Alchymistovo tajemství

Scott Mariani

Domino (2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Thrillery, Literatura česká

První kniha série Ben Hope.

Po tragické události ukončil Ben Hope svou úspěšnou kariéru v SAS a rozhodl se zasvětit zbytek svého života záchraně unesených dětí. Některým lidem ovšem není souzeno vést klidný život – a Ben Hope mezi ně patří. Když dostane za úkol nalézt starý rukopis, který by mohl zachránit život umírajícímu dítěti, ocitne se Ben na nejnebezpečnější výpravě svého života. Zmíněný dokument totiž obsahuje tajnou formuli pro výrobu elixíru života, jejíž autorem je údajně proslulý alchymista Fulcanelli. Není divu, že o alchymistovo tajemství jeví zájem celá řada osob – a zdaleka ne všichni jsou vedeni ušlechtilými pohnutkami. Odhalit tajemství nesmrtelnosti chtěli už nacisté během druhé světové války, nyní o něj projevují obrovský zájem členové katolického uskupení s názvem Gladius Domini… Ben proto spojí své síly s americkou odbornicí Robertou Ryderovou. Dvojice odhodlaně postupuje z pařížských archivů do katarských pevností v Languedoku, kde se už celá staletí skrývá jeden z největších výplodů geniální mysli…

Copyright © 2007 by Scott Mariani

Translation © 2009 by Klára Míčková

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE ALCHEMISTS SECRET,

vydaného nakladatelstvím Avon, Londýn 2008,

přeložila Klára Míčková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková úprava: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: M Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v září 2009

ISBN 978-80-7303-462-7

PODĚKOVÁNÍ

Na dlouhé pouti, během níž z drobného nápadu vznikla kniha, kterou právě držíte v ruce, se podílelo mnoho lidí, jež nemohu všechny jmenovat. Vy sami víte, o koho se jedná – a vám všem patří můj upřímný dík.

Jmenovitě bych však přece jen rád poděkoval Maxine Hitchcockové a Keshini Naidoové a celému úžasně dynamickému týmu nakladatelství Avon UK.

Věnováno Marcovi, Miriam a Lucovi

‚Hledejte, bratři, a nedejte se odstrašit (…). Uznáváme, že je to úkol těžký, ale zvítězit bez nebezpečí je triumfovat bez slávy.‘ (Překlad převzat z Fulcanelli: Tajemství katedrál. Trans. Tomáš Vondrovic, Vlastimil Šimek, Vladislav Zadrobílek. Praha: Trigon, 1992, s. 103. (Pozn. překl.))

Alchymista Fulcanelli

1

FRANCIE, ŘÍJEN 2001

Otec Pascal Cambriel si nasadil klobouk hlouběji do čela a límec kabátu vytáhl až k bradě, aby se alespoň trochu chránil před bičujícími provazy deště. Bouře vytrhla dvířka kurníku a rozdivočelé slepice se splašeně rozutekly. Ctyřiašedesátiletý kněz je holí naháněl zpátky a neopomenul je počítat. To je ale noc!

Náhlé zablesknutí osvětlilo dvorek i celou starobylou kamennou vísku. Za zídkou, která lemovala zahradu u chalupy, stál kostel svátého Jana z desátého století a vedle něj prostý hřbitov, jehož náhrobní kameny obrostlé břečťanem se pomalu rozpadaly. Blesk, jenž proťal černou oblohu, ozářil střechy domů i drsnou krajinu za nimi, než se vteřinu nato za dunivého burácení hromu vnořil zpět do temnoty. Deštěm zmáčený otec Pascal zavřel dvířka kurníku na západku; kdákající slepice byly konečně zase v bezpečí.

Při dalším záblesku se duchovní obrátil, aby už už vyrazil k chalupě. Koutkem oka však zachytil podivný výjev. Zarazil se a zalapal po dechu.

Zpoza nízké zídky si jej prohlížela vysoká hubená postava v otrhaných šatech. A během okamžiku se po ní slehla zem.

Otec Pascal si mokrými dlaněmi promnul oči. Ze by se mu to jen zdálo? Pak ale přišlo další jasné zablesknutí a v mihotavé bílé záři zahlédl neznámého muže, jak utíká přes hranice vsi k lesu.

Po mnoha letech, kdy jako pastor věrně sloužil svým farníkúm, v sobě měl hluboce zakořeněný instinkt pomoci bližnímu v nouzi. „Počkejte!“ zakřičel do vichru a vyběhl brankou ven. Jak pospíchal po úzké pěšině mezi domy k místu, kde muž zmizel mezi stromy, lehce napadal na nemocnou nohu.

Brzy cizince objevil. Ležel tváří k zemi v ostružiní a opadaném listoví kousek za hranicí lesa. Silně se třásl a rukama svíral vyhublé boky. I v sychravém temnu kněz viděl, že mužovy šaty visí v cárech. „Pane na nebi,“ zamumlal účastně a bezděčně sundal kabát, aby ho zakryl. „Jste v pořádku, příteli? Co se stalo? Nebojte se, pomohu vám.“

Cizinec si sám pro sebe cosi tiše šeptal. Nesrozumitelné bláboly prokládaly hlasité vzlyky, při nichž se muži neovladatelně zvedala ramena. Otec Pascal mu položil kabát na záda a okamžitě ucítil, jak mu vlastní košile promoká neutuchajícím deštěm. „Musíme se schovat,“ pravil jemně. „V chalupě mám rozdělaný oheň, dost jídla i postel. Zavolám doktora Bachelarda. Zvládnete vstát a jít?“ Pokusil se muže nenásilně obrátit, vzít jej za ruce a pomoci mu na nohy.

Při dalším zablesknutí s leknutím ucukl. Mužova rozedraná košile byla nasáklá krví a vyhublé tělo hyzdily dlouhé rozšklebené rány. Šrám vedle šrámu. Zhojené jizvy, které někdo znovu roztál.

Pascal Cambriel na muže nevěřícně zíral. Tohle nebyla obyčejná říznutí, ale promyšlené vzory, tvary a symboly zvýrazněné zaschlou krví.

„Kdo ti to udělal, synu?“ Kněz se zkoumavě zadíval do cizincova obličeje. Vrásčitá seschlá kůže působila téměř morbidním dojmem. Jak dlouho už se v tomto stavu potuluje po světě?

Muž chraplavým hlasem zaskuhral: „Omnis qui bibit hanc aquam…“

Otec Pascal si s úžasem uvědomil, že muž mluví latinsky. „Vodu?“ otázal se. „Chcete vodu?“

Muž na duchovního civěl vytřeštěnýma očima, popadl jej za kabát a chroptěl dál: „sifidem addit, salvus erit.“

Pascal se zamračil. Mluví o víře a spasení? Blábolí nesmysly, říkal si v duchu. Nebohá, rozumu zbavená duše. Oblohu znovu rozeklál blesk, tentokrát skoro přesně nad jejich hlavami. Ve vteřině následovalo ohlušující zahřmění a ve stejnou chvíli knězi došlo, co právě spatřil. V zakrvácených prstech třímal cizinec nůž.

Nic podobného duchovní nikdy předtím neviděl. Dýku ve tvaru krucifixu zdobila zlatá rukojeť osázená diamanty; z dlouhého úzkého ostří kapala čerstvá krev.

Právě tehdy kněz pochopil, čeho se na sobě muž u jeho nohou dopustil. To on sám znetvořil své vlastní tělo.

„Co jste to provedl?“ Otci Pascalovi se zatočila hlava zděšením a hrůzou. Cizinec z něj nespouštěl zrak. Vyškrábal se na kolena a blátem a krví potřísněnou tvář mu znenadání ozářil další záblesk. Pohled měl prázdný, lhostejný, jako by ho opustila jasná mysl. Prsty přejížděl zdobenou zbraň.

V ten okamžik byl Pascal Cambriel přesvědčen, že jej neznámý zabije. Konečně tedy nastala ona chvíle. Smrt. Co přinese? Určitě nějaké pokračování světské existence, tím si byl jist. Jen nevěděl přesně v jaké formě.

Často přemýšlel nad tím, jak se se smrtí vypořádá, až přijde její čas. Doufal, že hluboká náboženská víra jej připraví na to, aby jakýkoliv konec, který mu Bůh přichystá, přivítal s vyrovnaným klidem. Při představě, jak mu do těla zajíždí chladivá ocel, se mu však podlomila kolena.

Nepochyboval o tom, že zemře, a hlavou mu blesklo, jak si jej lidé budou asi pamatovat. Byl dobrým člověkem? Prožil hodnotný život?

Pane, dej tni sílu.

Šílenec fascinovaně pohlédl na dýku, již držel v ruce, a poté zpět na bezmocného kněze. Náhle propukl v tlumený smích – skřípavé chichotání, které postupně sílilo, až vyústilo v hysterické vřeštění. „Igne natura renovatur integrál“ křičel stále dokola a otec Pascal jen zděšeně sledoval, jak pozvedl dýku a začal se freneticky bodat do vlastní šíje.

