmívaje se, držel v prstech zapálený doutník, z něhož se vinul modravý kouř, ale on vlastně o tom nevěděl. Dřímal a zapomněl na čas.

Nádraží v Chebu nebylo příliš sličné, blízkost Německa byla už patrná, zněl tu hrdelní hovor zdejšího dialektu, jemuž ani Němci nerozumějí, a do vlaku nastoupili bavorští železničáři.

Po nádražním perónu spěchala mladá dáma, jejíž obličej kryl malý módní závojíček, a nosič, který jí nesl kufr, pátravě hledal její místo v spacím vagónu.

Pan rada dvorně otevřel dámě dvířka a pomohl jí nahoru. Podala mu ruku v červené glazé rukavičce a poděkovala mu úklonem hlavy.

Běžné vozy byly odpojeny a přes hranice přejel vlak jen o dvou vagónech.

Vše ostatní bude připojeno v říši. A hle, na hranici už vlály německé prapory, podle nedávné politické módy byl jeden prapor s hákovým křížem. Pan rada se zamračil a odvrátil se. Dáma také vešla do uličky a dívala se otevřeným oknem k praporům. Pak vykřikla a ustoupila dr-

žíc si tvář.

Pan rada se na ni zvědavě zadíval. Dáma zatápala po kapesníčku a mnula si polekaně oko.

Jiskra, že? řekl pan rada. Předpokládal, že je paní Němka, a nechtěl tedy říci nic o praporech, na něž se šla podívat.

Bohužel, řekla dáma německy.

Pan rada galantně vzal do ruky její kapesníček a pokusil sejí pomoci. Měla pozoruhodně šedé oči s dlouhými řasami. Smítko nenašel, dáma mu ale poděkovala; pravila, že je to již mnohem lepší.

Byla jsem moc zvědavá, jsem z Vídně, a o tom, co se děje v Německu, čteme jenom v novinách.

My naštěstí také, řekl pana rada.

Teprve později si uvědomil, že měla velmi jemnou pleť a že vlastně jí byl jednu chvíli až nepřístojně blízko.

Dáma se s omluvným úsměvem vrátila do svého kupé a pan rada osaměl. Jo, ve Vídni bývaly odjakživa krásné ženy, to dělá zřejmě ta česká krev! Pan rada byl totiž vlastenec.

Protože byl v kupé sám, zachoval se po domácku: stáhl si perka, sundal sako a na-táhl se na lůžko.

Když přišel zvát číšník k návštěvě jídelního vozu, uvědomil si pan rada, že mu choť dala s sebou řízky a že je tedy musí sníst. Oželel šetrně společnost dámy a pustil se s chutí do domácí stravy.

Aniž tušil, osvědčil tím, že je mužem dbalým své cti a že je mravů bezúhonných.

Nicméně mu ona dáma stále tanula na mysli. Jakmile je člověk v cizině, začne mu nějak bystřeji kolotat krev.

S dámou se setkal mimo očekávání, když stál na chodbičce vagónu a díval se do zešeřelé krajiny. Vběhla do chodbičky z druhého vagónu, za ní se objevil jakýsi muž, zřej-mě jí něco říkal, ale ona nedbala, běžela chodbičkou a zarazila se s úlevou, když viděla známého.

Ach pane, vydechla s ulehčením. Pan rada si změřil muže, který se nerozhodně zarazil a pod tíhou radova pohledu se prudce obrátil zpět. Pan rada si všiml jizvy na jeho bradě. Dáma obrátila hlavu, jako by se chtěla ubezpečit, že je už sama.

Copak se stalo? řekl pan rada.

Nic… Totiž, ten pán…. Zkrátka, jsou muži, kteří si myslí, že žena, která cestuje sama, netouží po ničem jiném než po dobrodružství.

On vás obtěžoval? řekl pan rada bojovně, ale vzápětí si uvědomil, že má velmi málo práva zakročovat; jsou přece na říšském území.

Zkazil mi večeři… Nemluvme již o tom, řekla pobouřeně. Jsem ráda, že jste tady byl. U vás má člověk pocit bezpečí. Pan rada se bezmála zastyděl, neboť i on přece měl myšlenky ne právě zcela korektní. Nyní však řekl: Ovšem…

Mimochodem, proč ale cestu-jete sama? Nemáte jistě nouzi o společnost. Váš muž…

Dáma se usmála: Musím mít muže? Kromě toho necestuji pro zábavu. Mám nepří-

jemné jednání. Jde o dědictví, značně komplikované, a teď kvůli tomu musím do Paříže.

Myslím, že v Paříži budete zvlášť v nebezpečí, protože Francouzi dobře rozumějí, co je to ženský půvab, pravil dvorně pan rada.

Dáma ho obdařila pohledem očí tak rozzářených, že pocítil, jak se mu krev nahrnula do hlavy.

Ledaže byste mi někdy vy dělal rytíře!

S neobyčejným potěšením. Považujete mne zřejmě za tak starého a solidního, že by vám ode mne nemohlo hrozit ani nejmenší nebezpečí.

Dáma se zasmála tak hlasitě, že kdosi otevřel dvířka do chodby a zase je mrzutě zavřel. Dáma si položila prst na ústa a potlačovala, jak mohla, svou veselost.

Naopak, třeba jsem chtěla říci, že by mi právě vaše společnost byla nejmilejší!

Pan rada se uklonil: Bude mi tedy ctí… Ovšem Paříž je velká.

Kde bydlíte? zeptala se dáma.

Jedu do Paříže služebně a jsem tedy vázán na určité místo, i na to, jak drahý hotel si mohu dovolit. Byl mi doporučen hotel de Seině. Je to prý v centru staré Paříže blízko ná-

břeží.

Ano, je to tam rozkošné, znám Paříž. Ty kouzelné staré střechy, vysoké komíny, okna s dřevěnými okenicemi… Já bydlím u tety na Saint Germain, to je docela blízko. Je velmi dobře možné, že se potkáme. Když nikde jinde, tak v kavárně U Dvou Magotů. Je to pů-

vabné místo a chodí tam umělci.

Pan rada si pomyslil, že to není právě lokál, kde by příslušelo jemu seděti, ale neří-

kal nic.

Myslím, že je čas jít spát, řekla dáma, když kolem nich prošel průvodčí.

Pan rada jenom povzdechl. Vůbec neměl na spánek pomyšlení.

Dáma mu pokynula hlavou, on jí políbil ručku a ona vklouzla do kupé. Vůně parfému zavanula otevřenými dveřmi až do chodby.

Pan rada si před spaním ještě zapálil. Doma to nikdy nedělal, ale tady to najednou potřeboval. U Dvou Magotů, říkal si… Jak to krásně zní! Je-li její teta stejně milá jako ona, může to být velice příjemné posezení. Ovšem kdyby přišla bez tety, bylo by to ještě lepší.

Pak zdusil zbytek doutníku a zavřel oči.

Ráno přijel vlak do Nádraží de l’Est a pan rada se stačil jenom letmo rozloučit s pří-

jemnou spolucestující. Uchvátil ho proud lidí, zahlušily ho ty velké prostory a byl rád, když k němu přistoupil nenápadný pán a představil se jako pracovník policejní prefektury, který má milou povinnost doprovoditi ho. S

pocitem úlevy usedl do připravené drožky a odjížděl do klidnějších ulic z toho ranního nádražního babylonu.

Kdyby byl onu dámu před nádražím ještě uviděl, byl by překvapen. Pán, který ji pronásledoval ve vlaku a jehož zahnal jenom přísný pohled páně radův, byl jí opět nablízku a právě pro ni přivolával taxíka. Ó jak je měnivé, to srdce ženy…

Kongres byl zahájen slavnostně za přítomnosti špiček světové kriminalistiky mnoha proslovy, z nichž nejdelší a nejméně srozumitelný byl projev pařížského policejního prefekta, takže sklidil nejvíce potlesku. Svou škrobenost odložili pánové až na slavnostní večeři, jež se konala v restauraci U

Krásné Elsasanky, kde obsluhovaly dívky v krojích. Kroje i dív-ky skýtaly neobyčejně milý pohled a páni se rozhovořili. O svých problémech, samozřejmě.

Holandský zástupce Van Ruys vyprávěl o skandální aféře travičství v Haagu s mnoha podrobnostmi. Při třetím chodu právě obšírně líčil vyprazdňování střev oběti, jež byla po dvou týdnech exhumována. Aby si byl jist, že mu všichni opravdu rozumějí, hovořil ve dvou jazycích. Nutno říci, že jeho vyprávění příliš neublížilo skvělé chuti omáčky sauce supréme, jež právě byla servírována Pan rada Vacátko vzpomínal na své pány detektivy a zjišťoval, že díky jim vlastně žádné skandální a složité příběhy vyprávět nemůže. Popíjel červené víno a chválil je spolu s ostatními. V koutku srdce však toužil, aby tu byl strážník Příhoda a skočil mu k Medvídkům pro pivo.

Jako každý kongres byl i tento naplněn náročným programem. Slavnostní večeře střídaly neméně slavnostní obědy. Jednání nepříliš dlouhá střídaly dlouhé vyjížďky, všechno bylo skvěle připraveno a všude je čekali nenápadní pánové, kteří to organizovali, takže pan rada měl pramálo naděje, že uvidí záhadný úsměv Mony Lisy. A když uléhal ve svém pokoji v hotelu de Seině, nemohl se zbavit myšlenky, že by i úsměv té dámy z vlaku mohl být právě teď velmi zajímavý.

Bylo to třetího dne zasedání, kdy si pana radu Vacátka vzal stranou jeho vídeňský kolega: Nechtěl byste se mě optat, kolik je hodin?

Proč ne… Ale proč se vás mám ptát?

Vy máte hodinky?

Proč bych neměl? podivil se pan rada a vytáhl z kapsy důkladné cibule na řetízku.

Pan vídeňský rada Wahl jenom povzdechl a vytáhl pouze řetízek. Pan rada Vacátko užasl: Jak tomu mám rozumět? Snad ne…

Jo. Ukradli mi je. A nejsem sám. Tamhle ten anglický pán to samé. Ten má řetízek přecvaknutý. Prostě jiná práce, ale výsledek stejný.

Chcete snad říci, že… že to nějak spolu souvisí?

Jsem o tom přesvědčen. A proč jdu za vámi, kolego… Totiž já přesně vím, kdy mi je ten mizera vytáhl. Když jsem vycházel z hotelu, vrazil do mne takový človíček, nic zvláštní-

ho. A omluvil se.

To oni někdy dělají, a přitom vám vjedou do kapsy. Správně… Ale tenhle chlapík, co do mne tak vrazil a jehož ruce se mne přichytily, jako by padal, na mne promluvil česky.

To víte, my ve Vídni máme na češtinu ucho. Slyšel jsem ho docela zřetelně a ještě jsem je podivil, že tu je někdo z Prahy.

Pan rada se zamyslil: Jak to říkáte, tak to vypadá opravdu na našeho kapsáře. Ale proč by pracoval v Paříži?

Třeba v Paříži nepracuje, třeba si sem jenom tak zajel na výlet.

Pan rada se skrytě pousmál: Pane kolego, pražská galerka není tak nóbl, aby si dovolovala výlety do Paříže. My máme doma přece jenom takové malé poměry, jak se říká.

Oni ti kapsáři z Prahy se jenom málokdy vypraví někam opodál. Mají svá místa a svoje zvyky a drží se jich.

A co když je to trochu jinak? Co když se sem prostě sjeli kvůli nám?

Bohužel, ten Angličan si nemůže uvědomit, kde a kdy vlastně mu ty hodinky od řetízku ucvakli. Já jsem o tom přemýšlel a napadlo mne, že to může být všechno takový malý žertík. Ukázat, že se nás podsvětí nebojí.

A proč by zrovna na vás šel Čech?

Protože na mne nemohli pustit někoho z Vídně, já ty mizery znám… Na vás půjde třeba někdo od nás, kdopak ví. A hlásil jste to?

Pan vídeňský rada povzdechl: Je mi to trapné. Za prvé se mi nechce se k tomu přiznat, protože je to ostuda, a za druhé nechci, aby si hostitelé mysleli, že snad si stěžuji…

Pan rada Vacátko přikývl: Ovšem, chápu vás… Dejte mi den nebo dva, já si něco zjistím u nás v Praze. Možná, že se něco přece jenom dozvíme. Mimochodem, vaše teorie o tom, že se na nás vypravili, se mi zdá velmi zajímavá.

A pan rada šel a poprosil pány na prefektuře, aby ho spojili telefonicky s Prahou.

Službu měl zrovna pan Brůžek, který dočista vyjeven slyšel najednou hlas pana šéfa.

Pane Brůžek, ihned si projděte seznam kapsářů, specialistů na hodinky.

Zjistěte, jestli některý z nich neodjel za hranice. Samozřejmě se to nedovíte na pasovém oddělení, ale v galerce… Ihned mi pošlete spěšný telegram, ať je výsledek jakýkoliv. Hotel de Seině, Paříž… A zavolejte k nám domů. Vyřiďte ženě, že jsem v pořádku a že je to zde

zajímavé… Děkuji, konec.

Pan Brůžek okamžité sebral všechny pány, které zastihl, a do rána měli výsledek. Z

lidí přicházejících v úvahu by zde byl pouze Václav Mráček alias Šmoukes, narozený 1903, příslušný do Kolína, zdržující se v Praze na Žižkově, poslední trest si odseděl před půl rokem, krádeže hodinek provádí ve velkém. Teď v Praze není, ale jedna holka prozradila, že se chystal do Paříže. Považovala to ovšem za legraci.

Byl to výsledek více než skvělý, pan rada bude mít určitě radost, i když zaboha nikdo nemohl přijít na to, proč zrovna tohle potřebuje vědět. Že by si ani v Paříži nedal pokoj?

Pan Brůžek se pokoušel volat do bytu pana rady, ale nikdo neodpovídal; chtěje vyhovět svému šéfovi se tam tedy rozjel. Jenže paní doma nezastihl, a protože byl zvyklý se na všechno vyptat, navštívil paní správcovou.

Ta mu k jeho úžasu sdělila, že paní radová odcestovala dneska ráno: Do Paříže, představte si! Narychlo… Byla z toho celá pryč, ale musela, on si to její pán přál. Takže ranní mléko a housky beru teď já.

Pan Brůžek vyvalil oči, ale netroufal si před domovnicí kritizovat nápady pana rady.

Pomyslil si, že buď se starý zbláznil, nebo že ho stihlo běžné neštěstí ženatého muže: panička začala žárlit a vydala se za ním. Dokonce pocítil jistou hrdost: náš starej je takový se-káč, že za ním musí domácí kontrola až do Francie!

Podle příkazu poslal telegram na udanou adresu do Paříže, a protože to bylo za úřední peníze, jen stručně v závěru poznamenal: Vaše paní podle informací stop odjela do Paříže dnes stop Brůžek.

Zatím tedy co se v Praze pánové potili, aby sehnali nutné informace, pan rada mohl odpočívat. Totiž byl by odpočíval, kdyby se nestalo něco zcela nečekaného.

Když scházel ráno do haly hotelu, aby posnídal, spatřil k svému nemalému úžasu u stolku v restauraci dámu z vlaku.

Dámo, čemu vděčím za tak příjemnou náhodu? řekl dvorně.

Nejde o náhodu, pane… pane…

Vacátko je moje jméno, ještě jsem se ani neměl čas představit. Vacátko z Prahy.

Elsa Bayer… Jak už víte, jsem z Vídně.

Ano, a vím, že bydlíte na boulevardu Saint Germain u tety, zasmál se.

A že jste si zřejmě vyšla na procházku…

Ale kdepak! Neuhodl jste… Já tu nejsem na procházce.

A nepřišla jste za mnou, řekl pan rada a tvářil se žalostivě. Slečna se zasmála: Nepřišla… Já tu totiž bydlím. Zde v hotelu.

Smím vědět odkdy?

Od včerejška. Moje teta musela kvůli tomu dědictví, o kterém jsem vám říkala, urych-leně do Mnichova, ona měla za muže Němce, potřebuje si tam zařídit nějaké doklady. A být sama v cizím bytě, to je prostě hrůza. Teta sice na tom trvala, ale já jsem uprchlá. Tak trochu jsem ovšem počítala s vámi. ekla jsem si, že bude zábavné s vámi posedět, až budeme mít oba volno.

Jestli ovšem nebudete mít příjemnější společnost. Taková společnost neexistuje, slečno Elso, řekl dvorně pan rada a cítil se polichocen.

Posnídal s dámou u jednoho stolu, pak šel po břehu Seiny a zdálo se mu, že je dneska zvlášť krásný den, že mosty jsou krásnější než jindy, krámky bukinistů zajímavější a Mazarinovo gymnázium se svými skvělými sloupy že je prostě nádherné. Na zasedání při-

šel pozdě, ale vůbec mu to nevadilo.

Kývl přátelsky na pana radu Wahla, který se mračil, zřejmě pro ty hodinky, zatímco delegát ze Scotland Yardu zachovával anglický klid. O přestávce sdělil svému vídeňskému kolegovi, že se na věci pracuje, a zjistiv, že dnešní odpoledne je prohlídka kriminalistických sbírek pařížské Sureté, oznámil, že bude zaneprázdněn a že se nezúčastní. Neboť měl schůzku v Luxemburské zahradě, a takovou schůzku má člověk jednou za život a nesmí ji zmeškat Bylo příjemné počasí, na lavičkách seděli milenci a chůvy s dětmi, pan rada chodil mezi záhony a říkal si, že by byla od něho zajisté pošetilost, kdyby na stará kolena chodil někde po Petříně, ale v Paříži je jaksi všechno dovoleno, v Paříži se opravdu chvílemi zastaví čas a člověk okouzleně zírá na docela obyčejné věci, jež jsou asi jen zde zcela neobyčejné.

V městě, kde proti všemu smyslu stojí uprostřed železná věž, velká až do nestvůrnosti, jež se ovšem stala znakem města, je leccos možné.

Uslyšel za sebou na písku spěšné kroky a otočil se. Slečna Elsa s provinilým úsmě-

vem se už z dálky omlouvala, zdržela se u kadeřníka. V tomto městě, kde se ženy vymlouvají na kadeřníka, když jsou u milence, zněla taková omluva přímo básnicky.

Pan rada dámě políbil ruku a ona se zasmála, berouc ho pod paždí: Jsme zřejmě blázni, že?

Asi ano, ale někdy je příjemné bláznit.

A pak kráčeli spolu zahradou a měli hojnost příkladů k následování, neboť pařížští milenci se chovají značně nenucené. Zvláště na dámu měl jejich příklad vliv přímo suges-tivní. Nebyl si jist, jestli na té odlehlé cestičce vlastně neobjala ona jeho.

Přes všechnu pronikavost lidského ducha se nepodařilo dosud zjistit, zdali to, co se kolem nás děje, má hlubší smysl, či zda je to pustá hra náhod, v nichž poletujeme jen jako motýli, hnaní větrem. Je to, co prožíváme, jenom mimo-volný děj, neboje to tu trest, a onde odměna za naše počínání?

Když se pan rada se slečnou Elsou vrátil do hotelu, aby příjemným večerem a nocí dovršil příjemný den, čekal v recepci telegram. Z Prahy. Samozřejmě na francouzské straně je čeština jazyk zcela neznámý, a tak byl text pozoruhodně zkomolen. Pan rada nicmé

ně vyrozuměl, že jeden kapsář v seznamu chybí, a to Václav Mráček. V

telegramu bylo sice Mraceque, ale když šlo o kapsáře, pan rada se nemusel mnoho domýšlet. Tuto firmu znal.

Obor hodinky. Jasné! A navíc z telegramu se dalo vyčíst, že se o něm říká, že jel do Paří-

že. Panu radovi se okamžitě obsah telegramu spojil s tím, co viděl, než se vlak dal do pohybu. Na peróně v Praze přece stál tenhle chlap… Ale pan rada viděl, že nenastoupil. Co mu zabránilo? Nakonec snad já? A musel odjet až druhý den po mně! To bych byl věru zvědav, na jaký pas vyjel! Že ne na svůj, to bylo samozřejmé, v galerce nikdy není nouze o falešné papíry a padělat pas je docela lehké. Ostatně kdopak to dneska nějak kontroluje?

Prohlídky se týkají spíše kufrů než lidí samotných. Dá se opravdu předpokládat, že tenhle výtečník, jemuž se říká Smoukes, je skutečně tady. A že má na svědomí hodinky pana rady Wahla… Starosti? řekl něžný ženský hlas. Pan rada se protrhl ze svého přemýšlení a zastyděl se. Vedle něho stojí dáma s nyvýma očima a on tady luští takový pitomý nezajímavý případ. … Kdyby to ovšem nebyl případ svým dosahem mezinárodní! Český kapsář okrade v Paříži rakouského policejního radu! A kdoví, třeba i toho Angličana… Pane jo, tohle je ale ostuda!

Ano, starosti… Nepříjemné zprávy z domova. Slečna posmutněla: A kdybyste na ně na jeden den zapomněl? Anebo snad na dva?

Její slova zněla jako rajská hudba a člověk musí být asi právě jenom policejním radou, aby jejich zvuku odolal.

Bohužel, slečno Elso, budete mne muset omluvit. Velmi mne to mrzí. Tváříte se, jako byste mne opouštěl navždy! Odjíždíte snad do Prahy? vylekala se.

Ne, tak zlé to není, odcházím za jedním pánem. Samozřejmě, že se vrátím!

Budu na vás čekat. Ať přijdete kdykoliv, zaklepejte, čtu dlouho do noci a nemám žádný nápad, jak strávit večer. Mám pokoj číslo patnáct.

Jste velmi laskavá, řekl pan rada a nebyl si jist, jestli se trochu nezačervenal. Vlastně ho ještě nikdy žádná dáma nepozvala takhle otevřeně. No jo, řekl si, Wiener Blut! Lehkomyslná vídeňská krev…

Doufám, že dopadnete zločince, ještě než usnu, špitla vesele dáma a pokynula mu ručkou, vybíhajíc nahoru do schodů Povzdechl a vyšel z hotelu. Tohohle zločince, slečinko, bych měl za půl hodiny, kdybychom ovšem byli v Praze. Ale tady v tom lidském moři je moc velký kumšt najít jednoho pražského chmatáka! Samozřejmě, požádám prefekturu, aby se pokusila ho hledat, třeba budou o něm něco vědět v pařížském podsvětí, taková návštěva ze zahraničí málokdy zů-

stane nepovšimnuta.

Kráčel k nábřeží, odkud byl do prefektury jenom kousek, a přemýšlel, co znamená ta zcela nejasná věta v závěru telegramu: Vás pan po lě informasie odjela do Parise dne stop brusek.

Tak tedy „brusek” byl Brůžek, to je jasné. Vás pan rozumí se váš pan Mráček odjel podle informací dnes… Ale moment, to se přece neshoduje časově. A i kdyby se spletli v datu, musel by rovnou z nádraží utíkat za panem radou Wahlem…

A to se nedělá; jestli mu šlo opravdu o Wahla, musel si ho napřed omrknout.

Anebo to byla zase jenom náhoda a první, na koho padl, byl shodou okolností vídeňský policejní rada? Ba ne, to je nějak jinak…

Zatracené telegramy, nemohou to taky brát pozorněji! A proč by, sakra, Brůžek najednou v telegramu tituloval Mráčka takovým slovem: pán… A dokonce váš pán! Nebo snad jede do Paříže jiný pán, někdo z direkce, aby mi pomohl v pátrání? To zase se mi nezdá, při poma-losti našich úřadů by takový člověk přijel týden po kongresu.

V neveselých úvahách dorazil do prefektury.

Pana prefekta zastihl, jak si drží hlavu. Pan rada se mu pokusil svou školskou francouzštinou objasnit, aby se nelekal, že jde v záležitosti pana rady Wahla.Když vyslovil to jméno, pan prefekt zaúpěl, a rozpřáhnuv ruce, řekl stylem francouzské tragedie Corneillovy: Zde vidíte zničeného služebníka justice, pane!

Nic už mi neříkejte, všechno vím… Hodinky… A pan Bright taky… Ale to není vše!

Už třetí hodinky byly ukradeny na kongresu kriminalistů! Zde se podívejte, ať pochopíte hloubku mé porážky!

A pan prefekt mu podal několikero novin, kde se už o tom psalo, samozřejmě jedovatým tónem. Žel, pan rada natolik francouzsky neuměl, aby vychutnal jemné finesy novinářského slohu, které uvrhly pana prefekta do stavu úplného zhroucení.

To je série, to je úmysl, pane kolego, lkal prefekt, to stihne všechny pány… To bude ostuda, kterou nepřežiji. Před tváří celého světa vypadám jako idiot!

Pan rada se pokusil pařížského prefekta uchlácholit, ale neměl na to tu správnou vý-

řečnost. Třetím okradeným byl belgický kriminalista, a protože ten mluvil francouzsky, udě-

lal veliký křik, a pak už se ozvaly i noviny, a teď se pařížská galerka směje a pan prefekt uvažuje vážně o tom, že by se měl poděkovat. Pane prefekte, já myslím, že to všechno je jenom pokus… Zatím se nezdařil. Je nás tu asi dvacet a hle, pouze troje hodinky… Já například svoje mám.

Nevíte, co čeká vás! pravil temně prefekt, který viděl celý svět černě.

To nevím, řekl pan rada smířlivě. Chtěl ještě něco říci, ale neřekl nic.

Podíval se na prefekta a jeho oči byly najednou strnule, zahleděné někam do dálky. Takhle se vždycky tvářil, když se mu podařilo zachytit cípek nějakého případu… Nevíte, co čeká vás… Ovšem, prefekt to řekl jenom nazdařbůh, ale je v tom vlastně velká pravda. Jestli tady opravdu řádí Šmoukes, a jak to vypadaje tady, pak si pro moje hodinky nepřijde, protože ho znám a on zná mne.

Na mne přijde někdo jiný… A přijde jenom pro hodinky?

Pan rada se probral a řekl: Promiňte, pane prefekte, zamyslil jsem se.

Řekl jste zajímavou myšlenku… Dovoluji si vám sdělit, že jsem zjistil, že z Prahy odjel jistý kapsář, spe-cialista na hodinky, a že se má v Praze za to, že je v Paříži. Když dovolíte, dám vašim lidem jeho popis a jméno. Snad by se někde mohla najít jeho stopa. Neumí ani slovo francouzsky, takže s ním tady někdo musí spolupracovat a vodit ho. Navrhuji udělat takovou menší pátrací akci.

Pane, vy mně vracíte mou čest, řekl slavnostně pan prefekt. Jsem vám hluboce zavázán! Napijeme se!

Učinili tak, a protože se ve Francii pije jenom francouzský koňak (tohle byl ovšem

armagnac, ale pan rada takové rozdíly nechápal), bylo to napití příjemné.

Pan prefekt si zavolal svého sekretáře a dal mu příkazy.

A ještě něco, dodal pan rada. Velmi bych radil, aby v hotelu, kde bydlí jednotliví pánové, měli trvalou službu vaši lidé.

Velmi správně, přikývl prefekt. Zatím jsme hlídali naše zasedání, obědy, výlety…

Ovšem hotely ne! Myslel jsem, že pánové budou mít větší pocit volnosti, když už jsou v Pa-

říži… Zařídíme to, že, Gastone?

Tajemník Gaston přisvědčil. A zároveň upozornil, že se koná večeře v jednom noč-

ním podniku na Náměstí Blanche, pan prefekt už by měl čas tam odjet.

Všechny slečny by-ly vybrány s ohledem na delikátní zaměstnání pánů delegátů a není třeba se ničeho obávat.

Jestli se tam přesto ztratí jediné hodinky, zastřelím se, pravil pan prefekt se vší roz-hodností a vybídl pana radu, aby jel s ním. Pan rada zaváhal, napadlo ho, že samozřejmě by se asi lépe bavil na večeři ve dvou, ale pak si řekl, že nepřijel do Paříže za zábavou, ale služebně, a že prefektovi těžko může odmítnout.

Jestli slečně Else na mně jen trochu záleží, bude čekat… Muž v létech si při každé milostné eskapádě přeje, aby byl milován. Ženě stačí, je-li o tom pouze ujišťována. Jak krásná je lidská pošetilost! Nasedl s prefektem do černé limuzíny, která se pak řítila ulicemi skutečně v policejním tempu. A zatímco se konal veselý večer s tanci dam, jež byly -a to ještě dosti nuzně oděny pouze papouščím peřím, rozjel se policejní aparát a desítky a stovky mužů hledaly Václava Mráčka alias Šmoukese z Prahy Žižkova. Taková čest ještě pražské galerce prokázána nebyla.

Večírek se neobyčejně protáhl. Vlastně popud k tomu, aby končil co nejpozději, dal muž, který se nejméně smál, pan Bright, jenž prohlásil, že mu na čase nezáleží, protože nemá hodinky, a vyzval další poškozené, aby taky odmítli opustit lokál. Ukázalo se, že tento Angličan má silně mokrou povahu, a také ji stále pilně zaléval. K němu se připojil i kulatý pan rada Wahl; jenom skoupý Belgičan zvýšeným hlasem řekl, že jeho hodinky byly skvost-ná památka a že mají nezměrnou cenu.

Hluboko po půlnoci vstoupil do místnosti tajemník pana prefekta a cosi mu dlouho šeptal. Pan prefekt se rozzářil, kázal, aby bylo ticho, dal přinésti další láhve a zazvonil o sklenku. Vstal a obřadně pronesl řeč o tom, že sice se stala jistá politováníhodná událost, ale že bdělost pařížské policie je příslovečná a že jí neunikne ani myš, natož zlaté hodinky… A za užaslého šumu odevzdal troje hodinky třem okradeným pánům, protože je policie dneska v noci našla u jednoho překupníka, jemuž byly prodány s tím, že jde o hodinky zvlášť cenné, protože patří cizím policejním úředníkům. Překupník o tom nemlčel, a tak se to dověděla policie…

Pan rada Wahl i pan Bright z Londýna přijali hodinky s dojetím, jako by jim odevzdá-

vali vysoká vyznamenání. Belgičan je velmi rychle schoval do kapsy. Bylo totiž až příliš vi-dět, že to jsou obyčejné niklové cibule a že jejich hodnota byla dotyčným pánem silně pře-hnána.

Pak ovšem ti, jimž byl vrácen jejich majetek, dali další láhve a veselost znovu propukla.

Pan prefekt se naklonil k panu radovi Vacátkovi: Co tomu říkáte, pane? Je to úspěch, ne?

Je to skvělé… Ovšem lepší by bylo míttoho kapsáře. A mimochodem to potvrzuje, že jim nešlo o skutečnou krádež, to by hodinky takhle neprezentovali, ale spíše jen o žert.

Podzemí vám tím říká, pane prefekte: pozor, jsme tady a váš kongres je nám k smíchu…

Želbohu.

Panu prefektovi řeč pana rady pokazila trochu jeho náhlý optimismus, ale jinak nála-da byla výborná a slečny v tomto podniku už dávno neviděly tak veselé pány v nejlepších letech.

Pan rada kupodivu seděl zamlklý, ačkoliv to byl přece on, kdo dal k celé akci popud.

Přemýšlel. Uvědomil si, že má proč přemýšlet, protože bylo několik věcí, jež byly krajně ne

jasné a podivné. Ale zde, kde šumí šampaňské a žvatlají slečny, na ně samozřejmě nepřijde.

Pánové se rozcházeli až k ránu. Přesněji: byli rozváženi.

Pan rada cestou vystoupil a šel velký kus pěšky. Šel dlouho a pomalu, aby měl na přemýšlení čas.

Paříž se ráno probouzí těžce jako každé velké město. Patří zametačům, popelářům, opilcům a posledním holkám. Podivil se, jak mnoho černých tváří je ráno v Paříži: ti, co za-metají, ti, co pouštějí vodu podél chodníků, ti, co nakládají odpadky, i služky, které musí rá-

no brzy vstát, ti všichni sem přišli z Afriky. Aby Paříž mohla být veselá a ráno déle spát.

Jenže já jsem nepřijel proto, abych tady uvažoval o francouzské koloniální říši, bru-

čel pro sebe pan rada. Já si musím vyjasnit věci kolem sebe.

Tak především slečna Elsa… Velmi půvabná a byla ode mne asi hloupost, že jsem se z večeře včas neztratil a nechal ji surově na sebe čekat v hotelovém pokoji. Pokud uva-

žuji jako muž, jsem prostě blbec… Ale když začnu přemýšlet jako policejní rada, naskytne se hned první záhada. Včera mi řekla, že doufá, že zločince brzy dopadnu… Ale odkud mů-

že vědět, že jsem od policie? Já jsem jí to přece neřekl! Mohla se to dovědět v hotelu?

Sotva, protože se zaměstnání na přihlašovacím lístku neuvádí. V pase mám napsáno úředník… Ale proč by se vůbec měla v hotelu ptát na mé zaměstnání? Má se mnou snad vážné úmysly? Nebo se baví se mnou jenom proto, že jsem od policie?

Za druhé: co znamená opravdu ta poslední věta v telegramu… Jaký můj pán odjel do Paříže?

A dále: slečna navázala se mnou známost ve vlaku. Pak zmizela… Najednou se ale objevila v hotelu. Mám opravdu věřit, že teta musela odjet a neteři bylo v bytě úzko? Není to všechno dost průhledné?

Mimochodem, člověče, je ti to průhledné až teď; ještě včera jsi o tom neuvažoval. A to nejhlavnější: velmi jí záleží na tom, abych ji navštívil v jejím pokoji. Proč vlastně? A proč právě tuto noc?

Nedá se nic dělat, dokud se tohle nevyjasní, já za ní prostě nepůjdu.

Uvidíme, co udělá ona. Možná, že se urazí… Pak jsem byl hlupák, stal jsem se obětí vlastní profesionální podezíravosti a mohu na pobyt v Paříži jenom vzpomínat se smutkem. Nebo to pochopí a bude zase tak milá a potom… Potom se jí omluvím a s kyticí v ruce jí klesnu k no-hám. A za třetí: někdo musel ty krádeže hodinek zorganizovat. Když pro nic jiného, tak proto, aby dal zprávu novinám o ostudě, která postihla kongres kriminalistů. Někdo z Prahy?

Ten kapsář Smoukes by na to ukazoval. Ale věru nevím, kdo z pražské galerky by měl takový zájem na tomhle trochu drahém vtipu. Ne, ne, Šmoukes tu je jenom angažován. Za ním stojí někdo jiný. Nejspíš hlava pařížského podsvětí. Pan prefekt jásá nad úspěchem své policie. Ale pařížská policie prostě naběhla na připravenou past. Překupníkům se přece neprodávají kradené hodinky s adresou jejich majitele.

Podívejme se, řekl si, vypadalo to jako kongres, a zatím je to složitá kriminální zále-

žitost! A já jsem vypadal jako solidní pán, a zatím jsem hotový donchuán!

Když došel do hotelu, byl unaven, ale v hlavě začínal mít jasno.

V hale seděli dva páni a četli noviny. Pan rada k nim přistoupil a tiše řekl: Policie?

Pánové neodpověděli.

Já jsem Vacátko z Prahy.

Tu se pánové usmáli. Jeden řekl: Vy nás znáte? Teď se zase usmál pan rada.

Po-zná přece své lidi, ne?

Nevšimli jste si, jestli někdo navštívil dámu na pokoji číslo patnáct?

Pánové si nevšimli. Pan rada šel k recepci. Zde věděli, že nějaký pán se zde objevil kolem půlnoci a ptal se, jestli je dáma z pokoje patnáct doma. Když dostal kladnou odpověď, odešel. Nahoru jít se nepokusil.

Pan rada si vzal klíč, vrátil se ke dvěma pánům a řekl: Prosím, neodcházejte, domnívám se, že vás bude zapotřebí Když došel do svého pokoje, otevřel dveře na balkon. Nebylo nic těžkého překročit na balkon sousedního pokoje, a to je dobré.

Vrátil se dolů a zjistil, že pokoj vedle něho je neobsazen. Požádal, aby pokoj otevřeli.

Vrátný, který měl službu, váhal, ale páni sedící v hale mu kývli, aby to udělal.

Pan rada se ve svém pokoji pomalu svlékl a dlouho se myl… Město se zatím probudilo, z ulice Buci už zněly výkřiky prodavačů zeleniny, pařížské šetrné ženy vyšly nakupovat a sváděly boje o každé sou. Pan rada se pečlivě a dlouho holil. Podíval se na hodinky (po-

řád ještě je měl) a zjistil, že vlak z Prahy dojel na nádraží de l’Est před pěti minutami.

Jestli se něco chystá, musí to každou chvíli začít.

Když se vrátil z koupelny, dveře do jeho pokoje se prudce otevřely. Stála mezi nimi slečna Elsa z Vídně. Byla v roztomilém župánku samý volánek. Třebaže volánků bylo mnoho, nestačily sličnou majitelku zakrýt. Ostatně to ani nebylo jejich poslání.

Její tvář byla vzrušená. Vstoupila dovnitř a nedbajíc, že pan rada je taky ustrojen -

řekněme mírně silně po domácku, zvolala: Proboha, zachraňte mě!

Hned, slečno, jenom se obléknu, dovolíte-li…

Pan rada otevřel dveře skříně a stoupl si za ně, aby si mohl dopnout kalhoty a natáhnout šle. Muž, jemuž padají kalhoty, má pramálo možností zachraňovati dámu.

Ten

člověk z vlaku, pamatujete se? drkotala slečna zuby.

Ano, pamatuji si ho. S jizvou na tváři. Co s ním je? Slečna se vyjeveně zadívala na pana radu, zřejmě ji udivilo, jak důkladně si muže zapamatoval.

Byl u mne v pokoji!

Je tam dosud?

Nevím. Vyběhla jsem rovnou k vám. Co mám dělat?

Podle mého názoru zavolat do recepce, aby pozvali policii, pravil pan rada uvážlivě.