2

POBLÍŽ CADIZU, JIŽNÍ ŠPANĚLSKO, ZÁŘÍ 2007

Ben Hope seskočil ze zdi a tiše dopadl na dvorek. Chvíli zůstal stát přikrčený ve tmě a napínal sluch. Noc rušilo jen štěbetavé cvrlikání cvrčků a křik několika nočních ptáků, které vyrušil, když se prodíral lesem. Kromě nich slyšel Ben jen vyrovnaný tlukot vlastního srdce. Povytáhl přiléhavý černý rukáv vojenské bundy. Bylo přesně 4:34.

Naposled zkontroloval svůj browning ráže devět milimetrů

– ujistil se, že je v komoře zasunutý náboj a zbraň je připravena k použití. Pomalu a co nejtišeji zacvakl pojistku a uložil pistoli do pouzdra. Z kapsy vytáhl černou lyžařskou masku a přetáhl si ji přes hlavu.

Polorozpadlá chalupa se topila v temnotě. Podle plánu, který Ben obdržel od informátora, obešel zed a vnitřně se připravil na prudkou záři bezpečnostního osvětlení. Noc však zůstala černá. Dorazil k zadnímu vchodu. Všechno odpovídalo tomu, co mu bylo řečeno. Zámek na dveřích nevzdoroval dlouho a po několika vteřinách se Ben vplížil dovnitř.

Postupoval setmělou chodbou, prošel jednou místností a vstoupil do další. V úzkém pruhu světla z LED diody připevněné k hlavni pistole rozeznal zplesnivělé stěny, prohnilá podlahová prkna a hromady odpadků, jež se válely po zemi. Přistoupil ke dveřím zajištěným petlicí a visacím zámkem. Posvítil přímo na zámek a okamžitě věděl, že před sebou vidí výsledek amatérsky provedené práce. Petlice byla přichycena šroubky v červotočem prožraném dřevě. Ben nepotřeboval ani minutu, aby si se zámkem ve vší tichosti poradil. Vkročil do místnosti pomalu a obezřetně, aby nevyděsil spícího chlapce.

Jedenáctiletý Julián Sanchez se zavrtěl a mírně zasténal, když Ben podřepí u jeho provizorního lůžka. „Tranquilo, soy un amigo,“ zašeptal chlapci do ucha. Pak mu přeletěl světlem z diody před očima. Juliánovy zornice v podstatě nereagovaly – byl nadopovaný drogami.

Místnost páchla vlhkem a špínou. Krysa, která na stolku u paty postele pojídala zbytky skrovného pokrmu z cínového talíře, vyděšeně seskočila na zem a utekla. Ben chlapce uloženého na znečistěném povlečení opatrně obrátil. Kluk měl ruce spoutané umělohmotným stahovacím páskem, jenž se mu zařezával do masa.

Když Ben plastovým kroužkem jemně prostrčil čepel úzkého nože a uvolnil mu paže, Julián znovu zanaříkal. Levou ruku měl ovázanou ušmudlaným hadrem olepeným zaschlou krví. Ben zadoufal, že přišel pouze o jeden prst. Zažil už mnohem horší.

Únosci žádali dva miliony eur v použitých bankovkách jako výkupné a na důkaz toho, že svá slova míní vážně, poslali poštou odseknutý prst. Stačí jediný hloupý krok, jako třeba přivolání policie, pravil hlas v telefonu, a v dalším balíčku dorazí takových kousků ještě víc. Možná další prstík, možná jeho koule. Nebo hlava.

Emilio a Maria Sanchezovi se k výhrůžkám postavili správně

– nebrali je na lehkou váhu. Dát dohromady dva miliony eur nepředstavovalo pro zámožný pár z Malagy žádný problém, avšak dobře věděli, že výplata výkupného jim nezaručí, aby se jim syn nevrátil v igelitovém pytli. Podmínky pojištění proti únosu stanovovaly, že při jakémkoliv vyjednávání musí být dodržen úřední postup. To by však znamenalo zaangažovat policii – a tím podepsat Juliánovi rozsudek smrti. Manželé tedy museli najít vhodnou alternativu, která by šance na synův bezpečný návrat alespoň vyrovnala.

A tady na scénu vstupoval Ben Hope. Pokud jste znali to správné telefonní číslo.

Ben sundal omámené dítě z postele, zdvihl jeho bezvládné tělo a přehodil si je přes levé rameno. Za domem se náhle rozštěkal pes. Ben postřehl nečekaný rozruch a zaslechl, jak se kdesi v domě otevírají dveře. S browningem v napřažené ruce jako s pochodní nesl Juliána potemnělými chodbami k východu.

Tri muži, prozradil mu informátor. Jeden většinou zpitý pod obraz, ale na další dva by si měl dát pozor. Ben informátorovi věřil. Nikdy ostatně neměl důvod zpochybňovat slova muže, jehož do spánku tlačí hlaveň pistole.

Přímo před ním se rozrazily dveře dokořán a do tmy zařval mužský hlas. Pruh světla z Benovy pistole ozářil neoholeného, obtloustlého muže v šortkách a potrhaném triku. Obličejové svaly měl před ostrým světlem křečovitě stažené. V ruce držel pušku s upilovanou hlavní a širokým dvojitým ústím mířil Benovi přímo na žaludek.

Browning s dlouhým tlumičem dvakrát vyštěkl a tenký paprsek z diody sledoval obloukovitý pád zavalitého těla k zemi. Uprostřed hrudníku zely dvě rány po čistých průstřelech a pod mrtvolou se rozšiřovala kaluž krve. Aniž by přemýšlel o dalším kroku, udělal Ben to, k čemu byl pro podobné případy vycvičen

– stoupl si nad oběť a pro jistotu vpálil muži poslední kulku do hlavy.

Po schodech dolů pádil druhý strážce, jehož zburcoval neočekávaný hluk, v napřažené vratké paži rozkymácenou baterku. Ben vystřelil do světla. Ozval se výkřik, a než stačil muž vypálit ze svého revolveru, zřítil se po hlavě ze schodiště. Zbraň mu vyklouzla z ruky a spadla na podlahu. Ben se postavil rozkročmo nad tělo a stejně jako prve zajistil, aby útočník už nikdy nevstal. Poté třicet vteřin vyčkával a jen pozorně naslouchal.

Třetí únosce se neobjevil. Neprobudil se.

A tu noc usnul navždy.

S Juliánem v bezvědomí stále přes rameno došel Ben do odpudivé kuchyně. Paprskem světla nejprve vystrašil švába, jenž spěšně odběhl do bezpečí, a poté spočinul na starém sporáku, který byl připojen k vysoké ocelové plynové láhvi. Ben Juliána opatrně usadil na židli, poklekl vedle vařiče, natáhl se za něj a nožem přeřezal gumovou hadici pro přívod plynu. Její konec pak starou přepravkou přitlačil k vychladlé tlakové bombě. Otevřel ventil o čtvrt otáčky a škrtl zapalovačem. Slabý proud syčícího plynu vzplál drobným žlutým plamenem. Ben otevřel ventil naplno a třepotavý plamínek okamžitě přerostl v nenasytný, divoký namodralý oheň, jenž olizoval tlakovou láhev ze všech stran a pod jehož agresivním útokem ocel neúprosně černala.

S pokrouceným visacím zámkem na hlavní bráně si snadno poradily tři tlumené rány z browningu a Ben s chlapcem v náručí vyběhl k lesu. S každým krokem odpočítával vteřiny.

Dosáhli právě hranice porostu, když dům explodoval. Stromy i Benovu tvář náhle osvítila obrovská oranžová ohnivá koule. Ben se otočil a pozoroval, jak se úkryt únosců rozpadá na kousky. Všude kolem se válely plápolající trosky a k obloze plné hvězd stoupal sloup hustého, krvavě rudého, žhavého kouře.

Auto stálo schované za linií stromů. „Jedeme domů,“ oznámil Ben Juliánovi.

3

ZÁPADNÍ POBŘEŽÍ IRSKA, O ČTYŘI DNY POZDĚJI

Ben se s trhnutím probudil. Pár chvil jen ležel bez hnutí, zmatený a popletený, než se střípky reality poskládaly k sobě. Telefon na nočním stolku vedle postele pištivě vyzváněl. Ben napřáhl paži a zašmátral po sluchátku. Neohrabaný z dlouhého spánku však převrhl prázdnou skleničku a láhev whisky, jež si odložil vedle přístroje. Střepy sklenice se rozletěly po dřevěné podlaze, zatímco láhev dopadla na zem s tlumeným bouchnutím a odkutálela se k hromádce špinavých šatů.

Ben se ve zmuchlaných přikrývkách se zaklením posadil.

V hlavě mu bušilo a v krku měl sucho. Na jazyku stále cítil vyčpělou chuť alkoholu.

Konečně zvedl sluchátko. „Haló?“ ohlásil se, nebo se o to alespoň pokusil. Skřehotávé zachroptění přešlo v záchvat kašle. Ben zavřel oči. Zápasil s nepříjemně známým pocitem, jako by jej silný vír vtahoval po zádech do nekonečně dlouhého temného tunelu. Hlavu měl lehkou jako pírko, ale žaludek se mu svíjel v křeči.

„Omlouvám se,“ pronesl mužský hlas na druhém konci linky

– s úsečným britským přízvukem. „Asi jsem si spletl číslo. Hledám jistého pana Benjamina Hopea.“ V mužově tónu Ben rozpoznal náznak nesouhlasu, což jej i přes zmatek v hlavě okamžitě vytočilo.

Znovu ho potrápil kašel. Hřbetem ruky si otřel obličej a pokusil se rozlepit oči. „Benedikta,“ zamumlal chraplavě. Odkašlal si a o něco zřetelněji pravil: „Benedikt Hope. U telefonu… A kolik je vlastně hodin?“ dodal podrážděně.

Hlas ze sluchátka zněl ještě znechuceněji než prve, jako by si jen potvrdil dojem, jímž na něj Ben zapůsobil. „Tedy, když už se ptáte, půl jedenácté.“

Benovi spadla hlava do dlaně. Vrhl letmý pohled na hodinky a poté k oknu. Škvírou mezi záclonami pronikaly zářivé paprsky slunce. Konečně se začal plně soustředit. „Aha, promiňte. Mám za sebou náročnou noc.“

„To je znát.“

„Co potřebujete?“ opáčil Ben ostře.

„Jmenuji se Alexander Villiers, pane Hope, a volám jménem svého zaměstnavatele, pana Sebastiana Fairfaxe. Mám vám vyřídit, že by si vás rád najal a využil vašich služeb.“ Odmlčel se. „Očividně patříte k nejlepším soukromým detektivům vůbec.“

„Tak to máte mylné informace. Nejsem detektiv. Hledám ztracené osoby.“

Muž se nenechal odradit. „Pan Fairfax by se s vámi rád setkal osobně. Mohli bychom domluvit schůzku? Samozřejmě vás vyzvedneme a za váš čas zaplatíme.“

Ben se opřel zády o dubové čelo postele a natáhl se pro gauloisky a zapalovač značky Zippo. Krabičku podržel mezi koleny a vytáhl si cigaretu. Palcem stiskl kolečko zapalovače a připálil si. „Je mi líto, ale momentálně nemůžu vyhovět. Právě jsem jeden úkol dokončil a dávám si pauzu.“

„To chápu,“ pravil Villiers. „Podle pokynů vám mám dále sdělit, že pan Fairfax je ochoten nabídnout štědrou odměnu.“

„O peníze nejde.“

„Pak byste možná měl vědět, že je to záležitost života a smrti. Podle všeho jste nejspíš naše poslední naděje. Nechcete se s panem Fairfaxem alespoň setkat? Třeba změníte názor, až ho vyslechnete.“

Ben mlčky váhal.

„Děkuji vám,“ řekl Villiers po chvíli. „Počítejte prosím s tím, že vás během několika hodin někdo vyzvedne. Na shledanou.“

„Počkejte, a kde?“

„Víme, kde vás najdeme, pane Hope.“

Ben si jako každé ráno šel zaběhat na opuštěnou pláž. Široko daleko nikdo, jen klidná voda a pár poletujících pištících racků. Oceán tiše šuměl a paprsky slunce s nastupujícím podzimem už tolik nehřály.

Zhruba po dvou kilometrech v jemném písku, když bolest hlavy dostatečně polevila, zamířil Ben po jedné z pěšin ke skalnaté zátoce, svému nejoblíbenějšímu místečku z celé pláže. Kromě něj sem nikdy nikdo nezavítal. Miloval samotu, přestože jeho posláním bylo nalézat ztracené osoby a navracet je k rodinám. Rád sem někdy chodíval, když zrovna nepracoval. Právě tady se mu dařilo na všechno zapomenout a užívat si těch pár vzácných chvil, kdy okolní svět ani problémy, které s sebou přinášel, prostě neexistovaly. Dokonce odsud neviděl ani na své obydlí schované za příkrým jílovitým svahem pokrytým balvany a trsy trávy. Na šestipokojovém domě mu pramálo záleželo – stejně byl pro něj a jeho postarší hospodyni Winnii příliš velký. Pořídil si jej pouze proto, že k němu patřil tento pětisetmetrový pruh soukromé pláže. Jeho svatyně.

Ben se jako vždy usadil na širokém placatém kameni porostlém vilejšem. Nabral hrst oblázků a jeden po druhém je házel do přílivových vln, které hladily pobřežní valouny a hned zase klouzaly zpět. Modrýma očima přivřenýma proti slunci sledoval obloučkovitý let kamínků k obloze a nenápadné šplíchnutí, když dopadly do bílé šumivé pěny a zmizely pod hladinou. Bezva práce, Hope, říkal si v duchu. Tomu oblázku trvalo asi tisíc let, než se dostal k pobřeží, a ty si ho teď klidně hodíš zpátky. Zapálil si další cigaretu a zahleděl se do moře, zatímco jemná slaná bríza si pohrávala s jeho pískovými vlasy.

Po chvíli se přinutil vstát, seskočil z kamene a vydal se po svahu k domu. V prostorné kuchyni se pozdravil s Winnií, která cosi kuchtila k obědu. „Za pár hodin odjíždím, Win. Nic zvláštního nechystej.“

Winnie se obrátila a překvapeně na něj zamrkala. „Ale vždyť jste se vrátil teprve včera. Kam jedete tentokrát?“

„Netuším.“

„Jak dlouho budete pryč?“

„To taky nevím.“

„Tak to byste se měl aspoň pořádně najíst,“ pravila Winnie nekompromisně. „Furt někde na cestách, nemáte ani čas pořádně nabrat dech,“ povzdechla a zavrtěla hlavou.

Winnie sloužila rodině Hopeových věrně a oddaně mnoho let, několik posledních pouze Benovi, jedinému zbylému členovi. Po smrti otce prodal rodinné sídlo a odstěhoval se sem, na západní pobřeží Irska. Winnie jej bez váhání následovala. Nezastávala pouhou roli hospodyně, často si připadala jako Benova matka – úzkostlivá, často rozzlobená, ale vždy trpělivá a oddaná.

Přestala vařit oběd a narychlo připravila talíř šunkových sendvičů. Ben se posadil a pár jich mlčky sežvýkal, v myšlenkách daleko od kuchyňského stolu.

Winnie jej nechala o samotě a věnovala se jiné domácí práci. Neměla jí příliš; Ben tu netrávil mnoho času, a když už přijel, sotva jeho přítomnost postřehla. O své práci nikdy nemluvil, přesto věděla dost na to, aby pochopila, že ji provází velké nebezpečí. Dělalo jí to starosti. To a ještě Benovo pití – bedny whisky, které přiváželi na její vkus až příliš pravidelně. Nikdy s ním o tom nemluvila, ale sžírala ji obava, že jedno ze zmíněného zaručí Benovi brzkou cestu do hrobu. Jenom Pán věděl, co ho dostane dřív – zda whisky, nebo kulka. A nejvíc Winnii trápilo pomyšlení, že Benovi je to vlastně úplně jedno.

Kdyby tak našel něco, na čem by mu záleželo, přemítala v duchu. Nebo někoho. Svůj soukromý život si přísně střežil, ale Winnie věděla, že těch pár žen, které se mu snažily dostat pod kůži a chtěly, aby je miloval, od sebe vždycky rychle odehnal. Do domu si nikoho nevodil a na telefonáty nereagoval. Nakonec to všechny vzdaly. Bál se někoho milovat. Jako by tuhle část svého já zničil, zabil veškeré emoce. Měl v sobě jen hluboké prázdno.

Stále si jej pamatovala jako mladíka plného optimismu, snů a víry, který dokázal čerpat sílu i odjinud než z láhve. Ale to bylo dávno. Dávno před tím, než se to stalo. Při vzpomínce naonu strašlivou dobu si zhluboka povzdechla. Je to už opravdu za nimi? Ona jediná kromě Bena chápala, co jej ve skrytu duše žene dál. Věděla, jakou bolest nosí v srdci.

4

Soukromý tryskáč se vznášel nad Irským mořem a mířil na jih k sussexskému pobřeží. Dosedl na letištní plochu, kde na něj čekala elegantní černá limuzína Bentley Amage. Dva bezejmenní muži v šedých oblecích a se zasmušilým výrazem ve tváři, kteří Bena vyzvedli to odpoledne v domě a doprovázeli jej při letu, mu pokynuli, aby nasedl na zadní sedadlo. Sami pak přešli k černému jaguáru, jenž stál se spuštěným motorem o kus dál na vzletové dráze a čekal, až se rozjede bentley.