Ani za nic, bojím se! Slečna se skutečně bála. Tak velice, že chopila pana radu kolem krku a přitiskla se k němu. Oblak vůně ji opřádal a volánky se rozhrnovaly, kamkoliv se v rozpacích podíval.

Dobrá, slečno, ale takhle to nevyřešíme.

Kupodivu, slečna se rozhodla to vyřešit po svém. Pustila pana radu a vklouzla do je-ho postele.

Pojďte ke mně, řekla tiše, ale rozhodně. Pan rada se usmál. No tak vida, začíná být jasno. A ty to, má milá, hraješ znamenitě! Kolikpak máme hodin… No ovšem, z nádraží zde už může být drožka každou chvíli. Co se nezdařilo pořádně připravit včera, musí se jaksi improvizovat teď. Vlastně mě měli nalézt v posteli s tebou, děvenko! Po kratší známosti…

Bylo to asi vypočítáno tak, že budeme dnes ráno příjemně unaveni a budeme déle spát…

Protože se program změnil, změnila se i taktika.

Už cestou do hotelu pochopil, co bylo v závěru telegramu: Vaše paní podle informací odjela do Paříže dnes.

To jest včera… A dnes je v Paříži. A právě přijíždí.

Proč odjela, to ještě neví, ženské jsou někdy docela nelogické; ale třeba je v tom naopak logika hlubší, než člověk zatím může pochopit. Není zajisté lepší aféry, než když delegáta zastihne v posteli s milenkou jeho vlastní manželka! Někdo tady uvažoval zrovna geniálně!

Pojďte ke mně… Jste zlý! vrněla slečna.

Na vás nelze být zlý. Ale zdá se mi, že jsem na to, abych vám vyhověl, abych tak ře-kl, příliš oblečen! podotkl věcně pan rada.

Je to tak těžké se svléknout? Nebo jste snad celou noc hýřil a byl mi nevěrný?

Ani jedno, ani druhé, usmál se. Stále jsem přece na vás myslil!

Vtom kdosi zabouchal na dveře. Slečna v posteli vyjekla. Pan rada chlácholivě zvedl ruku. Chvíli bylo hluché ticho. Bouchání se opakovalo: Monsieur…

Slečna vykřikla a kupodivu se nepřikryla, ale naopak, odhodila pokrývku a rozepjala župan.

Pan rada položil prst na ústa: Viďte, že mne neprozradíte!

A světácky mrknul na slečnu, která na něho hleděla trochu nejistě. Pak otevřel neslyšně dveře na balkon a zmizel.

Slečna se ušklíbla. V posteli nebo na balkoně, to je přece jedno, pomyslila si.

Pan rada, aniž byl z pokoje viděn, překročil na sousední balkon a zmizel ve vedlej-

ším prázdném pokoji. Jak je dobré mít připravenou vždycky ústupovou cestu!

Pootevřel nepatrně dveře vedoucí na chodbu, a díval se úzkou štěrbinou.

Vůbec se nepodivil, když viděl svou ženu. Podivil se však tomu, kdo ji provázel a nesl jí kufr. Nebyl to nikdo menší než pan Lebovič z Krakova.

Ještě jednou zabouchal, pak prudce ramenem vrazil do dveří. Byl to zkušený muž.

Dveře však nebyly zamčené a rozlétly se. Pan Lebovič vlétl dovnitř. Paní Vacátková zřejmě zahlédla slečnu a vykřikla. Pak vkročila do pokoje.

A v tutéž chvíli se nahoru hrnuli tři muži s fotoaparáty. Pan rada proběhl kolem nich po schodech dolů. Policisté stáli v hale a hleděli na schodiště, čekajíce, co bude.

Pánové, teď rychle! řekl pan rada. Ten muž nahoře, co provázel onu ženu, je kasař Lebovič. Tvrdý muž, pozor při zatýkání. Ta paní, co ji sem vedl, ta je v pořádku. Je to mimochodem moje žena. A ta slečna v posteli, tu vezměte taky, jako svědkyni!

Páni na sebe užasle pohlédli; shora se ozývaly vzrušené ženské hlasy.

Nezbylo jim než běžet za panem radou nahoru.

V pokoji jako umučení stála paní Vacátková, hleděla na slečnu v posteli a na pána, který ji tak laskavě čekal na nádraží a přivedl sem. Nic nechápala, ovšem slečna v posteli, kde měl ležet pan rada, jí leccos objasnila. Ale kde je její muž, který ji sem tak naléhavě povolal?

Kde je, k čertu? křičel německy na slečnu Elsu i pan Lebovič, jenž zde pana radu zvláště silně postrádal. Bez něho to vše bylo zbytečné!

Povídám ti, že je na balkoně, volala slečna.

Novináři stiskli své magnéziové blesky, ale vlastně nic zajímavého vidět nebylo. Le-daže by se ta starší paní pustila do té kokoty v posteli. Takový snímek se potom platí.

Hledáte mne, pane Lebovič? řekl hlas od dveří a do pokoje vstoupil pan rada, prová-

zen dvěma francouzskými policisty. Ukázal na pana Leboviče, který se ani nestačil usmát, aby zablýskal svým pověstným briliantem. Páni ho stiskli mezi sebe a jeden mu zaklapl ná-

ramky. Byla to rychlá a profesionální práce. Nemáte právo, křičel pan Lebovič. Jsem cizinec… Doprovodil jsem pouze tuto paní z nádraží!

Tak dost, Leboviči! Vyhlásil jste válku kongresu a prohrál jste ji!

Vymyslil jste si na mne dost drahý a složitý trik, ale nevyšel vám!

Nemáte důkazy, křičel posupně Lebovič.

Mám. Přivezl jste, samozřejmě na falešný pas, Mráčka, řečeného Šmoukes, z Prahy… Toho, co okradl pana radu Wahla… Přivezl jste na falešný pas i další osoby, například tuto paní! Policejní prefekt se touží s vámi seznámit.

Marš!

Mezitím jeden z pánů vyzvedl z lože slečnu a vedl ji tvrdě ke dveřím, nedbaje na volánky.

Novináři pohotově zamířili své aparáty na Leboviče a slečnu Elsu. A pak na pana ra-du. Za hodinu musí být venku zvláštní vydání.

Když byl pokoj prázdný, obrátil se pan rada na svou ženu: A co s tebou?

Co se mnou? řekla pobouřeně paní. Viděla jsem toho až dost! Kdo byla ta děvka?Společnice toho kasaře, jehož jsem dal sebrat… Ale ptám se, docela vážně, co teď s tebou? Víš, přece, že jsi tady na falešný pas!

Paní se roztřásla a usedla na židlí: Já? Co to říkáš? Ten pas mi přinesli z policejní-

ho ředitelství… Honem, honem, povídali, prý jsi poslal telegram, abych přijela. Že jsou tady všichni s paničkami a tedy já musím… Panebože, já nechtěla, já se bála, ale ten pán od vás měl už můj pas i jízdenku Žena policejního rady má mít víc rozumu, má milá! Nikdo z ředitelství s tebou nemluvil, to byli přece lidé z galerky! Ukaž ten pas… A jízdenku… Ta jediná je platná a tu jedinou mohu Lebovičovi přičíst k dobru. Ale nemohu přičíst k dobru tobě, že jsi byla schopna mne podezírat! To tedy ne! Nic nechci slyšet!

Pan rada zvedl ruku, když se paní pokusila skočit mu do řeči, a ona umlkla.

Vlastně bys měla být zatčena taky a poslána šupem na hranice, kde by tě měli naši sebrat. Tak to je, má milá, tak! Zatím si ale odpočiň a lehni si.

Do postele, kde ležela ta děvka? Nikdy! vykřikla žalostivě paní.

Tak třeba na kanape. Máš domácí vězení až do té doby, než ti policejní prefekt na mou přímluvu dá svolení, abys tu na falešný pas se mnou zůstala a prohlédla si Paříž. Za peníze, které ti zaplatil kasař Lebovič, jemuž se zachtělo mne pořádně namočit. Nu co, má

lem to vyšlo.

Kristeježíši, zaplakala paní a vrhla se kolem krku svému muži. Já jsem ale hloupá husa.

Pan rada dobrácky zavrtěl hlavou. Ale nejsi, nalítli jinší pánové… Jsi trestána ovšem za svou nemístnou žárlivost.

Tak já si do té postele lehnu, špitla paní.

Pan rada se usmál a pohladil ji. Vedle je koupelna, udělej si pohodlí. Já teď musím dát všechno do pořádku. Zítra kongres končí, pozítří půjdeme spolu do Louvrů na Monu Li-su. A dám ti sem poslat snídani…

Pak se manželé políbili a pan rada odešel na prefekturu, aby oznámil, že celý kom-plot proti kongresu byl jím zlikvidován a že je jenom otázka času, kdy seberou podle výpovědi pana Leboviče všechny ty výtečníky, které s sebou přivezl.

Zatímco páni jednali, na ulicích křičeli kameloti: Zvláštní vydání, senzace na kongresu! Monsieur Vacátko odhalil mezinárodního kasaře, který chtěl znectít nejslavnější kri-minalisty!

Když pan rada nazítří stál v Louvrů před obrazem Mony Lisy, díval se pozorně na její úsměv. Vzpomněl v koutku srdce na slečnu Elsu, na své zakolísání i prohlédnutí a řekl: Řekl bych, že ta ženská se proto tak usmívá, že toho moc ví. Člověk, má milá, musí vědět o něco víc než ti druzí, aby se mohl usmívat!

Nad Paříží se rozklenula duha míru a pan a paní Vacátkovi se vedli podpaždí smě-

rem k Notre Dame v růžovém oparu pařížského jara.

POTKAT ANDĚLA

Byl to obyčejný otlučený žižkovský barák. Pan Brůžek stoupal po tmavém schodišti navyklým krokem; šel najisto, celá věc byla vlastně velmi prostá, až se člo-věk diví, jak to ti lidé hloupě dělají. Každý má svůj navyklý způsob práce, takže stačí prohlídnout si dvě tři karty a je jasné, že tohle vloupání byla práce Vendelína Kuby. Nu, a pro toho si nyní jde. Jak zná Kubu, sklopí jenom hlavu a půjde, je to zkušený muž, co se tohohle týče; kdyby člověk pro něj nešel osobně, ale poslal mu korespondenční lístek, přišel by na čtyřku sám.

Předpis je ovšem předpis a pan rada si přeje mít Kubu pod zámkem hned…

Chystal se po svém zvyku zaklepat rukovětí hole, ale pak si všiml, že dveře nejsou dovřené. Strčil do nich a vešel do malé temné kuchyňky; trochu ho překvapilo, že v ní chybí stůl i židle, sakra, ono to vypadá, že se tady někdo stěhoval! To by si Kuba moc pohoršil, kdyby po té dnešní noci z kvartýru zmizel.

Z toho by koukala celostátní pátračka, a to nikdy není dobré. Tak prosím, a já myslel, že půjdu najisto, zamrzel se pan Brůžek.

Vedle však kdosi harašil, vrzaly dveře skříně.

Kuba! velitelsky zvolal pan Brůžek.

No jo, hned…

Pan Brůžek nečekal a prudce otevřel dveře další místnosti.Totéž co v přední; půlka věcí zde nebyla, jen skříň stála v rohu a před ní Vendelín Kuba v tmavých kalhotách, který se snažil mocí silou zapnout si manžetový knoflíček do bílé naškrobené košile.

Oba muži se na sebe podívali užasle. První se vzpamatoval Kuba: No ne, ale to jsou hosti… Copak, pane inspektor, že zrovna vy?

To se dozvíte… Vidím, že se chystáte někam pryč!

Kuba se usmál, jeho ošklivá podobaná tvář se rozzářila jakýmsi zvláštním jasem: -

No jo, už je to tak, cesta to bude dlouhá.

Na dlouhou cestu půjdete se mnou, jestli se ukáže pravdivé všechno, co už zatím máme na vašem triku, Kubo!

Kuba svěsil paže: Pane inspektor, nic ve zlém, dovolil jsem si jenom tak udělat legraci… Já se chystám opravdu na cestu celým životem, jak se říká.

Pan Brůžek vycítil, že opravdu není všechno docela v pořádku, a rozhlédl se kolem sebe: Vy jste se rozhodl zrovna dneska se stěhovat?

Zrovna dneska jsem se nerozhodl, ale když už změním kvartýr, tak jsem dal pár těch svých klumpů sousedům a já půjdu jenom s kufrem, přívětivě vysvětloval podobaný Kuba.

Ale se mnou na čtyřku, aby bylo jasno, a potom holt někam dál, počítám, že to budou Bory, Vendelíne! Vy znáte obchodní dům Teta, jo?

Kdo by ho neznal! V Jungmannce, jednotkovej obchod… A co s ním je? Dneska v noci se tam někdo podíval. Přes dvůr, vymáčknutým oknem do prvního patra a pak dolů do skladu… Ale co vám budu povídat, vy to přece víte lip než já! Vaše obvyklá cesta. Takže se s těmi knoflíčky do manžet nemusíte trápit, u nás si nepotrpíme na etiketu, u nás stačí, když budete vypovídat.

Jdeme!

Muž se podíval na pana Brůžka pohledem tak vyjeveným, že sám Brůžek zabručel: No jenom se mi tady nesesypte. Není to poprvé!

Ale pane inspektor, já na mou duši nevím, o čem je tady řeč! Jakej dvorek, jaký okno v prvním patře? Já o ničem nevím, nikde jsem nebyl, protože já na tyhle věci nemám ani pomyšlení… Jo, a taky jsem s nimi už skoncoval.

Pan Brůžek se ušklíbl a vesele řekl: Bodejť ne, to člověka vždycky napadne taková lítost a říká si: už nikdy… A když vyjde z basy, tak se drobet rozkouká a už v tom zase krásně lítám a zase si vyhlídne nějaký větší obchod, jde dvorkem a oknem… Kubo, vždyť tohle je váš styl, chcete to popírat? Mimochodem, kampak jste se rozhodl odejít jenom tak s kufrem?

Budete se divit, pane inspektor, ale já… Já se dneska v poledne žením.

Pan Brůžek se nyní zadíval na lupiče Kubu, jako by spatřil přízrak.

Dokonce si sedl na jedinou rozvrzanou židli, která tu v koutě stála.

A to jste si včera chtěl ještě něco sehnat na svatební hostinu, co? No jo, oni tam mají všechno možné, i jídlo, dneska je takový obchodní dům to nejlepší…

No, tak to se vám tedy povedlo, a nám, jak vidíte, taky! Měl byste zařídit, aby hosti na svatbě moc nesnědli, proto-

že to všechno se vám potom připočte k tíži. Mužovi se podařilo zapnout knoflíček v manžetě a hlasitě si oddechl.

To všechno, co ráčíte říkat, je ale omyl, já jsem nikde nebyl, kdepak před svatbou s Karličkou, to až ji uvidíte, tak pochopíte, že by člověka napadlomožná leccos, ale rozhodně ne udělat někde vloupačku. Já jsem jako lilie, pane inspektor, a protože mám svatbu, tak vás i tak rád vidím, protože to se nestane, aby člověku přišel na svatbu takovej pán, jako jste vy.

Tak už dost, Kuba! Poslouchejte mne dobře. Já tady nejsem z legrace, já tady taky nejsem jenom pro tu vloupačku, protože to my už ani neděláme, to má teď pan vrchní inspektor Pánek a vlastně by pro takovou prkotinu přišli pro vás jeho lidi. Ale tam v tom obchodním domě, bohužel, je jeden propíchnutej, no nedívejte se tak, vy víte dobře, kdo…

Přišel vám do cesty noční hlídač a vy jste ho odrovnal, Kuba! Mezi námi, protože vám nic

nechci předstírat, zatím ten člověk ještě dejchá, modlete se, aby doktorům vydržel, jinak by to byl mord, a to by bylo opravdu asi na doživotí, to by byla nejspíš ta cesta, o které jste mluvil!

Vendelín Kuba zesinal: Tak prosím, to ne! To tedy ne! Někoho vzít nožem, to tedy na mně nemůžete žádat… To já nikdy nedělal a nedělám… Pane inspektore, já nezapírám, mám za sebou pár vloupaček, když už je o tom řeč mezi čtyřma očima, mám za sebou tři flastry, mohlo jich být víc, ale na všechno jste ani nepřišli. Teď jsem ale skončil, žením se a mám místo, vždyť já jsem vyučenej zámečník a na vojně jsem dělal jako zbrojíř, já mám fajnový řemeslo a moje nastávající o mně nic špatného neví, a taky se nedoví, protože já jsem svůj vercajk zahodil, a je s tím už amen na věčný časy. Takže já jsem dočista nevinnej a nikam s vámi nepůjdu, protože to je omyl, zatracenej omyl, a divím se, jak se zrovna vám mohl přitrefít, o vás se přece říkalo, že vy a pan Bouše a vůbec všichni páni od pana rady jdete vždycky na sichrovku… A teď mě tady strašíte s něčím, co není, a mně se tak třesou ruce, že si ten druhej knoflíček nezapnu, ale já musím bejt jako ze škatulky, to byste neřekl, jak Karlička tohle všechno pozná, to ona jenom tak sáhne a hned mi řekne, máš otřepaný lemování u rukávu… To je až zázrak, jak ona všechno ví… Pane inspektor, jako že je pám-bu nade mnou, já s tím nemám nic společnýho a moc vás prosím, hledejte jinde, protože já tam nebyl a pachatel vám utíká a já se musím oženit, protože to přece nemůžu Karličce udělat, abych svatbu odložil… To by na ni bylo moc, ona i tak mi kolikrát říkala: Vendo (ona mi tak hezky říká, ne Vendelíne jako ostatní lidi), jestli to se mnou nemyslíš upřímně, tak tě pámbu potrestá… A já jí vždycky říkám: Děvenko, já jsem v životě moc často leccos zkazil, ale tohle nezkazím. Já to myslím opravdově a mně nic nevadí, že … Jo, pane inspektore, já vám teda řeknu všechno, ona Karlička Nováková, kterou si dneska beru za svou zákonitou manželku, je anděl, ona je učitelkou hudby, představte si, já poďobanej od neštovic a život tak zmotanej, jako mám, a ona učitelka hudby… A nic o mně špatného neví, a já proto už taky od chvíle, kdy jsem ji viděl na ulici, jak nemůže přejít, a kdy jsem ji vzal za ruku, já od tý chvíle jsem pochopil, že je jinej svět… Víte, ona Karlička neví, že mám ksicht poďobanej, a samozřejmě ani netuší, že mám na prsou to tetování, který, když hejbu břichem, tak se taky hejbe a je to sprostý, ale ona o tom všem neví a nemůže se to nikdy dovědět. Ona je totiž slepá, pane inspektor. A já si ji beru. A budu se o ni starat, aby nemusila stát na chodníku a prosit někoho, aby ji převedl, když si splete cestu…

No, a teď to tedy víte a víte taky, že takovýmu člověku nemůžu províst nic špatnýho, a moc vás prosím, uvěřte mi, protože byste udělal Karličku do smrti nešťastnou, kdyby ona věděla, že mě podezíráte z mordu, tak by si mě samozřejmě nevzala. A já mám už místo, i takový štěstí mě potkalo, budu u firmy Tresoria, protože to je můj foch. Tak dlouho jsem zámky otvíral, až je teď teda budu dělat takový, aby je nikdo otevřít nemohl.

Vendelínovi Kubovi vyschlo po té dlouhé překotné řeči v ústech, zastavil proud své výmluvnosti a nadechl se. Pak sepjal ruce: Já jsem nikdy neprosil, to vy víte, pane inspektor, já jsem vzal, co mi u soudu dali, protože mně to bylo i dost jedno, když člověk nemá proč žít, tak je mu fuk, kolik prosedí v báni. Ale teď mám proč žít, teď povedu Karličku k oltáři a budu jí říkat: ještě dva schůdky, ještě jeden, dost, a teď si klekneme… Já jí všechno říkám docela tiše, aby lidi nic nepozorovali, věříte, že chodíme spolu po ulici, a nikdo ani neví, že ona nevidí? Ledaže se podívá na můj ksicht a řekne: Kam jsi, holka, dala oči, že máš u sebe takovýho kořena.

A bývalý lupič a nyní zaměstnanec firmy Tresoria, výrobna zámků a pokladen, se obrátil ke skříni a hledal v kapse kapesník, jak ho ta vlastní řeč dojala.

Pan Brůžek seděl na židli nehnutě. Nepochyboval ani na chvíli, že Vendelín v podstatě nelže. Možná, že opravdu má dneska svatbu, možná, že se opravdu tak zbláznil, a protože celý život žil jako pes utržený od řetězu, dojala ho bezmocná holka, která je nevidomá. Ale je tu rozkaz a je tu i ten ranní rozhovor s Pánkem, kdy mu docela jasně dokázal, že způsob, jak tam pachatel vnikl, je jako ušitý na Kubu.

Brůžku, to je přece jasný, podívej se na tyhle tři karty. Tak to jsou tři stejný způsoby,

ale tahle karta je už vyřazená, Hornát je po smrti, tahle je v záloze, protože Paleček vulgo Cvoček zrovna sedí, takže tu zbývá ten třetí, poďobanej Kuba. Víš, ten s tím tetováním na břiše!… Já vím, ono při něm neparýruje to píchnutí nožem, ale kdo ví, co se stalo, to se snad dozvíme od něho, protože ten hlídač zatím není výpovědi schopen. Takže já tě neposílám na nic neurčitého, šli bychom si pro něho sami, ale když je tam ten hlídač, je to už vaše. Jo, ale ten Kuba má matku na venkově, říká se jí bláznivá Těrka, žije sama v pastoušce, tak jsme už volali na četnickou stanici, aby jí udělali prohlídku, protože není vylou-

čeno, že stačil věci z lupu schovat u ní, babka bydlí kousek za Radotínem.

Takže je to po všech stránkách pojištěný, on asi ani zapírat nebude, protože je to jasný…

A zatím to jasné nebylo, bylo to všechno dokonce velice temné.

Tak hele, Vendelíne, my se přece dohodneme, ne? řekl pan Brůžek laskavě.

Já vám obtíže dělat nebudu, a vy mně taky ne. Kde máte věci z toho lupu?

Upozorňuji, že v obchodním domě dělají inventuru a za hodinu budu mít přesný seznam toho, co zmizelo.

Tak kde jsou ty věci, Kuba! A honem, a já potom taky ukážu vlídnou tvář…

Kuba sepjal ruce: Já už vážně nevím, co mám říct, pane inspektor, já jsem přece nezatloukal nikdy, když to byla moje věc… Ale tohle moje není, já nikde nebyl a žádné zbo-

ží nemám, protože jsem s tímhle řemeslem skončil.

Kuba se podíval na hodinky: Pane inspektore, já vím, že je to opovážlivý, ale já si musím odskočit na Smíchovský nádraží, mně tam přijede maminka, já tam musím být, protože ona… No, je stará a divná. Ona by se mi z toho nádraží nedostala dál… Tak aby z toho všeho nebyl ještě větší zmatek, tak dovolte, abych ji odvedl k nevěstě, co bude svatba, je to v Karlině hned u viaduktu. Já vám neuteču, pane inspektor.

Pan Brůžek si řekl, že je to všechno zatracená věc; jestli byl ráno v rozhovoru s Pánkem skálopevně přesvědčen, že to je věc Vendelína Kuby, teď začal pochybovat. Nakonec tu jediný přímý důkaz není, leda až promluví jestli promluví ten noční hlídač! Tam je za-tím taky největší slabina celého případu. Kuba nikdy neužil zbraně…

Dobrá, Kuba, že jste to vy! Oblékněte se a já s vámi pojedu na to nádraží a pak do domu svatby. Nevěsta přece nepozná, že jsem z kriminálky, když…

No, chápete! A vy byste byl na svatbě jako host, jo? To by byla velká čest pro mne, pane inspektor! Ono se ukáže, že je to všechno jinak!

Pan Brůžek, který znal spravedlnost podstatně lépe než bývalý lupič Kuba, nebyl o tom tak přesvědčen. Aby zakryl své rozpaky, zahartusil: Ukažte, já vám ten druhý knoflí-

ček, sakra, zapnu!

A tak vyšli z žižkovského činžáku: muž v černém, ženich Kuba, a pán s hůlkou, kterého leckdo zde na Žižkově znal, ale oni dlouho po ulici nešli, Kuba zastavil první drožku a jeli spolu na Smíchovské nádraží čekat na vlak od Radotína.

Když mu nepřijede, něco u ní našli, říkal si pan Brůžek, protože četníci tam u ní byli jistě už ráno, a pak taky žádná svatba nebude.

Pane inspektor, kdyby maminka začala nějaký řeči třeba o tom, že potkala anděla, tak to tak neberte, ona je trochu tento, však jí říkají ve vsi, že je bláznivá. Ale z toho života, co měla, to není ani divu: svobodná děvečka od krav s panchartem, dovedete si to asi představit, že jo! A jak to se mnou bylo, víte…

Je to ale dobrácká a taky jí mám co splácet.

Člověk je za život moc lidem dlužen, a já jsem na to přišel až v poslední době, a myslím, že mě k tomu přivedla právě Karlička.

Pan Brůžek si pomyslil, že nějak moc filosofuje, to není nikdy dobře, zvláště ne u takového machra, jako je nebo snad byl? lupič Vendelín Kuba, před kterým žádný zámek nebyl dost pevný.

A ta vaše maminka, jak jste říkal, ty anděly potkává často? řekl pan Brůžek, když tak spolu chodili po peróně.

Jak kdy, někdy taky dlouho ne… A víte, že třeba ona má tak trochu pravdy?

Já si kolikrát říkal, že jsem třeba v životě taky už potkal anděla… Pane inspektore, asi si myslíte, že jsem taky tento, že jo, ale já například potkal prvního anděla ještě jako kluk. A byl to náš

vachtmistr, jak se tehdy četníkům říkalo, vachtmistr Vrána. To jsem na jarmarku poprvé vzal tabulku čokolády; jakživ jsem ji nejedl a ona tam tak na stánku ležela, radost se podí-

vat. Popad jsem ji, ale on mne taky popad ten trhovec, a začal řvát, lidi se sběhli, on mne mlátil a přišel taky pan vachtmistr a vytáhl mě z toho klubka vzteklejch lidí. Kdyby kluk ukrad z hladu housku, tak bych mlčel, vykládal cukrář, ale tadyhle čokoládu, to je u mě zloděj! Kdybyste prodával housky, třeba byste mluvil zase jinak, řekl pan vachtmistr, a že přej mne odvede. Když jsme byli už z náměstí pryč, řekl mi: Ty jsi to ale vymňouk! Dyť by tě čekala polepšovna! A šel, koupil mi u kupce cukrovej špalek, a pak jenom tak ukázal rukou, abych utíkal.

To je zajímavé, pomyslil si pan Brůžek, jak lidi mluví docela jinak, když čekají na vlak, a jinak, když sedí na židli u nás v kanceláři a mají vypovídat…

A pak jsem ho jednou zahlídl v zákopech na italské frontě, to vám najednou šel mezi dráthindrnisama, a nebyl ani z naší, ani z italský strany, a nikdo na něj nestřílel a mně se zdálo, že vrtí hlavou a říká: Lidi, lidi, co to děláte…

Nefasovali jste náhodou ten den rum? usmál se pan Brůžek. Vy mně nevěříte, já vím… Ale kdybyste mi aspoň věřil, že v tom nočním vloupání nemám prsty!

Naštěstí zrovna přijížděl vlak a pan Brůžek nemusel odpovídat. Venkovská babka, která přijela, naprosto nevypadala nějak bláznivě. Leda když jeli tramvají, vytáhla z kapsy nějaké staré korále, jaké se kdysi dávno prodávaly o poutích, a řekla: To nesu nevěstě, jistě jsi jí nic nekoupil, a to se přece má!

Kuba se podíval na korále, a pak na pana Brůžka, a neřekl nic. Snad si myslel totéž co on: nevěsta nevidí a taková věc může být někdy milosrdná.

A tak přijeli do karlínského bytu, kde se chystala svatba. Ženich Kuba byl uvítán bouřlivě. Jakýsi strýc z nevěstiny strany, ruměný venkovský stařík, rozpřáhl ruce: A já si pořád říkal, že už ženich útek… Takový pády se stávají… A on jel pro maminku! Tak si, pa-ní, sedněte a vemte si koláč.

Paní Kubová se jenom chichotala.

Nevěsta nebyla už nejmladší, byla ale štíhlá, měla jemné prsty a bílý obličej; její nevidomé oči pluly bez cíle, a když k někomu obrátila tvář, pak jen proto, aby lip slyšela.

Vztáhla ruku k svému ženichovi, dotkla se ho a pousmála se: Máš naškrobenou košili, ty jsi ale fešák… A kravatu… Hezkou, co? dodala, když se jí dotkla.

Vendelín Kuba byl nejistý, uvědomoval si, že svatba je zatraceně ohrožena, a přece pořád nemohl uvěřit, že by ho jen tak odvedli. Uvědomil si, že Karlička slyší další cizí kroky a oznámil všem: Já jsem si přivedl známého, my se známe už dlouho, že pane inspektor!

Brůžek je moje jméno, řekl honem pan inspektor, aby zachránil situaci.

Brůžek. Podal ruku nevěstě a cítil, jak se její prsty jemně zachvěly, jako by chtěly o něm vědět něco víc.

My se s panem Kubou známe už pár let… Možná, že si budeme muset ještě odsko-

čit, stala se taková věc… Prostě v práci něco potřebujeme, že jo, Kuba!

No jo, ale snad ani ne… zaprosil Kuba a podíval se úpěnlivě na pana Brůžka.

Bylo chvíli neurčité ticho, tatínek nevěsty přinesl od sousedů další židli pro nového svateb-

čana a ruměný strýček ozdobil pana Brůžka zelenou myrtou a bílou stužkou: Abysme vypadali jako mládenci! Jo, a tady mám něco primisima, tu si pálím z hrušek, to tedy musíte okoštovat.

Kdepak, já jsem ve službě, tedy v práci, řekl pan Brůžek a pochopil, odkud že se bere řečnost toho křepkého mužíka. Rozhlížel se po místnosti, ale nikde neviděl nic, co by se dalo určit jako část nočního lupu. Na stole stály dvě láhve obyčejného vína a mísa domá-

cích koláčů. A taky tam byl opletený malý demižónek, který přivezl ruměný strýc. A pan Brůžek, aby sledoval stopu zcela důsledně, ochutnal; zjistil, že to je opravdu domácí hruš-

kovice, ovšem chuti tak vznešené, že by nebyla k maní ani u Lipperta.

Ovšem vcelku nebyla situace vůbec růžová. Vendelín Kuba vrhal na pana Brůžka, který se tvářil jako svatebčan, znepokojivé pohledy. Pan Brůžek na něho mrkl, aby šli tro

chu stranou. Poslyšte, mne něco napadlo. Vám přece na tuhle noc může dosvědčit alibi va-

še nastávající.

Přece si nemyslíte, pane inspektor, že jsem u ní v noci spal. Před svatbou! ohradil se lupič Kuba.

Pan Brůžek se zatvářil starostlivě: Já to myslil dobře… Totiž kdybyste byl náhodou s ní, a svatba se nekonala, tak by její svědectví mělo platnost. Ale jak to bude jednou vaše manželka, tak na to soud nemusí přihlížet! Jenže, člověče, když vy jste tak ctnostnej, že jste s ní nebyl, nevidím jinou možnost než vás odvést.

Vendelín Kuba povzdechl: Pak vás prosím, aby to bylo po svatbě. Nakonec mám přece právo se oženit, i kdybych něco udělal… A já neudělal nic.

Dobrá, já si to vezmu na odpovědnost. Kvůli nevěstě… Vyjeďte do kostela a já jedu na direkci… Podám hlášení, co a jak, a po svatebním obřadu jsem tady zpátky. A co řekne pan rada, to se stane. Jasný?

Kuba nejistě přikývl. Ta perspektiva, že od oltáře půjde do lapáku, ho nijak zvláště nenadchla.

Když se vaše nevina prokáže, tím lip, dodal ještě pan Brůžek. Moje nevina se proká-

že, řekl smutně lupič Vendelín, ale kdy? A co zatím ubohá Karlička? Vždyť ona se dozví, jaké to se mnou bylo… To je jediná věc, kterou jsem jí neřekl.

Když vás má ráda, všechno překoná, pravil útěšně pan Brůžek a pak se vrátil mezi hosty. Prohlásil, že bohužel netušil, k jakému slavnému dni se dneska dostane, a že se musí vrátit do práce, ale že ještě přijde. A ruměnému strýčkovi svatosvatě slíbil, že tu jeho hruškovici s ním ještě popije. Všichni sborem litovali, že pán tak příjemný musí odejít. Jenom slepá nevěsta se kupodivu po něm otočila s jakousi starostlivostí v tváři; možná, že odchod svatebního hosta jí připadal neblahý.

Pan Brůžek kráčel zvolna na direkci. Kdyby byl mohl, šel by ještě pomaleji, protože se bál, že dostane od pana rady vypucováno. Šel tak trochu jako provinilý žák. Teď už měl sedět v pracovně pana rady s delikventem. A on si připíjí na jakési podivné svatbě!

Když přišel do kanceláře,našel tu jen pana Bouše. Tak co? Máš už toho Kubu? Ani se neptej, řekl Brůžek. Je tam starej?

Zatím ne, běžel k prezidentovi, nějaká velká porada… Ale vrátí se a bude ho hned chtít.

To je právě.ten ouraz! vzdychl pan Brůžek. On ti zdrhnul, co? znalecky přimhouřil oko pan Bouše.

Kdyby to… Já ti ještě něco podobného nezažil. On se mi žení!

Blázen. Basa je na pár let, ale manželství je doživotní, pravil pan Bouše z hlubokosti svých životních zkušeností.

Ono je to moc vážný a složitý, kamaráde. Já to starému asi nesmím vůbec říct, ale já ho pustil, aby se mohl oženit. Až to bude, tak ho přivedu. Já nejsem o jeho vině tak moc přesvědčen.

Klidně můžeš, protože dopoledne, když už jsi byl pryč, našli Pánkovi lidé na dvoře toho obchodního domu páčidlo. Otisky žádné, byl v rukavicích, je to dočista pěkně utřené, jak to měl při vylamování v ruce… Jenže v laboratoři jim to nedalo a prohlídli si to celé a co bys řekl: na druhém konci, tam, kde se páčí, je pár otisků. A všechny Kubovy.

To není možné!

Je to tak, jak říkám. Víš, co je možné? On si na práci vzal samozřejmě rukavice…

Ale někdy dřív, když si třeba ten vercajk rovnal do tašky, tak zapomněl a vzal ho do ruky jen tak… No, a otisk zůstal tam, kde ho potom rukavicí nesetřel.

Průšvih, řekl pan Brůžek malomyslně a posunul si klobouk do týla, pro tože ho ještě ani nesundal. A já bych mu byl tak rád uvěřil! Mimochodem, jak dopadla inventura v obchodním domě? Co vlastně sebral?

Tak v tomhle punktu je to dobré, moc škody není, vzal tam jenom pár lahví pití. Když se žení, tak je to samozřejmé

Ani to není samozřejmé, člověče, protože na té svatbě je k pití akorát domácí hruš-

kovice, kterou přinesl jeden strejček. Ovšem taje výborná.

Nebýt v tom ten noční hlídač, byla by to úplná drobnost, na pár měsíců.

Pan Brůžek si sundal konečně klobouk a přemýšlivě se natáhl na erární kanape: No vidíš! Jinak když se Kuba do něčeho dal, tak je známo, že mu žádný zámek neodolal a že si dovedl vybrat něco cenného. A najednou říkáš, pár flašek kořalky… V obchodním domě, kde je fůra krásných věcí! Kolik mohl těch lahví odtáhnout? Deset, patnáct?… Tak to je jedna věc, která mě plete. A pak ta druhá, a to je podle mne to hlavní: on nikdy nebyl ozbrojen, protože ví, co to potom koštuje. A najednou zapíchne hlídače. To mi vysvětli!

Pan Bouše pokýval hlavou: No jo, je to divný, aleje to tak. Leccos se stává!Pan Brůžek si smutně pomyslil, že jsou ale věci, které se nestávají.

Rada Vacátko se nevracel, porada se zřejmě protáhla. Zato se objevil inspektor Pá-

nek, který teď měl v referátu vloupání různého druhu.

Tak co? Už je tu? zahlaholil.

Kdo? Kuba? S tím to je v pořádku, zabručel pan Brůžek. Ale že ho naši krásně udě-

lali, co? Najít páčidlo i s otiskem, to je zrovna zázrak! Je v tom až po uši a nic ho nezachrá-

ní. A ten hlídač mu zřejmě dodá. To bude moc let, pánové! Skoro mě mrzí, že to spadlo do vašeho referátu. Jo, a tadyhle dejte panu radovi zápis svědecké výpovědi. Nějaký železni-

čář se dal slyšet, že když šel časně ráno do služby, viděl utíkat dva chlapy Jungmannovou ulicí směrem ke Karláku. A něco nesli.

Dva chlapy? A co s tím mají společného? podivil se pan Brůžek.

Zřejmě to byl Kuba a pak někdo s ním!

Kuba ve dvou? To mi teprve nesedí, zavrtěl hlavou pan Brůžek.

Inspektor Pánek zdvihl prst: Jo tak moment, to se ale mejlíš, jeho poslední případ byl ve dvou. Měl nějakého mladého kluka, jmenoval se Berousek, a dělal mu jednak zeď a jednak mu pomáhal. Říkalo se, že si vychovává následovníka… Takže mohli být ve dvou i teď! Však on nám to vysvětlí.

Zatím zatlouká, povzdechl Brůžek.

Není divu, ví, že to bude setsakra drahý. A inspektor Pánek odešel do své kancelá-

ře.

Pan Bouše pozoroval po očku svého druha a mlčel. Pan Brůžek právě uvažoval, že jestli byli dva, mohl toho hlídače odrovnat ten druhý… Proto Kuba tak silně zapírá! Nechce namočit komplice!