Ben se uvelebil na luxusním koženém sedadle. Ignoruje palubní bar, vytáhl svou otlučenou plechovou placatku a dopřál si pořádný doušek whisky. Když ji zastrkoval zpět do kapsy, všiml si, že jej po celou dobu pozoruje ve zpětném zrcátku uniformovaný řidič.

Cesta trvala asi čtyřicet minut a jaguár se stále držel v těsném závěsu. Ben sledoval dopravní značky, aby se trochu zorientoval, a snažil se zapamatovat si celou trasu. Po několika kilometrech na silnici se dvěma pruhy zamířil bentley na vedlejší polní cestu a s jemným zašuměním na prázdné komunikaci nepatrně zrychlil. Profičeli vískou, poté vůz odbočil na zapadlou úzkou cestu a během několika chvil zabrzdil před klenutou bránou ve vysoké kamenné zdi. Jaguár zastavil přímo za ním. Kovová vrata s černozlatým mřížovím se automaticky otevřela a nechala automobily projet dovnitř. Bentley pokračoval po soukromé silnici, jež se vinula kolem řady přídavných staveb k hlavnímu sídlu. Ben se otočil za skupinkou urostlých koní, kteří se proháněli ve výběhu vymezeném bílou ohradou. Když pak znovu pohlédl do zpětného zrcátka, jaguár byl pryč.

Ben přemítal, čím se jeho potenciální klient asi živí. Dům měl od pohledu hodnotu přinejmenším sedmi či osmi milionů liber. Nejspíš další z řady UV, jak si pro sebe Ben pojmenoval případy, kde šlo o únos a výkupné; tak tomu totiž bylo u valné většiny zámožnějších zákazníků. V dnešní době šlo o jedno z nejrychleji rostoucích kriminálních odvětví, které v některých zemích dokonce předstihlo obchod s heroinem.

Projeli kolem pompézní ozdobné fontány a zastavili přímo u vstupních schodů. Ben nečekal, až mu řidič otevře dveře, a vystoupil ven. Po schodech sestoupil nějaký muž a přivítal ho. „Dobrý den, jsem Alexander Villiers, osobní asistent pana Fairfaxe. Mluvili jsme spolu po telefonu.“

Ben mlčky přikývl a pozorně si Villierse prohlížel. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, měl uhlazené, na spáncích prošedivělé vlasy a na sobě tmavomodré sako bez poskvrnky a kravatu s emblémem, jenž vypadal jako znak nějaké univerzity či soukromé střední školy.

„Jsem rád, že jste přijel,“ pokračoval Villiers. „Pan Fairfax vás očekává nahoře.“

Prošli rozlehlou vstupní halou s mramorovou podlahou, kam by se snadno vešlo středně velké letadlo, a po širokém točitém schodišti vystoupali do patra. Na stěnách obložených dřevem visel bezpočet obrazů a pod nimi stály prosklené výstavní skříňky. Villiers Bena beze slova zavedl ke dveřím na konci dlouhé chodby a zaklepal. Zevnitř se ozvalo zvučné „Dále!“ a oba muži vstoupili do pracovny.

Arkýřovým oknem s tabulkami zalitými do olova proudilo dovnitř zlatavé sluneční světlo. Těžké sametové závěsy byly shrnuté na stranu a ve vzduchu se vznášel pach leštěnky na kůži a nábytek.

Když Ben vstoupil, povstal za širokým psacím stolem vysoký štíhlý muž. Hřívu bílých vlasů měl sčesanou z čela a na sobě tmavý oblek. Ben mu hádal kolem pětasedmdesáti, přestože stál docela zpříma a vypadal svěže.

„Pane Hope, pane Fairfaxi,“ rozloučil se Villiers a zavřel za sebou těžké dveře. Stařec obešel stůl a napřáhl paži. ObdařilBena pronikavým pohledem bystrých očí a představil se. „Těší mě, pane Hope, jsem Sebastien Fairfax. Jsem moc rád, že jste se nakonec rozhodl přijet, navíc takhle narychlo,“ pronesl přátelsky. „Děkuji vám.“

Potřásli si rukama. „Prosím, posadte se,“ pobídl jej hostitel. „Mohu vám nabídnout něco k pití?“ Přešel ke skříňce po své levé ruce a pozvedl karafu z broušeného křišťálu. Ben vytáhl z kapsy svou prastarou placatku a odšrouboval vršek. „Vidím, že jste si přivezl vlastní zásoby,“ poznamenal Fairfax. „To je chytré.“

Ben upil z láhve. Byl si vědom toho, že Fairfax bedlivě sleduje každý jeho pohyb, a také tušil, co se mu honí hlavou. „Mou práci to nijak neovlivňuje,“ řekl a zase láhev zavřel.

„Tím jsem si jist,“ přitakal Fairfax a posadil se zpět za stůl. „Přejdeme tedy rovnou k věci, co říkáte?“

„To mi vyhovuje.“

Fairfax se opřel a našpulil rty. „Vy hledáte pohřešované lidi.“

„Snažím se o to,“ řekl Ben.

Fairfax pokračoval. „Chtěl bych, abyste někoho našel. Je to úkol hodný odborníka a vaše pověst je vskutku působivá.“

„Povídejte.“

„Hledám muže jménem Fulcanelli. Je to nesmírně důležité, a proto potřebuji službu profesionála vašich kvalit. Chci, abyste ho vypátral.“

„Fulcanelli. Má nějaké křestní jméno?“ otázal se Ben.

„Fulcanelli je pseudonym, jeho pravou totožnost nikdo nezná.“

„To mi ovšem moc pomůže. Předpokládám, že tenhle člověk nepatří k vašim nejbližším přátelům, a není to ani žádný příbuzný.“ Ben se cynicky pousmál. „Mí klienti ty, které chtějí najít, obvykle znají.“

„Máte pravdu, není to nikdo blízký.“

„Takže… jaká je mezi vámi souvislost? Proč ho mám hledat? Ukradl vám něco? To je záležitost pro policii, ne pro mě.“

„Kdepak, nic takového,“ opáčil Fairfax se zamítavým gestem. „Nestojí za tím žádné nepřátelství. Naopak, Fulcanelli pro mne mnoho znamená.“

„Fajn. Můžete mi říct, kdy a kde byl naposledy spatřen?“

„Podle toho, co se mi podařilo zjistit, ho zahlédli v Paříži,“ odvětil Fairfax. „A co se data týká…,“ odmlčel se. „No, už je to docela dlouho.“

„Tím je to vždycky obtížnější. Trochu konkrétněji – o jakém časovém rozpětí mluvíme? Dva roky? Víc než to?“

„O něco déle.“

„Pět? Deset let?“

„Pane Hope, Fulcanelli byl naposled viděn roku 1926.“

Ben na něj oněměle zazíral. „To je před více než osmdesáti lety. Jde snad o dávný případ únosu dítěte?“

„Ani tehdy už Fulcanelli nebyl žádné dítě,“ pravil Fairfax s nevzrušeným úsměvem na tváři. „Bylo mu přes osmdesát, když se po něm nečekaně slehla zem.“

Ben přimhouřil oči. „To má být nějaký vtip? Vážil jsem docela dlouhou cestu a upřímně řečeno…“

„Ujišťuji vás, že mluvím ve vší vážnosti,“ pronesl Fairfax. „Nepotrpím si na vtípky. Znovu opakuji – rád bych, abyste Fulcanelliho našel.“

„Já pátrám po lidech, kteří jsou stále mezi živými,“ podotkl Ben. „Honit se za duchy zemřelých mě zrovna moc neláká. Jestli vám jde o tohle, měl jste zavolat na institut parapsychologie, poslali by vám krotitele duchů.“

Fairfax se pousmál. „Chápu vaše pochybnosti, nicméně existuje důvod se domnívat, že Fulcanelli je stále naživu. Možná bych ovšem měl upřesnit, o co se jedná. Nejde mi až tak o onoho muže samotného, jako o informaci, kterou zná, či znal. Je pro mne nesmírně důležitá, a zatím jsme ani já, ani mí agenti nebyli schopni ji vypátrat.“

„A jakého druhu je tato informace?“ zajímal se Ben.

„Je obsažena v jednom dokumentu. Tedy, abych byl přesnější, v jednom vzácném Fulcanelliho rukopisu. Chci, abyste toto dílo našel a přinesl mi ho.“

Ben stáhl rty. „Mám dojem, že jsme se nepochopili. Ten váš chlápek Villiers tvrdil, že jde o záležitost života a smrti.“

„To měl pravdu,“ přisvědčil Fairfax.

„Já vám nerozumím. O jaké informaci se tu bavíme?“

Fairfaxovi přeletěl přes tvář smutný úsměv. „Vysvětlím vám to, pane Hope. Mám vnučku, jmenuje se Ruth.“

Ben doufal, že si hostitel nepovšiml jeho reakce, když vyřkl dívčino jméno.

„Je jí devět let,“ pokračoval Fairfax, „a bojím se, že desátých narozenin už se nedožije. Postihla ji vzácná forma rakoviny. Její matka – moje dcera – už se vzdala naděje na její uzdravení, stejně jako špičkoví soukromí lékaři, kteří bohužel průběh této strašlivé nemoci nedokázali zvrátit. Nepomohly ani moje obrovské finanční rezervy.“ Fairfax natáhl útlou paži a natočil k Benovi fotografii ve zlatém rámečku, jež stála na stole. Blonďatá holčička na snímku zářila štěstím; seděla obkročmo na poníkovi a rozdávala úsměvy na všechny strany.

„Tu fotku jsme pořídili dost dávno,“ vysvětloval muž, „samozřejmě před tím, než se u ní projevila ta nemoc. Dnes vypadá Ruth úplně jinak. Propustili ji, aby mohla zemřít doma.“

„To je mi líto,“ řekl Ben. „Přesto nechápu, co to má společného s…“

„S Fulcanelliho rukopisem? Naprosto všechno. Domnívám se, že obsahuje životně důležitou prastarou informaci, která by moji milovanou Ruth mohla zachránit. Mohla by jí vrátit sílu a umožnit, aby byla zase taková jako na té fotografii.“

„Prastarou informaci? Jakou prastarou informaci?“

Fairfax se chmurně pousmál. „Fulcanelli byl – a já věřím, že stále je – alchymista.“

V místnosti se rozhostilo tíživé ticho. Fairfax nespouštěl zrak z Benova obličeje.

Ben sklopil zrak ke svým rukám a chvíli neodpovídal. Nakonec s povzdechem pravil: „Takže vy si myslíte, že v tom rukopisu najdete recept na nějaký… zázračný lektvar?“

„Alchymistický elixír,“ upřesnil Fairfax. „Fulcanelli znal jeho tajemství.“

„Podívejte, pane Fairfaxi, chápu, že se nacházíte v obtížné situaci.“ Ben vážil každé slovo. „A soucítím s vámi. Je snadné podlehnout přesvědčení, že nějaký tajný lék dokáže zázraky. Ale člověk vaší inteligence…, nezdá se vám, že si přece jen děláte příliš velké naděje? Totiž… alchymie? Nebylo by lepší vyhledat další odborníky? Nebo vyzkoušet nějakou novou metodu léčby, moderní technologie…“

Fairfax zavrtěl hlavou. „Jak jsem řekl, vše, co moderní medicína nabízí, už jsme zkusili. Všechny možnosti už jsem vyčerpal. Věřte mi, prostudoval jsem tohle téma opravdu do hloubky a neberu nic na lehkou váhu…, dnešní věda toho zvládne víc, než nám samotní vědci prezentují.“ Odmlčel se. „Jsem hrdý člověk, pane Hope, dosáhl jsem za svůj život mimořádného úspěchu a velmi vlivného postavení. A přesto teď vidíte jen smutného, starého dědečka. Padl bych před vámi na kolena, kdybych si myslel, že bych vás tak přesvědčil – abyste mi pomohl zachránit Ruth. Mé pátrání můžete brát jako čiré bláznovství, ale pro smilování boží, buďte ke starci trochu shovívavý a už kvůli tomu rozkošnému dítěti přijměte moji nabídku. Nemáte přece co ztratit. To my můžeme každou chvíli přijít o to nejdražší, co máme. To když naše Ruth nepřežije.“

Ben váhal.

„Vím, že nemáte vlastní rodinu ani děti, pane Hope,“ pokračoval Fairfax. „A možná jen otec nebo děd dokáže skutečně pochopit, jaké to je, přihlížet tomu, když váš potomek trpí nebo umírá. Žádný rodič si nezaslouží procházet takovým martyriem.“ Upřel na Bena pronikavý pohled. „Najděte mi Fulcanelliho rukopis, pane Hope. Věřím, že to dokážete. Zaplatím vám milion liber šterlinků, čtvrtinu předem a zbytek po předání dokumentu.“ Otevřel zásuvku, vytáhl proužek papíru a posunul ho po naleštěné dřevěné desce stolu. Ben jej zvedl. Byl to šek na dvě stě padesát tisíc liber vypsaný na jeho jméno.

„Stačí už jenom můj podpis,“ dodal Fairfax tiše. „A peníze jsou vaše.“

Ben vstal, šek stále v ruce. Fairfax z něj nespouštěl oči, když přešel k oknu a zahleděl se na rozlehlý pozemek a stromy, které se jemně kývaly ve větru. Ben chvilku mlčky přemýšlel, poté vyfoukl vzduch nosem a s vážnou tváří se obrátil k hostiteli. „Tohle k mé práci nepatří. Já hledám ztracené lidi.“

„Žádám vás, abyste zachránil dětský život. Copak záleží na tom, jak toho dosáhnete?“

„Žádáte mě, abych se pustil do honby za chimérou, o níž se domníváte, že by jej mohla zachránit.“ Ben pohodil šek zpět na stůl. „Ale já tomu nevěřím. Je mi líto, pane Fairfaxi. Díky za nabídku, ale nemám zájem. Teď bych ocenil, kdyby mě váš řidič odvezl zpátky na letiště.“

5

Na louce plné polních květin a bujné divoké trávy se ruku v ruce proháněli dospívající hoch a malá dívka. Smáli se a blondaté vlasy jim zářily ve zlatém slunci. Chlapec náhle pustil dívčinu dlaň a padl na kolena, aby utrhl květ. Chichotala se a utíkala napřed. Když se ohlédla, pihovaté tváře měla zrůžovělé a nosík roštácky nakrčený. Chlapec natáhl ruku s květinou, ale dívka náhle stála příliš daleko, vedle brány do bludiště s vysokými zdmi.

„Ruth!“ volal na ni. „Vrať se!“ Holčička přiložila dlaně k ústům v imitaci hlásné trouby a křikla: „Tak poběž a najdi si mě!“ A s úsměvem od ucha k uchu zmizela v labyrintu.

Chlapec utíkal za ní, ale cítil, že něco není v pořádku. Vzdálenost mezi ním a bludištěm neustále rostla. „Nechod nikam, Ruth, počkej na mě!“ halekal. Uháněl za ní, co mu nohy stačily, ale travnatá hlína se najednou proměnila v jemný tekutý písek. Zakopával a propadal se hlouběji a hlouběji.

Cestu mu náhle zatarasil muž v rozevlátém bílém rouchu. Chlapec mu sahal sotva do pasu, připadal si maličký a bezmocný. Podařilo se mu však muže oběhnout a ke vchodu do bludiště dorazil právě včas, aby zahlédl, jak Ruth odlétá kamsi do dáli. Už se nesmála, křičela strachem, když mizela za jedním z mnoha zákoutí. Jejich oči se naposledy setkaly. A byla pryč.

Kolem chlapce se shromáždili další muži v bílých hábitech. Byli vysocí a všichni měli černý plnovous. Tyčili se nad ním a bránili mu ve výhledu, nedovolovali mu odejít. Drmolili něco v jazyce, kterému nerozuměl, a dívali se na něj vytřeštěnýma bledýma očima v mahagonových obličejích. Skláněli se k němu a šklebili se, odhalujíce mezery mezi zuby. A pak jej silnýma rukama popadli za paže a ramena a nepouštěli. Řval, ječel a vzpouzel se, jenže mužů stále přibývalo, všichni jej pevně drželi a on se nedokázal pohnout…

Sevřel skleničku pevně v ruce a na jazyku ucítil pálivou chuť whisky. V dálce za vzdouvajícími se tmavošedými vlnami, jež se tříštily o skaliska v zátoce, se horizont pod vycházejícím sluncem pomalu barvil do ruda.

Zaslechl za sebou zvuk otevíraných dveří a odvrátil se od okna. „Dobré ránko, Win,“ pozdravil a vyloudil na rtech nucený úsměv. „Co tak brzo?“

Starostlivě se na něj podívala, očima těkajíc od sklenice v jeho dlani k prázdné láhvi na stole. „Zdálo se mi, že slyším nějaké hlasy. Všechno v pořádku, Bene?“

„Nemohl jsem usnout.“

„Zase ty hrozné sny?“ zeptala se účastně.

Přikývl. Žena s povzdechem zvedla ošoupanou starou fotografii, kterou si Ben předtím prohlížel a nechal ji ležet vedle láhve. „Byla krásná, že?“ zašeptala. Zavrtěla hlavou a kousla se do rtu.