Víš co, Brůžku? Ty se seber, jdi zpátky na svatbu a starému řekneš, že jsi ho na jeho adrese nenašel a že jsi napřed musel zjistit, kde je, a že ho vedeš o něco později, proto-

že on se ti zatím oženil. Ženění není trestný, jak známo, je to spíš blbost… No, a napij se na moje zdraví té hruškovice, já jsem ji ještě nikdy nepil. Ale hlavně sem dodej Kubu, on si vzpomene, jak to bylo, až zase uvidí zamřížovaný okýnko, to na ty chlapy hodně působí.

Pan Brůžek neřekl nic, rozvážná řeč pana Bouše se mu zdála velmi správná.

Vstal, natáhl si sako a měl se k odchodu.

A proč vlastně se ti ho nechce sbalit? zeptal se pan Bouše.

Pan Brůžek pokrčil rameny:. Asi proto, že najednou o něm toho moc vím… A že mi je líto jeho nevěsty. Ale to je jeho věc! Vlastně na něj dostávám vztek. A přivedu ho, na to se spolehni!

Pan Brůžek vyrazil, rozhněván na sebe, na Kubu, na všechno, co se tak složitě zamotalo, a říkal si: za tu ubohou slepou ženskou by měl dostat ještě zvýšený trest!

Bílou stužku se snítkou myrty měl v kapse, a teď ji vyhodil. Jaképak předstírání! Přijdu tam, řeknu: Kubo Vendelíne, pojďte se mnou, a hotovo!

Jak to tak už bývá, všechno dopadlo docela jinak. Karlínský činžák u viaduktu byl tichý, za dveřmi bytu bylo taky ticho, a když dlouho zvonil, nikdo nešel otevřít. Panu Brůžkovi na chvíli zatrnulo srdce. Lidi, jsem to já ale mezek! Vždyť ten chlap si ze mě utáhl! Vždyť oni jsou všichni pryč!

Moment, všechno to ale podvod být nemohl, řekl si za chvíli, když ho přešel první vztek. Asi přijeli z kostela, Kuba rychle veselku zakončil, hosty poslal domů a sám zmizel. Což ovšem i tak bude ostuda, protože to znamená ho honit bůhvíkde…

Naproti se otevřely dveře a vykoukla sousedka: Vy zvoníte u Nováků? Ale ti mají přece svatbu!

Právě proto! To bývají lidi doma, ne? bručel pan Brůžek.

Oni budou mít ještě trachtaci, jistě nejmíň u Šroubka, ale já to Karličce přeju, našla si přej hodnýho pána, bude se o ni starat…

Jo, pěkně hodnej pán, pomyslil si pan Brůžek. Pak ale sousedce poděkoval a šel do nejbližší hospody. To jsem dopadl jako svatebčan, dočista jsem zapomněl, že je taky čas k obědu, mrzel se sám na sebe a dal si v té hospodě guláš. A Bouše si myslí, že hoduju! povzdechl si, lámaje si do omáčky krajíček chleba.

Leč pan Bouše neměl moc času myslet na to, kde právě debužíruje přítel Brůžek.

Když se vrátil pan rada, musel mlčky vyslechnout jeho hudrování, že Brůžkovi nějak moc dlouho trvá, než sežene obyčejného zloděje, který se jenom náhodou dostal do lepší kas-ty…

No jo, už je to tak, povýšil”, pitomec jeden… Ten hlídač totiž právě v nemocnici umřel. Od obyčejné rány nožem, sakra, to je ale smůla, co? Starej člověk! Takže Kubovi jde o krk. Loupežné přepadení není legrace. Dneska jsou soudy na tohle přísnější než dřív.

Pan Bouše jenom tiše hvízdl. No maucta hodiny, to tedy bude mít Brůžek radost! Jen aby se s ním přihnal co nejdřív.

Ono je možné, že ho nemůže najít, třeba Kuba zmizel z Prahy, když ví, co proved.

On jinač na mordy nebyl, pane rado, on to byl slušnej člověk.

Pan rada se jenom hořce pousmál. Vida, co může znamenat: slušný člověk!

Pak volalo komisařství odněkud z Hloubětína. Vzrušený hlas místního strážníka ohlašoval, že byl nalezen mrtvý člověk. A víte určitě, že je mrtvý?

Měli jste tam doktora? zeptal se unaveně pan rada. Jinak to není naše věc!

Hlásím, že mrtvý je určitě, a to tak, že asi kouřil a chytla mu v posteli sláma, to prosím zjistil pan komisař.

No vidíte, jakého máte šikovného šéfa. Tak napište protokol, protože takových pří-

padů je v Praze plno, a hotovo! radil pan rada, jehož myšlenky se pořád točily kolem toho nočního hlídače.

Hlas z komisařství nepostrádal však i po té radě své naléhavosti: Pěkně prosím, pane rado, hlásím, že jsou zde jisté okolnosti, které nás nutí, abychom si vyžádali vaši asistenci. Za prvé není to jeden člověk, ale jsou tam dva. Teda jeden je ten mrtvý a druhý zase ne… A jsou zde další věci, které budí určité podezření!

Určité podezření… Jaké určité? zlobil se dál pan rada.

Teda neurčité, když dovolíte, opravoval se vyděšený strážník, jemuž se nepřiházelo často mluvit se samotným šéfem oddělení vražd. Není to jen tak samo od sebe!

Pan rada posléze mávl rukou: Bodejť jo, když je tam nebožtík! Nechtě to tam, jak to je, a my tam zajedeme. A s ničím nehýbat!

Ono se muselo hýbat, protože se hasilo, že ano, potom toho mrtvého vytáhli ven, to-ho živého taky…

Proč ten živý vlastně neutekl, když hořelo? podivil se pan rada. On nemoh…

Jednak byl omámen a jednak byl ožralej, pravil strážníkův hlas nikoliv bez jisté hrdosti. -Je domněnka, že třeba on způsobil smrt toho druhého.

Zajímavé, sykl pan rada. A kdo se to domnívá, že ten první zamordoval toho druhého? Nebo snad ten druhý toho prvního?

Náš pan komisař, prosím. On je teď na místě činu… Já jsem byl jen poslán, abych vás zavolal.

No dobrá, dobrá. Čekejte

Pan rada zavěsil: Pane Bouše, ti policajti si všechno moc usnadňují.

Prostě to postoupí vyšší instanci, což jsme my, a hotovo. Ze není na policejní direkci ještě někdo, komu bych to mohl zase strčit já! V Hloubětíně…

To je přes celou Prahu. A uvidíte, že to bude ne-

šťastná náhoda a že nás tam citýrují docela zbytečně… Přitom my máme důležitější věci!

Pan rada byl nevrlý. Zbytečná smrt ho vždycky popouzela. Když člověk zabíjí z váš-

ně, z lásky nebo vzteku, je to pochopitelné. Ale probodnout starého penzistu, který si v noci takhle přivydělává, je nesmysl. Tomu chlapovi, co tam šel krást, musely selhat nervy, jinak to přece není možné!

Povzdechl.Tenhle případ se musí pořádně promyslet, a nejezdit čertví kam za nějakým nebožtíkem.

Než pan Bouše sehnal vůz, pan rada si přečetl výpověď onoho železničáře a strčil ji do šuplete, protože to je výpověď pro kočku. Dokud nezmáčknou toho Kubu, je to pořád samá voda.

V Hloubětíně se ukázalo, že nešlo o byt, jak se pan rada domníval, ale o jakousi kůlnu, stojící mezi podobnými neurčitými stavbami. Požár objevil už kolem poledne nějaký za-hrádkář a zburcoval okolí. A teprve když doběhli další lidé a začali hasit, poznali, že v kůlně jsou lidé. Pak zavolali policii a přivolaný doktor zjistil u jednoho člověka smrt zadušením kysličníkem uhelnatým a u toho druhého otravu. Pokusil se o umělé dýchání, ale potom ho poslal do špitálu, protože muž sice žil, ale omámení trvalo.

Policie si všimla, že lidi tady šlapou po samých střepech, a nedalo jim moc práce objevit hodně rozbitých i plných lahví takového pití, že i místní zkušení strážníci takové značky neznali. Pro jistotu jednu láhev otevřeli, přičichli, ochutnali (to aby zjistili, jestli jde opravdu o kořalku, když je na flašce napsáno Remy Martin), a potom se napil toho Martina i místní komisař, a díky tomu se mu tak zostřil zrak, že si všiml, jak pod jedním kavalcem, vycpa-ným slámou, čouhá taška, jakou nosí instalatéři. Jenže v té tašce nebylo nářadí pro instalatéry, ale pro lupiče, především svazek paklíčů, velmi profesionálně udělaných. Pan komisař usoudil, asi pod vlivem toho Martina, že ti dva se někam vloupali a potom na oslavu lupu pi-li, načež ten jeden se rozhodl toho druhého se zbavit a nastrojil to tak, že založil požár…

Svou teorii objasnil žasnoucím strážníkům a dodal: O tomhle se bude, lidičky, psát v novinách, uvidíte! Ukážeme, co umíme!

Když svou teorii sdělil panu radovi, nebyl už tak jistý, a když si všiml kri-minalistova pohledu, poklesl na duchu úplně.

V kůlně bylo arci boží dopuštění a pan rada se rozhlížel po té nehostinné zpustošené místnosti zamračeným pohledem.

Pane komisaři, tohle není místo činu, to je svinčík. Všechno je tu rozmlácené, jeden neví, kde má vůbec začít.

Pane rado, ono tady hořelo a bylo štěstí, že to tady lidi z okolí udusili, protože jinak by šly do ohně všechny ty kůlny a baráčky v okolí.

No jo, ale jak mám poznat, co se tu dalo? Mne udivuje, že jste to poznal tak jistě vy!

Já vidím jenom jedno: hořelo tu a ti dva, říkáte, že byli dva, ne? tu chlastali. A moc. Víc se tady zjistit nedá. Kdo byli ti dva?

Tak to, prosím, nevíme, řekl váhavě komisař.

Nevíte… A voláte nás, jako bychom to my měli vědět! Copak u sebe neměli žádné dokumenty?

On na nějaké perlustrování nebyl čas, ten mrtvý byl už ohořelý a odnesli ho, a ten, co ještě dejchal, taky nemluvil…, breptal komisař.

Takže se vám, nezdvořák, ani nepředstavil! utrousil jedovatě pan rada a vrhl vý-

znamný pohled na pana Boušeho. Ten se tvářil naprosto neúčastně a prohlížel si bez úspěchu poloshořelou kůlnu.

A nikdo je tu neznal? Nikdo je tu nevídal? Protože ti dva, pánové, to tady museli znát dávno, přece si sem nezaběhli náhodou! Tady spávali, to je jasné, a sem se taky šli schovat. Tady se přece v noci muselo svítit!

Strážníci se na sebe dívali a krčili rameny. Nevěděli nic. Komupak by se chtělo chodit do takových končin!

A proč si vlastně myslíte, že ten jeden to nějak narafičil? zeptal se pan rada. Šlo přece o lup, nadšeně vykládal komisař. Asi o větší, když se podíváte na tu taš-

ku, ne? Podle mne ten jeden, asi ten, co byl míň opilý, vzal tomu opilejšímu jeho peníze, když ho, řekněme, omráčil. A pak to zapálil, ale málem přitom přišel o život taky.

Zajímavé. A kde ty peníze jsou?

Můžeme předpokládat, že shořely, kroutil se komisař.

Jako v té říkance: kde je ta voda, voli ji vypili, kde jsou ti voli, páni je snědli, kde jsou ti páni, na hřbitově zakopáni… Nikde nemáte jediný důkaz!

Kromě té tašky… A co je tamhleto?

V koutě byl pohozen zřejmě od toho hašení promáčený krátký kabát. Komisař pokrčil rameny: Nějaký hadr… Asi jednoho z těch dvou…

A vy jste ho neprohlídli? A co když je tam taška s dokumenty! Nebo s těmi penězi, pro které se tady mordovali, jak ráčíte tvrdit.

Jeden ze strážníků přičinlivě kabát zdvihl, protřepával a zavrtěl hlavou:

-Nic v tom není.

Nic, opakoval pan rada a znovu vrhl svůj pohled na pana Boušeho. Ten jenom zvedl oči k nebi a zavřel tašku, kterou pečlivě prohlížel. Pan rada šel ke kabátu, v kterém strážník nenašel žádné doklady, a pečlivě jej znovu ohmatal.

Vrhl zničující pohled na strážníka, ob-lékl si rukavice a sáhl do kapsy toho kabátu. V kůlně bylo vyjevené ticho. Pan rada z té kapsy vytáhl nůž.

Takový, jaké teď přicházely do módy a po nichž toužili všichni flinkové, kteří je vídali v těch nejdivočejších filmech. Nůž, který nahání hrůzu, protože se otvírá stisknutím pera.

Pan rada je stiskl a vylítla čepel. Prohlédl si ji u vyraženého okýnka, kde bylo nejvíc světla. Pohybem ruky přivolal pana Boušeho. Tohle vezměte do laboratoře, na čepeli něco je. Možná, že uschlá krev.

Pan Bouše nůž zabalil do čistého šátku. No prosím, zazářil komisař, neříkal jsem to? Zabil ho!

Pan rada už měl toho nemístného optimismu místního komisaře plné zuby: Prosím vás, kdyby ho zapích nožem, proč by tady dělal oheň? A kdyby chtěl ohněm zamést stopy, proč by sám neutekl? Vždyť my ještě ani nevíme, jestli se z toho omámení probere! Kyslič-

ník uhelnatý, pane komisař, není žádnej špás! Tady se muselo stát něco jinšího. Ale co?

Pan rada neklidně přecházel po zničené kůlně. Potom se zastavil. Znovu vzal do ruky mokrý uválený kabát a obrátil se na místní strážníky: Pánové, když jste nakládali toho mrtvého, měl na sobě kabát? A co ten druhý, co ještě žil, jak ten byl oblečen? Strážníci ml-

čeli, styděli se říci, že si v tom rumrejchu takových drobností ani nevšimli. Ale jeden z nich, starý tatík před penzí, se postavil do pozoru a uvážlivě řekl: Hlásím, pane vrchní policejní rado, že ten mrtvej byl jenom v košili. To si pamatuju… A ten druhej, co ho doktor ještě tady vyšetřoval, měl takové odrbané sáčko, jak to teď kluci nosí, protože mu ho doktor rozepínal, když mu poslouchal na prsou… A pod tím měl košili, tu doktor roztrhl. A když ráčíte dovolit, tak oba byli ještě kluci, asi tak kolem dvaceti, a vožrali se tady, jak zákon káže.

Strážník vychrlil své hlášení setrvávaje v pozoru. Komisař se jenom uškliboval, ne-vážil si výpovědi svého podřízeného, protože neobsahovala nic zajímavého.

Pan rada byl jiného názoru. Pochvalně kývl hlavou: Děkuji vám… pane… pane…

Strážník Kadrnožka Jan, pravil v pozoru policajt.

Vaše pozorování má pro nás velkou cenu. Strážník Kadrnožka Jan zasluhuje slu-

žební pochvalu, pane komisaři!

Komisaře přešel úsměv a srazil podpatky.

Pan rada ukázal do rohu místnosti: No, tak teď si můžeme aspoň trochu představit, jak to tady bylo. Ti dva tady začali pít a pak si ten jeden co je už po smrti lehl na kavalec u dveří. A protože mu po pití bylo horko, sundal si kabát. Ale ten druhý získal kavalec pod

okýnkem, které nemělo sklo, takže tam bylo chladněji. A tak si kabát nechal. Měl štěstí, protože tím okénkem proudil čerstvý vzduch. Když oba usnuli pod vlivem té opice, asi jednomu z nich upadla zapálená cigareta. Podle toho, jak jsou ohořelé stěny, řekl bych, že tomu u dveří. Tam začala hořet sláma i prkna okolo. No a konec už známe. Kabát patří mrtvému, ten tedy měl v kapse nůž a…

Pan rada se zadíval na pana Boušeho, který sice řeči svého šéfa naslouchal, ale po-

řád pokukoval po těch střepech na zemi. Zraky obou mužů se setkaly.

Vy si pořád prohlížíte ty flašky, pane Bouše!

Prohlížím, přisvědčil pan Bouše. Napadla mě taková divná myšlenka, pane rado. Možná hloupá, možná nesprávná…

Pan rada povzdechl a nedbaje vyjeveného ticha kolem, řekl: A víte, že mě taky? Obchodní dům, vydechl pan Bouše. Drahé alkoholy.

Správně, člověče! A svědectví toho železničáře, který viděl utíkat Jungmannovou ulicí dva muže směrem na Karlák s pytlem přes rameno.

A oba pánové z kriminálky se usmáli.

Takže ten nůž by mohl být tím vražedným nástrojem, dodal skoro slavnostně pan rada.

Já to přece pořád říkám, nevydržel už mlčet pan komisař a vypnul se. Pan rada ho sjel chladným pohledem: Jenže ten mord, milej pane komisaři, se nestal tady, ale na druhým konci Prahy!

Pan komisař jenom vyvalil oči.

Takže vy, pane komisaři, honem volejte do té nemocnice, jestli toho druhého už vzkřísili. Anebo radši tam zajděte… Potřebuju jeho výpověď, jména obou těch chlapíků a všechno, co se stalo v obchodním doměTeta. Je to vaše velká příležitost.

Pan komisař se opět napřímil.

No, pane Bouše, a my můžeme jít! Čekám vaši telefonickou zprávu, pane komisaři!

Pan rada zasalutoval ke svému tvrdému klobouku a strážníci v čele s komisařem mu vzdali stejnou čest.

Když šli k vozu, řekl pan Bouše: Ti, co utíkali ke Karláku, byli tedy tihle dva… Ale kde byl potom Kuba?

Pan rada neodpověděl.

Tady v té kůlně skončila loupež z toho obchodního domu, pokračoval pan Bouše. -

Takže se člověk musí zase ptát: kde byl Kuba!

Pan rada se zastavil: Kde byl? Spíše kde je teď, pane Bouše!

Pane rado, řekl ve voze pan Bouše, je docela dobře možné, že mi vynadáte, ale já to musím říct. Já totiž něco o tom Kubovi vím. Tedy já to nevím sám, on mi to řekl Brůžek.

On už ho má?

Jo a ne… Neráčil byste se hněvat, kdybychom teď zajeli do laboratoře a pak hned na jednu svatbu?

Pan rada si chtěl zapálit viržinko, ale jeho ruka se mu i s hořící sirkou zastavila tak, že si málem spálil prsty.

Ta svatba, pěkně prosím, není daleko. V Karlině, u viaduktu, dodal ještě pan Bouše.

A pak úslužně podal panu radovi hořící sirku…

Rozjaření hosté přišli, jak se tak přihází, od svatební hostiny později.

Pan Brůžek se v hospodě nudil, vypil už tři piva, přečetl dvě stará čísla Pražského ilustrovaného zpravoda-je, poučil se, že by se mohl stát nekuřákem a ušetřit peníze i zdraví, kdyby si objednal krabičku Nekuř-table-tek od firmy Hydiko, se zájmem se poučil o prostředku pro zvětšení poprsí a o rovnači odstálých uší. Protože neměl potřebu takových zázračných prostředků, přečetl ještě všechny nabídky k sňatku, zalitoval, o jaké skvělé životní příležitosti přišel, zaplatil nevalný oběd a šel znovu na tu veselku. Vypadal spíše jako veselý a toužebně očeká-

vaný svatebčan, jak ho tu všichni vítali, především ruměný strýček, který na tu svou hruš-

kovici nemohl najít mezi hosty žádného partnera. Ženich byl zaražený a nepil Pan Brůžek však nebyl taky v náladě a významně se zadíval na Kubu. Očima ukázal na vedlejší místnost, že by tam s ním jako chtěl pohovořit. Nevěsta, která jako by postřehla napětí, se obrátila k panu Brůžkovi: Škoda, že jste nemohl být s námi. Třeba jste ani nejedl… Máme ale svatební koláče! Tatínku, podejte je!

Od vás si vezmu, samozřejmě, řekl dvorně pan Brůžek. Měl jste s námi být v kostele, řekla najednou Kubova maminka. – Takhle tam nebyl jedinej anděl.

Jedinej anděl v tak velkým kostele.

Zachichotala se a zase si sedla na kanape a mlčela. Nevěsta chvíli čekala, pak přistoupila k panu Brůžkovi a řekla: Už jste mohl odejít zase ze zaměstnání?

Pan Brůžek se zarazil. V jejích slovech bylo něco znepokojivého. Karličko, my si s panem Brůžkem jenom vedle popovídáme, řekl jí chlácholivě Vendelín.

Ráno jsi říkal, že pán je inspektor… Od policie? řekla tiše slepá.

Vendelín se zakuckal a taky pan Brůžek potřeboval chvíli, než vydechl: Ale to snad…

Inspektor ano, ale od dráhy… Od dráhy, slečno, totiž už paní, promiňte, docela jsem zapomněl. A pohovoříme si jen služebně, firma Tresoria, kde pan Kuba dělá, má s námi co činit, abych tak řekl.

Neřekla nic, jenom přikývla, hmatem si našla opěradlo židle a sedla si.

Pan Brůžek honem prchl do vedlejší místnosti následován novomanželem Kubou.Ježíšmarjá, ona si všimla, že jsem dopoledne něco prokec, zanaříkal Kuba.

Ale je to už v pořádku, ne? Nic není v pořádku, dokonce je všechno dost špatný. Protože vy jste mi lhal, Vendelíne, a to vám nezapomenu!

Jako že je pámbu nade mnou!

Nechtě pánaboha, budete ho moc potřebovat. Na policii mají váš otisk na páčidle, které jste ztratil v tom obchodním domě. V jakém domě, já jsem nikde nebyl!

To je vaše věc, jak dlouho chcete zapírat. Ale ten otisk vás usvědčí, i když se roz-hodnete lhát. Já nevím, koho vlastně kryjete, člověče! Vy jste tam přece nebyl sám!

Vendelín Kuba se zatvářil, jako by se dusil: Šmarjá, pane inspektor, kdo to vyšetřoval, to je přece všechno úplná pitomost!

Není, Kubo, není… Zatímco jsem na vás čekal, volal jsem si k nám na čtyřku. Mám pro vás smutnou novinu. Ten hlídač, co jste ho vzal nožem, je mrtev.

Takže to je loupežné přepadení a to bude moc špatný! Ledaže by se ukázalo, že ho zabil ten váš komplic, co tam byl s vámi.

Kuba usedl těžce na židli. Mlčel. Byl bledý jako stěna a těžce dýchal.

Vypadalo to, jako by se o něho pokoušela mrtvice. Ruce se mu třásly.

Tak to skončíme, ne? Oznámíte hostům, že půjdete se mnou kvůli nějaké práci…Třeba, že potřebujeme otevřít u pokladny zaseklý zámek. A že se vrátíte později, aby nečekali.

Ale Karlička, Karlička, zanaříkal lupič a novomanžel Vendelín Kuba.

Pan Brůžek otevřel dveře a řekl stroze: Jdeme! V druhém pokoji, kde byli hosté shromáž-

dění, nastalo ticho.

Všichni viděli, jak je Kuba bledý. Jeho žena to neviděla, ale zřejmě vnímala ono na-pětí a tiše vykřikla.

Já… Já se vrátím, řekl Kuba a vykročil. V té chvíli se ozval zvonek.

Naléhavě, dvakrát.

Hosti jdou, zvolal ruměný veselý strýček, hotový nalít další sklenky.

Otec nevěsty běžel otevřít a nyní ustupoval před dvěma pány, kteří vcházeli do dve-

ří. Pan Brůžek pobledl. Tak to je tedy můj konec, pan rada přišel osobně, Bouše mě zradil.

Náš kolega, pan Brůžek, nám neřekl, že je na svatbě, a my ho hledáme!

zahlaholil vesele pan Bouše. My jsme ze stejného úřadu jako on.

Pan rada přikývl. Zatímco vyjevený Kuba stál jako solný sloup a pan Brůžek nevěděl vůbec, co říci, pan rada přikročil k nevěstě: My jsme vám vlastně přišli gratulovat k vaše-mu manželovi, paní… tedy nyní paní Kubová, že?

Ano, řekla slepá. To jsou taky tvoji známí, Vendo? Jako ten pán, co tu už je?

Ano, řekl Vendelín Kuba.

Jste trochu překvapena, že? řekl pan rada. Ale to se poddá. Takže si připijeme!

zvolal strýček a zamával opleteným demižónkem.

A hned nalil. Pan Brůžek přisunul svou sklenku. Cítil, že se nyní pro změnu pokouší pepka zase o něho, a potřeboval hlt, který by ho postavil na nohy.

Tak na zdraví vespolek, řekl pan rada.

Ostatní hosté trochu rozpačitě mlčeli, tatínek nevěsty jenom vzdychal, zato strýček ožil a maminka, sedící mlčky na kanapi, najednou řekla: To je andělů, to je andělů!

To myslíte nás, paní? zeptal se pan Bouše s podivem. Nevzpomínal si, že by ho byl někdo považoval za anděla.

Pane Kubo, vlastně bychom vás měli vzít s sebou, abyste nám to všechno vysvětlil úředně, ale… nechceme vám rušit svatbu, tak to uděláme tady. Že bychom šli vedle, ne?

řekl pan rada. Bude se nám lip mluvit. Mladá paní nám promine, nebudeme tam dlouho.

Já jsem už tady s panem Kubou mluvil, pane rado, a už jsem ho taky úřed ně vyzval, aby mne následoval, řekl důstojně pan Brůžek.

Protože jste nevěděl, co víme my, řekl pan rada. Nakázal, aby zavřeli dveře, a posadil se. Pokynul panu Boušemu, který se vytasil s taškou. Když ji Kuba uviděl, vykřikl.

Je vaše? zeptal se pan rada. Jo… Ježíšmarjá, jo… Jak se k vám dostala? Já ji přece zahodil!

A než jste ji zahodil, tak jste si všechny ty kousky, co jste v ní měl, hezky prohlíd, co?

ozval se pan Bouše.

Prohlíd. To víte, nakonec… Ale zahodil jsem to všechno, na mou duši! Jak se to tady ocitlo? zoufal si Vendelín Kuba.

Kam jste ji zahodil?

U nás doma, co bydlí matka… U pastoušky je rokle, tam jsem to hodil, protože jsem přísahal, že už to nevezmu do ruky, od těch dob ne, co jsem poznal Karličku… Ona nic ne-ví, pánové. Viděli jste sami, ona je…

My víme, řekl pan rada tiše. Tak říkáte u vás doma… A vy znáte jistého Berouska?

Znám, ale neviděl jsem ho od té doby, co… No, co se mnou seděl. Ani nevím, kam se ztratil.

My to ale už víme, řekl pan rada. A on věděl, že jste to tam zahodil? Jak by to mohl vědět, pane rado! To nevěděl nikdo!

Kromě vaší maminky, co?

Ted oněměl i Vendelín Kuba. Za chvíli řekl: Jo, to nevím… Třeba mne viděla. Pane Brůžku, tak hezky nás uvítala, zavolejte ji sem! Stará paní se objevila ve dveřích, spokojeně se usmívajíc.

Maminko, řekl pan rada vesele tak když jsme samej anděl, jak jste říkala, tak nám hezky povězte pravdu. Vy jste tuhle tašku našla tam u vás v rokli, co?

Maminka zavrtěla hlavou: Ale kdež! Jak bych já, stará osoba, lezla do rokle… Ale dyž přišel ten člověk…

Jaký člověk? podivil se Vendelín.

No, ten co nedávno byl u nás, že prej tě zná, že prej s tebou bejval… A že tě hledá…

A já mu řekla, že je s tebou už konec, že jsi našel jinou cestu a že z tebe jednou bude an-děl.

A zase se usmála.

No, a řekla jste mu, že ty věci už zahodil, co! Do rokle! dodal pan rada.

Řekla, však to není hřích!

Pan rada se usmál. Přísně vzato hřích to je, ale nevědomost, jak známo, hříchu nečiní.

Pan rada pokynul hlavou, že to jako stačí. Vendelín odvedl maminku zase zpátky.

Když se vrátil, šla s ním Karlička. Pan rada si odkašlal: Takže je to teď jasné! Byl to Be

rousek a našel si k tomu komplice. A udělali to oni, Kubovým starým způsobem. A vercaj-kem. Ale nedejte si kazit svatbu, my zase půjdeme, mladá paní! Slepá pokročila do pokoje: Pánové, já přece vím dneska celý den, že ten pán, co přišel s Vendou, je od policie. Od té chvíle, jak se Venda podřekl.

Vendelín Kuba jenom zaúpěl. Já o něm totiž vím všechno, co dělal a jaký byl… Ale já si myslím, že hlavní je, jaký člověk bude, a nějaký býval… Já jsem si říkala, že mi jednou o tom stejně řekne, až ho to přestane trápit…. Ono to není snadné, se toho zbavit.

Jako není snadné si vzít slepou ženskou.

Pan rada vstal, šel ke Karličce a uchopil ji za ruku: To neříkejte, já myslím, že v je-ho případě je to jeho štěstí, a že naopak nebylo snadné si vzít Vendelína Kubu. My jsme se mu přišli omluvit, málem jsme ho totiž zavřeli.

Lidi, zvolal upřímně pan Brůžek, když i mladá paní ví, kdo jsem, tak já vám řeknu, že se mi hrozně nechtělo Vendelína sebrat!

Však jste se taky protiprávně vydával za svatebčana, řekl pan rada přísně.

Ale měl jste nos, Brůžek, a to je důležité!

A obraceje se k mladé paní dodal: Já mám totiž moc šikovné pány! Potom se všichni vrátili do pokoje a strýček s demižónkem konečně našel na této svatbě, kde se nepi-lo, své uplatnění. Páni chválili nevěstu, ženicha i tu hruškovici a nakonec byla tak pěkná ná-

lada, že mladá paní si sedla k pianu a zahrála tak krásně, jako to jenom slepí dovedou -

svatební pochod z Lohengrina, který zněl jako šumění křídel andělských.

A tím končila svatba bývalého lupiče Vendelína Kuby. Když hosté odcházeli, řekl mu pan rada: Vy jste měl veliké štěstí v životě, vy jste totiž opravdu potkal anděla. To kdyby se člověku vždycky povedlo, svět by vypadal jinak!

ČAIRE, LAKOVÁ KRABIČKA NA ČAJ

Šel jsem ráno jako obvykle do muzea, do svého malého kumbálku až pod střechou, abyc

h pokračoval jednak v nesmyslném psaní evidenčních štítků, jednak v oblíbené práci nad některými problémy raného období Tokugawa; jak jste zajisté poznali, nese se můj zájem k japonskému umění a mám na starosti japonské sbírky.

Je to zajisté poněkud nezvyklé povolání, ale nemohu dělat nic jiného. Je krize a je velký div, že jsem dostal místo, i když velmi skrovně placené; moje maminka nepřestává velebit dobrotu Boží, jak říká, protože aby doktor filosofie, navíc vystudovaný v oboru dějin umění, dostal dneska místo za celých pět stovek měsíčně, je prostě div divoucí.

Musím se samozřejmě snažit, protože muzea jsou veskrze instituce zbytečné, aspoň podle názoru mnohých, kdo o tom rozhodují; je pravda, že jenom v deštivý podvečer tam vejdou milenci, jež chlad vyhnal z laviček v parku. Se smutkem na ně patřím, neb přes své mládí žádnou lásku nemám, a také mne mrzí jejich nevšímavost ke křehkému umění takového necuke, jehož hojné exponáty jsou chloubou našich sbírek a jsou v celém světě vyso-ce ceněny. Máme zde exempláře, jež nám závidí řada cizích muzeí, a to je co říci!

Nuže, šel jsem ráno včas do práce a ke. svému úžasu jsem nalezl hlavní vchod do staré budovy zavřen. Bylo to podivné, patrně se zase něco opravuje, půjdu tedy vedlejším vchodem, přes dvůr. A ten byl pln policistů, opodál stál černý policejní vůz, a já jsem mohl vejít, až když jsem vysvětlil ve dveřích stojícímu strážníkovi, že tu jsem zaměstnán. Všichni pracovníci byli shromážděni na dvoře a dívali se, jak se pomalu posunuje podél starého železného žebříku, zapuštěného do zdi, pohyblivý žebřík pražských hasičů a dva muži v civilu na něm pečlivě prohlížejí zeď. Všude panovala napjatá nálada a zděšené mlčení. Nevěděl jsem, ke komu se obrátit, můj nadřízený, pan Toman, vedoucí oddělení, odjel včera do láz-ní, a tak jenom stará slečna Korečková mi šeptem sdělila, že se stala hrozná věc. Kdosi se vloupal do muzea a lezl po žebříku nahoru vlastně ne, on lezl už shora dolů a zřítil se a zabil, pane doktore, je to hrůza, ale tuhle ležel! A slečna ukázala na hromadu jakýchsi prken a starých cihel, jež tu zbyly od bůhvíjaké adaptace, a mně se zdálo, že na některých je uschlá krev, a udělalo se mi mdlo.

Slečna Korečková mi taky sdělila, že ten člověk sem zřejmě lezl v noci, jak to zloději dělají, ale že spadl a ležel zde, bez pomoci, na těch krámech, s rozbitou hlavou a přeláma-nými údy až do rána, až přišel pan Pleskot, vrátný, a udělal poplach. A pak hned přišla slečna, protože trpí nespavostí a chodí už na sedmou hodinu ráno. (Ve skutečnosti chodí tak brzy, že touží po pochvale svých nadřízených.)

Nabízela mi vyprávět nejrůznější podrobnosti o jeho polámaných kostech, člověk až žasl, jak tato trochu směšná stará panna, oddaná zcela svému kanárovi, si libuje v podrob-nostech hrůzy.

Možná, že ten člověk tady celou noc prokřičel, než zemřel, šeptala mi, a přála si sly-

šet můj názor.

Mávl jsem jenom rukou a nevěděl jsem, co mám dělat, bylo nemyslitelné, abych teď šel nahoru do svého kumbálku a oddával se radosti nad četbou drobných básniček haiku, jež jsou příznačné právě pro období Tokugawa. A tak jsem taky zůstal na dvoře a díval se, jak muži na žebříku se zvolna sunou podél zdi a nakonec jeden z nich zavolal dolů: Tak to vypadá, že spadl odtud!… A uvázal na příčku starého železného žebříku bílou stužku. Pak dal pokyn, aby je spustili dolů. A my se všichni dívali na ten starý kovový žebřík, který jsme denně viděli a nevnímali; byl tu úplně zbytečný a pocházel ještě z doby, kdy se Praha obá-

vala hromadných požárů. A najednou to byl jaksi docela jiný žebřík, a dívali jsme se k mís-tu, kde vlála bílá stužka, a s hrůzou si říkali: to spadl tedy z pořádné výšky, patrně mu ve tmě uklouzla ruka, možná, že byla noční rosa, a žebřík mohl být ovlhlý…

Představoval jsem si s rozechvěním, jak lidské tělo padalo do hlubiny, obracelo se ve vzduchu, ruce se možná rozpřahovaly, jako by se chtěly něčeho zachytit, ale tělo padalo, padalo, až se ozval praskot kostí i dřeva. Přivřel jsem oči, účinlivý vrátný pan Pleskot si toho všiml a řekl: Hrůza, co?

Přikývl jsem.

Byl až u vás, nahoře, řekl věcně pan Pleskot, a když jsem se na něho tázavě zadí-

val, dodal: Nemějte strach, nic hrozného neudělal, akorát, že otevřel nějakým drátem okno a vlezl dovnitř. Ve sbírkách s ničím nehýbal.

A proč tam tedy lezl?

Jo, dneska lidi nevědí, co by roupama dělali, a takhle to potom dopadne, pravil opovržlivě.

Chtěl jsem se rozběhnout nahoru, zdálo se mi nemožné, že by zloděj lezl do čtvrtého patra jenom tak, ale z budovy vyšli právě dva pánové v buřinkách, zřejmě policisté, prová-

zeni samotným ředitelem muzea panem Janíčkem.

Toho jsme tady viděli jenom zřídka, sídlil v hlavní budově a sem do starého muzea zavítal jenom občas; oni se tak trochu nesnášeli s panem Tomanem, který byl ještě nedávno kustodem, ale najednou byl jmenován vedoucím oddělení, prý z politické protekce. O

řediteli skoro veřejně říkal, že je neschopný a že je jenom otázka času, kdy se to v našem muzeu všechno vymění, a pan ředitel o panu Tomanovi vůbec nemluvil, a to bylo ještě hor-

ší.

K mému úžasu ředitel ukázal na mne a jeden z pánů ke mně zamířil.

Mechanicky jsem mu šel vstříc, byl jsem zmaten a bylo mi úzko, copak mi tak může chtít?

A slyšel jsem, jak ředitel říká: Pan doktor Havel je mladý muž, ale zdatný… On vám dá nejlepší informace.

Muž v buřince zřejmě teď ode mne ony nejlepší informace očekával, ale já jsem nevěděl nic než to, co mi stačila pošeptat slečna Korečková.

Inspektor Bouše, řekl muž a nepatrně nazvedl svůj tvrďák. Uklonil jsem se.

Vy máte na starosti hoření poschodí?

Ano, řekl jsem přiškrceným hlasem. Japonské sbírky.

Pohovoříme si, ne? Zajdeme do vaší kanceláře. A pokynul mi, abych šel první, tak jsem šel a stoupali jsme dlouho mlčky až k mému kamrlíku u půdy.

Neudržel jsem se, šel jsem k oknu a podíval se dolů; nikdy jsem si s takovou úzkostí neuvědomil, jak je to vlastně vysoko!

Inspektor od policie si všiml mého vyjeveného pohledu a zakýval hlavou:

-Jo, nebyl to asi žádnej špás, letět dolů.

Neměli bychom sejít podívat napřed do sbírek? zeptal jsem se. Tam už jsme byli. Všechno je tam v pořádku. Ostatně ani ten zloděj u sebe nic cenného neměl.

Já tomu prostě nerozumím, řekl upřímně. – Zatím to vypadá, jako by sem jenom lezl, nic nenašel a zase šel stejnou cestou zpátky… Jenže měl smůlu a uklouzl.

Jak zrovna teď znalci zjistili, těsně pod oknem, kudy sem přišel.

Znovu jsem se podíval ven, ale ode mne nebylo žebřík vidět, byl skryt za rohovou zdí.

Nevěřím, že by tu nic nenašel. Máme zde věci, jež mají velkou cenu!

Podíval se na mne dost nedůvěřivé: Tedy co jsem viděl já, tak to na velkou cenu nevypadá. Hrníčky, vá-

zičky a škatulky… Zloději jdou spíš po drahocennostech. Po zlatě.

To zde, až na nějaké drobné šperky, nemáme. Japonské umění si necenilo zlata.Moudří lidé, řekl inspektor Bouše a honem dodal: Ovšem v tom případě…

Vytáhl z kapsy papírový sáček a v něm byly jakési úlomky. Opatrně to vysypal na stůl.

Podívejte se na to, pane doktor, tohle měl ten člověk v kapse kabátu.

Jinak nic.

Zřejmě se to rozbilo při tom pádu. Byly to kousky malé lakové krabičky.

Pane inspektore, to je ale velmi cenná věc! Je to čaire, nádobka na čaj, stará čtyři sta let, jedinečný exemplář! vykřikl jsem a rozechvěle jsem se pokusil polámané kousky dát dohromady.

Panebože, říkal jsem si, vždyť to asi byl nejcennější kousek našich sbírek! Když tu byl před měsícem pan Webster, to je takový londýnský pan Toman, vedoucí tamějšího jednoho oddělení, ovšem proti panu Tomanovi skutečný znalec, tak tuhle krabičku na čaj hned objevil, a třebaže byl dost nemluvný, najednou začal mluvit až moc, prý to je jedinečné a skvělé, a že by to Londýn koupil, kdyby to šlo, ale že to ovšem asi nejde… A že tenhle skvost není vůbec popsán v odborné literatuře a že Praha se touhle krabičkou stává středem zájmu znalců, a tak pořád dál a dál. Nosil tu krabičku na dlani od okna do stínu, aby vychutnal zvláštní odstín jejího laku, o němž prohlásil, že je fantastický.

Něco z toho všeho jsem stačil policejnímu úředníkovi říci, a on jenom otvíral oči, a pak pravil, že bude muset informovat pana radu, nicméně že mi ty úlomky nemůže nechat, protože pro policii je to předmět doličný, a že musí být aspoň na počátku přiložen k protokolům; po skončení šetření samozřejmě bude vrácen muzeu.

Možná, že to ještě nějak konzervátoři slepí, řekl jsem, ovšem svou starou hodnotu už mít nebude.

A jakápak ta hodnota asi tak je? Stovka? Dvě?

Pokrčil jsem rameny a nepatrně jsem se usmál: Promiňte, že se směju, ale tady nejde vůbec o koruny. Tady jde o anglické libry. Vyčíslit se to nedá, ale kdyby to londýnské muzeum mohlo koupit, hovořilo by se o desítkách tisíc. Rozumí se, že liber šterlinků.

Pan inspektor jenom zahvízdl a vrtěl hlavou ještě pak, kdy úlomky zase znovu uklá-

dal do pytlíku.

A mně tehdy bleskla hlavou myšlenka, jež se mi mnohokrát vracela toho dne, kdy ještě nikdo nevěděl, kdo je pachatelem té podivné a zdánlivě velmi neefektivní loupeže.

Myšlenka, že pachatelem je zřejmě člověk, který tomuhle všemu rozumí, člověk, kterého třeba znám… Odháněl jsem ji od sebe, ale ona se neodbytně vracela. Dal jsem si dobrý pozor, abych ji před tím policejním inspektorem ani nenaznačil. Vypadal sice strejcovsky, ale

kdoví, třeba je to jenom maska a třeba by mne hned chytil za slovo, a není přece mým úkolem pátrat po pachateli. Já mohu jenom přibližně odhadnout škodu…

Ale to jsem se už s policistou rozloučil a nezůstával jsem ve svém kamrlíku, ale spě-

chal jsem do sbírek a zde jsem nervózně běhal sem a tam, snaže se aspoň zhruba zjistit další škody… Jak se zdá, kromě té krabičky vlastně kromě úlomků, jež měl nešťastník v kapse a které policie jako předmět doličný zajistila tady nic nechybělo. Byly na místě soš-

ky Buddhovy, které by patrně odnesl jakýkoliv zloděj-neodborník, protože byly krásné, a některé byly dokonce z kovu a jedna ta nejmenší byla silně zlacena, ale jejich cena byla nepatrná, protože takových soch je ve všech obchodech se starožitnostmi mnoho a můžete je koupit i u firmy Staněk, dovoz čaje a čínského i japonského zboží. Vrhl jsem se k vitrinám, kde ležely drobné necuke, řezby z kosti či nefritu, jež nahrazují na japonském kimonu sponu nebo knoflík. I zde bylo všechno v pořádku…

Přišel vrátný a vyzval mne, abych šel dolů, že se mnou chce mluvit sám pan ředitel.

Tak jsem si upravil kravatu, aspoň prsty jsem si pročísl neposlušné vlasy a pádil dolů.

V kanceláři pana Tomana, který byl v lázních, seděl teď ředitel muzea a s ním starší pán, jehož ředitel velmi uctivě oslovoval.

Pane rado, to je náš mladý pracovník, znalec dějin umění, pan doktor Havel.

Pán blahovolně přikývl a jeho oči na mne spočinuly s jakousi zvláštní pozorností.

Pan Bouše mi už řekl o rozhovoru s vámi… Velmi zajímavé. Mé jméno je Vacátko.

Uklonil jsem se.

Předpokládám, že bude nutné udělat důkladnou kontrolu všech exponátů. V

muzeu jistě máte přesné soupisy věcí, takže to nebude obtížné.

Zajisté, přikývl ředitel.

Já bych nikdy takové slovo neřekl, protože vím dobře, jaký nepořádek jsem shledal, když jsem nastoupil na toto místo, a jak dlouho jsem doplňoval všechno, co v pořádku nebylo. Nechci se chlubit, ale teď je už přehled o tom, co v oddělení japonského umění má-

me, jsou dokonce sepsány i všechny dřevoryty, což dřív nebylo. Pan Toman, který byl oby-

čejným kustodem a umění nerozumí, se na mnohé ty věci dívá jako na potištěnou makula-turu. Dalo mi dost práce, než jsem mu objasnil, co to znamená

„umění prchavého života” a obrázky zvané ukijo-e, jimiž se proslavil i takový mistr jako Hokusai nebo Hirošige.

Bylo by asi málo platné, kdybych o tom chtěl nyní poučit policejního radu včetně pa-na ředitele, který o tom taky nic neví.

Prohlížel jsem sbírky jenom zběžně, nedíval jsem se ještě do oddělení knih a dřevorytů, ale nezdá se mi, že by tam vůbec někdo byl, pravil jsem.

A přece, pachatel lezl po žebříku a otevřel ve vašem poschodí okno, aby se dostal k sbírkám. To je zjištěno. Pravda, ani nám se nezdá, že by šel někam dál.

Patrně spěchal a vydal se hned na cestu zpět. Na osudnou cestu…

A kdo to byl? vyhrkl jsem.

Pan rada se usmál; Víte, když jde lupič za svou prací, velmi pravidelně nemá u se-be žádný průkaz. Ovšem vy jste nám značně zúžil okruh pátrání, pane doktore! Nepochy-buji, že ho najdeme.

Já? podivil jsem se a patrně jsem se i trochu začervenal. Ředitel se na mne díval se zalíbením. Byl rád, že má takového schopného úředníka.

Vy jste totiž poznal cenu těch věcí, a tak je nám jasné, že to nebyl obyčejný zloděj…

O znalcích a sběratelích je známo, že dovedou z vášně i zabíjet.

A teď otázku: neznáte nějakého člověka, o němž by se dalo říci, že je sběratel?

Usmál jsem se: Lidé, kteří se zabývají problematikou japonského umění, sotva přicházejí v úvahu, že by lezli po starém žebříku do čtvrtého patra.

Policejní rada pokývl hlavou: Samozřejmě… Mně nejde o to, abyste nám jmenoval pachatele. Spíše osoby, které by mohly nějak pomoci v pátrání. Kromě toho si nemyslím, že by nějaký znalec šel rovnou na lup. Ale stačí, aby řekl slušnou cenu, a ujišťuji vás, že najde člověka, který to pro něj za peníze provede.

Vida, pomyslil jsem si, pana radu napadlo totéž co mne! Ale nemohu přece jmenovat policii nevinné lidi, jejichž hříchem je jenom to, že se zajímají o japonské umění!

Pokrčil jsem rameny: Opravdu nevím… Ale promyslím si to.

Pan rada se na mne znovu zadíval dlouhým pohledem a jenom mlčky přikývl.

Pak se obrátil na pana ředitele: Překvapuje mne, že v noci není v muzeu, které chová tak cenné věci, hlídač. Zvlášť, když zůstane otevřené okno.

Ředitel se obrátil ke mně a přísně se zeptal: Jak to, že zůstalo otevřené okno?

Nevím o tom nic. Kdo by to okno otvíral? podivil jsem se.

Řekl bych, že nepatří k popisu práce pana doktora, aby zavíral okna, usmál se pan rada a podíval se zase na mne svým zkoumavým pohledem.

Kdybych viděl otevřené okno, zavřel bych je, řekl jsem samozřejmě.

Ovšem, přikývl rada. Kromě toho se ta stará okna dají otevřít poměrně snadno drá-

tem, stačí zvednout jenom dolní obrtlík. Hlavně když ho někdo nedotáhne, a pak je okno vlastně otevřené, aniž to kdo ví.

A mně se opět zdálo, že v jeho slovech je cosi utajeno, ale netroufal jsem se ho zeptat.

Co se týče nočního hlídače, pane policejní rado, řekl ředitel, pak musím upozornit, že ho samozřejmě máme. Bohužel pro náhlé onemocnění nechodí momentálně do práce.

Možná, že namítnete, proč jsme se nepostarali o náhradu. Za prvé je to kompetence pana Tomana, který je zde vedoucím…

A který je na dovolené, podotkl rada, člověk zřejmě dost informovaný.

Ano, ale už jsem zařídil, aby byl odvolán, pravil snaživě ředitel. Musím dodat, že není snadné ani v dnešní době najít vhodného člověka jako nočního hlídače, jde-li jenom o záskok. Hlídač, pan Peterka, se do práce co nevidět vrátí. Podrobil se malé zubní operaci. Myslím, že nastoupí zítra.

Velmi zajímavé, řekl pan policejní rada. Velmi zajímavé! Pachatel to tedy stihl jen tak tak!

Ředitel neřekl nic. Patrně nic nepochopil, ale já jsem se podíval na pana radu vyjeveně. Slyšel jsem v jeho slovech po kolikáté už tón podezření!

Proč si vzal ten pan Toman, vedoucí celého oddělení, právě teď dovolenou?

zeptal se ještě policejní rada.

Ředitel pokrčil rameny a zamračil se. Nemluvil o panu Tomanovi příliš rád a rozhodně už asi nechtěl mluvit přede mnou! Vstal jsem tedy a uklonil jsem se policejnímu radovi i řediteli.

Když jsem vycházel, zaslechl jsem, jak ředitel poněkud kysele říká: Pan Toman pracuje horlivě v politice… Sedí v pražském obecním zastupitelstvu za Národní sjednocení.

Co říkal dál, nevím, rozhodně však pana Tomana nechválil, a možná, že dokonce nyní mezi čtyřma očima si postěžoval, že pan Toman svou funkci dostal neprávem a proti ředitelově vůli, že se věnuje více zasedáním na radnici než úřední práci a že vůbec práci v muzeu považuje za něco vedlejšího… Ostatně tohle říkali i mnozí ze zaměstnanců. Jenže mně nepřísluší tyto věci soudit, mám svou práci, mohu být tedy spokojen, a protože netou-

žím ani po kariéře, ani po poctách, nezávidím, když je někdo jiný získává.

Nemusím snad říkat, že toho dne se v muzeu nepracovalo, lidé chodili buď mlčky, nebo jenom šeptali, hovořilo se pořád o té hrozné noční příhodě, slečna Korečková dokonce nelenila a vyšla za mnou až nahoru, aby se dověděla, co se mnou mluvili lidé od policie.

Byl jsem ale právě ponořen do kontroly sbírek a neměl jsem čas se s ní bavit.Odešel jsem z práce velmi pozdě, ale mohl jsem hlásit řediteli do hlavní budovy a ten hned volal na kriminálku -, že jsem neshledal žádné jiné ztráty.

Dokonce i tam, kde byl kdysi takový nepořádek, v oddělení knih a dřevorytů, jsem nenašel závady. A to mne samozřejmě potěšilo.

Domů jsem se vrátil pozdě. Maminka mne už čekala s netrpělivostí a strachem. Na stole ležely noviny, byl v nich článek o tom, co se v muzeu stalo, pod titulkem Potrestaný

zloděj. Když jsem mamince řekl, že jsem toho zloděje už ani neviděl, že jsem sám jenom o všem slyšel, oddechla si. Ale i tak nepřestávala mít obavy, že mne budou vyslýchat, a přála si, abych ji ujistil, že to vše nebude mít nějaký vliv na mé další zaměstnání. Bála se vlastně pořád: napřed že místo nedostanu, a když jsem je dostal, že o ně zase přijdu. Věděla až příliš dobře, že život chudého člověka je samé trápení, a nečekala nikdy nic dobrého. Snad jen toto chmurné přesvědčení jí dávalo sílu vychovat syna z těch krejcarů, jež vydělala svým mandlem v sklepním krámku, který se s rachotem pomalu posunoval sem a tam.

Půjdu trochu ven, seděl jsem celý den nad prací, řekl jsem po jídle.

Běž, chlapče, běž, abys ještě nedostal suchou nemoc, řekla maminka. Ale nešel jsem na procházku, sedl jsem si kousek za barákem na pustou stráň, kde přes den hráli nezaměstnaní karty a večer sem přicházely párky užít trochu vzduchu a milování. Mnozí z těch, kdo sem chodili, byli mí kamarádi z dětství.

Někdy bylo docela příjemné s nimi poví-

dat, ale dneska jsem chtěl být sám. Maminka by mne byla doma utrápila otázkami,.a já jsem se potřeboval ptát sám sebe.

Neboť to, co se v muzeu stalo, nebylo zdaleka tak jednoduché, jak psal večerník. A já jsem to věděl…

Já jsem přece první přišel na myšlenku, že to nebyl obyčejný zloděj.

Dokonce mne napadlo i jedno jméno, byť nešlo o znalce, ani o sběratele, ale spíše o překupníka. Pan Karel Reif.

Mohl to být on?

Pokrčil jsem rameny. Žižkovské činžáky se černaly dole pod strání a na nebi se objevily hvězdy. Bylo slyšet smích, tlumené vzdychání milenců a někde v dálce harmoniku.

Pan Reif byl přítelem pana Tomana, aspoň tak to vypadalo, když jsem nastoupil v muzeu. Několikrát byl pana Tomana v muzeu navštívit a mne překvapilo, jak ho zajímá, co kde v muzeu leží. Pan Reif totiž prodával antikvity a není divu, že se etabloval zvláště na japonerie a vůbec východní věci, protože to právě byla velká móda. Japonské vějíře a japonské obrázky, často bez vkusu a umělecké hodnoty, naplňovaly měšťácké salony.

Reif je mladý člověk, říkal jsem si, a vylézt po žebříku by mu nebylo zatěžko. Kdyby ovšem mělo pro něho nějaký smysl lézt po žebříku, kam může dojít pohodlně po schodech.

Kdyby chtěl něco vzít, mohl by to přece udělat jinak. Měl sem kdykoliv přístup, otevřít vitrínu není nemožné a nikdo by ho asi nepodezíral.

Opravdu ne? Nepadlo by právě na něho podezření, protože se ví, že, takovými věcmi obchoduje a s Tomanem se zná?

A vůbec, proč si myslím, že to byl Reif? A proč se vůbec trápím pro věc, která mi přece může být zcela lhostejná. Já jsem krádež nezavinil, já jsem okno neotevřel, mohu být docela klidný…

Vida, to otevřené nebo nedovřené okno, jímž pachatel vnikl dovnitř! To je druhá věc, kterou nemohu jenom tak pominout. Kdyby to byl skutečně pan Reif, pak by pro něho nebylo nemožné zajít do muzea docela nenápadně už odpoledne, na chodbě zvednout západku okna, stejně tohle přece nikdo nekontroluje, a pak jít klidně domů a v noci z žebříku do ok-na jenom strčit, aby se otevřelo…

Člověk jako já by ovšem asi neměl takhle fantazírovat, to by měl nechat jiným, mou povinností je myslet na problémy období Tokugawa a ponechat, aby zloděje, jehož sám osud potrestal, našla policie, která má pro tuto práci lepší předpoklady.

Je především nestranná, a to já rozhodně nejsem.

Nu ovšem, nejsem, já přece mám na pana Reifa vztek! A z jakých směšných důvo-dů! Nenávidím ho jako zamilovaný student. Kvůli paní Tomanové…

Někdy si člověk prostě musí říci trpkou pravdu do očí, musí si pravdu sám přiznat, protože mu ji nikdo jiný připomenout nemůže; nikdo ji totiž nezná.

Blízko kolem mne kráčel Tonda Loukotka s Dlouhou Dorou, někdy se jí říkalo prostě Důra, šli v těsném objetí a spěchali, mne si ani nevšimli.

Nebylo by lip si sem taky vzít nějakou holku a nemyslet na hlouposti?

Neučí nás i

východní moudrost, že člověk má užívat života? Právě Japonci jsou mistry tohoto umění, jak to ostatně dokazují jejich knihy lásky, zvané Jarní obrázky…

Vida, a právě tady jsem se vlastně poprvé srazil s panem Reifem! To bylo tehdy, kdy jsem začal vážně dělat soupis všeho, co leželo v depozitáři našeho oddělení, a kdy jsem zjistil velmi povážlivé mezery. Některé knihy tohoto druhu byly neúplné, chyběly v nich listy s ilustracemi.

Byl jsem tehdy ještě úplný zelenáč, a tak jsem to hlásil panu Tomanovi, ale ten se jenom usmál: Copak, prohlížel jste šije a chybějí vám? Poučné, co?

Zarděl jsem se: To ne, prosím, ale měly by tu snad být…

Pan Toman přikývl, a pak řekl: Jistě, ale asi ty knihy byly neúplné již dřív… Jsou to věci z různých pozůstalostí a to víte, jak to v takových případech chodí…To jsem ještě nevěděl, že jeden z ředitelů Živnobanky má nejslavnější sbírky porno-grafií v Praze a že pan Reif s ním vedl mnoho zajímavých obchodů.

Tím spíše, že býval kdysi sám bankovním úředníkem, ale za krize byl propuštěn a našel si novou obživu. Ilustrace knih lásky mohly být jistě ozdobou takové sbírky.

Využil pan Reif známosti s Tomanem a prostě některé obrázky vytrhl a prodal?

Když mi tedy dal pan Toman příkaz, abych se drobnými nedostatky v knihách ne-zneklidňoval a abych prostě některé věci z nové evidence vyřadil, uposlechl jsem; nemohl jsem nic jiného dělat, bylo by pošetilé dostat se do konfliktu s všemocným mužem, jehož jediné slovo stačilo, abych ze svého místa zase vyletěl.

Když se pan Toman octl na kandidátce strany národně sjednocené ve volbách do obecního zastupitelství, viděli jsme ho v práci stále méně. A taky pana Reifa… Ale to bylo možná i tím, že jsem dokončil důkladný soupis všeho, co naše oddělení mělo, a že tedy nebylo možné už s ničím hýbat.

Je možné, že mne pan Reif proto neměl příliš v lásce. Ale proč tedy vedoucí trval na tom, abych v evidenci udělal pořádek? Rozkmotřili se? Nebo se už těch obchodů začal bát?

Po důkladné evidenci neměl už nikdo naději cokoliv zašantročit. Reif se už nemohl k niče-mu dostat.

Leda krádeží! řekl jsem polohlasně a vstal jsem. Bylo už pozdě. Vracel jsem se k našemu baráku jako opilý.

Je ovšem možné, že všechny mé úvahy jsou docela zbytečné a směšné, bylo to všechno jinak, Toman je počestný člověk a překupník Reif sedí právě někde v kavárně a o ničem neví. Moje směšná teorie je na nic, a je to jenom ohlas mé nenávisti, protože jsem jednou pana Reifa viděl s paní Tomanovu, což mne ranilo v srdci hloub než šíp z velkého samurajského luku.

Co se týče ženských, jsem na tom špatně, vždycky jsem byl na tyhle věci nešikovný, ne že bych ženskou nepoznal, to je na Žižkově těžko možné, tady se s láskou nedělají velké drahoty, ale toužil jsem po jiné lásce, a tak jsem si tuhle jinou lásku promítl právě do pa-ní Heleny. Naivně a hloupě, samozřejmě, ona o tom neví a nikdy se to nedozví, protože by se mi vysmála, není zvědavá na hloupý obdiv nějakého doktůrka, který má celý den nos zabořen do učených foliantů a dovede lip vyprávět o problémech vlády šogunů než o tom, co ženská chce slyšet.

Když jsem přišel domů, maminka už spala, vklouzl jsem do postele na druhé straně naší malé světnice s oknem do dvora a toužil jsem nemyslet na nic z toho, co mne trápí.

Jako by zlému mohl člověk uniknout, jako by nešlo stále jako stín za ním!

To jenom radost ulétá na motýlím křídle, jak praví jeden z haiků z období Meidži.

Co se to vlastně se mnou stalo?

Náhodná loupež v muzeu probudila ve mně tolik nastřádané hořkosti, že jsem prostě hledal, na čí bedra ji naložit. A tak se mi hodil neznámý zloděj, jemuž jsem dal jméno pana Reifa, a všechno zlé, co mne potkalo, jsem začal svalovat na něho. Člověk je málokdy zcela spravedlivý.

Pan Toman mně nejednou zdůraznil, že mne mezi četnými uchazeči o volné místo vybral a že mu tedy mám být vděčen. Později mi slečna Korečková řekla, že se mýlím, že mne vybrali proto, že jsem měl mezi všemi nejlepší kvalifikaci.

Jako by tohle v dnešní době rozhodovalo! Ale možná rozhodovalo to, že pan ředitel měl mezi žadateli svého chráněnce, který byl vyzbrojen legitimací národně socialistické strany, což zase pan Toman nemohl dopustit, a tak tlačil mě, byť jsem žádnou legitimaci neměl, a ani jsem ji mít nechtěl. Ale v tom jsem se zmýlil, velmi brzy mi pan Toman řekl, že bude na čase podepsat přihlášku do jeho strany. Jestli mi něco bylo protivné, pak právě tato partaj, která si potrpěla na nošení šedivých košil, na vyřvávání hesel o národě a na zvedání ruky. Byl jsem ze Žižkova, a tam jsme na tohle byli citliví.

Tehdy moje dobrá maminka spustila velké lamento, prý mám zpívat píseň toho, je-hož chleba jím, a že je to nakonec všechno jedna banda. Rozhodně mne varovala, abych si ani stínem neznepřátelil pana Tomana, který mi prokazuje laskavosti; dokonce mne pozval na svou chatu, což bylo jistě vyznamenání. Dlouho jsem je odmítal, protože jsem se obával, že by mi právě tam předložil k podpisu přihlášku do jejich strany, která jednou zvítězí, jak mi tvrdil, protože všechno vezme velký obrat. A já jsem si přál, aby naopak všechno zůstalo, jak je, abych se udržel v místě a aby moje maminka měla naději, že jednou nechá ten hrozný mandl v podzemním krámku a že bude žít jako člověk z toho, co já vydělám. Zel, nevypadalo to zatím na takovou pěknou budoucnost. Nakonec, říkal jsem si, co mi to udělá, když podepíšu, nebudu první ani poslední. Ale bylo mi nepříjemně, cítil jsem, že se mou obchodují, a nelíbilo se mi, že je to právě pan Toman, který mne takhle prodává.

Vlastně jsem pro něho udělal už dost, svou důkladnou evidencí jsem zamezil dalším nepořádkům ve sbírkách a hlavně jsem přikryl svým podpisem všechno, co se tam kdysi dalo, všechny ty neúplné nebo poztrácené tisky.

Náš vztah byl podivně napjatý, chovali jsme se k sobě zdvořile, tedy já k němu, on ke mně spíše otcovsky; brzy patřilo k mým povinnostem ho zapírat řediteli, kdykoliv ho volal, musel jsem říkat, že pan Toman v práci byl, ale právě si někam odskočil, třebaže se v muzeu ani neukázal. Když se ovšem pan Toman stal zástupcem své partaje na pražské radnici, začal se k němu i ředitel chovat ohleduplně, protože se bál. Ostatně svůj vztah tito dva pánové, příslušející k dvěma rozdílným stranám, netajili a muzeum se bavilo na jejich účet a dbalo, aby každý z nich ihned věděl, co ten druhý o něm řekl.

Jen já jsem si toho nevšímal a pro útěchu jsem studoval prvky revoluce zahajující období Meidži.

Jenže nakonec jsem musel přece jenom jednu neděli vyrazit ke Karlštejnu, kde měl pan Toman tu svou chatu. Tušil jsem, že to bude otrava, ale uvidím paní Helenu, a to mne za všechno odškodní. Vždycky jsem, když zašla do muzea, žasl, kde takový ošklivec a pro-tiva s odulým obličejem a pleší přišel k takové ženě.

Někteří lidé mají zřejmě neuvěřitelné štěstí. Jednou za přítomnosti manželky mi s hojným pomrkáváním sdělil, že se oženil na stará kolena úmyslně, a nabádal mne, abych si z něho vzal příklad.

Svobodný žije jako člověk, ale umře jako pes, kdežto ženatý, kamaráde, žije jako pes, ale umře jako člověk. Člověk má do toho praštit až k stáru.

Díval jsem se na jeho paní, která naslouchala té řeči mlčky a s jakýmsi tajemným opovržením.

Vševědoucí slečna Korečková roznášela po všech odděleních, že si svou ženu našel na venkově a že byla sirotek a on z ní udělal paničku, takže mu ona má být za co vděčná.

Její něžná tvář by věru slušela lip děvčeti, které jde ráno na trávu, než paničce s kloboukem posazeným podle módy do očí.

Vlastně co bych si sám lhal: já jsem na tu chatu za svým vedoucím nakonec jel jenom proto, abych ji spatřil. Abych viděl její úsměv, abych se díval do jejích hnědých očí, v nichž se tajily skryté jiskřičky veselí, jehož patrně s panem Tomanem neužila příliš mnoho.

Ano, viděl jsem ji párkrát, ale zamiloval jsem se do ní. Typický osud nešikovného hlupáčka.

Kvůli ní jsem šlapal z malé stanice do kopce, abych konečně našel mezi chatami, jaké teď rostou kolem Prahy, sídlo pana Tomana. Musím říci, že to na chatu nevypadalo,

podle toho, jak se vyjadřují dneska trampové, byl pan Toman paďour, měl v oknech záclonky a cestičky vysypané pískem, a když jsem docházel, viděl jsem ho, jak s naloženým kolečkem míří kamsi na kraj lesa, aby zde vyhodil plevel, který hubí jeho zahradu a znemož-

ňuje mu, aby klidně spal.

Jednou mě vzali známí kluci ze Žižkova do jejich osady, tam byly skutečné chajdy, jenom dřevo, ohniště a tvrdé palandy pokryté jehličím… Pan Toman měl spíš vilku, ale já mu ji nezáviděl, já si představoval jeho mladou ženu a říkal si, že jí to zde musí moc slu-

šet…

A protože jsem toužil po ní, a ne po svém nadřízeném, nečekal jsem, až se vrátí z lesa, ale šel jsem hned k chatě. A tam jsem zaslechl tlumený mužský hlas; nerozeznal jsem, co říká, ale byl to hlas naléhavý, přemlouvající a žadonící. A pak zazněl vystrašeně líbezný hlásek paní Heleny: Vy jste se zbláznil, Karle… Ne, to nejde, muž je přece doma.

A mužský hlas znovu šeptavě naléhal a žena zřejmě odmítala, bránila se.

A pak bylo ticho, zmatené.dlouhé ticho, jaké vznikne, když se dva lidé k sobě přitisk-nou, a já jsem pochopil, že jsem přišel zbytečně, protože já bych se nikdy neodvážil udělat to, co udělal, muž který s Helenou mluvil.

A ten muž byl pan Karel Reif.

Bylo mi, jako bych se popálil, nevěděl jsem honem, co udělat, ale bylo mi jasné, že nemohu teď vejít, že bych se neuměl tvářit jako někdo, kdo nic neslyšel.

A tak jsem pomalu ustupoval od chaty, dbal jsem, aby mě nikdo nespatřil.

Ti dva mne neviděli, protože byli příliš zaujati sami sebou, a pan Toman u lesa vršil svůj kompost.

Zmizel jsem mezi stromy a vrátil se na stanici. Protože vlak nejel, vyrazil jsem do Prahy pěšky, a byla to dlouhá, ale příjemná procházka; měl jsem čas vystřízlivět ze své pošetilosti.

Pravdu mají stoupenci Buddhovi, když opovrhují žízní po životě. Oč šťastnější je člo-věk, který žije bez žádosti! Ostatně co mi teď zbývalo jiného, než se zbavit žádosti po paní Heleně?

Pan Toman druhého dne litoval, že jsem nepřijel, Helena by byla jistě ráda… Ale já jsem se omluvil naléhavou prací a také tím, že jsem knihomol a sotva bych dovedl bavit mladou hezkou paní.

Pan Toman neřekl nic.

Asi na všechno zapomněl a přestal mne zvát. Ale nezapomněl na to, nutit mě, abych konečně podepsal přihlášku. Nezbylo mi než přikývnout a vzít si blanket. Nával práce mi však pořád bránil, abych jej vyplnil a podepsal. Zdá se, že nával politické práce bránil také panu Tomanovi, aby mne upomínal. Ostatně si byl mým podpisem zcela jist, vždyť jsem ani nemohl odmítnout.

Od té doby jsem pana Reifa neměl v lásce, a proto asi taky mne jeho jméno napadlo hned, jak jsem se dověděl o krádeži. Nebyla v tom žádná detektivní dedukce, byl v tom prostě vztek na muže, jenž byl šťastnější než já. Anebo jenom rychlejší?

Dobrá, předpokládejme, že to byl on. Ale jak vysvětlit, že šel právě po této krabičce?

Odkud by byl znal její cenu? Byl sice zdatný a možná nepříliš poctivý v obchodech se starožitnostmi, patrně on zašantročil některé obrázky z knih lásky, možná že i celé knihy. Ale skutečné ceně uměleckých děl nerozuměl, a kolik lze vydělat na krabičce na čaj, staré čtyři sta let, nemohl mít ani tušení.

Jenže i tuhle námitku lze vyvrátit. Vždyť se to mohl dovědět od pana Web-stera! Ne, nemohl, pan Webster by sotva mluvil s překupníkem. Ovšem pan Webster se mohl o té krabičce zmínit komukoliv jinému v Londýně, a ten si mohl zajet do Prahy a najmout člověka, který by pro něho tu věcičku ukradl… Což by ale zase nebyl pan Reif. Zkrátka má krvežíznivá snaha ho do toho namočit nevychází.

Kdy jsem usnul, nevím. Probudil jsem se rozbitý, nevrlý, a sotva jsem vypil maminčino cikorkové kafe, běžel jsem do muzea.

Pana Tomana, u něhož jsem doufal najít vyřešení svých úvah, jsem tam ale nenašel.

Vrátný mi tajuplně sdělil, že od rána je už na policii. Marná sláva, je jednou vedoucí a odpovídá za mnoho věcí. Především za to, že zde nebyl noční hlídač… Pan Pleskot sice uctivě zdravil pana Tomana a oslovoval ho pane radní, ale nyní se nepokrytě radoval z jeho obtíží. Všechna hořkost, jaká se nastřádá v podřízeném člověku, se projevila. Předpovídal, že pan Toman bude mít vyšetřování pro zanedbání služebních povinností. Pod tím pojmem si pan Pleskot představoval cosi strašného.

Nejzajímavější bylo, že měl pravdu. Když se pan Toman vrátil, byl značně zkřesaný, sotva odpověděl na pozdrav, a když jsem k němu přišel, skoro se mnou nemluvil. Předložil jsem mu výsledek kontroly našich sbírek. Pracoval jsem na tom pilně a velmi mne překvapilo, že ty papíry odstrčil jako zcela zbytečné.

Ten rada od policie si to vyžádal, řekl jsem omluvně.

Mávl jenom rukou a pak řekl: Co to pomůže! Vlastně se nic neztratilo.

Proboha, pane vedoucí, laková čaire nic není? řekl jsem pobouřeně.

Pan Toman mávl rukou znovu, jako by od sebe odháněl nějakou dotěrnou mouchu.

A vědí už, kdo to vlastně byl? zeptal jsem se.

Zřejmě ne. Zaneste tu věc… jak že se jmenuje? čaire?… do ztrát, tím je to pro nás vyřízené! Myslím, že ji dáme dohromady. Doufám v to! Naši konzervátoři jsou ohromně šikovní!

Vedoucí si sedl do křesla za svůj stůl a unaveně přivřel oči.

Vrátíte se do lázní? zeptal jsem se.

Posupně se zasmál: To neznáte ředitele! Ten je přesvědčen, že tu mám hlídat v noci já. Pitomec. Jako bych já za něco mohl… Jako bych já o něčem věděl! Jako by nebyly horší starosti.

Ovšem, řekl jsem. To je přece jasné.

Ještě jsem se ho chtěl zeptat, jestli neviděl pana Reifa, ale neodvážil jsem se. Mohl by se mne zeptat, proč to chci vědět, a já bych mu musel povídat o svém směšném podezření. Tak jsem vycouval z pracovny a myslím, že ani nevnímal můj odchod.

Co jsem říkal? Sebralo ho to, pravil pan Pleskot, když jsem šel kolem jeho vrátnice. -

Jo, tohle je vždycky tak, když vedoucí lítá bůhvíkde a nedbá na svou práci. Na tohle jsou předpisy a s těmi nejsou žádné špásy.

Když skončil svou poučnou řeč, zvonil telefon. Pan Pleskot se zatvářil horlivě, cosi uctivě mumlal do sluchátka a pak zavěsil. Podíval se na mne vyjeveně.

Volal ředitel, co ? usmál jsem se.

Ne, volala policie. A volali vás. Máte jít na čtyřku do Bartolomějské.

A dlouho se za mnou díval, jako by se se mnou chtěl loučit. Dole v budově čtyřky už měli zřejmě pokyn a pustili mne hned nahoru. Objevil se pan Bouše a odvedl mne k panu radovi.

Pane doktore, ukážeme vám fotografie toho zloděje z muzea… Není to pohled moc utěšený, to víte, když lidské tělo spadne ze čtyř pater, je na maděru.

Podívejte se ale na to… Třeba jste toho člověka někdy v muzeu viděl, třeba tam docházel.

Uklonil jsem se mlčky.

Pan rada položil na stůl několik fotografických zvětšenin. Díval jsem se na ně. Pohled na mrtvého není právě příjemný, mrtvý má vždycky v sobě něco děsivého Není to už prostě člověk. Je to jen lidské tělo za hranicemi světa.

Prohlídl jsem první, druhou fotografii, a při třetí se mi roztřásly ruce.

Zvedl jsem hlavu. Pan rada se na mne díval svým vytrvalým pohledem.

Sklonil jsem hlavu k desce stolu, znovu ty fotografie položil vedle sebe a zbledl jsem:

Prokristapána…To není možné!

Vy toho muže znáte? řekl pan rada a podíval se za mne, kde stál ten inspektor Bou-

še.

Přikývl jsem: Totiž! Ano, myslím, že znám… I když samozřejmě není snadné v tomhle stavu něco poznat… Aleje to přece on! -Kdo Karel Reif. Když jsem odcházel, vypověděv zhruba všechno, co vím o panu Reifovi (samozřejmě, že jsem vynechal tu epizodu na chatě, kde jsem ho vlastně neviděl, pouze slyšel), pan rada skoro vesele řekl: Já věděl, pane doktore, že nám pomůžete!

Přiznal jsem se: Mne to jméno už napadlo, ale… Prostě jsem si říkal, že okamžitý nápad nemohu přece hlásit jako fakt! Karel Reif. Kdyby byl přišel normálně ve dne, kdy v sále stejně skoro nikdo není, mohl tu věc dostat pohodlněji.

Pan rada zavrtěl hlavou: Asi nemohl. Za prvé říkáte sám, že je tam skoro prázdno, tedy ne docela, a za druhé myslím, že kdyby se byl nezabil, sotva kdo by právě jeho podezíral, právě pro tu neobvyklost. Naopak by podle toho, co říkáte, on mohl vědět, že noční hlídač je nemocen, on mohl vědět, že po žebříku se dostane k oknu ve čtvrtém patře, on mohl někdy dřív zaskočit do muzea a to okno si otevřít…

Mlčel jsem. Vlastně jsem ani nemohl nic namítat. Byl jsem vším tak ohromen, že jsem nebyl schopen myslit.

O tom, že jste v mrtvém poznal pana Reifa, nikomu neříkejte! Připomněl mi pan ra-da. Máme své metody, chápete jistě.

Ovšem… A co svému vedoucímu, panu Tomanovi?

Bude pro vás snazší neříkat nic.

To máte pravdu, řekl jsem upřímně a cestou zpět jsem si uvědomil, jak moudrý je ten pan rada. Vždyť bylo nemožné sdělit tohle lidem v muzeu, kteří sice Reifa třeba neznali, ale stačilo by jim, kdyby se dověděli, že byl přítelem pana Tomana.