„Tolik mi chybí, Winnie. I po tolika letech.“

„Myslíte si, že to nevím?“ odvětila a zadívala se mu do obličeje. „Mně chybí úplně všichni.“ Položila snímek nepřítomně zpět na stůl.

Ben pozvedl sklenici a rychle vyprázdnil její obsah.

Hospodyně se zamračila. „Bene, tohle vaše pití…“

„Žádné kázání, Win.“

„V životě jsem neřekla ani slovo,“ oponovala neústupně. „Ale je to čím dál horší. Co se děje? Od chvíle, kdy jste se vrátil ze schůzky s tím mužem, jste strašně neklidný, ani nejíte. Za poslední tři noci jste skoro vůbec nespal. Děláte mi starosti. Jen se na sebe podívejte, jak jste bledý. A dobře vím, že tu láhev jste otevřel teprve včera večer.“

Ben se pousmál. Naklonil se přes stůl a letmo ji políbil na čelo. „Nechtěl jsem tak vyletět, omlouvám se. Nechci, aby sis o mě dělala starosti. A vím, že žít se mnou není nejlehčí.“

„Co po vás vlastně chtěl?“

„Fairfax?“ Ben se otočil k oknu a znovu se zadíval na moře. Vycházející slunce už barvilo spodní stranu mraků do zlatova. „Chtěl, abych… Chtěl, abych zachránil Ruth,“ vysoukal ze sebe a zalitoval, že už si nemá co dolít.

Vyčkal do deváté ráno a pak zvedl telefon.

„Přemýšlíte ještě o mojí nabídce?“

„Našel jste někoho jiného?“

„Ne.“

„V tom případě to beru.“

6

OXFORD

Na sraz v Oxford Union Society dorazil Ben s předstihem. Jako mnoho jiných bývalých studentů univerzity se i on stal doživotním členem ctihodné instituce, jež sídlí poblíž ulice Cornmarket a už několik století slouží jako místo setkání, debatní sál a klub pouze pro zvané. Držel se zvyku ze studií a vyhnul se majestátnímu hlavnímu vchodu. Namísto toho zamířil do úzké postranní uličky přímo vedle restaurace McDonalďs na Cornmarket Street. U přepážky mávnul rozedraným členským průkazem a poprvé po téměř dvaceti letech vešel do posvátných chodeb.

Bylo zvláštní znovu tudy procházet. Myslel si, že už sem nikdy nevkročí, že se městu bude do smrti vyhýbat; jemu a všem temným vzpomínkám, které v něm ležely – vzpomínkám na život, který si plánoval, i na ten, který mu osud připravil místo něj.

Vstoupil do staré knihovny. Profesor Rose ještě nepřišel, a tak se Ben rozhlédl kolem sebe. Nic se nezměnilo. Stěny byly stále obložené tmavým dřevem, prostor vyplňovaly psací stoly a na galeriích se kupily stohy knih vázaných v kůži. Nad hlavou se klenul freskový strop s nevelkými růžicovými okny a celé skvostné místnosti dominovaly drahocenné nástěnné malby na motivy legend z dob krále Artuše.

„Benedikte!“ zvolal hlas za jeho zády. Ben se otočil a spatřil Jonathana Rosea. Byl zavalitější, vlasy mu prořídly a zešedivěly, ale jak zvesela kráčel s napřaženou pravicí po naleštěných podlahových prknech, Ben v něm najisto rozpoznal svého starého učitele historie. „Dobrý den, pane profesore, jak se máte? Dlouho jsme se neviděli.“

Usadili se v ošumělých kožených křeslech a pár minut vedli nezávaznou společenskou konverzaci. V profesorově životě nebylo mnoho nového, jeho dny ubíhaly v podstatě stejně jako před lety. „Musím přiznat, že mě váš telefonát trochu překvapil, Benedikte. Čemu vděčím za to potěšení?“

Ben vysvětlil důvody, které jej vedly k prosbě o setkání. „A pak mi došlo, že přece znám jednoho z nejlepších odborníků na historii starověku v této zemi.“

„Jenom mi prosím neříkejte starověký historik jako většina mých studentů.“ Rose se pousmál. „Takže vy se teď zajímáte o alchymii, ano?“ Povytáhl obočí a zamžoural na Bena přes obroučky brýlí. „Nenapadlo by mě, že vás zrovna tahle oblast osloví. Doufám, že nepatříte k potrhlým stoupencům New Age.“

Ben se rozesmál. „Kdepak, věnuju se psaní. Dělám jen takový průzkum.“

„Tak spisovatel? Výborně, výborně. Jakže jste říkal to jméno – Fracasini?“

„Fulcanelli.“

Rose zavrtěl hlavou. „To mi nic neříká. Obávám se, že v tomhle ohledu vám moc nepomůžu. S takovým tématem se většina z nás zkostnatělých akademiků málokdy setká – i v tomhle postharrypotterovském věku.“

Ben pocítil záchvěv zklamání. Nedělal si velké naděje, že by mu Jonathan Rose poskytl o Fulcanellim, natož o jeho rukopisu, vyčerpávající informace. Přesto byla škoda při tom málu, z něhož mohl vycházet, přijít o jediný potenciální zdroj spolehlivých informací. „Můžete mi povědět alespoň něco o alchymii obecně?“ zeptal se tedy.

„Jak jsem řekl, není to můj obor,“ odvětil Rose. „Jako spousta ostatních bych měl sklon ji zavrhnout jako obyčejný švindl.“ Usmál se. „Ačkoli musím uznat, že jen málo esoterických kultů přetrvalo jako ona po celá staletí. Od starého Egypta a Číny přes temný středověk až k renesanci. Tenhle subkulturní proud se v průběhu věků neustále, znovu a znovu vynořuje.“ Profesor se pohodlně opřel a zaujal charakteristickou pózu přednášejícího, jež byla jeho druhou přirozeností. „I když bůh sud, o co se pokoušeli – respektive o co si mysleli, že se pokoušejí. Vyrábět zlato z oceli nebo vařit zázračné lektvary a elixíry mládí a všechno to ostatní.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak vy sám nevěříte, že by bylo možné vytvořit alchymistický elixír, který by vyléčil nemocné?“

Rose se zamračil. Z Benova kamenného výrazu nic nevyčetl a netušil, kam jeho bývalý student směřuje. „Předpokládám, že kdyby objevili kouzelný lék na mor, neštovice, choleru, tyfus a další choroby, které lidstvo v průběhu historie sužovaly, tak bychom se o tom dozvěděli.“ Pokrčil rameny. „Jenže problém je, že jsou to všechno jenom spekulace. Nikdo ve skutečnosti neví, jaké objevy se alchymistům mohly podařit. Tahle disciplína je proslulá svou nevyzpytatelností – všechny ty tajuplné záležitosti, tajná bratrstva, hádanky, šifry a údajné utajené znalosti. Osobně si myslím, že na tom není mnoho pravdy.“

„K čemu pak všechny ty záhady?“ nadhodil Ben a hlavou mu běželo, čím vším se za posledních pár dní pročítal. Internetové výsledky zadaných hesel „prastará informace“ či „tajemství alchymie“ odkazovaly na jednu esoterickou stránku za druhou. Objevil obrovské množství alchymistických spisů, jež pocházely z dob v rozmezí od dnešních dní až do čtrnáctého století. A ve všech se shodně objevoval podivný, nesrozumitelný jazyk, tentýž temný nádech tajemna. Nedokázal však posoudit, kolik z toho představují věrohodná fakta a nakolik jde o pózu několika zasvěcenců, kteří pro blaho důvěřivých oddaných stoupenců, jež alchymie po staletí přitahovala, stále přiživují tytéž výmysly.