Že o tom nesmím mluvit, je štěstí i jinak: aspoň nemusím mít strach, že se ta tragedie mým prostřednictvím dostane k paní Heleně! Dovedu si představit, co to bude pro ni znamenat. Našla přece u něho útěchu ve svém nepříliš podařeném manželství.

(A ozval se i osten žárlivosti: kdyby si byla k tomu účelu vybrala mne, nic by nebránilo teď jejímu štěstí… Ale byl jsem natolik soudný, že jsem se za tuto ohavnou myšlenku hned sám pokáral.)

Tak co, co bylo? vyzvídal vrátný Pleskot, jen jsem otevřel dveře.

Nic, pár otázek, zabručel jsem. Je pan Toman u sebe?

Vrátný zamrkal: Ale kdepak, odskočil si… Znáte to, ne?Ten se vyzná! On ví, že se mu nic nestane, protože oni se ho páni ujmou! Kdo jednou vypluje nahoru, je už jako špunt, nikdo ho nepotopí.

Pan Pleskot byl prostě filosof.

Přiznávám se bez mučení, že jsem toho dne a mnoho dalších za nic nestál a že má práce v muzeu se rovnala nule. Pořád jsem jenom myslel na Reifa, rozbíral jsem si všechny důvody, které asi měl, snažil jsem se uhodnout příčinu jeho smrti a hlavně jsem se divil sám sobě, že jsem vlastně přišel na to, kdo byl pachatelem, ještě dříve, než jsem měl jediný dů-

kaz. Člověk se zřejmě může dopátrat pravdy taky vnuknutím, ale pro vědeckého pracovní-

ka je to způsob nepřípustný.

A počal jsem celý případ probírat znovu. Rozpomínal jsem se, jak jsem Karla Reifa viděl poprvé, jak mi ho představil pan Toman. A vzpomněl jsem si, že už tehdy řekl něco v tom smyslu, že je konec, protože já věci rozumím a dám sbírky do pořádku… Tehdy mne potěšilo, že mne tak vysoko cení.

Ale nechtěl Toman tehdy říci, že je konec Reifových krádeží v muzeálních sbírkách?

Věděl tedy o tom? A proč to dovoloval? Proč mlčel?… Byl jsem vždycky přesvědčen, že to bylo proto, že prostě ničemu nerozuměl a že měl pramalý smysl pro vzácné tisky se starobylými dřevoryty. Ale co když to bylo jinak? Co když je to smělá myšlenka, ale prostě mne napadla Toman měl nějaký podíl na obchodech pana Reifa, a proto ho nechával řádit v depozitáři, a proto nakonec přijal mne, abych ten pořádek konečně udělal, takže Toman mohl další podporu Reifovi odmítnout?

A co vztah Karla Reifa k paní Heleně? Odkdy začal? Od té doby, co jsem se já objevil na chatě u Karlštejna? Anebo to tehdy byla jenom malá scéna v poměru, který byl už dřív? A věděl o něm Toman

Mlčel k tomu, když z „knih lásky” Reif vytrhával obrázky, protože věděl o vztahu těch dvou? Nebo ho snad k mlčení nutila jeho žena?

Anebo je to všechno jinak a Toman neměl o nic jiného zájem než o svou politickou kariéru a bylo mu lhostejné, co dělá Reif v depozitáři, kam ovšem neměl mít přístup, a co dělá u něho doma, kde taky neměl co pohledávat?

Člověk by rád věřil, že jakýsi bůh nebo osud, prostě něco nikoliv lidského, zvedlo svou trestající ruku, když se navršila míra, a Reif se pustil žebříku a zřítil se i se svým lupem do temné propasti na dvorek muzea, protože dozrál k trestu!

Ale může člověk věřit na něco podobného?

Samozřejmě, že nemůže.

Ale co se potom stalo té osudné noci na horní příčce žebříku, v úrovni čtvrtého patra?

Jak jsem řekl, z okna mého kumbálku nebylo žebřík vidět, byl zakryt rohem zdi. To člověk musel přejít do sálu sbírek, pak viděl přímo z toho okna, jímž sem pachatel vnikl, na žebřík. A já jsem tam nyní znovu stál a znovu se díval na onu příčku, z které prý spadl, na níž dosud se třepetala bílá stužka.

Pravda, i z okna bylo vidět, že zeď je tam poněkud oškrábnuta, jako by někdo špič-

kou boty, nebo spíše rukama se chtěl zachytit…

Pokud jsem Reifa pamatoval, byl to člověk štíhlý a silný. Řekl bych ve srovnání se mnou, že to byl sportovní typ. Byl starší než já, ale nechtěl bych se s ním utkat, neměl bych nejmenší šanci.

A když si představím sám sebe, jak stoupám nahoru (při té myšlence se mi poněkud houpá žaludek), zdá se mi, že by mi dalo více práce vylézt nahoru než sejít dolů. Ale on spadl na cestě zpět, .když měl už tu krabičku v kapse.

(Mimochodem, její cenu mohl znát od Tomana, který přece s Websterem byl!

Toman se mohl v docela nevinné řeči zmínit, jakou má taková malá krabička obrovskou cenu, a Reifovi tohle stačilo. Ale taky se to proboha! mohl dovědět od paní Tomanové!)

Tak dost, dost, člověče, sleduj jednu, jedinou myšlenku, nebo se zblázníš a nepřijdeš na nic! Ať už mu to řekl kdokoliv, věděl, že jde o malý poklad, a stoupal tedy za ním nahoru… A pak měl krabičku v ruce a dal ji do kapsy. Věděl, že tam právě má pár tisíc liber, což je pocit jistě zvláštní, a nikoliv nepříjemný… A nyní se vrací a má už zkušenost, jaké to na žebříku je. Ale přitom spadne!

A to je právě divné.

A spadne vlastně už nahoře, u samého okna. Patrně ve chvíli, kdy nohama našel žebřík a kdy se už mohl pustit okna a chytnout se železné příčky žebříku.

Ve chvíli, kdy už má vyhráno.

Nevím, jak často jsem se chodil dívat oknem na ten žebřík, než jsem přišel na něco, co mne samozřejmě předtím ani ve snu nenapadlo. Když jsem se díval z toho okna a od-stupoval zase do místnosti, vrazil jsem do figuríny, představující japonského samuraje v plné zbroji, s dvěma meči a s kopím v ruce.

Samozřejmě, že to celkem nemá žádnou vědeckou cenu a je to zde spíše pro potěchu návštěvníků, kteří mají takové věci rádi. Figura se při mém neopatrném pohybu zakymácela, byl jsem rád, že neupadla, ale kopí z voskové ruky jí vypadlo, a to jsem jen taktak zachytil. A tak jsem tu stál s kopím, jemuž se japonsky říká jaří, a s tím kopím jsem pak přistoupil k oknu a najedno se mi zdálo, že vím, proč Reif spadl tak nečekaně dolů.

Protože byl z žebříku sražen… Protože tu někdo čekal, skryt širokým stínem samurajského kroje… A ten někdo pozoruje, jak Reif vyleze na okno, jak jde k vitríně, otvírají ma-lým páčidlem, strká do kapsy drobnou čaire, pak zase vyleze do okna a opatrně hledá nohama žebřík. A to je okamžik, kdy neví, čeho se držet dřív, jestli okna nebo už příčky žebří-

ku, je to okamžik, kdy jeho rovnováha je víc než nejistá.

A v této chvíli ten někdo druhý vystoupí zpoza figury, vezme kopí, jež je opřeno o voskovou ruku samurajovu, skočí k oknu a tím kopím vrazí do muže, jenž hledá na žebříku

rovnováhu. A možná, že i bodl, ale kdopak by hledal nějakou drobnou ránu na těle, jež se pádem za chvíli rozbije na kusy.

Možná, že Reif vykřikl, ale co to bylo platné uprostřed noci! Možná, že řval, když letěl do temné hloubky, ale křik trval příliš krátce, aby si ho někdo všiml.A pak bylo slyšet dole praskot dřeva, na něž tělo dopadlo, a nářek zmlkl, jenom stopa boty na zdi zůstala, nebo stopa prstů, jež se toužily něčeho zachytit… A v tom hrozném tichu, jež nastalo, stačilo opřít zase kopí o voskovou ruku figuríny a sejít po schodech dolů.

Ustrnule jsem hleděl na zbraň ve své ruce, bylo mi, jako by se mi v hlavě utrhla jaká-

si lavina, jež najednou obnažila skutečný smysl celého zločinu. A přistoupil jsem k oknu, nahnul jsem se ven s kopím, a hle, dosáhlo přesně k žebříku.

Opakoval jsem svůj pohyb několikrát, několikrát jsem bodl po pomyslném vetřelci.

Výborně, pane doktore, řekl za mnou známý hlas. Otočil jsem se a zrudl.

Ve dveřích sálu stál policejní rada Vacátko. Volal jsem vám, v kanceláři jste nebyl, ale vrátný tvrdil, že jste v budově.

Tak jsem přišel. Konáte pozoruhodné cvičení!…

Díval se na mne vážně.

Celý zrudlý jsem chtěl dát kopí na místo, ale pan rada zvedl ruku: Ne, jenom mi to ukažte. Vždyť je to báječný nápad! Nevím, jaký jste historik umění, ale vím, že máte kombinační smysl a že byste tedy mohl být dobrý kriminalista…

Jenže ono by vás tohle povolání asi nebavilo, i mne z něho bolí občas hlava. A taky srdce… Poslyšte, jak jste vlastně přišel na myšlenku, že toho Reifa někdo z žebříku shodil?

Zdálo se mi pořád, že nemohl spadnout jenom tak sám od sebe, zabručel jsem. Mně taky, přikývl pan rada. A proč se vám to zdálo? Protože jsem ho znal.

Byl to sportovní typ, a když vylezl nahoru, tak by zase přece slezl dolů.

Ano, i já jsem tak uvažoval. Poslyšte, ten váš nápad, že pachatel použil tohohle kopí, se mi zdá pozoruhodný. A zcela prostý, vždyť bylo po ruce!

Pan rada mi vzal jaří z ruky a zkusil si napřáhnout je proti žebříku. Pak se podíval na jeho hrot: Není moc ostrý, možná, že nezanechal ani stopu, že stačil náraz, ale možná, že by se stopa našla, jenže ji doktoři připočetli k četným povrchovým zraněním… A jak jste při-

šel na to, že tu byli lidé dva? Tedy pachatel Reif a pak ten druhý, ten, co se stal pachatelem ve chvíli, kdy se Reif stal sám obětí… Podivná výměna, že?

On nemohl být sám, pane rado. Od začátku museli být dva. Jak by se dověděl o ce-ně té krabičky? Jak by se dostal na dvůr? A nahoře to pootevřené okno… A věděl, že noční hlídač tu už několik dní není…

Zarazil jsem se.

A dál? ptal se pan rada.

Dál nic, to snad proboha stačí. Ten druhý, tedy ten pachatel číslo dvě, musel být odtud. Z muzea! Pan rada přikývl: Správný postřeh!… A kdo tedy?

Netroufám si to ani říci, povzdechl jsem.

Netroufáte… No dobrá, a kdo si to má troufat? Já? Tak já vám teda řeknu, že by zde taková osoba opravdu byla. Znalec japonských sbírek, má všude přístup, ví, co má velkou cenu… Zkrátka vy, pane doktore!

Usmíval se, ale i tak mne zamrazilo.

Ale to přece… Víte sám, že já ne… Ačkoliv v jednom máte pravdu. Přiznávám se vám, že jsem neměl pana Reifa právě v lásce.

Kvůli těm tiskům a obrázkům?

Kvůli jiné věci… Vím ale, že tu je jiný člověk, který má moc důvodů ho skutečně nenávidět. Vím o něčem, o čem asi policie neví. O vztahu Karla Reifa k ženě pana Tomana.

Vím, že ani on jí nebyl lhostejný. Bohužel…

Zatímco vy ano, že? Jo, tak už to chodí.

Pan rada usedl na plyšové sedátko pro návštěvníky a pomalu si zapaloval viržinko.

Ale abyste byl zcela klidný, my o tom vztahu víme. Vy jste to řekl decentně, my jsme zvykli to říkat přímo. Reif měl milostný poměr s paní Tomanovou a pan Toman měl tedy pa-rohy jako hrom. A dlouho.

Povzdechl jsem: V tom případě je snad snadné určit pachatele, ne?

Pan rada se na chvíli mlčky zahalil do oblak dýmu a pak tiše řekl: Jo, taky jsem si to myslel. Ale jedna věcička tu nehraje. Toman tu noc, kdy se to stalo, nebyl v Praze.

Pravda, odjel do lázní… Ale copak se nemohl někde do večera zdržet?

Anebo se na noc z Poděbrad vrátit? Není to tak daleko!

Není, ale zjistili jsme, že nastoupil přesně a tu noc že spal zcela určitě v léčebném domě na kolonádě. Dokonce byl u něho dvakrát lékař. A co se týče té nenávisti, k té tady důvod byl, ale asi dřív… Pak se to u nich doma změnilo. Oni se totiž Tomanovi rozvádějí, jestli to nevíte. Podivil jsem se: To tedy nevím.

Nikdy se nezmínil ani slovem. A když se lidi rozvádějí, pak sice k sobě necítí žádné sympatie, ale ta horká nenávist a žárlivost už je většinou netrápí.

Pan Toman rezignoval, když pochopil, že jeho žena od vztahu k Reifovi neupustí, a takový člověk už nezabíjí.

A kdo tedy?

Někdo jiný. Nenapadlo vás, proč si vybral právě tu osudnou noc? Tak já vám to po-vím. Za prvé to byla první noc, kdy nebyl Toman v Praze. Za druhé to možná byla jedna z posledních nocí, kdy nenastoupil ještě noční hlídač…

O dalších nocích to už pachatel tak jistě vědět nemohl. A tak tedy musel spěchat. Vymyslil to ovšem skvěle, se znalostí věci. Napřed informoval Reifa, že ví o věcičce, která má obrovskou cenu. Přesvědčil ho, že by se dala odnést bez rizika, protože mu může zařídit otevřenou zadní branku na dvůr a nezamčené okno ve čtvrtém patře, kam se dá z žebříku snadno přelézt… A Reif, chtivý peněz, se dá nalákat. Reifův informátor má velmi logicky pracující mozek. Myslí nejmíň o dva tahy napřed, jako šachista. Připravil vše a prozradil Reifovi vše to jest, vše, co se mu hodilo. Řekl mu, že má klíče od branky vedoucí na dvůr, neřekl mu však, že sám má klíče i od postranního vchodu do muzea. Potřeboval, aby Reif lezl po železném žebříku… Sám šel po schodech a zde, v sále, kde teď jsem, čekal. Za fi-gurou samurajovou, za jeho širokým šatem, za jeho velkými rukávy… A blízko toho kopí, jehož použije, jenom co se Reif bude vracet…

Vykřikl jsem: Ale pane rado, vy přece mluvíte o Tomanovi!

Nikoliv, příteli… Mluvím o skutečném pachateli. Mluvím o člověku, který ví, že Toman odjel do lázní a že klíče od branky i od vchodu do muzea jako obvykle leží doma, v psacím stole v horní zásuvce.

Zadíval jsem se na policejního radu jako na přízrak: Ale to potom… To potom… Ne!

To není možné! To přece nemyslíte vážně!

Myslím, řekl smutně a pevně pan rada. Mluvím, jak jste už poznal, o paní Heleně Tomanové, kterou jsme před chvílí zatkli v jejím bytě.

Stiskl jsem si spánky, měl jsem dojem, že se mi hlava rozskočí. Bezmocně jsem se opřel o skleněnou vitrinu. Ale ona přece Reifa milovala! Já to vím… Já je slyšel.

Pan rada se hořce usmál: Neznáte dost ženské, pane doktore. Láska se u nich mění v nenávist zcela zákonitě. Když totiž se začala rozvádět kvůli němu, samozřejmě -, Reif couvl. Dokud to byla vdaná panička, zajímala ho. Když mu řekla, že se stane jeho ženou, zaváhal. Kromě toho nemohl dělat nic jiného. Byl totiž ženat… Tohle ovšem vydrží málokterá milenka. Nevydržela to ani paní Helena Tomanová. Její nenávist jí pak pomohla utkat onen složitý, ale naprosto logický plán. Ostatně všechno jí hrálo do ruky. IToman sám…

I ona náhoda s nočním hlídačem… Tak nakonec přesvědčila Reifa, že získají spolu spoustu peněz. Ale možná, že i Reif nebyl to žádný velký charakter

-spekuloval. Jakmile bude mít krabičku, zmizí a zbaví se jednak obtížné milenky a jednak povinnosti se s ní dělit.

Reif byl mazaný. Ona byla krutě chytrá.

A pan Toman?

Pan Toman mne vlastně přivedl na stopu. Když jsem mu ukázal fotografie zabitého

Reifa, zděsil se a řekl: Sem ho mohla poslat jenom Helena…

Samozřejmě, že jsme museli všechno důkladně prověřit, protože i on nakonec nenáviděl svou ženu víc než jejího milence. Ale osud je neúprosný. Tomanová je ve vazbě a on na smrtelné posteli. Snesl, že ho žena klamala, snesl nakonec i to, že zabila milence. Nesnesl však pomyšlení, že to znamená konec politické kariéry.

Já myslím, že oni ho zaštítí!

Mýlíte se. I v tak divoké partaji, jako je ta jeho, nemůže být lhostejné, když jejich představitele začnou vláčet po novinách. Pan Toman byl dneska stižen těžkým srdečním záchvatem. Takže, chcete-li, ta dáma má na svědomí dva mužské.

Nu co, oba jí svým způ-

sobem uškodili.

Ano, pane rado, to je správné slovo! Ona vlastně byla obětí. Pan rada se ušklíbl: -

Nebuďte romantik, pane doktore! Vždyť kdybychom to vyšetřování vzali za trochu špatný konec, pak jste byl opravdu podezřelý vy, a i kdyby se vám nakonec nic nedokázalo, stačilo by takové vyšetřování k tomu, abyste o své místo přišel.

A s tím ona asi taky počítala, protože její muž měl skálopevné alibi, a vy ne.

Takže ji nemusíte litovat, ona vás taky nelitovala.

Pan rada vstal. Šel jsem ho jako ve snách vyprovodit. Dole ve vrátnici se kolem pana Pleskotá kupili zaměstnanci muzea a četli spolu s ním zvláštní vydání. O vražednici tam by-lo málo, mnoho se psalo o známém představiteli konkurenční strany panu Tomanovi. Pan rada se na mne podíval, jako by chtěl říci:Tak vidíte, že jsem měl pravdu… Už to začalo!

Díval jsem se za ním, jak odchází ve svém převlečníku a v buřince, a říkal jsem si: jak jsem mohl myslet, že bych já rozpletl takový případ! A přitom jsem mu ani nepoděkoval!

Ještě že o tom všem neví maminka, umřela by samým strachem, protože její názor, že chudý člověk to má na světě vždycky těžší, je zcela nevyvratitelný.

Jak taky, když je správný!

Pomalu jsem šel do svého kumbálku nahoře a cítil jsem, jak se v mém srdci cosi zří-

tilo. Paní Heleno, jaký já jsem byl přece jenom hlupák!

Na stole ležela pořád ta stará přihláška do partaje pana Tomana, kterou mi před časem vnutil. S pocitem ulehčení jsem ji hodil do koše.

Seděl jsem, hlavu v dlaních, až zazvonil telefon. Ozval se ředitelův hlas:

-Víte už o tom? Hrozné, co? Protože se pan Toman do muzea nevrátí, a když, tak rozhodně ne na své místo, převezmete s okamžitou platností jeho funkci…

Samozřejmě, že je to z mé strany velká důvěra, a doufám, že ji správně oceníte!

Zakoktal jsem cosi uctivého.

Dobrá, dobrá, pohovoříme si o tom jednou, pravil ředitel laskavě a zavěsil.

Maminko, přece jenom nemáš vždycky pravdu! Podívej se, jaké mne potkalo štěstí!

A pak jsem si uvědomil, že mi ředitel asi velmi brzy přinese přihlášku do své strany a projeví přání, abych ji vyplnil…

LETNÍ PŘEHÁŇKA

V detektývně bylo útulno. Otevřeným oknem proudil teplý letní vzduch, jen několik much, opilých tou pohodou, bzučelo zlobně u stropu, patrně se jim nelíbilo stejně jako panu Brůžkovi, že hustý dým z fajfky penzisty Mrázka stoupá prudce vzhůru, jako by nemohl ucházet otevřeným oknem.

Páni měli pod stolem u nohou svých židlí po láhvi piva, z něhož upíjeli, protože pan rada neviděl rád v úřední místnosti na stolech flašky.

Na stůl, pánové, říkal občas poučně, patří spisy, eventuálně hrnek s kafem. Na flašku je to vysoké šuple v psacím stole vlevo. Nač by tam takové hluboké šuple bylo? Páni

tedy měli na stole hrnky od kafe a u nohou ty flašky, protože kdopak by pro každý hlt běhal k psacímu stolu!

Pan penzista Mrázek, který sem chodíval občas na návštěvu, rozvíjel své názory na kriminalitu.

Jak je léto, je míň práce, v létě se i míň krade, protože jsou lidi na všechno leniví.

Kromě vloupání do bytů! upozornil pan Bouše.

V létě, pokračoval zasněně pan Mrázek, jsou zase častější případy násilnýho smilstva. To dělá ten hic a ženské, protože nosí tenký šaty. Všechno je pod nima moc vidět a to holt na člověka působí.

Pan Bouše se zhluboka napil piva, mrkl na svého kolegu Brůžka a řekl: To by jeden neřekl, že léto má takový vliv i na penzisty! A oba se zasmáli.

Náhodou, tohle je dokázaná věc a řeknu vám, nebožtík starej rada Knotek, ten jak bylo v takovýhle čas něco s ženskou, hned to pasoval na násilný smilstvo. Červen, červe-nec, srpen, to jsou ty pravý měsíce, pánové, říkával vždycky, to člověk jde najisto. To je pří-

roda a s tou se nedá nic dělat. A když nějakej přepadl v parku ženskou a ukradl jí kabelku, říkával: No prosím, tady vidíte! V podstatě smilstvo, ale protože je to člověk už dočista zka-

ženej, tak mu příroda nestačí, a on ještě krade! To si, ty zvrhlíku, odskáčeš! U soudu byli potom z těchhle případů celí pryč a nevěděli, jak to soudit, protože pan rada dodal samý důkazy pro smilstvo, třebaže pachatel byl tak starej, že to nebylo ani možný. Když se jistej Halberka, což byl docela obyčejnej chmaták a tak trochu sňatkovej podvodník, doslechl, že když vymámil z jedné služky spořitelní knížku, se dopustil smilstva, hrozně se zaradoval; prosil, aby se to oznámilo jeho starý, ta že má pořád takový nepřípadný řeči o jeho mužné síle, a že tadyhle má teď policejní důkaz.

Otevřely se dveře a vstoupil pan rada. Pan Mrázek horlivě vstal, že jako už půjde, ale pan rada mávl rukou: Seďte, člověče, já vás přece rád vidím! Aspoň mi povíte, co je novýho ve vaší soukromé detektivní praxi.

Pan Mrázek se potěšené zašklebil: Dovoluji si ohlásit, že nic, pořád to samý, jestli panička byla toho dne u holiče čili nic…

A ona, samozřejmě, nic, že jo!

Přesně jak ráčíte povídat, přikývl pan Mrázek.

Mužská pošetilost je nekonečná, řekl filosoficky pan rada, a jak si sedal, porazil flaš-

ku stojící na zemi. Pan Bouše se bleskurychle sehnul a hlasitě se divil, kde se tu ta flaška vzala.

Pan rada se usmál: Bouše, nechte těch řečí a dejte mi loknout, kruci, to je horko, co?

Zrovna jsme o tom mluvili, pěkně prosím, oznámil pan Mrázek. Vyprávěl jsem tuhle kamarádům, jak za starého rady Knotka se všechno, co se stalo v takovýhle čas, muselo převíst na násilný smilstvo, protože v létě, jak říkal nebožtík Knotek, je to jediný možný.

Pan rada se zasmál a poznamenal, že to bylo asi tím, že byl pan rada Knotek už v létech. Jak má člověk už nějaké ty roky, má svoje utkvělé představy a nerad se jich vzdává.

No podívejte se na mě, pánové! Taky už mívám svoje mouchy, jen nekruťte hlavou, Bouše, jako byste mě neměl prokouknutýho! Já mám zase takovou představu ale spíš asi touhu -, aby jednou nebylo do čeho píchnout, aby všechny mordy a jiné násilné činy přestaly… No, a co? Nakonec v takovýmhle létě by to možný bylo. Lidi jsou u vody, opalujou se, nemyslí na nepravosti… Já vím, drobný krádeže jsou, ale ty už teď naše oddělení nedělá, a tak by byla možnost se toho okamžiku dožít. A potom z okna své kanceláře vyvěsím bílou fangli!

Pan rada se znovu napil piva, znovu je podle pořádku postavil k noze stolu, a pan Brůžek vyšel na chodbu, aby dal příkaz službu konajícímu nadstrážníkovi Kabrhelovi, přinést ještě pět staropramenů.

Jenom abych nedopad jako starej soudní rada Pulkrábek, co na dobříšským okrese pojal touhu mít na věznici jednou bílý prapor. Málem se toho dočkal, ale zrovna mu to zkazil

nějaký tulák. Když už rada chystal fangli, jako na potvoru četníci chlapíka přivedli v želíz-kách, že v noci ukrad prase.

Chlapi, zanaříkal soudní rada Pulkrábek, to jste ho, sakra, nemohli nechat ještě tejden běhat?

To jsme, prosím, nemohli, povídal strážmistr, on pacholek má strašně dobrej žaludek, on by to prase za tejden sežral.

No jo, ale starý Pulkrábek si to vzal tak k srdci, že toho tuláka odsoudil k smrti, takže místo do penze ho poslali na psychiatrii, a tam už zůstal.

Doufám, že já to takhle daleko nepřivedu, kdyby snad jo, tak máte právo mi v tom mocí a silou zabránit, pánové!

Nadstrážník Kabrhel přinesl piva, uctivě zasalutoval a zase zmizel, páni si připili a byli dobré mysli. Pan rada se podíval na hodinky, usmál se a řekl:

-Za deset minut mně končí služba… A žádnej případ dneska nebyl, takže si můžu docela malinký praporek vyvě-

sit, jenom tak něco jako šnuptychl…

Pan rada za veselého souhlasu pánů zatřepal bílým čistým kapesníkem a zvedl se, že půjde.

Vtom zazvonil telefon.

Páni se na sebe znepokojeně podívali, pan rada svraštil čelo, kapesník prudce strčil do kapsy a čekal.

Pan Bouše natáhl ruku ke sluchátku.

Určitě to bude násilný smilstvo, zašeptal pan Mrázek, protože jemu se to žertovalo, když už byl v penzi.

Pan Bouše sňal pomalu sluchátko a zabručel svoje jméno. Jeho tvář se zakabonila, podíval se kolem sebe, nejvíc utkvěl očima na Mrázkovi, pak si přitáhl blok a v místnosti by-lo hrozné ticho, jenom jeho ruka rychle škrtala po papíru.

Pak řekl: Dobrý, přijedem…

A zavěsil.

Případ? sykl pan rada.

Pan Bouše přikývl a zadíval se znovu na Mrázka: Jo, a zrovna, jak to prorokoval tuhle on. Mladá holka, mrtvá, v nějakém háječku poblíž Hutí, to je, pěkně prosím, pane ra-do, u Záběhlic.

A obraceje se na Mrázka, řekl zlobně: Ty jsi to, chlape, těma řečma přivolal!

Pan Mrázek se tvářil zarmouceně: Lidičky, jak bych mohl, vždyť to je vlastně v mým rajónu, tam přece mám já ten svůj domeček…

No, tak se teď dívej hezky z okna, jak se my tam budeme plahočit, bručel Bouše.

Mrtvou našel milenecký párek, který si chtěl trochu užít samoty, ostatně podle všeho byl tento hájek, který tvořilo pár keřů, oblíbeným místem, kde bylo příjemné zalehnout. Odnikud jste v tom případě nebyli vidět, a to má při lásce vždycky velkou cenu. Páni, kteří tu nyní vyšetřovali, si spíše všimli této přednosti ve smyslu záporném: pachatel si našel vhodné místo, kde nemohl být při svém činu spatřen.

Mrtvá ležela tváří v hluboké kalužině. Lékař označil za příčinu smrti zadušení, ale k celému případu se moc jasně nevyjádřil. Smrtící ránu nemohl najít.Jakápak smrtící rána, bručel pan rada. Třeba ani žádná nebyla. Prostě do ní strčil a ona se už utopila sama v té řídké kalužině. I takové případy jsme už měli… Ale co ty odřeniny na obličeji? Nevlekl ji sem odjinud?

Měla by jinak rozhozené ruce, poznamenal doktor.

Dneska jsou ty chlapi tak práskaný, že i ruce jí složí…

Pan rada vytáhl kapesník, aby si utřel tvář. Při pohledu na ten bílý šátek se hořce pousmál.

A kdy se to stalo?

Rozhodně včera, ne-li dřív, přesně to řekne až pitva, krčil rameny doktor.

No dobrá, moc toho zatím nevíme, ale dozvíme se víc…Tak, mládenci, nezdržovat, snímky ať jsou jako vystřižené a my si to tady prohlídneme Jenže obhlídka místa, kde byla mrtvá nalezena, neřekla nic. Bylo to místo zřejmě žádané, stop bylo habaděj, tráva pošlapaná a je docela dobře možné, že poté, co se tady to stalo, zde už nějací milenci byli, ale že si ležícího těla mladé dívky nevšimli, protože měli jiné myšlenky. Kromě toho ona ležela skutečně tak, že ji člověk objevil, až když byl těsně u ní. Mně se to nelíbí, bručel pan Bouše, jemuž se nedařilo najít nic, co by stálo za řeč. Mně se nelíbí to místo.

Je vybraný až moc šikovně. Poslyšte, neměli jste tady na komisařství ně-

jaký opakovaný pokus o přepadení ženských?

Místní strážníci vrtěli hlavou. Jeden pak uvážlivě řekl: Nějakýho, jako byl ten Rozparovač? Tak to tedy nemůžem sloužit, tady je už venkov, tady jsou lidi obyčejný. Takhle rvačka při tancovačce, to teda jo, na to jsou tady kadeti!

Ale takovouhle věc vidím poprvé.

Tohle místo je totiž k vraždě jako stvořené! bručel pan Bouše.

Tady je míst, to byste koukal, pane inspektore, kus odtud je lán pšenice, tam by se zabitá schovala ještě lip… A což tamhle na stráni ta třešňovka, taky pěkný místo. Místní strážník byl zřejmě patriot.

Pěkný možná, ale je tam vidět. Sem vidět nebylo a ta ženská, ta vám taky nic neří-

ká?

Strážníci pokrčili rameny: Určitě je tady cizí!

Ba ne, řekl najednou pan rada, kdepak! Ta je někde z okolí. No, jenom se podívejte, jak si vyšla… Ani kabelku, ani kapesníček, nic… A boty má zablácené…

Kdypak tu naposled pršelo?

Tak včera ráno drobet sprchlo, to jsem měl pochůzku, ale předevčírem odpoledne tu byl pořádný slejvák…

Pan rada neodpověděl, když viděl, že fotograf už je hotov, pokynul, aby přišli muži s nosítky. Pak se obrátil na své lidi.

A teď honem, mládenci, zjistit, kde se nějaká holka pohřešuje. Když to není případ z dneška, tak přece někdo už mohl mladou osobu postrádat, ne?

A pamatujte, že byla z okolí, ať si ti místní policajti říkají co chtějí.

Nerad bych se mejlil, ale ta si na tohle poslední rande jen tak odběhla.

K mrzutému překvapení se však ráno zjistilo, že se pohřešuje mladá dívka ve stáří jedenadvaceti let, ale na Vinohradech.

Snad bysme to ani neměli starému říkat, lekal se pan Brůžek. – Budeme radši hledat v těch Záběhlicích, ne?

Jenže pan rada stejné hlášení už měl na stole a vtrhl do detektývny jako velká voda.

No, tak co říkáte té holce z Vinohrad?

Páni rozpačitě mlčeli.

Rada Vacátko přecházel po místnosti, ruce za zády, a to nebylo dobré.

Pánové si pro jistotu ani nesedli.

Samozřejmě, že jsem se mohl seknout, nejsem neomylnej, bručel pan rada.

Ale nechce se mi to jenom tak opustit… Musíme zjistit na vinohradském komisařství o ní něco bližšího. Kdyby neměla ta mrtvá obličej plný hlíny a krve, tak by pomohla fotka, ale takhle… Pak zase zmizel ve své kanceláři.

Ještě že včera mluvil o těch utkvělých představách, zašeptal pan Bouše.

Jo, člověk se má zdržet unáhleného soudu, řekl pan Brůžek, obraceje se k mladému koncipistovi Součkovi. To cituju našeho šéfa, aby bylo jasno!

Šéf se kupodivu objevil za chvíli zase ve dveřích. Jeho obličej zářil: No, tak přece jenom nejsem tak pitomej, pánové!

Pan Brůžek se pokusil udělat pohyb krajního rozhořčení, ale pan rada ho zarazil.

Mlčte, stejně jste si to myslel… Ta mrtvá je přece jenom totiž z okolí místa činu! Pohřešovaná Anežka Tichá, bytem na Vinohradech, vyučená kadeřnice, bez místa, sehnala práci jako pomocná dělnice v továrně na košile Polák a syn…

Fabrika téhle firmy je kde?

Inu, na začátku Záběhlic, pánové! Od toho háječku asi sedm set metrů vzdušnou čárou.

Tak, a teď mluvte

Pan Brůžek uznale sklonil hlavu: Všechna čest, pane rado, měl jste recht.

Pan rada si tu chválu nechal líbit a pak měkce řekl: No tak, že byste tam skočili, ne?

Mně je divné, že zmizení nehlásili z té fabriky. Copak jim tam nechybí?

Ale chybí, já jsem tam už volal. Není od předvčerejška v práci. A co je zajímavé: zmizela odpoledne, ač-

koliv měla směnu. Prostě se ulila… Vyběhla si nalehko, jak jsem řekl… Ale co je za tím dál, na to budete muset přijít vy. Mladá holka, to bude plno šamstrů, tak si to vemte všichni tři, aby se to co nejdřív hnulo kupředu. Jak to říkal Mrázek, když vzpomínal na mého předchůdce radu Knotka: je v tom smilstvo, protože je léto. Škoda, těšil jsem se, že aspoň jeden den bude bez případu.

V takové továrně na košile jsou zaměstnány ovšem převážně ženské a ve chvíli, kdy se rozkřiklo, že Anežku hledá policie a že chudák holka je mrtvá, změnila se továrna v po-drážděný úl. Každá, která jenom tak letmo někdy zabitou viděla, chtěla dát své svědectví.

Takže asi za hodinu měli všichni tři pánové plné notesy nejrůznějších dohadů a pověstí.

Nejhůř na tom arci byl mladý, kolem něho se ženské zrovna rojily, takže mu pan Brůžek tichounce řekl: Pane doktor, jak to tak pozoruju, tak vy se můžete těch ženskejch zbavit jenom mnohonásobnou vraždou. Račte s tím jít do toho háječku, na ten jsme už zavedený.

Páni měli zvláštní smysl pro legraci, to zřejmě dělá povolání. Při vyšetřování jaksi mimochodem prasklo na dvě Anežčiny sousedky u vedlejších šicích strojů, že o jejím odchodu věděly a že to mistrové zatajily. Dokonce když se jich ptala asi za hodinu, kde se ta holka pořád courá, naznačily jí, že jsou v tom ženské věci a že jí není dobře.

A řekla vám, s kým jde a kam?

Řekla jen, že má rande.

A taky řekla, že to Karlovi vytmaví.

Jakému Karlovi?

Ale to děvčata nevěděla.

Neměla u sebe nějaké cennosti? Třeba hodinky?

Neměla nic.

Ba jo, měla náušnice!

Páni se na sebe podívali. Mrtvá totiž náušnice neměla.

Jaké byly?

Kroužky, a byly zlaté!

Víte to určitě?

Abych nevěděla, když jsem se na ně dívala.

Tu vykřikla jedna z děvčat: Neměla v uších nic! Ty měla minulý týden!

Vzplanula hádka, kterou pánové museli jenom namáhavě tišit.

A co ten Karel? Žádná jste ho ani neviděla?

Já jednoho viděla, ale jestli to byl Karel, to nevím, na nose to napsáno neměl! ozvala se černovláska a vrhla obdivný pohled na mladého koncipistu.

Jak vypadal ten, co jste s ním viděla Anežku Tichou?

Jako každej voják. Prostě dvojí sukno. Červený výložky, teda pěšák. A od osmadvacátých.

To víte určitě? řekl přísně mladý Souček.

Jo, to vím docela sichr.

Ona se ve vojákách vyzná, zapištěla sousedka. Ozval se smích. Mladý muž se zatvářil přísně: Dámy, jde o vraždu, a to není legrace… Tak odkud víte, že to byl voják zrovna od osmadvacátého pluku?

No, za prvé to jsou tady nejbližší kasárny, když přeběhnete Bohdalec, tak jste u nich, a kromě toho to mají vojáci na límcích.

Koncipista polkl toto poučení a tvářil se neúčastně. Pan Bouše se skrytě pousmál.

Pak řekl mistrové: A jak chodila do práce? Kabelku, tašku to nenosila?

To víte, že jo! Nosila si s sebou kabelu jako ty ostatní, na jídlo, tady v okolí žádná hospoda není, a pak, holky musí šetřit, ono se u nás tak moc nevyděláv

Kde má ty věci? ožil pan Bouše.

Ve skřínce, pojďte, já vám to ukážu. Můžete si to hned vzít. Koncipista Souček se na pana Boušeho podíval s neskrývanou závistí. Taky mne taková jednoduchá věc mohla napadnout! Mezitím získal pan Brůžek velmi cennou informaci. Jedna z dívek tvrdila, že se jí Anežka v tramvaji před týdnem svěřila, že už těch mladých kluků má dost, a proto si udělala známost s jedním moc fajn pánem.

Proč byl tak moc fajn, to vám neřekla?

Ne, ale měla jsem dojem, že zase tak moc fajn není, protože něco mi naznačila, že zatím je to těžký, ale že ona s ním bude chodit… No zkrátka, ona to sice neřekla, ale mě už tehdy napadlo, že je ženatej.

A jméno?

To se přece nepovídá.

Ovšem, ovšem… Ale jak ho potom já mám, slečno, najít?

Pan Bouše přinesl Anežčiny věci a mrkl na své kolegy: Já myslím, že tady to mů-žeme zatím skončit, kdyby si některá z vás vzpomněla na něco důležitého, tak to povězte paní mistrové a ona nám už dá vědět.

Když odcházeli, viděli, jak na jednom stroji, stojícím v řadě s ostatními, leží pruh čer-né látky. Tam sedávala Anežka Tichá.

V autě řekl pan Bouše: Ty holky by člověka připravily o nervy.

Tebe už jenom o nervy, ale tadyhle mladým u šlo zrovna o život, podotkl pan Brůžek.

Nic ve zlým, pane doktor, my vám závidíme to vaše mládí.

Já vám zase vaše zkušenosti.

Pan Bouše povzdechl: To můžete, jenže vy zkušenosti získáte a my svoje mládí už máme v talóně, víte! Ale abychom mluvili o něčem zajímavějším. Tak se, mládenci, koukně-

te na tenhle papírek. Ten měla v té kabelce.

Pan Bouše s vítězoslavným úsměvem podal pánům trochu pomačkaný lístek.

Bylo na něm jenom pár slov: Čičo, musím tě vidět, třeba naposled. Ve středu po třetí jsem v na-

šem háječku. Ztrať se taky na chvíli. K. V.

Pan Brůžek uznale hvízdl a mladý kriminalista se trápil, že na to nepřišel sám. Velmi toužil po úspěších.

Pan Bouše podotkl: Takže tenhle papírek nám určuje středu, den vraždy.

Jsem zvědav, jestli k stejnému dni dojdou doktoři. A ještě něco. To K. V.!

Tak to první asi známe, to je ten záhadný Karel. A teď to V…. To se dá celkem snadno určit, protože jestli je tenhle Karel od osmadvacátých, a nevím, proč bychom tomu nevěřili, však to zjistil tuhle pan doktor, tak si dáme nastoupit všechny Karly V. od toho regimentu, ať jsou to Vaničkové nebo Vejvodové, a máme hned ten výběr užší… Prima, co?

Ohromné, vzdechl koncipista. A to oslovení: ČÍČO…TO znamená, že to byla dů-

věrná známost! A tuhle: v našem háječku… Oni měli i své stálé místo.

Prostě delší poměr!

Mě na tom zajímá ještě něco! On tam píše: Ztrať se taky na chvíli… To znamená, že i on přišel tajně. Kdypak voják nesmí z kasáren? Jednak ne před koncem zaměstnání, to končí, myslím, v pět, jednak, když má zrovna kasárníka…

Aneb kasino, podotkl pan Bouše znalecky. Sakra, Brůžku, proti tobě je Holmes úplná nula.

Nechtě na hlavě, Watsone, ten papírek jste našel vy! poznamenal suše pan Brůžek.

A co budeme dělat s tou vypovědí, že měla náušnice? lekal se mladý.

Nic. Většinu těch svědectví od děvčat můžete klidně hodit za hlavu. Tohle já znám, čím míň toho vědí, tím víc mluví. Copak jste neviděl, že se chtějí s vámi prostě bavit?

Mladý adept kriminalistiky se zatvářil ctnostně, leč pod jeho přísnými rysy prosvítala špatně tajená spokojenost.

Když se dostavili, aby podali svůj referát panu radovi, povzdechl: Vy jste si to vybrali! Samé mladé holky! A já tady… Nepříjemné věci, pánové, však to znáte. Tak za prvé,

ta mrtvá je opravdu Anežka Tichá, potvrdila to na soudním její matka. A s tou jsem právě mluvil já. A znáte to: pláč, nářek… Jinak ale jí holka dělala starosti. Je to taková slušná vdova, živí se posluhami v úřadech, a dcera byla do větru, přej po tatínkovi.

Ty ženské všechno svedou vždycky na mužského, povzdychl pan Brůžek. Asi měla pravdu, on je obě nechal a utekl k jiné. Holka se vyučila kadeřnicí, a když v téhle mizérii neměla místo, tak si našla za pár korun to šití košil.

Ale co se zábav týče, ty měla ráda a dovedla šije zřejmě zaopatřit.

Maminka sice teď, když je dcera po smrti, pláče, ale tak se mi zdálo, že s ní dost vystála. Toulala se jí po nocích, víme. Měla moc kluků, však podle fotografie nebyla ošklivá. A co máte vy?

Máme jednoho z těch mládenců, teda nemáme ho, ale známe jeho iniciály, řekl pan Bouše a podal panu radovi papírek.

A podle těch písmen se dá najít, protože víme, že to je voják a že je ve vršovických kasárnách. Dáme si nastoupit celý pluk…, nadšeně rozvíjel nezcela svůj plán mladý Sou-

ček.

Jo, a budete s tím dělat manévry! zabručel rada a hrábl do papírů na stole. Nic nebudete svolávat, ten mládenec se jmenuje Karel Váňa.

Ježíšmarjá, jak to můžete vědět, pane rado? zděsil se mladý. Protože já musím vě-

dět všechno. A pak mi to řekla ta její maminka. To byl jediný, kterého znala jménem, ale prý jich holka měla víc. Tenhle byl jaksi nejstálejší. No, a jak vidím, tady v tom papírku píše, že se musí vidět třeba naposled, no tak to by se rýsovala milenecká tragedie. Vsadím se, že ho holka asi pouštěla k vodě.

Ovšem, jedna z těch děvčat řekla, že si Anežka Tichá našla jiného… Prý ženatého…

No prosím, já bych řekl, mládenci, že tohle rozmotáme docela snadno, podotkl pan rada. Takže toho vojáka svěříme tuhle panu koncipistovi, pro tože je to tutovka. Ale pozor, mladej, jde jenom o svědectví, ne abyste ho sebral, na to musíme mít povolení vojenských pánů. A vy byste se měli zajímat o ty další neznámé. To znamená znovu navštívit tu maminku a znovu hledat nové svědky nebo spíš svědkyně… A možná, že něco kápne ten vo-ják!

Ten voják, to je jasné, pane rado, zahovořil nadšeně mladý adept. – Byl s ní v tom háječku? Byl… Kdo ji teda zabil?

Mladej, pamatujte si, že s ní ten voják třeba byl, ale že ji zabil nám neznámý pachatel. Opakuji, neznámý! Jestli se hned umanete na toho prvního, můžete se dostat do pěkného maléru. Tak jenom klid a rozum do hrsti!

Mladý kriminalista, potěšen, že nemusí pátrat po pachateli před nastoupeným regimentem, vyrazil ze dveří.

Pane Brůžek, mrkněte na něj, je trochu netrpělivý, rozumíme si, ne?

Zajisté, pane rado. Doktůrek ještě neví, že ten první je obyčejně sice nejpodezřelejší, ale málokdy je pachatelem zrovna on! I když v tomhle případě se asi trefí do černého!

A šel pátrat po dalších známostech slečny Anežky.

Jestli si mladý kriminalista myslel, že se mu podaří dát si vyvolat vojína Váňu zcela nenápadně a stejně nenápadně s ním zavést usvědčující rozhovor, byl velice zklamán.

Služba u brány mu sice slíbila zavolat dotyčného vojína, ale pak přišel jakýsi četař a ozná-

mil, že vojín se nedostaví, protože kroutí čtrnáct ostrejch.

Nezbylo než se ohlásit oficiálně u službu konajícího důstojníka a navštívit vojína Karla Váňu v base. Vojenská basa není nic hrozného, jenom že jsou mříže v oknech a že jsou zde špinavější deky, jinak se už kamarádi postarají, aby vězeň netrpěl dlouhou chvílí, a protože stráž taky ráda hraje karty, mastí se tady mariáš společně s vězni, tím spíše, že se to třeba zítra vystřídá a nynější stráž bude bručet a dnešní vězeň ji bude hlídat. Vojenský život je proměnlivý.

Návštěvu samozřejmě povoluji, řekl mladý a přísný poručík, když viděl odznak policie. Smím se zeptat, oč jde? Abyste rozuměl, on měl totiž tenhle vojín nepříjemnou aféru, jestli to snad s tím nějak nesouvisí! Představte si, že ve středu se rozhodl zmizet z kasáre

No, já vím, ono se to někdy stane, ale náš starej, tedy plukovník, to hrozně honí. A tenhle vojín nejen že zdrhnul, ale ještě sebral službu konajícímu poddůstojníkovi kolo. Teda sebral… To teď tvrdí ten poddůstojník, ale asi to bylo tak, že mu kolo půjčil. On je na vojně zkrátka bordel, víte?

Mladý kriminalista to věděl a radostně přikývl: Jinak to kolo s tím naším případem souvisí jen zcela volně.

On to starej chtěl napřed hnát před prokurátora, protože sebrat služební kolo není maličkost, ale potom se spokojil s těmi ostrými, vykládal poručík, zatímco přicházeli k podlouhlému nízkému baráku na konci kasárenského dvora.

Bylo odtamtud slyšet náhlý dupot nohou a rychlé zavírání dveří.

Samozřejmě, mastili karty, kruci, já je ale zpéruju, rozčilil se důstojník, který cítil, že v přítomnosti toho civila byl uveden v posměch nejen on osobně, ale i celý vojenský řád, zvaný A jedna-jedna.

Velitel stráže ke mně! zařval důstojníček.

Přiletěl desátník, stavě se do nejpřesnějšího pozoru: Pane poručíku, velitel stráže desátník Odehnal se hlásí…

Vy nejste velitel stráže, vy jste velitel pěknýho svinčíku, myslíte si, že jsem slepej a hluchej! Tohle si vypijete, zítra vás chci vidět u raportu!

Důstojník vtrhl do místnosti stráže a podařilo se mu najít hned deset vážných provinění, dokonce jeden vojáček byl v bačkorách, vymlouvaje se, že má odřené paty.

Zejtra budete mít odřené břicho od přískoků! Veliteli, zapsat si ho…

Tohle není stráž, to je spolek veteránů, ale já vám předvedu takové krásné cvičné popla-chy, že na ně budete vzpomínat ještě před svou smrtí!

Ubohý kriminalista si vyčítal, co to všechno způsobil, a děkoval pánubohu, že se to odbude tady. Kdyby byl měl nastoupit pluk, tak by asi došlo k střílení.

Vězně Váňu! zařval znovu důstojník a velitel stráže pro něho poklusem běžel. Ostatní vojáci si prohlíželi zvědavě civila a mrkali po straně, že je jim řádění toho poručíka dočista volný. Byli na něj zvyklí.

Chcete si ho vzít s sebou, pane inspektore, nebo ho vyslechnete zde? Dám vám eskortu!

Ale to není třeba, jde o pouhou informaci. Snad kdyby tu byla volná místnost…

Uvolníme vám ji!

Velitel stráže se vracel s vězněm, který byl vyjevený stejně jako velitel.

Oba nevědě-

li, co se vlastně stalo.

Veliteli stráže, pohotovost, která má odpočinek, odvedete na dvůr a bude te s ní cvi-

čit do úplného zničení pořadová! Rozuměno?

Hlásím, že rozuměno, zařval desátník a začal řvát na své vojáky stejně, jako řval na ně důstojník. Vlastně si koncipista oddechl, když byl s tím vojínem Váňou sám.

To jsem nevěděl, že tu udělám takové pozdvižení, řekl omluvně a vyzval vojáka, aby si sedl.

Toho my známe, to je pérák, ten chodí na kontrolu světnic v bílých rukavicích a šahá pod slamník na prkna kavalce, jestli na nich není prach, mávl rukou Váňa.

Když si zapálili, řekl mladý kriminalista: Tak se podívejte, pane Váňo, vy jste ve středu sebral kolo a jel jste na něm do Záběhlic, že jo? Vojáček vyvalil oči: No jo, to jsem jel… A to jako jste přišel kvůli tomu kolu?

Jenom částečně. Kolo bylo vojenské, a tak si s ním poradí vojenští páni.

Nás zajímá něco jiného. Proč jste tam jel?

Voják povzdychl: No, když už to stejně všechno prasklo, tak já vám to povím. Já tam jel za holkou.

Ano, vy jste jí dokonce napsal dopis, aby vás tam čekala… Ten dopis policie má.

Panebože, to snad ale… Co jsem vlastně proved? Ona vám o tom dopise řekla Anežka, jo?

Přiznáváte tedy, že znáte Anežku Tichou, zaměstnanou u firmy Polák a syn, bytem na Vinohradech?

To se ví, že ji znám! A jak ji znáte?

Tak, jak člověk zná holku… Chodili jsme spolu.

Chodili? A co teď?

Kriminalista se už těšil, do jakých rozpaků uvedl vězně Váňu a jak týž se zhroutí a bude vypovídat. Leč vojín zůstal klidný a spíše s lítostí v hlase řekl: Teď už je konec. Teď mi dala kopačky, jak se říká. Má jiného. To bude ten svobodník z druhé roty. Pacholek.

O jakém svobodníkovi mluvíte? Jak se jmenuje?

Vojáček zaváhal, překvapilo ho, že se i o takovouhle drobnost ten pán od policie za-jímá.

Nějakej Lojza Boháček… Ale nerad bych na něj něco shazoval… I když mně za ní začal pálit on!

A vy jste se rozhodl ještě jednou se s ní sejít!

Jo… Co bych zapíral, když už máte v ruce ten můj dopis… To ale nechápu, proč vám ho dala.

Kriminalista neřekl nic. Díval se dlouho na vojáčka, který se tvářil rozpačitě, ale ani trochu provinile.

Nechtěl byste mi popsat, co se všechno dalo, když do toho háječku přišla Anežka Tichá? Kdo tam z vás byl dřív?

Samozřejmě, že já… No, a když přišla, tak jsme si sedli a já jsem to… No jak to tak bývá, že jo… Prostě jsem ji obejmul.

A ona?

To vám neřekla? Odstrčila mě. Ze prej už je konec.

A to vás rozčililo, že? Ztratil jste sebeovládání!

Ale ani ne, spíš mi to přišlo líto. Hergot, povídal jsem jí, co proti mně najednou máš, to bylo pořád

řečí, váleli jsme to spolu přece už pár měsíců…

Jenže já nevím, jestli vás tohle zajímá. Já vůbec nevím, proč se mě na to všech no ptáte.

To je fakt kvůli tomu blbýmu kolu?

Ne, to je kvůli ní… Tak co bylo dál?

No nic… Já neměl moc času a ona taky ne. Moc dlouho jsme tam teda nebyli.

Taky se hnal liják, tak ona že přej půjde, a abych už za ní nechodil. Já jsem se naštval a řekl jsem jí, že… No já se přiznám, že jsem jí řek takový slovo… Že je kurva.

Podívejme se! A co ona?

Nic. Nemluvila už se mnou vůbec, a šla pryč.

Kam šla?

No, pryč… Asi zpátky do fabriky, já nevím. A já sed na kolo a mazal jsem do kasá-

ren, měl jsem vztek, že to tak blbě dopadlo, a jel jsem hrozně rychle, ale zmoknul jsem stejně a v kasárnách byl průšvih. Jindy se člověk ztratí na dvě hodiny a nic nepraskne, ale tohle ať trvalo půl hodiny a vidíte sám, co z toho je!

Mladý kriminalista chvíli mlčel. Pak se tiše zeptal: Proč jste jí psal, aby přišla v pracovní době, a proč jste vy riskoval tohle všechno? Copak jste se s ní nemohl sejít po služ-

bě?

Vojáček se hořce usmál. To prosím nemohl, protože jsem zrovna měl deset dní kasárníka a nechtěl jsem tak dlouho čekat v nejistotě. Jinak to udělat nešlo… Heleďte, a ona mě skrz to slovo, co jsem jí řek, udala, jo?

Něco takového… A ještě otázku. Neudeřil jste to děvče? Neupadla na zem?

Voják vyskočil: Cože? Já? Tak jestli vám něco takovýho řekla, tak tedy sprostě lže!

Proč bych do ní strkal?

Důvod jste měl. Opouštěla vás…

Proto přece ženskou nebudu mlátit… Co by to taky pomohlo? A prosím vás, proč vlastně mě tedy vyslýcháte?

Ted ovšem bylo těžké odpovědět. Pokusil se vyhnout se přímé odpovědi a řekl: Vy nečtete noviny?

Ne… A v base teprve ne. Ono se… ono se něco s Anežkou stalo? Něco zlýho?

Ano. Pohřešuje se.

Voják vyvalil oči: Panebože… Já ale o ní opravdu nic nevím. Buď mluví ten vojáček pravdu a opravdu je nevinný, nebo tak krásně a mazaně lže, pomyslil si unaveně mladý kriminalista a skončil celý výslech.

Ještě se uvidíme, ne? Ostatně, vy teď stejně budete ještě pár dní bručet, takže když vás navštívím, nebudete se zlobit.

Když mi přinesete retko! Ale hlavně, když se ta holka zase najde… Já myslím, že to bude spíš jenom tak naoko… Ona měla asi vedle mě i vedle toho svobodníka ještě jiné chlapy! To mě na ni nejvíc štve. Člověk se snaží, a ona…

Ale jinak je to fajn holka!

Kriminalista pokývl, rozloučil se a venku oznámil, že si mohou Karla Váňu zase od-vést. Vojáci, kteří museli do omrzení běhat po cvičišti, si oddechli.

Důstojník přikročil k mladému policejnímu úředníkovi s novinami v ruce: Jestli se nepletu, vy vyšetřujete vážnou věc! Tady se píše o tom, že byla nalezena mrtvá dívka…

No jo, vyšetřuju. Ten váš voják na tom kole byl totiž zrovna v těch místech. Takže bych byl rád, kdyby zůstal pod zámkem sám a kdyby se nemohl stýkat s ostatními vojáky.

Jen se nebojte. Já to zařídím! Já tu už pořádek udělám. K velkému překvapení zjistil kriminalista, že onen svobodník, který se zamíchal do známosti vojína Váni s Anežkou Tichou, není v kasárnách. Má volno, jako poddůstojník aspirant končí zaměstnání o hodinu dřív než ostatní. Bylo to škoda, na direkci by skvěle působilo, kdyby vyslechl oba milence.

Takhle moc krásné výsledky nemá. Dokonce se zdá, že Karel Váňa nemá ani potuchy, co se vlastně stalo. A v tom případě by byl dočista nevinný.

Když došel na direkci, musel si ovšem položit ještě jednu otázku: copak že tak zmizel ten svobodník? A kam?

Odpověď byla překvapivá, dokonce z ubohého kriminalistického čekatele vyrazila dech: svobodník Alois Boháček byl právě v rukou pana Bouše. A upadl v tyto ruce jenom tím, že se dobrovolně přihlásil. Tak tedy tomuhle se říká smůla, já snad nikdy kriminalistou nebudu, protože na co já sáhnu, to vezme nějakou faleš! Já se přece o něm dověděl nejdřív… Já ho měl mít teď v práci! Vsadím se, že mi ho Bouše usvědčí jako pachatele a já pohořím úplně.

V zoufalství se rozhodl, že si uvaří kafe.

Pan Bouše naopak neměl v tento okamžik na nic ani pomyšlení. Za jeho dlouhé praxe se mu tohle stalo vlastně poprvé. Mladý muž, toho času svobodník, se v prvním vydání večerníku dozví, že byla nalezena mrtvá Anežka Tichá, a přijde ohlásit, že on nemá s vraž-

dou nic společného. Což je na jednu stranu chvályhodné, byť nezvyklé, a na druhou stranu je to nezvykle podezřelé. Copak ho tak najednou vyděsilo?

Tak vy říkáte, že jste se seznámil s jmenovanou Anežkou Tichou spíše z její vůle.

Jak tomu mám rozumět?

Tak, jak to říkám, prosím. S jmenovanou měl schůzku vojín od vedlejší roty, nějaký Karel Váňa.

Toho známe… Dál!

Hned, prosím.Tedy on s ní měl schůzku a ona ho šla doprovázet k bráně, jelikož dotyčný vojín Váňa neměl propustku a musel tedy v devět hodin zařezávat.

A já jsem se v tu dobu vracel do kasáren.

Taky jste tam musel být v devět?

Právě že ne. Já jako aspirant mám nárok do deseti. Ale neměl jsem co dělat, a tak jsem šel domů… A tu jsem viděl, jak se vojín Váňa loučí, a zastavil jsem se, protože jsem chtěl vidět tu dívku, co s ní šel. A ona, když šla zpět, se na mě nepokrytě usmála. A ochotně se zastavila a já jsem ji šel potom doprovodit domů. Aby nešla tak sama. Zkrátka jste mu přebral holku, to se stává, poznamenal bodře pan Bouše.

Ano a ne. Jako svobodník Boháček bych rozhodně vojínovi Váňovi dívku nepřebral, ale jako Robert Boryna to je něco jiného. Kdo je ten Robert Boryna?

profesionálně se zeptal pan Bouše.

To jsem, prosím, já, řekl pyšně svobodník.

Pan Bouše se podíval přes své brejličky a pocítil mocné puzení ke kýchání.

Byl to neomylný příznak, že je rozčilen. Podle dokumentů, které předložil ten mladík, se přece jmenuje Boháček…

Robert Boryna je mé jméno básnické. Jako básník se, jak račte chápat, nemohu jmenovat Alois Boháček.

Jirásek se taky jmenoval Alois, zabručel pan Bouše.

Robert je lepší, trval na svém sveřepý básník. Já jsem s sebou přinesl své verše. V

nich se zrcadlí mnohem přesněji můj život, než bych to uměl vyslovit.

Vyjadřuji se veršem.

Po dobu vojenské služby je to moje jediná útěcha, protože vojna ubíjí ducha… Tak prosím, tadyhle jsou verše o tom, jak jsem se s Anežkou seznámil.

Pan Bouše se sic podíval na básničku vyjeveně, ale bez hlubšího zájmu.

Zkrátka vy jste měl se zavražděnou poměr! vybafl.

Dá se to tak říci. Ovšem též tu byl vztah citový. Prosím, zde mám několik básní, jak vidíte, opěvoval jsem ji velmi upřímně. Tady například: Když noci stín si na zem lehá, já cí-

tím, jaká je tvá něha, mé srdce pro tebe se mučí, já toužím vzít tě do náručí…

Pan Bouše konečně kýchl: Podívejme se! A vy pořád takhle… tento… básníte?

Ve volné chvíli. Proto jsem ty verše přinesl. Abyste viděli, že jsem ji miloval, i když mne ona zradila.

S tím Váňou?

Ne. Objevil se zřejmě kdosi další… O tom mám tadyhle ty verše. Poslyšte, mne nezajímají verše, mne zajímá, co víte o středě, když ti dva spolu byli v tom zatraceném háječ-

ku. Viděl jste je?

Neviděl, já jenom vím, že Váňa za ní jel, protože jsem slyšel, jak přemlouvá dozorčí-

ho, aby mu půjčil za pět zorek kolo. Tak jsem se vnitřní intuicí domyslil, oč jde…

A když se Váňa vrátil, to jste ho neviděl?

Ne. To byl náhlý liják, taková letní přeháňka. A já byl na ubikaci. Ale nezahálel jsem.

Psal jsem verše… Myslel jsem si, že se ti dva zase smířili, a že proto mi ona dva dny předtím nepřišla na schůzku. A psal jsem o její zradě.

Já vám tady ty verše nechám.

Prosím vás, čím jste v civilu?

Učitel. Ale hlavně básník. V budoucnu jím chci být zcela. Už jsem tiskl v několika ča-sopisech. Možná, že jste to četl.

Pan Bouše jenom přimhouřil oči a neřekl nic. Přemýšlel, jestli má toho člověka vyhodit nebo zavřít… Protože v něm rostlo podezření, že to všechno je nějak jinak, že ten svobodník přišel proto, že cítil, že se něco kolem něho stahuje…

Pro jistotu se zběžně podíval na papír, který mu ten člověk předložil.

Tak tohle jste psal ve středu!

Ano.

V tu středu, kdy ji našli mrtvou!

Ano, bohužel… Ovšem to jsem nevěděl, když jsem ty verše psal. Ale jsou to zajímavé verše. V nich je vidět, že ji prese všechno miluji. Píšu v závěru: Byla jsi krutá, nevěrná, leč svatá… A jemu jenom blesk a hrom jde v patách.

Komu? vyjevil se pan Bouše.

No jemu, tedy mému sokovi, Karlu Váňovi. Totiž když dojel do kasáren, byla už bouřka. To odpovídalo mému rozpolcenému nitru.

A co když to bylo všechno dočista jinak, napadalo stále neodbytněji pana Bouše. On věděl, že ti dva mají schůzku, a protože žárlil, vypravil se za nimi.

Když se ti dva rozešli, ob

jevil se a začal jí vyčítat… A zabil ji… A pak se vrátil, protože tušil, že to spadne na toho Váňu. A pak si sedl, nadrásal pár veršíků, a teď si myslí, že mu tuhle udičku zrovna já spolknu! Vy tvrdíte, že jste v tom háječku nebyl!

V tu středu ne, ale jindy ano. Bylo to její oblíbené místo.

Takže ta slečna si namlouvala vojáky od jednoho regimentu, a všechny je vodila na stejné místo… To je dost divné, nezdá se vám?

Proč? podivil se svobodník. Když měla ranní a končila ve dvě, měla to tam nejblíž, a když se někdy ztratila při odpoledni šichtě dřív, tak to taky bylo nejvhodnější místo… Tohle já všechno chápu. Já dokonce chápu i to, že si namlouvala víc mužských.

To chápete jako Robert Boryna, nebo jako Alois Boháček?

Spíš jako Boryna, povzdechl zarmouceně mladý poeta. Mně se u ní jedna věc nelíbila. Ona se s tím, že má víc chlapců, nijak netajila. Právě naopak. Tak třeba mně často vyprávěla o něm… tedy o Váňovi. A jemu patrně zase o mně. A nakonec mi řekla, že si na-

šla jiného.

A jeho jméno?

Nevím. To neprozradila. Byla zvláštní, ale pro mne jako pro básníka měla velký vý-

znam. Probouzela ve mně takové básnické city.

Ježíšmarjá, my ale máme armádu, pomyslil si pan Bouše, Místo aby cvičili kvérgrify, píšou básně!

Když jste se dověděl z novin, že byla nalezena mrtvá, co jste si pomyslil?

Anebo snad napsal?

Prosím nic… Byl jsem zděšen a běžel jsem na komisařství a odtud mne poslali sem k vám.

Podle vás je pachatelem kdo?

Nevím… Váňa?

Proč on?

Byl tam přece s ní.

Pan Bouše se zadíval na svobodníka ledovým pohledem: Ale vy jste s ní chodil ja-ko on, a v tom háječku jste s ní taky býval!

Básníkovi poklesla brada: Snad si nemyslíte… Ale to přece ne!

Já si nic nemyslím,já se jenom ptám. Neměl jste chuť, kdyžjste tušil, kam Váňa jede, se za nimi pustit?

To mě vůbec nenapadlo.

A na její smrt už vás nějaká báseň napadla?

Prosím zatím ne, dověděl jsem se to před chvílí. Ale napíši. Určitě napíši, je to přece taková tragédie… Zlomený květ… To by byl velmi vhodný titul, že?

Pan Bouše vstal: Tak zatím můžete jít, ještě si vás zavolám a ty verše si přečtu.

Opravdu? To budu moc rád! Jsou to dobré verše. Snad ne všechny, samozřejmě, ale některé jsou dobré. Poroučím se vám.

Pan Bouše jenom roztržitě přikývl. Pak se dlouho díval za tím potrhlým mladým mu-

žem, uvažuje o tom, co je vlastně podezřelé: jestli to, že se dobrovolně přihlásil, nebo že píše básně.

V tu dobu byl pan Brůžek u matky zabité Anežky Tiché a celkem se nic podstatného nedověděl. Zato když už odcházel, zahlédl, jak z domu spěšně vyšel jakýsi pán. A domovnice stála mezi dveřmi a dívala se za ním. Pan Brůžek mimoděk sledoval její pohled. Domovnice se k němu tajuplně naklonila: Vy jste od policie, to vím, ale tamhleten pán taky?

Ten, co jde ulicí dolů.

To bych ani nevěděl, zabručel pan Brůžek a ostražitě se zeptal: On se nějak zvlášť zajímal, co se stalo?

Jo! A moc… Ptal se napřed, jestli je doma slečna Tichá… Já mu řekla, že ne a že už asi nebude. A on vám se na mě tak podíval, že jsem se až lekla, a neřekl nic, a já mu poví-

dala, že nahoře je pán od policie, aby se jako zeptal vás, ale on se už ani nerozloučil a ho

nem běžel pryč. Pan Brůžek ke své mrzutosti viděl, jak pán v tmavých šatech zatáčí za roh.

Nezbylo než se rozběhnout za ním. Málem i tak přišel pozdě. Pán nastupoval právě do tramvaje. Snaha pana Brůžka byla by marná, kdyby byl řidič neposlechl jeho velitelského pohybu a nepřibrzdil, hodlaje ovšem spustit příval nadávek.

Dobrý, jeďte dál, policie, špitl pan Brůžek. Prošel vagónem, ale muž zde nebyl. Pan Brůžek hlídal dveře a na další stanici přeběhl do vlečňáku.

Viděl jsi to? zabručel k řidiči starý kníratý konduktér. Já bych mu dal pokutu.

Ale to už zvonil průvodčí ve vlečňáku, jako by se něco stalo, a řidič musel zase brzdit. Dva pánové vystoupili uprostřed stanic. Jo, pokutu! Dyť je to policie! A hele, už ho má!

řekl vítězně řidič a mocně dupl na zvonek a znovu se rozjel.

Pane, já nechápu, řekl pán v tmavém solidním obleku k panu Brůžkovi, který odhrnul klopu saka a ukázal policejní odznak.

Já taky ne, ale popovídáme si a hned budeme chápat oba, ne? Za rohem je komisařství, račte se mnou a dejte mi průkaz své totožnosti.

Pán sice pronesl obvyklou větu o tom, že je to všechno omyl, ale tohle pan Brůžek důvěrně znal. Šli mlčky a pán před komisařstvím zaváhal: Prosím vás, nešlo by to někde jinde? Já přece nic neudělal…

Já to taky netvrdím, mně jde jenom o nějakou informaci… Pan Brůžek už se stačil podívat na pánův průkaz a zjistit, že je zaměstnán jako pokladník v městské spořitelně. To jsou ovšem lidé důvěryhodní, a pan Brůžek se dal obměkčit.

Prosím, netrvám na tom komisařství. Na konci ulice je restaurace, ta vám víc vyhovuje?

Pokladník zarmouceně kývl hlavou a šli.

Já vím, oč vám jde, řekl, když už míchal lžičkou slabou černou kávu, kterou jim hostinská přinesla. -Já vím… Já to četl až dneska v novinách, ale říkal jsem si, že snad je to shoda jmen. Ono v Politice bylo napsáno jenom Anežka T… Tak jsem si nebyl jist a šel jsem se zeptat.

Proč jste se šel zeptat, pane Hnízdo?

Solidní pán povzdychl. Sklonil hlavu hluboko na prsa. Budete se mi třeba smát, mám přece jenom už své roky, a rodinu. Mám velkého syna na gymnáziu a ženu… Ale Anežka… Jak bych vám to jenom řekl?

Řekněte mi to tak, jak to bylo. Prostě jste s ní chodil, co? Dlouho? Ne, prosím, dlouho ne, ale abych tak řekl, vážně… I ona ve mně, dá-li se to tak říci, našla zalíbení. Aspoň to říkala.

Tak kdy a kde jste se seznámili?

V kině… Byl jsem tam sám, někdy po práci si zajdu, člověk má v hlavě pořád jenom ty cifry, a tak potřebuje trochu změny. Moje žena se mnou nechodí, my se vlastně stýkáme, jenom co je nutné… Prostě už delší dobu to mezi námi neklape.

Já vím, člověk potřebuje trochu změny. A Anežka Tichá byla ta změna, že?

Měl jsem s ní docela vážné úmysly. I když byla mladší než já o více než patnáct let, přece jenom jsem cítil, že bych mohl s ní být šťasten. Já nechápu, co se to stalo.

S vámi? To, co se stává mužskému před čtyřicítkou, zasmál se pan Brůžek znalecky.

Ne, já myslím s ní, v tom lesíku… Jak to, že je mrtvá?

Jo, tak to nevím. Třeba byste to věděl vy?

Jak to myslíte? Proč já? Snad mne nepodezíráte! Ale to přece je absurdní!

Já byl rád, že jsem našel tak mladé děvče.

A teď otázku mezi dvěma mužskými, ne do protokolu, jak se říká. Byl jste s ní důvěrný? Víte, jak to myslím…

Ano, vím… Byli jsme spolu několikrát v jistém malém hotelu… Byla neobyčejně milá a řekl bych, rozumná.

V jakém smyslu?

Chápala mé obtíže, nečinila si na mne žádné nároky, na můj čas, chci tím říci. A věděl jste, že ona má ještě jiné, podstatně mladší nápadníky?

Předpokládal jsem to. Ona to netajila, ale dodala, že se mnou je to jiné a že už ti kluci ji nebaví.

Dával jste jí peníze?

Kdepak, ona byla slušná dívka, samozřejmě, v rámci dnešní morálky, že…

Koupil jsem jí pár drobností. Abyste pochopil všechno, tak tedy já jsem se rozhodl se s ní oženit. Docela vážně. Už jsem ženě řekl, že nemá cenu žít tak, jak žijeme, a že žádám o rozvod.

A ona udělala kravál, co?

Bohužel. Boží dopuštění. Je to zvláštní, že? Nežijeme spolu několik let, a když člo-věk řekne čestně, co a jak, je oheň na střeše.

Pan Brůžek chvíli uvažoval a pak se zeptal: Nechtěla vaše paní znát jméno té slečny?. Nechtěla s ní promluvit?

Vy víte opravdu všechno, podivil se bezelstný pokladník. Chtěla.

A pak se za ní rozběhla!

Ne, prosím, to ne, já jí ono jméno neřekl.

To nic neznamená, soukromé detektivní kanceláře vám takovou drobnost zjistí obratem.

Ale to by mou ženu ani nenapadlo… Ba ani mne ne! Kdybyste věděl, co všechno napadne ženskou! vzdychl pan Brůžek.

Napadla ho možná nesmyslná, ale neodbytná myšlenka: my hledáme pořád pachatele me-zi milenci, a což když to zatím je žárlivá manželka, které pedantický a dobrácký manžel najednou takhle zamotal život? Vždyť ona by byla tou nejvhodnější pachatelkou! Jestli ovšem z toho všeho už taky neblbnu!

Proč jste tak rychle chtěl zmizet z toho domu, když jste mne viděl při cházet? Čeho jste se bál?

Byla to ovšem hloupost, já vím… Ale bál jsem se, abych s tím případem nebyl nějak spojován. V ústavě peněžním se velmi dbá na dobrou pověst.

Snažně bych vás prosil, aby to všechno zůstalo mezi námi. Jenže zapomínáte, že jste byl jejím milencem! Čeho se v takovém případě má policie chytnout, aby se hnula z místa! Byli bychom vás stejně našli!

Mimochodem, minulou středu jste byl odpoledne kde?

Kde bych byl? V kanceláři. Máme hodinovou přestávku na oběd, a potom zase odpolední frekvenci, do čtyř.

A jak to, že teď jste mimo úřad?

Pán se začervenal: Víte, já jsem si vzal volno k lékaři… Mně se opravdu udělalo mdlo. To je přece hrozné. Kdo jí to mohl udělat?

Pan Brůžek dopil kávu: Někdo, kdo k tomu měl nějaký důvod. A toho hledáme.

Pane pokladníku, zavoláme vás k protokolární výpovědi.

Ovšem, chápu… Ale kdyby to mohlo být diskrétně!

Pan Brůžek přisvědčil. A pak se zeptal: Vy si můžete odskočit kdykoliv?

Tak na hodinku, dvě?

Samozřejmě, v krajním případě to je možné… Vynasnažil bych se, zde, prosím, je můj telefon do pokladny. Zařídím se zcela podle vašeho přání.

Když vyšli ven, rozešli se každý na jinou stranu. A pan Brůžek si říkal: na vraha nevypadá, ale ona i myš, když je zahnaná do kouta, ukáže zuby. Odejít z úřadu může, když je to nutné, kdykoliv. Na hodinku, na dvě… Takže se mohl vypravit do toho lesíka!

Dívka Anežka zřejmě v něm vycítila svou příležitost. Mohla se vdát za důstojného pána v postavení. To není k zahození. A proto se rozhodla končit se svými milenci. A třeba mu zavolala, když už zmizela z továrny a jednomu dala kvinde, aby přijel on.

No jo, ale proč by ji vlastně zabíjel?

Třeba proto, že se mu to všechno znelíbilo. Doma křik, v srdci neklid…

Možné by to

bylo. Rozejít se s ní, k tomu neměl sílu. A třeba ani nemohl… Třeba s ním byla v jiném stavu. Nebo mu to jen řekla a on nevěděl kudy kam. Třeba i pochyboval, že je to jeho…

Já už vážně blbnu, zarazil sám sebe zkušený pan Brůžek. Odkud vím, že byla v ji-ném stavu? Nic nevím… Ale s něčím se přece jenom můžu na direkci vytáhnout: našel jsem toho nejzáhadnějšího milence, onoho ženatého pána, o kterém nám už vyprávěly holky ve fabrice. Takže jsem pořád ještě dobrej, pochválil se. A pak si řekl: hergot, Brůžku, vždyť to byla obyčejná náhoda a nebýt té domovnice, nevěděl jsi nic. Tak jen skromně a uvážlivě, jo!