„Kdybych chtěl být jen cynický, tak řeknu, že k tomu, aby zakryly fakt, že alchymisté ve skutečnosti nemají nic, co by stálo za to odhalit či vyzrazovat,“ ušklíbl se Rose. „Ale nesmíme zapomínat, že měli mocné nepřátele, a jejich posedlost utajením patřila zkrátka ke způsobu, jak se chránit.“

„Proti čemu?“

„No, na jedné straně si na ně brousili zuby různí chamtivci a spekulanti, kteří se s jejich pomocí chtěli rychle obohatit,“ vysvětloval Rose. „Čas od času se nějaký chudák alchymista mohl chvástat tím, že umí vyrobit zlato, načež byl unesen a mučen,aby prozradil jak. A pokud nezvládl dodat požadované zboží, což patrně nikdy nikdo nedokázal, skončil v oprátce na nejbližším stromě.“ Profesor se odmlčel. „Největším nepřítelem alchymistů však byla církev, obzvlášť v Evropě, kde je upalovala jako kacíře a čaroděje. Jen se podívejte, co katolická inkvizice provedla s katary ve středověké Francii na přímý rozkaz papeže Inocence III. Vyvraždění celé náboženské větve nazývala božím dílem. My dnes témuž říkáme genocida.“

„O katarech jsem slyšel,“ pokýval Ben hlavou. „Můžete mio nich říct víc?“

Rose si sundal brýle a cípem kravaty očistil skla. „Je to strašný příběh,“ začal. „Bylo to velmi rozšířené středověké náboženské hnutí, jehož příznivci se zdržovali zejména na jihu Francie, v regionu Languedoc. Název pochází z řeckého catharos, tedy’čistý‘. Jejich víra byla docela převratná v tom, že Boha vnímali jako jakýsi vesmírný zdroj lásky. Kristovi nepřikládali velký význam a možná ani nevěřili, že kdy žil. I kdyby se kdy procházel po světě, podle nich určitě nebyl synem božím. Věřili, že vše je z podstaty nehotové a morálně zkažené, včetně lidských bytostí. A jejich náboženská víra spočívala v tom, že se veškerá základní materie měla nejprve očistit od světských korupčních vlivů a následně zdokonalovat a transformovat tak, aby splynula s Bohem.“

Ben se pousmál. „Docela chápu, že takové myšlenky ortodoxní církev trochu znepokojovaly.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Rose. „Kataři v podstatě vytvořili svobodný stát, nad nímž církev neměla žádnou kontrolu. A co hůř, otevřeně hlásali názory, které mohly těžce oslabit její důvěryhodnost a podkopat její autoritu.“

„A věnovali se kataři taky alchymii?“ otázal se Ben. „Ta částo transformaci základní materie totiž velmi připomíná alchymistické principy.“

„Tím si podle mě nikdo není moc jistý,“ pravil Rose. „Jako historik bych za to ruku do ohně nedal. Ale jinak máte pravdu, alchymistický koncept purifikace základní materie a její přeměny v něco dokonalejšího a morálně čistějšího je skutečně ve shodě s katarskou vírou. S jistotou se však nikdy nic nedozvíme, neboť kataři nepřežili dost dlouho na to, aby o tom mohli vyprávět.“

„Co se s nimi stalo?“

„Jedním slovem je vyhladili,“ pravil Rose. „Když se v roce 1198 dostal k moci papež Inocenc III., údajné kacířství katarů mu poskytlo skvělou záminku pro rozšíření a posílení církevní moci. Do deseti let sestavil obrovskou armádu rytířů, jakou Evropa dosud neviděla. Tvořili ji ostřílení vojáci, z nichž mnoho získalo zkušenosti v bojích ve Svaté zemi. A pod vedením bývalého křižáka Simona de Montforta, jenž se honosil také titulem vévoda z Leicesteru, vtrhlo tohle monstrózní vojsko do Languedoku a jednu po druhé ničili každou pevnost a plenili každé město či vesnici, u níž existoval byť jen náznak spojitosti s katary. De Montfort vešel ve známost jako’glaive de 1’eglise‘.“

„Meč církve,“ přeložil si Ben pro sebe.

Rose přikývl. „A myslel to zcela vážně. Tehdejší zprávy hovořío stovce tisíc mužů, žen a dětí zmasakrovaných jen v samotném Béziers. Během dalších pár let vydrancovala papežova armáda celou oblast, zničila všechno, co jí stálo v cestě, a kdo nezemřel silou meče, toho zaživa upálila. V roce 1211 skončilo v Lavaur na hranici čtyři sta katarských kacířů.“

„Slušné,“ prohodil Ben.

„Byla to otřesná mise,“ pokračoval Rose, „a právě v této době vznikla katolická inkvizice, nová odnož církevního byrokratického aparátu, která měla armádě poskytnout ještě větší pravomoci při páchání odporných zvěrstev. Dohlíželi na efektivnost vyslýchání, mučení a poprav. Zodpovídali se pouze samotnému papeži, drželi v rukou neomezenou moc.V jednu chvíli už se inkvizitoři chovali tak krvelačně, že se od nich roku 1242 odštěpila skupina znechucených rytířů, uprchla ze základny a v místě zvaném Avignonet jich docela dost zmasakrovala. Církev si s povstalci samozřejmě rychle poradila. Nakonec se v roce 1243, když už kataři vzdorovali déle, než kdokoliv očekával, papež rozhodl, že je třeba s nimi skoncovat jednou provždy. Osm tisíc rytířů se vydalo obléhat poslední katarskou baštu, hrad Montségur usazený na vrcholku hory. Celých deset měsíců nepřetržitě útočili na obranné hradby obrovskými kameny z katapultů, až katary nakonec někdo zradil a byli nuceni kapitulovat. Dvě stě nebohých duší odvedli inkvizitoři na úpatí hory a zaživa upekli. To byl víceméně konec všech katarů. A jednoho z nejnehoráznějších masakrů všech dob.“

„No, tak teď chápu, že angažovat se v alchymistickém bludařství mohla být riskantní záležitost,“ řekl Ben.

„A za určitých okolností pořád je,“ poznamenal Rose laškovně.

Ben se zarazil. „Co prosím?“

Profesor zvrátil hlavu nazad a rozesmál se. „Netvrdím, že se konají popravy kacířů na veřejných prostranstvích. Mám na mysli spíš riziko, které hrozí lidem jako já, akademikům či vědcům. To je taky důvod, proč s tímto tématem nechce nikdo mít nic společného – aby si nevydobyl pověst pomateného blázna. Kdykoliv se někdo odváží kousnout do zakázaného jablka, padají hlavy. Teď nedávno zrovna z tohoto důvodu jednoho chudáka vyhodili.“

„Co se stalo?“

„Americká bioložka, která působila na jedné pařížské univerzitě, se dostala do pěkné kaše kvůli svému neoprávněnému výzkumu…“

„O alchymii?“

„Něco takového. Uveřejnila několik článků, které byly pár lidem hodně proti srsti.“

„Jak se jmenuje?“ zajímal se Ben.

„To kdybych si vzpomněl,“ povzdychl Rose. „Nějaká doktorka… doktorka Roperová…, ne, Ryderová, to je ono.V akademickém světě způsobila veliký poprask, o kterém se zmínil dokonce i věstník Francouzského sdružení pro středověk. Ryderová se odvolala proti neoprávněnému propuštění k univerzitnímu tribunálu, což jí ovšem nebylo nic platné. Jak jsem řekl, jakmile vás označí za blázna, začíná skutečný hon na čarodějnice.“

„Doktorka Ryderová z Paříže,“ opakoval Ben polohlasem a jméno si poznamenal.

„Ve starším čísle Scientific American vyšel o jejím případu podrobný článek. Ten časopis se povaloval ve společenské místnosti; můžu se do něj podívat, až tam dnes půjdu, a zavolat vám. Třeba tam bude uvedený kontaktní telefon.“

„Díky, to bych ocenil.“

„Jo…,“ rozpomněl se Rose náhle. „Ještě mě napadá – kdybyste se náhodou rozhodl jet do Paříže, mohl by se vám hodit člověk jménem Maurice Loriot, významný nakladatel, kterého přímo fascinují esoterická témata. Vydal už spoustu knih s tímto námětem a je to můj dobrý přítel. Tady je jeho vizitka, můžete mu zavolat… A jestli se s ním uvidíte, vyřidte mu ode mě pozdrav.“

Ben si vzal navštívenku. „Dobrá, díky. A jestli narazíte na ono číslo na doktorku Ryderovou, nezapomeňte mi ho prosím zavolat. Rád bych se s ní setkal.“

Rozloučili se srdečným potřesením rukama. „Hodně štěstí s výzkumem, Benedikte,“ popřál mu profesor. „A ať nečekám dalších dvacet let.“

Daleko od nich hovořil kdosi do telefonu.

„Jmenuje se Hope,“ opakoval muž. „Benedikt Hope.“ Mluvil anglicky, spěšným, kradmým šeptem, jako by si kryl ústa dlaní, aby ho nikdo jiný neslyšel.

„Žádný strach,“ uklidňoval jej hlas na druhém konci linky nevzrušeně. Byl to Ital a jeho hlas zněl velmi sebevědomě. „Poradíme si s ním stejně jako s ostatními.“

„V tom je právě ten problém,“ ucedil volající. „Tenhle chlápek je jiný než ostatní. Podle mě by nám mohl dost zavařit.“

Chvilka ticha. „Pravidelně mě informujte. O všechno se postaráme.“

7

ŘÍM, ITÁLIE

Vysoký muž listoval časopisem Scientific American, až konečně našel založené místo. Článek, který hledal, měl název Středověká kvantová věda a napsala ho doktorka Roberta Ryderová, americká bioložka, jež nyní působila kousek od Paříže. Už ho jednou četl, ale ve světle zpráv, které obdržel v průběhu posledních dní, se na něj nyní díval úplně jinýma očima.