A vešel na direkci, aby zapsal všechno, co se právě dozvěděl. Porada u pana rady nebyla ani tak bouřlivá, jak se pánové obávali, ale spíše smutná.

Tak to máme vlastně velice pěkné, že jo? zahovořil pan rada. Místo jednoho pachatele hned tři. Ale který je ten pravý?

Ten můj, řekl určité pan Bouše. Když někdo píše básně, tak je mi hned podezřelej.

No řekněte sám, pane rado, píše normální člověk básně? Třeba vy… Nebo pan policejní president… O našich maličkostech ani nemluvím.

Ale on básně! Na to, jak se s ní sešel, na to, jak ho zradila, teď přej bude psát na její smrt.

To se mu to píše, holomkovi, když je na svobodě!

A máte kromě své nedůvěry k básnění jeden jediný přímý důkaz? zeptal se unaveně pan rada.

To, prosím, zatím nemám, ale mám tušení, že by se třeba i našel. On by za další vý-

slech změkl.

Pan Brůžek nabízel svou variantu: Já netvrdím, pane rado, že jsem toho Hnízda našel nějakou dedukcí. Byla to klika, co bych lhal, ale bez náhody se našinec neobejde. Zajímavý případ, když dovolíte. Tam jsou hned dvě možnosti: on nebo jeho zákonitá choť, které navrhl kvůli té mrtvé rozvod.

Takže jsou pachatelé čtyři.

Snad jenom tři, špitl mladý Souček, já si pořád víc myslím, je to ovšem jenom čistě můj dojem, že ten, co s ní v tom háječku byl, to neudělal. On dosud neví, že je holka po smrti…

No jo, ale ten jediný s ní průkazně byl! No a teď, babo, raď! Pan rada začal přechá-

zet po pracovně. Tři pánové ho poslušně sledovali očima. Přecházel tak trochu jako tygr v kleci. Pak se najednou zastavil, bezmocně rozpřáhl ruce a řekl: Potíž, pánové, je v tom, že my pořád neznáme příčinu smrti. Doktoři se tváří jako sfingy. Smrt zadušením… No jo, ale to ji mohl někdo uškrtit, nebo utopit, ale taky by to byla smrt kysličníkem uhelnatým, a kdoví co ještě…

Zadušení… Já jsem si už volal doktora Vejvodu, ale i ten nějak váhá. Prý je to všechno netypické… Oni jak nenajdou v něčích zádech kudlu, tak hned mluví o tom, že to je netypické. Zatracení učenci.

A co ten potlučený obličej?

Prý nic smrtelného, jen povrchové oděrky.

A neutopila se přece jen v té kaluži, když ji někdo předtím omráčil?

Pan rada si vzal k ruce protokol: Žádné průkazné stopy, ani v dýchacích orgánech, ani jinde. Povrchové změny na krku nejasné, mezi lopatkami oválná skvrnka… Stopy násilného činu chybí… A tak to je pořád dokola. Pan Brůžek neklidně zvedl hlavu: A s prominutím, nebyla ona v jiném stavu?

Copak se na to umírá? A kromě toho nebyla.

Škoda, povzdechl pan Brůžek, měl jsem takovou pěknou teorii. Když je to ale takhle, tak bych toho Hnízda z pachatelů škrtl.

Počkejte, napřed jich máte celý zástup a najednou nikdo? Přece, sakra, neumřela leknutím!

Bude v tom ten básník, pronesl ponuře pan Bouše. Ten ví všechno a má to taky v těch básničkách. On ví i to, kdy se vrátil do kasáren Váňa. Tuhle o tom píše: „a jemu jenom blesk a hrom jde v patách”. Všiml si i toho, že byla bouřka.

S tím musíme znovu mluvi

Já bych se na něj zeptal toho Váni. Moc ho mezi řečí nechválil, rozvrhl mladý.Bodejť jo, když mu přebral holku! rozhněval se pan rada. Takhle nikam nedojdeme, pánové!

V tu chvíli dole klábosil pan Mrázek s nadstrážníkem Kabrhelem.

Já ti, Mrázku, radím, ani nahoru nechoď, tam je teď u starýho porada, a jak jsem sly-

šel, tak to nedopadá dobře, oni páni totiž nic festovnýho nemají. To víš, mladá holka, novináři pořád volají, co s tím je, a starej se zlobí.

Dneska nebudou mít páni na pivo vůbec žádnou náladu. Ale já tam nejdu na pivo, člověče, já tam jdu skoro služebně. Jako za starejch dob!

A pan Mrázek bystře kráčel po schodech nahoru, nedbaje, že se už zadýchává.

Když zaťukal na dveře pana rady, slyšel jenom velmi nevrle vyzvání, aby vešel. Kabrhel do-le ve vrátnici měl pravdu.

Přeju dobrý odpoledne vespolek, usmál se ve dveřích. Račte prominout, pane rado, že sem lezu… Ale jdu skrzevá tu holku.

Že by soukromá detektivní kancelář něco vypátrala? zavrčel pan rada.

Nic, samozřejmě, kdepak pátrat, to si už netroufám… Já se tak čistě ze zvědavosti vyptával, nakonec se to stalo v mým rajóně. Tak o té holce leccos vím, byla na mužský a drobet do větru, jak se říká…

To víme, mávl rukou pan Brůžek. Nás by spíš zajímalo, jestli v tom háječku nebyl ještě někdo, koho neznáme.

Tak to bych nevěděl.

A co vlastně víte, Mrázek? křikl pan rada.

No, v tom to je, že skoro nic. Hlavně nevím, jak ona vlastně umřela. To kdybyste mi řekli.

Jo, to kdybysme věděli, člověče! povzdechl pan Bouše.To ale nevědí ani doktoři.

Pan Mrázek se otočil na pana radu: Opravdu? Nevědí?

Představte si, že ne. Zatím ne.

Pane rado, můžu říct nějakou pitomost? Vlastně asi můžu, když jsem už v penzi, že jo…Tak já jsem mluvil s lidma v okolí, tam jsou hodně zahradníci, většinou Bulhaři, a ti si samozřejmě všimnou, co se kolem nich v přírodě děje. A tu středu se přej najednou udělala taková krátká bouřka, pan Stojanov běžel honem zakrýt nějaký vzácný kytky a viděl, jak uhodilo takhle naproti němu ve svahu, tam je taková třešňovka. A byl prej to blesk, jaký se hned tak nevidí.

Prosím tě, a co s tím? divil se Bouše. Pan rada však zvedl hlavu: Pane Mrázek, moment… Bouše, ty básně… No ty, co tu nechal ten váš básník. Před chvílí jste něco četl o blesku, ne?

No jo, jak mu jde v patách… Teda tomu Váňovi… Tadyhle to je.

Zajímavé. A ten háječek, co se to stalo, ten je v tom místě, co uhodilo?

Vlastně není.

Uhodilo na druhou stráň… Já jsem se byl v té třešňovce podívat. Tam to vzalo jeden strom dočista, a všude kolem jsou polámaný větvičky. Po blesku jsou na větvích takový jako puchýřky… Já to viděl poprvé.

No a?

No, a pak jsem se zašel podívat na to místo, kde ji našli. A tam jsou na takovém plá-

něti, pod kterým ona ležela, taky takový puchýřky.

Ale tam neuhodilo!

Ne, prosím, tam ne… Ale pan Stojanov říká, že on takový větší blesk má někdy brat-

říčka. Tedy já tomu nerozumím, ale myslel jsem, že byste o tom měli vědět.

Pan rada přikývl: Správně, Mrázek, správně… Tak, pánové, na co čekáte?

Honem vůz a uhánějte na soudní. Potřebuju šaty té mrtvé. A hned se s nimi vraťte sem, a hned je odneste do laboratoře. Ať prohlídnou všechny patentky a sponky.

Zkrátka všechno, co je z kovu… Chápete?

Páni chápali a zmizeli. Pan rada zůstal s Mrázkem sám: Kamaráde, než to přivezou

a než to dole prohlídnou, to bude trvat možná hodinu… A to bude nejdelší hodina v mém životě. Mrázku, jste pašák. Velikej pašák!

Ale vždyť ono to třeba, pane rado, nevyjde. To jenom tak mě napadlo…

Nenapadlo to jenom vás. Ten básník si taky všiml, že byla bouřka. Já si ty veršíky nakonec budu muset přečíst!

Pan rada šel ke stolu, ale nečetl básně. Otevřel velké šuple vlevo, vytáhl láhev a nalil dvě skleničky. Netrvalo to ani půl hodiny a volali z laboratoře.

Pane rado, na kovových patentkách a háčcích jsou jasné stopy ožehu.

Podrobně to pošleme písemně.

Jste šikovní kluci! zasmál se pan rada.

Pak si zavolal soudní: Tak podívejte se, učencové, co když smrt toho děvčete byla způsobena elektrickým výbojem? Bleskem, jo. My jsme totiž už stopy po něm našli. Podí-

vejte se i vy!

A když druhého dne hlásili ze soudního, že smrt nastala velmi pravděpodobně zásahem elektrického proudu, protože nalezli stopy na srdci i na játrech, pan rada svolal své pány.

Tak mládenci, zítra pozvete starého Mrázka sem k nám. On bude potěšen a my jsme mu zavázáni, přivedl nás na správnou stopu. On vám takový velký blesk opravdu mí-

vá bratříčka. Teda, jak jsem se dověděl od znalce, učeně se tomu říká

„vedlejší kanál bleskového výboje”, ale je to stejnej prevít.

Takže my jsme měli tři pachatele jako vyšitý, a on to neudělal nikdo!

vyjevil se upřímně pan Bouše.

Lidi jsou někdy lepší, než si myslíme. A tím pádem já přece jenom můžu vyvěsit takovou docela malou bílou vlajku, protože jeden den nebyl žádný kriminální případ! zaradoval se pan rada.

Ovšem ta holka je stejně po smrti! A kdyby stála jen o metr dál, tak se jí nic nestalo, žasl pan Brůžek. Zatracená náhoda!

Anebo trest za ta zlomená mužská srdce? Kdoví, do téhle spravedlnosti se my lidi míchat nemůžeme, pravil moudře pan rada, vytáhl bílý kapesník, zatřásl jím, jako by to opravdu byla malá bílá vlajka, a se šťastným úsměvem jej zase schoval do kapsy.

ATENTÁT NA MINISTERSKÉHO PŘEDSEDU

Toho dne ráno se dva lidé v Praze probouzeli velice podobným způsobem a měli velice podobné myšlenky. Shodou okolností to byli dva zcela sobě neznámí lidé a byli od sebe velmi vzdáleni, co se týče důstojenství. Nicméně člověk jako člověk, a kdo říká, že pan ministerský předseda musí mít po ránu jiné nálady než slečna Lojzka?

Pan ministerský předseda se probudil pomalu a rozvážně; vystrčil zpod prachové pe-

řiny bosou nohu, jako by chtěl napřed prozkoumat, jaké panuje v tom reálném světě, kam se vracel z pěkných snů, počasí. Byl to jeho zvyk z dětství a nikdy si jej neodvykl. Jako dítě se vždycky takhle probouzel a maminka to už věděla, přiběhla k němu a brala ho něžně do náruče. Když byla o něm později rozšířena legenda, že pochází z chudého rodu, uvěřil on sám, že se v chudé chýši probouzel do sychravého povětří. Ale pětipokojový byt doma byl vždy příjemně vytopen, o to se starala služka i maminka, neboť tatínek byl zámožný. Arci ve státě, kde se o panu presidentovi šíří zvěst, že to byl chudý hoch, který se proslavil, ne-může být premiér vlády synem zazobance.

Co se slečny Lojzky týče, bylo to jiné; ona v dětství vystrkovala nahou nohu opravdu jen proto, aby zjistila, jak je ve světnici zase studeno; všichni byli na panském. Někdy jí tu nahou nohu vystrčenou pod tenkou pruhovanou peřinou přišla olíznout kočka, a pak Lojzka

nazvedla peřinu, aby tam kočka mohla vklouznout, protože kočky pěkně hřejí.Pan ministerský předseda vystrčil tedy nohu zpod prachové peřiny a pocítil, že je v pokoji příjemno. Ostatně jak by tam mělo být? Až natáhne ruku a stiskne zvonek, přijde Johan, vytáhne těžké záclony, přinese župan a popřeje dobré jitro.

Lojzka vystrčila nohu zpod tenké peřiny a řekla si, že kvartýrská samozřejmě neza-topí, a to si dá za tu cimru platit deset pětek a za šlófa chce přidáno, jako by si ho sem Lojzka vodila z prostopášnosti a ne proto, že to patří k jejímu povolání. Lojzka byla totiž slečna s knížkou, jak se říká mezi vzdělanci.

Pan ministerský předseda nezazvonil. Jednak chtěl nechat doznít příjemný pocit snu, a za druhé si chtěl rozmyslit, jestli přijme toho Harmánka, což je soukromý bankéř a majitel dost obskurního bankovního domu, ale jinak vynikající šíbr, oddaný panu premiérovi za staré úsluhy. Nebylo nezajímavé, co mu ten člověk naznačil, ne, nebylo to nezajímavé, protože ruku na srdce: i když je člověk předsedou vlády, přece jenom plat není zase tak zá-

vratný, aby nebylo příjemné myslit na zvýšení soukromého bankovního konta.

Pan premiér pracoval celý život v politice, takže věděl, že hodnosti a důstojenství jsou jedna věc, a majetek věc druhá. Byli mu směšní ti socialističtí předáci, kteří se dušovali svou chudobou, a tajně byli členy správních rad. Pan premiér byl předsedou strany národně demokratické, a tudíž nemusel nic skrývat: hojné členství ve správních radách byla tu věc prestiže.

Ale ovšem hrát na burze jako premiér nemohl a pan Harmánek to dělal za něho. Nový nápad, který mu nastínil, zasluhoval pozornost. Dodávka uhlí by se mohla stát znamenitým jedno-rázovým pramenem zisku. Řekněme to rovnou: milionového zisku. A pak by si asi už člověk mohl dát pokoj. Vlastně pan premiér velmi toužil žít neúplatně. Chystal se k tomu celý život.

Ještě tenhle obchod a může k tomu už dospět! Naplnilo ho to skrytou radostí a bylo mu pří-

jemné, že mu na vystrčenou nohu netáhne, a že je tedy vše připraveno k pěknému dni a dobré pohodě. Natáhl ruku a zazvonil.

Lojzka začala pohybovat prsty, protože se tak nejspíš zahřála. Baba sice má doma kocoura, ale je to takový utahaný prevít, a ten do cimry k Lojzce vleze jenom omylem a ona hned po něm hodí střevíc. Dívala se zálibně na své prsty, jež si dávala jednou za měsíc ošetřovat na pedikúře a leštit; občas se našel host, který to dovedl ocenit. Lojzka byla v tom šťastném věku, kdy si mohla pány vybírat. Dávala přednost těm, kdo byli pod párou; byla s nimi snadnější práce.

Byla švitomá a ráda se smála, někdy pán usnul už při jejím veselém vyprávění, a to bylo nejlepší. Kdysi dřív se takovému podívala do portmonky, ale od té do-by, co Mařka za to vyfásla osm měsíců, se Lojzka rozhodla být ctnostnou a dbát na sebe… Zřejmě se to vyplácí, protože jinak by se byl včera neobjevil Dlouhej Tóny s oním návrhem, který se jí i ve snu honil v hlavě. Navrhl jí věc, jaké žena jenom málokdy odolá. Prý má v pácu nóbl kožešinu a prima ženské ohození, v kterém by ji pustili i do nejlepšího baru.

Dlouhej Tóny měl v tomhle oboru zkušenosti, dělal překupníka a pasáka, ale měl celkem čisté triko, tedy trestní rejstřík. Lojzku už pozoroval delší dobu a přišel na to, že ta kožešina a šaty by se hodily akorát pro ni a pro nikoho jiného, protože v nóbl barech jsou zkušení vrchní a mají čuch na holky z ulice.

Lojzka se od nich dovede odlišit, když chce. Jde tedy o to, aby chtěla…

Lojzka pohybovala svými pěstěnými prsty, pozorovala svou štíhlou bílou nohu a říkala si, že by asi chtít měla. Jestli neudělá nějaké štěstí teď, za pět deset let je neudělá. To, co jí nikoliv nezištně nabízí Tóny, stojí za přemýšlení.

Do ložnice ministerského předsedy vešlo slunce. Vytažené záclony mu už nebránily, nastával den. Johan nalil do fajánsového umývadla vlažnou vodu, protože pan premiér se myl v ložnici v lavóru. Byl to jeho zvyk. Dbal, aby si při mytí zbytečně nepocuchal bojovně nakroucené kníry a vzpurné vlasy vyčesané do ježka. Když sedal na židli, aby ho Johan oholil, napadla ho taková veselá myšlenka, že se začal nahlas smát, a Johan poznamenal, že pán ráčí mít po ránu dobrou náladu, což je velice zdravé. Kromě jalovce, který má ráno člověk žvýkat, aby se mu čistila krev… S holením museli chvíli čekat, jelikož veselost pana předsedu neopouštěla. V tom celém obchodu, říkal si, je jediné nebezpečí, že se Harmánek na něm bude tajně účastnit a sníží mu tak procento zisků. Navíc pak, že by mohl pana

premiéra dostat až příliš snadno do rukou. To ovšem se nestane, můj štít je čistý, jak hlásá jednou týdně list naší strany. A tak tomu zůstane i nadále!

Protože až pan Harmánek obchod sjedná a uvede do chodu, až bude tedy všechno v pořádku, zařídí tajemník, jenž leccos umí a má nezměrnou ctižádost, aby ministerstvo financí poslalo do soukromého bankovního závodu pana Harmánka přísnou kontrolu. Nedá se předpokládat, že by se tam nenašly nějaké škraloupy, jež pouze on, předseda vlády, může anulovat. Učiní to, a tak zatrh-ne Harmánkovi tipec, a ten bude zase pokorný sluha, a třeba si na důkaz vděčnosti vymyslí další zlodějnu, kterou už pan premiér odmítne. Jak je krásné být neúplatný! Jak je to jednoduché! Jaký je dneska příjemný den…

Lojzka odhrnula peřinu, zachvěla se zimou, a jak byla v košili, vešla do vedlejších dveří, kde bydlela kvartýrská a kde na plotně stál železňák s vodou; mohla být samozřejmě teplejší, ale i tak je to lepší než nic. Baba nebyla doma, zato kocour se protahoval pod oknem a hrbil svůj olysalý hřbet.

Potvoro, řekla Lojzka, ale bez nenávisti, a ani se po něm neohnala. Měla už po ránu dobrou náladu, Dlouhej Tóny ohlásil, že ji dnes navštíví. A jak se tak myla v plechovém la-vóru, zatoužila mít jednou koupelnu, kde by bylo pořád zatopeno a kde by se kdykoliv mohla ponořit do vany. Jestli si ovšem Tóny myslí, že mu bude dávat všechno, co v těch jeho šatech vydělá, tak je vedle. Bude dostávat procenta, a kdyby snad chtěl vyskakovat, tak to zase má Lojzka v galerce dost známých, aby našla chlapíka, který by ho byl ochoten za stovku sejmout.

Venku zaznělo zahvízdnutí. Vykoukla z okna a zamávala nahou rukou. Dlouhej Tóny stál dole a držel v ruce objemný balík.

Nuže, tak se probudili dva lidé, kteří se nikdy neznali a nikdy nepoznají, protože se jejich cesty nikdy nemohou setkat. Nicméně předivo lidských osudů tká neustále svou os-novu a útek se zaplétá podle zákonů náhody. Nakonec i dvě rovnoběžky, jak nás učí věda početní, se protnou v nekonečnu. Události, jež se toho rána dají do pohybu, budou vý-

znamné a nabudou rozměrů záležitostí státních. Nebude to ostatně poprvé v dějinách lidstva, kdy dáma s pochybnou pověstí ohrozí osudy trůnů.

Dlouhej Tóny, jinak Antonín Dlouhý, byl muž středního věku, který znal život a nedě-

lal si iluze. Jeho snem bylo oženit se s ženou středních let a silnějších proporcí, která by vlastnila krámek. Na první místo kladl trafiku, protože z vytroušeného tabáku každé stovky zorek se dá, jak známo, ubalit pět cigaret. Ale zatím se taková partie na Žižkově nenaskyt-la. Ve chvíli, kdy z té krádeže v Podolí měl v ruce prima večerní šaty z lesklého saténu a dlouhou bílou kožešinu, zvanou boa, napadlo ho, že by to byla jiná, leč taky zajímavá příle-

žitost. Rozložil šaty na neustlanou postel a díval se na ně se zalíbením.

Mohl se ovšem dí-

vat i na Lojzku, která se ani nestačila obléknout a hleděla na šaty s úžasem malého děv-

čátka, které dostalo hračku svých snů. Na kožešinu se bála vůbec sáhnout.

Tak hele, hoď to na sebe, ať to oceníme. V tom musíš bejt perfektní, jestli víš, co to značí.

Lojzka se posléze nabažila pohledu a střízlivě se zeptala: No dobrá, a co za to?Usmál se: Nic. Až se zavedeš, tak půl na půl. To není moc, co?

Každej den je to moc, řekla Lojzka. Za jedny hadry je to kór moc.

To nejsou jen jedny hadry. To znamená, že si tě beru do režie, jestli chápeš, co tím myslím. V jedněch šatech nemůžeš dělat dámu, to vím. Ale v takovýhle kočce jo. Ta ti vy-drží dýl. A ostatní šaty budu dodávat. Když je šaty na koho navěsit, tak se vždycky najdou.

Já jsem si tě našel a hadry najdu taky. Samozřejmě, že tě uvedu do prima podniků. Tam holka pod stovku nejde. A ty můžeš dostat i víc.

Mluvili spolu otevřeně, protože oba věděli, jak to chodí. Lojzka poručila, aby se obrá-

til, protože není žádná fuchtle, a začala se oblékat. Šaty jí seděly skvěle.

Dala bych si větší výstřih, co říkáš?

Zavrtěl hlavou: Kdepak, v lokálech, kam půjdeme, se žádá slušnost! Aspoň do půlnoci, než se jde do separé. A teď si přehoď tu kožešinu. Nevím docela přesně, jak se nosí,

ale zkus si ji omotat kolem krku.

Taky Lojzka nevěděla, jak se nosí boa. Možná, že to někdy dávno viděla v biografu, možná o tom jenom snila. Ať jakkoliv, hodila si to boa kolem krku, otočila, a nechala je splý-

vat vpředu i vzadu s takovou elegancí, že Tóny spráskl ruce a jenom si sedl a díval se.

Líbím se ti? řekla tiše, protože porozuměla jeho mlčení.

Přikývl. Přistoupila k němu: Takže bys mě chtěl asi zase svlíknout, že jo?

Zavrtěl hlavou a trochu se usmál: Hele, Lojzka, já jsem vyučenej cukrář; sice jsem řemeslo nikdy nedělal, ale z učení si pamatuju, že cukrář nikdy nejí, co upek. Kupuje si od uzenáře. Rozumíš mi?

Podívala se na něho pozorně a pokývla hlavou. Byla spokojena. A tak se zase svlékla. Přehodila přes sebe župan a udělala kafe. Pili ho spolu a on jí líčil, jak to všechno má vymyšlené.

A jí bylo krásně, jako by jí vyprávěl pohádku o tom, jak se z obyčejné holky stala princezna.

I pan Harmánek vyprávěl panu ministerskému předsedovi pohádku. Ševelil suchými rty, tiše a monotónně, člověk by při jeho vyprávění usnul, kdyby ovšem občas neřekl cifru, kterou je třeba si poznamenat. Cifry jsou v takovémhle rozhovoru to nejdůležitější.

Je to všechno, pane premiére, zcela prosté, a není zde nic, co by mohlo být vykládáno jako nepoctivost, bože uchovej, to bych si muži, který je miláčkem národa, netroufal ani nabídnout. Jde o to, že elektrárny jedou na nejhorší hnědé uhlí falknovského re-víru. Ony ani na svoje kotle nic jiného potřebovat nemohou.

Ale zde, na ministerstvu, to ne-vědí a ani vědět nemusí. Jejich úkolem je proplácet jen faktury. Nuže, když pošleme do elektrárny to, co je třeba k dobrému provozu, tedy uhlí nejhorší jakosti, hnědé a prachové, a do faktury zaúčtujeme uhlí černé a kvalitní, jakýpak je v tom rozdíl? Žádný.

Pan Harmánek se bezkrevnými rty dokonce pousmál: Uhlí je nakonec vždycky čer-né, neřekl byste, pane premiére, že ti, co ho kopají, jsou docela stejně umounění. Nevím tedy, proč by se nemělo stejně platit. Jestli peníze skutečně leží na ulici a člověk se sehne, aby je sebral, je to spíše projev hospodárnosti než zlý úmysl.

A co za to? řekl přísně pan premiér.

Nic. Je to moje služba vám, vážený pane ministerský předsedo, neboť vám vděčím za mnoho dobrého a národ si vás váží. Jistě se někdy v budoucnu naskytne příležitost, kdy zase vy budete moci udělat mnoho pro mne.

Teď nepotřebujete nic? Teď bych skutečně nemohl, budou volby.

Pane premiére, řekl pan Harmánek šeptavě, my finančníci nikdy nenabízíme obchod, který by byl ihned splatný. Všechno má svůj čas.

A kdo o tom všechno ví? řekl přísně politik.

Pokud jste neráčil někoho informovat, pak pouze my dva. Navrhuji, aby to tak zůstalo. Veškeré transakce provede můj závod diskrétně na nové číslo účtu, jejž zřídíme. Zde je, prosím, ono číslo. Je beze jména, jak račte vidět. Krásný den, řekl si politik. Velmi krásný den. A nalil koňak.

Pan Harmánek se podíval skrze tu žlutou tekutinu proti světlu a jeho srdce blažilo, že mu nalil osobně ministerský předseda.

Druhého dne pak začaly na tajný účet soukromého bankovního domu J.

Harmánek nabíhat peníze.

A toho dne vstoupila do Cascade baru dáma v bílém boa, provázena pánem.

Vešla tak, že i zkušený vrchní Roháček ji oslovil francouzsky. Jak se později ukázalo, jmenovala se Lulu…

Pan doktor Novák byl osobním tajemníkem pana ministerského předsedy a kromě toho nebo právě proto byl členem dvou správních rad… Byl to muž nemladý, přesně ře-

čeno, on nikdy mladý nebyl. Zato udělal kariéru. Měl doma ženu stejně nudnou jako on, proto ji nechával doma. On sám byl buď v kanceláři, nebo v Cascade baru, kde byl zaveden. Slečny zde byly drahé, ale vznešené. Všechny je znal a nudil se s nimi přímo okázale

Nová slečna Lulu, jež sem vkročila, ho zaujala. Pozval ji na večeři, a když zjistil, že má společníka, pozval i jeho. Společník se však omluvil, že má naléhavou práci. Antonín Dlouhý se dovedl totiž vybraně chovat. Tak se rozešli Dlouhej Tóny a Lojzka-Lulu hned té první noci, kdy se sešli, aby dobyli světa.

Pan doktor se z nudy rozhodl dobýt slečnu Lulu. Pošetilec: myslel, že dobývá, a přitom se stal snadnou kořistí. Je třeba dodat, že muž, kterému se tohle stane, není zpravidla nijak nešťasten. Právě naopak. Je totiž přesvědčen, že to byl on, kdo zvítězil.

Pan doktor byl slečnou okouzlen. Ona si ho prohlédla dokonale a věcně.

Zjistila, že má trochu odstálé uši, že mu rudne krk, což je znamení mrtvičnatosti, že pije, ale je přitom protivně střízlivý, a že považuje za velkou zábavu, když dámě dolévá šampus a zapaluje si obřadně a mlčky tlusté cigáro.

Lojzka byla zvyklá, že v Jedové chýši bylo pořád rušno a veselo, i když lítaly vzduchem půllitry. V Cascade baru se nudila. A protože by usnula při duchaplném mlčení toho doktůrka, jala se ho bavit sama. Pana doktora ještě žádná ženská nebavila, protože jeho choť toho prostě nebyla schopna a dámy v baru sloužily k jiným účelům. Zábava s nimi byla jednostranná. Pan doktor s hrůzou zjistil, že ho v poslední době už nebaví ani rozpínat jejich živůtky.

Lojzka, když se napila šampaňského, tvrdila, že jí jde nosem ven, skytala, zacpávala si pokrčený nos, smála se, a pan doktor, stržen jejím veselím, to dělal po ní. To už byli v separé a mohli si to dovolit. Pak mu vyprávěla, jak je to krásné probouzet se ráno někde, kde je kočka, která vám přijde olíznout nohu vystrčenou zpod peřiny. Pan doktor žasl. Taky mu vyložila, jak je zajímavé navštívit nějaký pořádný pajzl, ovšem člověk si tam musí dávat majzla.

Majzla? žasl pan doktor. Co je to majzl?

Co je majzl, to nevím, jako nevím, co je to bach. Ale vím, že si ženská musí dávat majzla i bacha na takový, jako jste vy!

To pana doktora přímo nadchlo. Objal ji a políbil. Slečna Lulu nakonec pravila, že je čas jít a pan doktor jí nabídl, aby vyjeli nahoru do pokoje.

Slečna Lulu si nebyla jista, jak v takovémhle případě postupují lepší holky. A tak ctnostně zavrtěla hlavou.

Pan doktor i to přijal s nadšením.

Odmítla jste mne a já vám za to skládám, slečno, svou poklonu, řekl dvorně.

Lojzka, která znala jenom hodinové hotely na okraji města, řekla, že se jí zásadně nelíbí chodit do hotelů. Něco jiného je byt. Je to tam útulnější.

Souhlasím, slečno, s vámi. Znamená to, že byste mne chtěla pozvat?

Samozřejmě, ale ne dnes… Já totiž nebydlím zrovna moc hezky. Až si najdu něco lepšího.

Bude to dlouho trvat? zašeptal pan doktor světácky. To si pište, odvětila Lulu, na-před musím schrastit tititi.

Tititi, jásal pan doktor, tititi!

A pak se zarazil: To myslíte peníze? Že mne to hned nenapadlo! Slečno, budu s vámi mluvit upřímně. S vámi je veselo… Přál bych si, abych každý večer měl možnost se takhle bavit. Odvezu vás nyní domů, zítra vás budu čekat na oběd u Šroubka a to už budu vědět více o naší budoucnosti.

Když ji vezl taxíkem a viděl ulici, kde bydlela, prohlásil: Zítra v poledne se budete stěhovat, tohle přece pro vás není!

Slečna Lulu dojatě a upřímně vzala doktora kolem krku a něžně ho políbila.

Myslela to zcela upřímně. A on si uvědomil, že se mu i tohle stalo vlastně poprvé, a tak stáli v prů-

jezdu rozbitého činžáku na Zižkově a líbali se.

Dlouhej Tóny hvízdal druhého dne v poledne Lojzce pod oknem, ale baba mu řekla, že slečna šla aus. Pochopil a nenaléhal. Když přišel o den později, řekla s pobouřením, že se slečna odstěhovala a vůbec jí neřekla adresu. Dívala se přitom na něho útrpně, ale Tóny se jenom pousmál a pomyslil si, že to je docela v pořádku. Nečekal, že to vezme takový

rychlý spád, ale asi to tak má být…

Pan doktor udělal něco, co dosud neudělal. Najal malý zařízený byt a rozhodl se, že si bude veřejně vydržovat milenku. Naplnilo ho to nadšením. Klíč od bytu jí nedal, ale pono-

řil jej nenápadně do poslední číše červeného vína, kterou po obědě pili.

Lulu cítila, že tam něco zvoní, chtivě vypila to víno a užasla, když na dně ležel klíček.

Originální, že? zazářil doktor.

Efeíl řekla Lulu. -Já ti ale teď musím tykat, protože ty jsi můj zlatej mužskej. To je přece jenom v pohádkách, že princezna najde v poháru prsten toho, co ji zachránil před zlým drakem… Jo, a jednou u Starý Paní nějakej Ruda, kterému se říká Pudl, měl u sebe kradený prstýnek, a když přišla pro hlídka, hodil ho do piva, nechal se prohlídnout, a když se chlupatý vypařili, tak to pivo do sebe obrátil, chytil prsten do zubů a šel klidně ven.

Pan doktor se smál a tleskal samým nadšením. Když zavřeli za sebou dveře nového bytu na Vinohradech, byl si jist, že polapil zlatého ptáčka.

Zvláštní: taky Lojzka měla tento dojem, hledíc na něho. Ovšem lásky škádlení je věc jedna a něco jiného je pravidelný a přísný chod policejního aparátu. Pan Bouše se nejednou rozhlížel po lokálech a dotazoval se, kam Lojzka zmizela. Ne že by mu chyběla, to spíš mu chybělo bílé boa, pocházející z krádeže v Podolí. Podle toho, co mu řekla Lojzčina bytná, měla ta holka jednou na sobě takovou krásnou kočku, že až oči přecházely, takže si bytná hned řekla, kde ji ta coura vzala.

Bílá kožešina, že jo?

Jo. Vy jste ji ráčil, pane inspektor, taky vidět? Měla ji na sobě den před tím, než se odstěhovala.

Pan Bouše neodpověděl, jenom si dlouho čistil nos. Pak pokynul babce a odešel. Že by se honil zrovna za kusem nějaké kožešiny, to tedy ne, na to měli páni od policie vždycky dost času, protože koneckonců krádež v bytě není nic zvláštního, a škodu zaplatí pojišťovna. Je však dobré mít takovéhle věci v paměti. Ta kožešina totiž neprošla rukama překupníků, to může znamenat, že ji Lojzce daroval ten, co ji v bytě ukradl. A je dobré vědět, kdopak ten dobrák byl. Nespěchalo to, pan Bouše zapsal v detektývně do knihy, že pátrá jednak po Aloisii Schánilové, jednak po bílém boa (do závorky připsal: to je, chlapi, kožešina dlouhá jako had), jednak po pachateli dosud nevysvětlené bytové krádeže v Podolí. Poměrně brzy měl zprávu, že v Cascade baru byla spatřena dívka s bílou dlouhou kožešinou.

Měla nápadný úspěch a její jméno bylo Lulu.

Hra, řekl si dobrácky asi udělala štěstí. Figuru na to měla, ale tu kočku ti, děvenko, budu muset zabavit. To bude zase breku, já to znám!

Jenže po Lojzce neboli Lulu nebylo vidu ani slechu. A tak případ bílého boa musel pan Bouše odložit do hlubokých aktů své paměti a vlastně na něj zapomenout. Než se tak stalo, požádal pana Brůžka o kolegiální službu: pohybuje se přece co elegán v lepších podnicích, tak kdyby se někde dověděl o té holce, ať mu dá vědět. A šel na pivo.

Lulu se splnil její životní sen. Měla byt nevelký, ale pohodlný, kam se ten její doktůrek akorát vešel. Byl tam, kromě dnů, jež musel trávit se svým šéfem na různých cestách, každý večeř. Nutno říci, že Lulu dlouhá chvíle nebyla.

Měla plno známých, vesměs přes svého doktůrka, protože leckdo, hledaje u něho přímluvu, šel na to šikovně s pomocí Lulu.

Dostávala mnoho dárků a mnoho pánů jí dávalo najevo svou přízeň. Zůstávala však oddá-

na jenom jednomu, protože měla nejasný pocit, že se to sluší. Kdykoliv si lehala do vany plné teplé vody, cítila ve svém srdci něco jako lásku.

Ze po ní pátrá policie, nevěděla, ale brzy poznala, že po ní pátrá a s úspěchem -

Dlouhej Tóny. Když jednoho dne u ní zazvonil, ani se nepodivila. Bylo jí jasné, že přišel pro peníze.

Nalila mu sklenku vermutu. A protože už byla vzdělaná, položila do ní plátek citrónu a kousek ledu. Tóny pil a díval se uznale kolem sebe: Nikdy bych byl neřekl, že se ti to všechno povede tak rychle. Však jsem se taky o to musela vynasnažit!

Jistě. Ale nebýt mne, tak jsi šlapala ulici před hotelem Tichý. Pochopila.

Otevřela ka

belku: Dám ti radši najednou všechno, co mám. Dva tácy. Za tu kočku je to snad dost.

Natáhl mlčky ruku a peníze beze slov strčil do kapsy: Tady nejde o kočku.

Jde o tvou budoucnost. Jestli ti můžu radit, koukej z toho vyrazit něco trvalejšího. Třeba trafiku.

Copak jsem válečnej vysloužilec? urazila se. Tóny se moudře pousmál: Jednou bu-deš, holka, jinak přece tohle nekončí. Tak na to mysli… A abys věděla, mám z tebe radost.

Mně se moc věcí v životě nepovedlo, ale tohle jo. Jsi můj parádní kus.

Lulu mu prohrábla vlasy: Hele, Tóny, pořád ještě se cejtíš být cukrářem?

Takovým, co nejí svoje dorty?

Znovu mu nalila. Chtěla mu přece nějak projevit svou vděčnost. Jednoho dne ji doktůrek seznámil s obtloustlým panem Fejfarem, poslancem strany republikánské. Lulu to považovala za největší funkci ve státě, musel jí tedy vyložit, že to není nic moc, ale že on ho momentálně potřebuje…

Je potřeba, aby ses s ním spřátelila. Potřebuju vědět, co ti prevíti chystají.

On totiž moc ví. On je vlastně něco jako já, ale v jejich partaji. A možná i víc. My jsme s ni-mi jedna ruka, ale to neznamená, že bychom jim občas rádi neskřípli palec. Víš, jak to myslím?

Nevím, ale to nevadí… Mám mu uskřípnout palec já?

Bude stačit, když s ním zavedeš řeč na lecjaké věci, které ti naznačím. On dost rád kecá… Zajímalo by mě například, jak to myslí s tou novou daní na líh.

Jak to myslí doopravdy, rozumíš, protože to, co prohlašujou ve vládě, je podfuk….

A tak Lulu byla přinucena občas lecčemus rozumět, co jí v životě ani nenapadlo, že vůbec může být. Když byla sama, žasla nad složitostí světa: například kolikrát ona pila velký rum v Jedové chýši a ani si neuvědomila, že se tím špiritusem, co do rumu ve fabrice le-jou a co zase vrchní v Jedovce ředí vodou, vlastně řídí politika státu. A že pro něj padají křesla ministrů a nová jsou zřizována… A že zatímco policajti honí půdaře pro dvě cíchy, které někde na půdě čajznul, tady se to dělá ve velkém a dočista jinak.

Vlastně se pan doktor svou Lulu proslavil. Byl první v branži, kdo si pořídil docela oficiální milenku, a navíc takovou, že budila závist. A přitom, říkal si často, když ležel vedle ní a poslouchal její příběhy, přitom není ani moc drahá. Jiná by chtěla víc… Přece jsem těch holek něco poznal! A zatímco mu povídala, pomalu usínal.

To pan poslanec Fejfar byl jiný. O usnutí nebylo ani řeči, pil rád zhluboka a na pří-

běhy nebyl. Sám rád mluvil a ona mu poslušně naslouchala, snažíc si zapamatovat co nejvíc. Rozhorleně odmítla od pana poslance veškeré dárky.

Cítila, že by nedovedla doktůrkovi vysvětlit, od koho je má, a nechtěla se poskvrnit lží, když už nemohla zůstat tak docela nevinná, protože její informace potřeboval velice často.

Pan poslanec jí směl dávat pouze peníze.

Zpočátku jí bylo i divné, že jednomu má pouze naslouchat a druhému zase veselé příběhy vyprávět, aby lip usnul, ale pak se s tím smířila. Ovšem, Lulu nevěděla nic o dávné princezně Šahrazád, která musela svému princi vyprávět tisíc a jednu noc. Těch nocí měla Lulu mnohem míň, ale taky měla na starosti prince dva. Kdyby ji byl občas nenavštívil Tóny, byla by se ukousala nudou.

Tím spíše, že najednou byl doktůrek celý nesvůj. Vzdychal, tvářil se vážně, odcházel od ní před půlnocí a býval celé dni pryč. Zvláštní, že i pan poslanec dvakrát nepřišel, ačkoliv byl ohlášen a ačkoliv Lulu byla sama doma.

Starosti, které měl pan doktor, byly vážnější, než si Lulu dovedla představit. Lámal si marně hlavu, jak se mohlo stát, že ten velký šmé jeho starého s uhlím se vynesl ven. Že o něm vědí agrárníci a že začínají naznačovat v narážkách, jak z toho udělají velkou aféru.

Mohla by být menší, připouštěli, kdyby se obě strany dohodly. Ale to by pan ministerský předseda musel odstoupit ve prospěch kandidáta jejich strany.

Premiér chodil po pokojích své vily jako tygr v kleci. Paní tvrdila, že má strach o jeho zdraví, protože lapě těžko po dechu a chytá se za srdce. Doktoři krčili rameny, na konzulta-cích dva profesoři rozhodli povolat odborníka ze Švýcar, zatímco pan ministerský předseda

si dával vařit čaj, který pro něho kdesi na vesnici míchala babička jejich kuchařky.

Pane ministerský předsedo, řekli posléze lékaři, konzilium došlo k jednoznačnému závěru, že je třeba odstranit příčinu neustálého rozčilování, jež působí obtíže v krajině srdeční. Konzilium zjistilo, že stav vašeho srdce odpovídá věku, ale nicméně…

Premiér mávl rukou a k úžasu všech zabručel: Já vím, uhlí… Děkuju vám, pánové.

Vlastně mu nejlíp dělal ten čaj.

Pan doktor už dávno zařídil, aby revize v obchodním domě pana Harmánka byla odvolána, měl s ním dlouhý pohovor, ale nic kloudného nezjistil.

Zjistila to Lulu. Jednoho dne ohlásila doktůrkovi, že pan poslanec jí mezi řečí prohlá-

sil, že teď mají dědka v rukou. Věděla toho moc, ale nevěděla, kdo je ten dědek.Kdo by to byl. Starej, zabručel doktor. A co dál, ježíšmarjá!

No, přej jim ten, co to uhlí zbuntoval, za velké peníze řekl, jak to bylo.

Doktůrku, já tomu nerozumím.

Nevadí, stačí, že tomu rozumím já… Samozřejmě, starej neměl mačkat Harmánka tak tvrdě ke zdi. To si pořád říká, jak je chytrý, chce, abych mu to denně potvrzoval, a nakonec to takhle dopadne. Z toho bude velká ostuda.

Tomu taky nerozumím, řekla zarmouceně Lulu.

Buď ráda, povzdechl upřímně.

Jde o politiku, nebo o prachy?

Usmál se: To je přece totéž…

A to jsou pro tebe moc důležité věci?

Samozřejmě, Fejfara potřebujeme mít pevně v rukou.

Škoda, povzdechla Lulu. Leze mi krkem.

Ještě chtěla říci, že by hrozně ráda byla jenom s ním, ale on ji přerušil: Dostaneš no-vý kostýmek, Lulu. A už se netvař tak nasupeně. Jsi chytrá hlavička!

Pak podal zprávu svému pánovi o tom, že Harmánek je prodal: zdůraznil, že Harmá-

nek se původně jmenoval Herrmann a že pochází z Haliče. Bude třeba zahájit ve všech listech vlastní strany kampaň za očistu veřejného života od úplatkářství a dáti za vzor neú-

platnosti miláčka národa, muže, který je symbolem ctnosti, pana ministerského předsedu.

Naznačí se jenom něco všeobecného o pomluvách, které kalí čistou vodu koaliční vlády.

Jméno pana premiéra na štěstí není na onom osudném kontě, takže právně nelze proti němu nic podniknout.

Miláček národa naslouchal tirádě svého tajemníka se zachmuřenou tváří.

Snaží se ten doktůrek, snaží, ale přece nejsem blbec, abych nevěděl, že tohle všechno nebude nic platné. Já jsem toho Harmánka měl vyhodit, já byl přece vždycky proti židům, pokud to nebyli fabrikanti, a já jsem měl vždycky pravdu.

Už ani neposlouchal, co tajemník říká o aférách jiných politiků. Cítil, jak ho zase sví-

rá u srdce, a pomyslil si, že vlastně umře. A že by to bylo asi to nejlepší…

Samozřejmě, že tohle všechno nemohlo zlepšit náladu pana doktora a že se Lulu mohla po večerech upovídat; neusínal, zlobil jako rozmazlené dítě a nadával na Harmánka.

Přál si, aby umřel nejstrašnější smrtí.

Dobromyslná Lojzka ho utěšovala: Co není, může bejt. To bys neřekl, že i na tohle jsou odborníci. To ti jednou kasař Valda, takový za groš kudla, zjistil, že zatímco byl na ka-se, jistej Soukup, chlap jako hora, navštívil jeho Poldýnku a že ji tak dlouho bavil a pokou-

šel, až ji dostal, protože si byl docela jistej, že Valda se nemůže vrátit dřív než k půlnoci. A pak za ní chodil vždycky, když šel Valda na kasu. A protože byl Valda pracovitej, tak se ten Soukup měl jako císař pán ve Frankrajchu a začalo se povídat, že to dělá proto, aby měl alibi, že tu kasu neudělal on. Tak se tomu začali chlapi smát, a když někdo šel za ženskou, volali na něj, že si jde udělat alibi. Nakonec to všechno Valda pochopil, ale když změřil svoji vejšku a svoje svaly se Soukupem, uznal, že je na něj krátkej a že mu nijak nemůže zabrá-

nit, aby si dělal alibi s jeho ženou, jak se mu zachce. Pokusil se nařezat Poldě, ale nedopadlo to dobře, ona měla taky vazbu, však proto se mu tolik líbila. No, a tak si najal kudlu

Koho? vyjevil se doktůrek, zcela stržen tím vyprávěním.

Kudlu, prostě člověka, kterej měl za úkol pošimrat Soukupa tak, aby ho to dělání alibi přešlo. Protože zrovna udělal docela tučnou káču a měl prachy, tak si najal prima sílu. No, a ten si jeho jménem počkal na Soukupa a zrichtoval ho tak, že mu přerazil sanici. Kudlu na něj nevzal, ale oznámil, že má poručení od Valdy mu ho příště prostě uříznout. A co bys ře-kl, že se stalo? Že se Polda lekla? Kdepak, stalo se něco docela jinýho. Ona přišla toho zmlácenýho Soukupa domů ošetřovat, protože jí ho přišlo líto, a Valdu odmítla. Snad ho i práskla za tu poslední kasu a on šel na tři roky sedět. Soukup byl ale v celý ulici slavnej, protože byl mučedník a to lidi vždycky mají rádi…

Obyčejně konce příběhů už pan doktor neslyšel, protože usnul, ale tentokrát vytřeštil oči, popadl Lulu za loket, políbil ji a ona marně přemýšlela, co v tom povídání bylo takové-

ho, že to v něm vzbudilo takovou sílu.

Jsi ohromná, Lulu! Tu trafiku dostaneš, samozřejmě, a najmeš si do ní člověka. Ty budeš mít za chvíli, při své chytré hlavičce, fabriku a možná dvě…

Máš tu nejskvělejší budoucnost.

A ty ses zbláznil, že jo?

Jo, asi jo…Protože já jsem něco pochopil! To tvoje vyprávění je totiž hrozně moudrá příhoda, Lulu, já ti za ni děkuju. Zítra mi připomeň, stavíme se u Fuchse na Václaváku, to je klenotník, vybereš si tam, co budeš chtít… A teď musím běžet!

Ještě od dveří jí poslal vzdušnou pusu, což nikdy nedělal, a Lulu zůstala sedět na posteli objímajíc si kolena. Ničemu nerozuměla. Musela si dát vermut, aby vůbec usnula.

Nápad, který osvítil pana doktora v noci u Lulu, byl skvělý a prostý.

Seznámil s ním ráno vybrané tři členy výkonného výboru. Je jediná cesta, jak zachránit reputaci ministerského předsedy a jeho bezúhonnost: bude na něj spáchán atentát. Bude napaden mužem, který ho bodne dýkou… Bodne ho tak, aby mu, samozřejmě, nic neudělal. A uteče tak, aby ho nikdo nedopadl. Propíchnutý svrchník miláčka národa bude vystaven ve výkladní skříni na Václavském náměstí.

Noviny spustí křik o tom, že znají temné síly usilující o bezživotí velkého muže, kdyžto ho předtím marně znectívaly hnusnými pomluvami o domnělé aféře s jakýmsi neexistujícím uhlím…

Mužové naslouchali řeči tajemníkově mlčky a přísně. Když domluvil, řekl nejstarší z nich: Jste génius, doktore. Dostanete členství v další správní radě.

Pánové, a nyní složme přísahu, že nikdo z nás ani slovo neprozradí, protože by to byl náš konec… Veškerou orga-nizaci věci převezme pan doktor.

Částky, které vydá, se nebudou účtovat.

Tak skončila schůze, z níž vážení obtloustlí mužové se rozcházeli po jednom jako spiklenci s klobouky staženými do očí. Pan doktor si vzal auto, aby byl u Lulu co nejdřív.

Odvezl ji přímo ke klenotníkovi. Nechal ji bez konce zkoušet prsteny a brože, posléze jí pomohl vybrat malý náhrdelník. Byl totiž v jádře šetrný.

Pak jeli na oběd. A tam spolu vedli docela věcný rozhovor. Bylo potřeba opatřit mu-

že, který by se pokusil o atentát. Muže neobyčejně spolehlivého, který by měl jemnou ruku.

Nejde o propíchnutí pana předsedy, ale pouze a výhradně o propíchnutí jeho svrchníku. A o dramatický útěk, při němž ho nikdo nebude pronásledovat. Pouze šofér, který vozí pana premiéra, a je tudíž ozbrojen služebním revolverem, vypálí několik ran. Na poplach, ne na něj, samozřejmě.

A co když ho chytnou, já chlupaté znám! namítla Lulu.

Je přeci v našem zájmu, aby ho nechytli, hlupáčku! Kromě toho napadne pana předsedu večer u východu ze zahrady jeho vily, odtamtud se dá pěkně utéct, tam široko daleko nikdo není. Lulu, toho člověka musíš sehnat ty.

Mysli na ten šperk!

Myslím, miláčku, samozřejmě. Myslel jsi na tu trafiku?

Samozřejmě. Vidíš, už si to píšu do notesu…

Že bych si taky já zapsala do notýsku, co mám udělat?

Lulu, jediné slovo a musím tě zabít! zašeptal a něžněji políbil na ucho.

Toho dne pan Bouše, který už měl dávno v kapse adresu Lojzky Schánilové, zařizoval cosi na Vinohradech a vzpomněl si, že by ji mohl navštívit. Měl štěstí, zrovna byla doma. Zrovna se totiž vrátila… Zůstala celá tuhá mezi dveřmi, a on se na ni přívětivě usmál: To koukáš, Lojzka, co?

Pane inspektore… Já…

Jdu tě opravdu jenom navštívit. Máš to tu hezký.

Ustupovala před ním jako ve snu a zcela mu zapomněla říci, že není sama doma. Prima bejvák… Takový stojí prachy! Ale ty si je vyděláš, že jo?

Pane inspektore, já jsem dočista čistá, fakt, zašeptala zoufale.

Nepochybuju o tom. Jenom maličkost, Lojzi! Od kohopak máš tu bílou krásnou ko-

žešinu?

Lulu se konečně zmohla na úsměv: Jo tu… Tu už skoro nenosím. To byl dárek.

Aha! A kdopak byl tak štědrej?

Dlouhej Tóny. Ale já mu ji potom přece jen zaplatila. Potom, když jsem se už zařídila, teda když mně to tady zařídil ten… no, ten pán…

Pan Bouše přikývl. Myslel si to.

Tak tu kočku naval, děvče, nezdržuj mě. Zatím ti to nebudu počítat ve zlým, když jsi to přiznala a když ji stejně už nenosíš…

Lulu skočila ke skříni a vyndala dlouhé boa. Trochu ji zabolelo srdce, měla na tu ko-

žešinu krásné vzpomínky, ale potřebovala se pana inspektora co nejdřív zbavit.

Leč bylo už pozdě. Doktůrek slyšel kohosi mluvit, pro jistotu si vzal tedy župan a vy-

šel z koupelny.

Koho tu máš, Lulu?

To… to…, zakoktala a najednou nevěděla, jak nenadálého návštěvníka představit.

My jsme starý známý s Lojzičkou… Něco jako strejček, že jo? Řekl pan Bouše. Na tu kočku mi dej nějaký pytlík, děvče. Vezmu ti ji do úschovy.

Pak se obrátil k pánovi: Mé jméno je Bouše.

Doktor Novák, uklonil se pán. Pak šel ke stolu, kde měl přehozené sako, vyňal navštívenku a podal ji tomu cizímu muži. Pan Bouše nebyl tak přepychově vybaven a ukazovat svůj služební odznak nepovažoval v dané chvíli za nutné.

Vizitku strčil do kapsy, zatímco Lulu třesoucíma se rukama balila kožešinu.

Přes jaro a léto je moc dobré mít kožešiny v úschově, řekl pan Bouše. Moli jsou ne-

řádi. Když mu Lulu otvírala, mrkl na ni přátelsky. Byl už dole v chodbě, když ho napadlo podívat se na vizitku. Dr. Eugen Novák, osobní tajemník ministerského předsedy, Praha, stálo na ní ozdobným tlačeným písmem. Pan Bouše se užasle podíval nahoru, jako by se chtěl Lulu omluvit, a rozpačitě se podrbal na nose. Sakra, holka, to jsi ale šáhla vysoko! Vědět to, kdoví jestli bych u tebe zazvonil… A rázem taky pochopil, jak to bylo s Dlouhým Tónym. Vy-

štafíroval si Lojzku, ale ona mu uletěla tak vysoko, že už tam za ní nemohl. Jo, dneska udě-

lají bankrot i zavedené firmy, je krize, kamaráde, usmál se pan Bouše hořce. Takže si tě pozveme, abys nám řekl, jak jsi k té chlupatině přišel. A tu holku do toho ani nebudeme tahat. Tajemník ministerského předsedy, na toho je obyčejný inspektor slabý.

Jenže ten večer měla Lulu schůzku s Dlouhým Tónym ve svém bytě a byla to schůzka obchodní. Lulu plnila doktůrkův příkaz. Tóny chvíli žasl, pak pochopil a jmenoval asi pět frajerů, kteří by byli ochotni vytáhnout kudlu, ale jednoho po druhém uvážlivě zavrhoval.

Tomuhle nebylo možno věřit, tamten by to mohl udělat doopravdy, třetí moc kecá… Nakonec mu zbyl malý a hubený mužík, nazývaný v galerce Šmejd. Na něm nakonec zůstali, protože se jevil nejspolehlivější.

On je tak blbej, že to udělá, řekl nakonec Tóny. Nalej mi!

Lulu se trochu třásla ruka, ještě nikdy nedomlouvala takovouhle věc.

Kolik mu dáme? zeptala se.

No řekněme tisícovku? A pro mě za smluvení taky tolik.

Lulu se podívala káravě na Tonyho: Ty mu přece tu tisícovku nedáš!

Tóny se rozpačitě podrbal na hlavě: No jo, lhát ti nebudu. Nedám… Ale tři stovky mu dám. A dvě potom… A řeknu mu, že to je jeden chlap, který chodí druhýmu za ženou, a že ho musí drobet postrašit. Vědět, že to je ministerský předseda, tak by se Šmejd sesypal… Ale ať ho moc nehoní, on je paťatej a zadejchává se, to má z těch věčnejch stude-nejch kriminálů. Tak sem dej prachy a můžeme to spustit.

Lulu mu dala tisícovku a ubezpečila ho, že může být klidný, svoje dostane.

A kdy se to všechno má konat?

Ve středu večer v sedm hodin, u vchodu do zahrady jeho vily, až pojede do divadla… Jak já budu ráda, až bude po všem, člověče!

Podíval se na ni povzbudivě, a když vstala, lehce ji na rozloučenou políbil. A ona, jak byla rozčilená, si teprve, když byl pryč, vzpomněla, že se ho měla zeptat, co znamená asi návštěva inspektora Bouše u ní v bytě. Řekne mu to tedy, až bude ta zatracená středa pryč.

Před půlnocí přišel pan doktor. Bylo z něho cítit pití. To si asi dal na kuráž.

Klaplo to?

Samozřejmě.

Oddechl si: Kolik chtěli?

Tisícovku teď a tisícovku potom… To snad není moc?

Rozvalil se v křesle: Jak to: není moc! Ty nějak těm svým kamarádíčkům přeješ!

Ten, co to bude dělat, není můj kamarád.

Pan doktor, když býval pod párou, měl záchvaty šetrnosti. V baru ho už vrchní znali: hostil bohatě všechny holky, a potom najednou začal kontrolovat účty a hádal se s číšníky o korunu.

Až to udělá, nedostane už nic… Může být rád, že ho nechytne policie.

Jsi pěknej prevít, řekla Lulu, ani ne tak zle, jako spíš udiveně.

A co jsi ty? vykřikl. Za zády se mi taháš s jinými!

Lulu zbledla: A řekneš mi laskavě s kým?

S tím tlustým Fejfarem, například!

Panebože, pomyslila si, vždyť on je opravdu hajzl, proti němu je pasák Tóny úplný grand!

Neměla dnes náladu dát si něco líbit a vyjela na něj: A kdo ho přived? Kdo mne nutil, abych z něj tahala rozumy? A třeba v posteli!

Vytryskly jí slzy. Vždyť ona chtěla být opravdu slušná ženská, docela dobrovolně mu chtěla být věrná, ne z lásky, ale aspoň z vděčnosti. A on jí to nedopřál. Proč ji teď napadá?

Nikdy se ještě nehádali, ale dneska to vybuchlo jako sopka.

Hodil jí na stůl tisícovku: Víc nedostaneš. Když jsi štědrá, dávej to ze svého!A tu mu Lulu vlítla do obličeje svými nehty, ona to skvěle uměla, když bylo třeba ob-hájit místo na ulici nebo když se k ní nějaký policajt choval sprostě. Pan doktor stačil akorát z bytu utéci.

Přecházela do rána po ložnici a tiše klela. Vybarvil se, prevít pěkně! To je jasné, už ji nepotřebuje! Tohle je asi to poslední, co od ní chtěl, a teď je mu líto, že jí koupil ten náhrdelník. A kdoví, jestli má tu cenu, jak říkal, možná, že to je šmejd… Dá si ho nejdřív odhadnout. Šmejd… Vzpomněla si na mužíčka stejného jména, a znovu ji zaplavila vlna vzteku.

Vždyť já jsem dala Tónymu celou tisícovku! Já mám na pitomý nápady ještě doplácet? No počkej, tohle ti teda, doktůrku, nedaruju!

A nedarovala. Druhého dne, když se objevil pan poslanec, celý ustaraný, protože partaj pana ministerského předsedy odmítla jejich nabídku, aby došlo k jednání o uhelné aféře, Lulu mu soucitně řekla: Vy jste samá vráska a doktůrek jenom září. Vymyslil si moc pěkný fígl. Udělají atentát na toho jejich svatýho, samozřejmě tak, aby se mu nic nestalo, a on bude zase slavnej .

Fejfar napřed vyvalil oči. jako by se dusil, a pak jenom mrtvičnatě zachraptěl: Ty pacholci… A kdy? A kd

Lulu se přezíravě usmála: Tak to jsou dvě otázky, příteli, a každá je moc drahá.Lulu, máte celý můj život… Ale copak život, že jo! Kolik chcete?

Deset. Po pěti, řekla věcně.

Pan poslanec bez uvažování přikývl. Přikývl tak rychle, že ji zamrzelo, že si neřekla víc.

Tak kdy a kde?

Ve středu v sedm hodin večer u jeho vily. Pojede do divadla.

Slečno Lulu, máte díky naší celé strany. Celého národa… Všeho lidstva…

Šek přinesu obratem.

A pan poslanec se vyřítil z bytu jako dělová koule. Protože nápad, který pojal, byl tak obrovský, že bylo třeba spěchat. Okamžitě navštívil předsedu strany republikánské. Chytrý pomalý sedlák, jehož, tlusté prsty bubnovaly dlouho po stole, vyslechl zprávu i jeho návrh.

Mlčel a rozvažoval. Fejfar je možná blázen, ale jeho nápad není zlý… Je ovšem velmi ris-kantní… Ale nic lepšího se asi vymyslit nedá.

Kdo o tom ví?

Nikdo, jenom já a pak… ta dáma. No, a doktor Novák.

Kdo ví o tom, že to víme my?

Jenom my dva. A ta dáma.

Vy budete mlčet, protože musíte, to je jasné, řekl pomalu sedlák. -Já taky, protože já nic nevím… Takže zbývá jenom ta dáma… Jenže té by asi nikdo neuvěřil, kdyby mluvila.

Kromě toho byste se jí dovedl zbavit, co?

Samozřejmě, prosím.

Ještě dlouho bylo ticho, jenom ty tlusté prsty bubnovaly po stole.

Spusťte to, Fejfare! Všechny připravené články o té aféře s uhlím zastavte. Jsme spřátelené strany.

Fejfarův nápad byl docela prostý. Když si doktor vymyslil takovou chytrou věc s ne-povedeným atentátem, mohou oni udělat pouze jediné: pravý opak. Ve stejné chvíli spáchat atentát, který by se povedl! Jaksi při jednom zmatku… A když tamti půjdou s nožem, my to uděláme s revolverem. Je to jistější a dá se to udělat z větší dálky.

Kdo tam u té vily bude? Vzhledem k tomu, že si přejí, aby jim to vyšlo, bude tam co nejmíň lidí. Kromě ministerského předsedy asi jenom doktor Novák a šofér. A ten jejich člo-věk s kudlou…

Ale já práskač nejsem! Já ne! vykřikl Tóny. Tak teda Lojzka! A zrovna mě…

A to vám nepráskla, že hledají v galerce někoho, kdo by udělal atentát na toho fousa, na ministerskýho předsedu?

Pan Bouše se dobrotivě usmál: A že chce ta holka zapálit Hradčana, to na ni shodit nechceš?

Ale pak si vzpomněl na tu vizitku, kterou má ještě někde v kapse, a vyvalil na Tonyho oči. Poslouchej, víš vůbec, co říkáš?

Říkám, co jsem od ní slyšel.

A kdy… Tóny, ježíšmarjá, kdy to má bejt, ten atentát?

Ve středu v sedm, až pojede z vily do divadla. Má to bejt ale jenom tak naoko, nic se mu nesmí stát…

Nic se mu nesmí stát… Tóny, já ti tu kožešinu odpustím, ale jestli o tomhle někde blafneš, tak se už z kriminálu nedostaneš, co živ budeš, to si pamatuj!

A pan Bouše vyrazil z komisařství; ještě že stačil křiknout na službu, aby Tonyho pustili.

Když pana Boušeho, hojně samým rozčilením kýchajícího, vyslechl pan rada, řekl uvážlivě: Poslechněte, Bouše, sakra, není to ona nějaká blbost? To se u policie někdy stává, že něco vypadá jako pravda, a pak to pravda není… Proč by, proboha, nějaká holka, která nedávno ještě šlapala dlažbu, mýrnyks-dýrnyks měla smlouvat atentát? A ještě naoko?

Já nevím, zasténal pan Bouše a položil na stůl vizitku pana doktora Nováka. Já vím jenom tohle. Já toho pána u ní viděl, pane rado, měl sice župan, ale pod ním už pyžama a pantofle na bosejch nohou, takže bylo jasný, že se nechystá do ouřadu. Nakonec můžeme Lojzku přivést sem a zmáčknout…

Pan rada obrátil v ruce několikrát vizitku a zabručel: Osobní tajemník…

Jo, tak to je jiná. Tak heleďte, pane Bouše, nikoho nebudete sem vodit. Já o tom totiž nechci nic vědět.

A ani nesmím. Tohle vůbec nepřísluší kriminálce. Pamatujete si, jak to bylo s tím špiónem Filousem? To není naše věc, to smrdí krchovem, kamaráde, to ohlásíme Zuspě, tam jsou na politiku, my jsme na mordy. A tu vizitku přiložíme, že jo! Vsaďte se, že za dvě minuty tu máme šéfa od zpravodajců!

Poněkud se zmýlil. Šéf tohoto zvláštního oddělení státní policie se nedostavil, ale pan policejní president volal, že se u něho ihned koná zvláštní, důležitá a přísně tajná porada.

Pan rada na ní přednesl, jak byl povinen, že jeho oddělení při vyšetřování běžné trestné činnosti narazilo na stopu, kterou nemůže prověřit, a že ji vzhledem k důležitosti předkládá vyššímu orgánu.

Byl by čekal, že se napřed bude o věci uvažovat, ale kupodivu šéf Zuspy ihned vytá-

hl objemný seznam osob, které je třeba bez meškání internovat, jako by byl na tento případ už dávno připraven. Pravda ovšem byla, že šéf tohoto oddělení byl připraven vždycky a že na všechno měl jediný a stále stejný seznam.

Pan policejní president si tiskl spánky, jako by čekal, že se mu hlava rozskočí.

Pánové, dejte se do práce! Hledí na nás dějiny. Všechna mimořádná opatření schva-luji předem…

Tím schůze skončila a rozjely se akce. Pan rada Vacátko si poslal pro gábl.

Téhož dne doktůrek s hrůzou zjistil, že se od něho nehýbají dva muži; napřed na ně zavolal uniformovanou policii a potom volal policejního prezidenta, který ho podle pravdy ujistil, že o ničem neví. Ve stejnou dobu se do vily pana ministerského předsedy dostavili čtyři muži, kteří přišli opravit telefon, a pak osm mužů, kteří přišli spravit vodovod. Když byl přivolán osobní tajemník ministerského předsedy, zjistil, že ti dva, co chodí za ním, se s těmi instalatéry velmi důvěrně pozdravili. Když potom našel jednoho muže před bytem slečny Lulu, začala se mu třást kolena. Lulu napřed plakala, pak prohlásila, že ji má on na svědomí, že to všechno způsobil svou neomaleností, s jakou ji urazil. Pan doktor se jí omluvil hluboce a plačtivě. Přitom si vzpomněl, že náhodou zrovna dneska dostal na stůl lejstro z ministerstva financí, kterým se výjimečně povoluje koncese na tabákovou trafiku vdově po válečném poškozenci Aloisii Schánilové.

Udělal jsi ze mne děvku, a teď ještě válečnou vdovu, zaplakala Lulu, ale pak doktůrka políbila. Odešel hned domů, protože sledovaný muž má pramálo chuti přespávat u milenky.

Ve středu se do vily pana premiéra dostavilo několik mužů, kteří tvrdili, že přišli upravovat zahradu.

Když se večer podle rozkazu presidenta policie dostavil na místo i pan rada Vacátko, přišlo mu rozhrnout malý keřík a našel v něm důmyslně ukrytého mužíka, který ho uctivě pozdravil. Pak jich několik zahlédl na stromech, a když se přiblížil k trsům rododendronů, zdálo se mu, jako by slyšel slabé kýchnutí.

Jste tam, pane Bouše? řekl tiše.

Z rododendronů se ozvalo: Zde Příhoda, prosím.

Pan rada si odplivl a šel radši pryč.

Pan doktor Novák, osobní tajemník, se dostavil do vily kolem šesté a pozoroval s hrůzou, co se to děje. Už dvakrát volal policejního presidenta, ale marně. Nedá se nic dělat, tak pár chlapů od policie vylítne, protože pan doktor si nenechá kazit krásný a nutný atentát… Jenom kdyby tak věděl, jak se to policajti dověděli!

Neřekl nakonec něco sám šéf, jehož jsem musel informovat, aby se příliš nelekl

Anebo snad, když jsme se potom po kartách namazali s Fejfarem v Cascade baru, nekecl jsem něco já sám? Fejfar ale byl mnohem ožralejší než já…

Přiblížila se osudná sedmá hodina.

V ten čas se plížil podle zdi přikrčený a vyjevený Šmejd, aby vykonal, co mu bylo za tři stovky uloženo. Ale jak se tak rozmýšlel, odkud by to měl vzít, zahlédl velmi známou postavu v buřince s krásnou hůlkou. Rada, blesklo mu jeho vycvičenou hlavou, sám rada Vacátko! A tu pocítil silný třas v nohou a všiml si taky, že v ulicích postává několik auťáků, a v nich že je plno pánů ve stejných buřinkách.

No jo, mají to obšancovaný, ježíšmarjá, to mi ten pacholek Tóny neřek! Tak do toho teda za tři stovky nepolezu.

A otočil se a upaloval, ponechávaje vilu daleko za sebou.

Z druhé strany přijelo tmavé auto se staženými záclonkami. Postavilo se za rohem k chodníku, ale ještě nestačil šofér vypnout motor a už tu byli dva páni: Tady se nesmí stát, odjezd!

Šofér se začal přít, že musí, že je sem poslaný, ale druhý muž, co seděl v autě, křikl, aby, sakra, jel pryč… O pár ulic dál vystoupil, šel do telefonní budky, vytočil Fejfarovo číslo a řekl tiše: Je to tam samej policajt, nedám se odbouchnout!

Pak zavěsil, mávl rukou, že šofér může jet, a on sám šel pryč pěšky.

Hajzlové, říkal si tiše, a to mi tvrdili, že tam nebude ani noha…

Tak odbila sedmá hodina a nic se nedělo. Pan tajemník vyhlížel za záclonou, čekaje na objednaného muže. Neobjevil se. Nakonec musel pan předseda vyjít ven k autu. Prová-

zel ho, neustále se rozhlížeje. Nikde nikdo. Jenom křoví v zahradě se vlnilo, jak páni za ním už těžce dýchali, protože sedět na bobku dvě hodiny jednoho utahá.

Tu pan doktor zahlédl muže, který tím křovím příliš pohnul, a zařval:

-Václave, tady někdo je!

To byl pokyn pro šoféra, který nosil služební revolver. Zatímco pan doktor se jal cloumat mužem, kterého vytáhl z křoví, Václav vystřelil do vzduchu.

Rozběsnilo se peklo. Především zaječely policejní píšťalky, pak se vyrojili pánové ze všech křovisk, jiní slezli ze stromů a vrhli se jednak na nebohého Václava, jednak na předsedu, jehož povalili na zem a chránili svými těly, hodlajíce si tak vysloužit postup. Několik mužů rdousilo pana doktora. Pan předseda, domnívaje se, že jde o opravdický atentát, řval o pomoc a dusil se.

Zněly povely, výkřiky, a dupaly kroky uniformované policie, která byla shromážděna o blok dál a nyní sem pochodovala v bojovém útvaru.

Pan doktor si rval vlasy a byl taky rván pány, kteří v něm viděli atentátníka, na něhož se tady čeká, zpod hromady těl supěl pan premiér a z domu se ozývalo lkaní žen.

Pak se podařilo zběsilé klubko na zahradě rozplést. Orvaný muž byl identifikován ja-ko osobní tajemník, pan předseda vlády byl doveden do domu, šoférovi, protože byl přece ve službě, byla vrácena zbraň, mužstvo se seřadilo k odchodu a keříčky na zahradě se vylidnily.

O tři ulice dál stál pan rada a měl přivřené oči, jako by to nechtěl vidět, a vedle něho stál pan Bouše, který sem přišel z vlastní píle a očekával tady konec světa.

Z vily ale už zvonil telefon ministru vnitra, který se musel dostavit, protože premiér hrozil demisí. Vůbec každý, kdo mu přišel do ruky, dostal vynadáno. Nejvíc tajemník.

Do rána se ovšem situace podstatně obrátila. Pan doktor poslal do novin zprávu o pokusu zabít samotného miláčka národa, muže bezúhonného a čackého, přičemž neznámé individuum bylo posláno známou skupinou domácích rozvratníků, jíž je policie na stopě. Policie byla pochválena za svou bezpříkladnou pohotovost, s jakou útok znemožnila, a jeden výstřel, který slyšelo několik svědků, vesměs od policie, byl prohlášen za smrtící pokus, který pouze prozřetelností boží nevyšel. Pan doktor přece jenom nechtěl všechny zásluhy nechat policii.

Ministři při narychlo svolané schůzi vlády uspořádali podle zpráv zvláštního vydání panu ministerskému předsedovi ovace, a on poděkoval všem svým spojencům a všem

svým nepřátelům pohrozil, že je odhalí.

Schůzka pana poslance Fejfara s předsedou strany republikánské nebyla už tak manifestační. Pan poslanec konstatoval, že někdo musel policii alarmovat a že to asi byl ten pacholek Novák.

Zbytečně jsme vyhodili peníze, pane předsedo, řekl lítostivě.

Dostaneme je zpátky, zahučel chytrý sedlák. Připravte zase ty materiály o uhelné aféře. A můžete jim naznačit, že bychom byli ochotni mlčet, kdyby se dědek ze svého úřadu poděkoval. Jinak vyvoláme vládní krizi… Jo, a tomu Harmánkovi dejte pokyn, ať opustí republiku. Bude to pro něho lepší.

Ano, prosím… Mimochodem ten náš člověk, co to měl udělat, ten je už v Berlíně.

Ale to byla poznámka docela zbytečná, protože chytrý sedlák ji neslyšel; o žádném člověku nechtěl nic slyšet. Když pan poslanec s poklonami vycouval z jeho pracovny, řekl si: vlastně i Fejfara bude třeba pomalu poslat k vodě…

Pan rada si pozval pana Bouše do své pracovny: No, tak to máme za sebou, řekl vesele. A vy byste měl dostat vyznamenání, protože jste uvedl policii na stopu a znemož-

nil atentát!

Ale vždyť on, jak jsem četl v novinách, se s celou parádou konal! Zvolal pan Bouše.

No jo, takže jsme byli docela zbyteční, co? Víte, já jsem už dost starej, a přece pořád nepřestávám žasnout, co je na světě. A vy se teď seberte a utíkejte za tou holkou.

Předvést?

Ale kdepak! Uklidit! Protože já tomu začínám všemu moc dobře rozumět!

Nerad bych měl v rajóně zbytečné zabití, pane Bouše… Ať si sbalí, co od pana tajemníka dostala, a ať se ztratí z parády.

Ona to byla hodná holka, pane rado, a měla jenom smůlu. Nebo snad štěstí?

Kdopak ví…

Tak se stalo, že se slečna Lulu téhož dne z bytu odstěhovala, aniž opět udala adresu. Otevřela si potom u Kladna trafiku a nebyla v ní sama. Pan Antonín Dlouhý jí pomáhal a točil si z vysypaného tabáku cigarety. Paní se stala váženou osobou, vstoupila do marián-ské družiny a účastnila se pravidelně bohoslužeb.

Svůj zvyk z mládí, vystrčit ráno zpod peřiny nohu nezapoměla. Když zjistila, že je ve světnici nevlídně, poručila panu Dlouhému, aby šel zatopit.

Také pak ministerský předseda si tento zvyk ponechal, jenže už nebyl předsedou, ale pouze představitelem strany průmyslníků. To uhlí mu přece jenom zatopilo.

A když jednou bylo nějaké vyšetřování na Kladně, vrátil se pan Bouše a referoval panu radovi, že si koupil cigarety u bývalé slečny Lulu.

No vidíte, pane Bouše, Ono je to tak, že my někdy tu spravedlnost ne a ne prosadit.

A ona se zatím v životě, naštěstí, dost často prosadí sama.