Když viděl článek Roberty Ryderové poprvé, potěšilo ho, jak redaktoři časopisu doktorčinu práci zkritizovali. Doslova ji roznesli na kopytech; celý úvodník věnovali tomu, aby článek postavili do správného světla a zesměšnili každé autorčino slovo. Dokonce z ní udělali blázna už na titulní straně. Otevřená destruktivní akce učinila z doktorky veřejný příklad, jenže co jiného zbývá, začne-li kdysi respektovaná, oceňovaná mladá vědkyně uvádět neuvážená a nepodložená tvrzení o tématu, jako je alchymie? Vědecká elita nemůže a nebude tolerovat extremistku, jež požaduje, aby se alchymistický výzkum bral vážně a dostával náležité dotace, a prohlašuje, že všeobecně rozšířená pověst alchymie jakožto šarlatánství je nezasloužená a mohla klidně vzniknout v důsledku plánovaného komplotu. A nadto proklamuje, že alchymie jednoho dne způsobí zásadní převrat ve fyzice i biologii.

Od té doby muž sledoval, jak se doktorčina kariéra vyvíjí,a s potěšením pozoroval její rychlý pád. Ryderová měla zcela zničenou pověst a celý vědecký svět se k ní obrátil zády, prakticky ji exkomunikoval. Přišla dokonce o svůj post na univerzitě. Když seo tom tehdy doslechl, zářil radostí.

Jenže teď už tak spokojený nebyl. Naopak, přepadal ho vztek a úzkost.

Ta zatracená ženská se nechtěla vzdát. Navzdory nepřízni osudu prokázala nečekanou tvrdošíjnost a odhodlání, a přes všeobecný výsměch lidí stejného postavení i přesto, že už téměř vyčerpala veškeré finanční prostředky, vytrvale pokračovala ve svém soukromém výzkumu. A teď mu navíc jeho zdroj oznámil, že se jí podařil velký průlom. Ne nutně významný, ale dost zásadní na to, aby si dělal starosti.

Je ohromně chytrá, tahleta Ryderová. Nebezpečně chytrá. S tenkým rozpočtem dosahuje daleko lepších výsledků než celý jeho skvěle vybavený a výborně placený tým. Nesmí dopustit, aby tímhle tempem postupovala dál. Co kdyby zjistila příliš mnoho? Musí ji zastavit.

8

PAŘÍŽ

Jestli se z předmětů, které se člověk rozhodne uložit v ostře střeženém bankovním trezoru, dá vyčíst něco o tom, na čem jejich majitelům záleží, pak měl Ben Hope velice prostý náhled na život.

Bezpečnostní schránka, již si pronajímal v Banque Nationale de Paris, se v podstatě ničím nelišila od těch, které si zřídil v Londýně, Miláně, Madridu, Berlíně či Praze. Všechny obsahovaly pouze dvě věci; první z nich se různila pouze měnou dané země. Suma vždy odpovídala množství, které mu umožňovalo svobodně žít a volně se pohybovat po neurčitou dobu. Nej větší výdaje spolklo ubytování v hotelech, doprava a shánění informací. Těžko říct, jak dlouho se při tomto úkolu ve Francii zdrží. A tak zatímco členové bankovní ochranky stáli diskrétně přede dveřmi, nacpal si v uzavřené místnosti pro klienty do svého odrbaného armádního pytle polovinu úhledně vyrovnaných balíčků nepoužitých eurobankovek.

Druhý předmět, jejž Ben v samém srdci bank významných evropských metropolí uchovával, byl v každé schránce naprosto stejný. Ben vytáhl svrchní část zásuvky se zbytkem hotovosti, odložil ji na stůl a sáhl na samé dno pro pistoli.

Starý model poloautomatu značky Browning Hi-Power GP35 ráže devět milimetrů už dnes většinou nahradily nové generace plastových bojových zbraní s přídavkem kovuz dílen SIG, HK či Glock. Byla to však léty prověřená, zcela spolehlivá a osvědčená pistole, jež ve své jednoduchosti disponovala dostatečnou silou a průrazností, aby zneškodnila jakéhokoliv útočníka. Zásobník pojal třináct nábojů a další střela se skrývala v závěru, což stačilo k tomu, aby se Ben rychle vypořádal s jakoukoliv nečekanou šlamastykou. Nosil tuto zbraň téměř polovinu života a padla mu jako ulitá.

Otázka však zněla – nechá ji v bance, anebo si ji vezme s sebou? Každá volba měla svá pro i proti. Ona pro se týkala faktu, že dalo-li se o této práci říct něco s jistotou, pak to, že si člověk nikdy nemohl být jist tím, co ho čeká. Browning byl zárukou duševního klidu, a to nebylo málo. Nosit u sebe neregistrovanou střelnou zbraň však představovalo také určité riziko. Jakmile skrýváte pistoli, musíte dávat obzvlášť pozor při všem, co děláte. Stačilopotkat přehorlivého policistu, který se rozhodne zkontrolovat vám zavazadla, a pokud by kvůli vaší neopatrnosti zbraň objevil, čekala vás hromada potíží. Mohli jste narazit na kolemjdoucího orlího zraku, jenž v nestřeženém okamžiku zahlédne pouzdro na opasku pod bundou, dostane hysterický záchvat a z vás se rázem nechtěně stane osoba na útěku. A krom toho všeho si Ben byl téměř jistý, že při tomto úkolu zbraň potřebovat nebude. Stejně se pouští do honu za falešnou stopou.

Ale co, sakra, za to riziko to stojí. Přihodil pistoli, dlouhý válcový tlumič, náhradní zásobníky, krabice s náboji i pouzdro do vaku s penězi a zavolal strážné, aby odnesli úložní schránku zpět do trezoru.

Odešel z banky a pokračoval pěšky pařížskými ulicemi. Strávil v tomto městě už mnoho času; ve Francii se cítil jako doma a francouzský mluvil jen s nepatrným přízvukem.

Seběhl do stanice metra a jel do svého bytu, jejž získal darem od spokojeného zámožného klienta, kterému zachránil dítě. Přestože se byt nacházel v samém centru, byl zastrčený hluboko v jedné z uliček a schovaný za shlukem starých domů s drolícími se omítkami. Nedalo se do něj vejít jinak než přes podzemní parkoviště, po zašlém schodišti a skrze bezpečnostní dveře z hrubé profilové oceli. Ben toto skryté útočiště pokládal za svůj konspirační byt. Zařízený byl pohodlně, ale spartánsky – praktická kuchyně, jednoduchá ložnice a obývací pokoj s jediným křeslem, pracovním stolem, televizí a laptopem. Tolik stačilo Benovi ke vstupu do Evropy.

Katedrála Notre Dame zřetelně vynikala na pařížském panoramatu osvětleném podvečerním sluncem. Ben se pozvolna přibližoval k impozantní stavbě a cestou zaslechl průvodce, jenž skupince amerických turistů ověšených fotoaparáty a kamerami vykládal: „Stavba byla zahájena roku jedenáct set šedesát tři a trvala sto sedmdesát let. Za francouzské revoluce byl tento skvostný kamenný klenot téměř zničen, ovšem rekonstrukce z poloviny devatenáctého století mu vrátila původní krásu…“

Ben vstoupil dovnitř hlavním vchodem v západním průčelí. Od chvíle, kdy byl v nějakém svatostánku naposled, uplynulo už mnoho let a stejně dlouho nebral církevní stavby vůbec na vědomí. Přepadl jej zvláštní pocit a nedokázal říct, zda příjemný, či nikoliv. Přesto i on vnímal vznešenou majestátnost chrámu a v duchu ji musel obdivovat.

Přímo před ním stoupala hlavní loď k závratně vysokému klenutému stropu. Klenby a pilíře se topily v paprscích zapadajícího slunce, jež pronikaly úchvatným růžicovým oknem zasazeným v západním průčelí a vykládaným barevným sklem.

Ben dlouho přecházel z jednoho konce chrámu na druhý a prohlížel si početné monumentální sochy a řezby. Prostorem se nesla ozvěna kroků po kamenných dlaždicích. Pod paží Ben nesl antikvární knihu, jejíhož autora – stále unikajícího mistra alchymie Fulcanelliho – měl vypátrat. Byl to překlad díla Tajemství katedrál, které Fulcanelli napsal roku 1921. Ben je objevil v sekci starého pařížského knihkupectví věnované okultním vědám a v duchu zajásal. Doufal, že v něm konečně najde užitečná vodítka, nejlépe mužovu fotku a nějaké osobní údaje, alespoň náznak jeho pravého jména či bližší informace o jeho rodině – a zejména jakoukoliv zmínku o rukopise.

Nic z toho však z knihy nevyčetl. Celá pojednávalao skrytých alchymistických symbolech a kryptogramech, které byly podle Fulcanelliho vytesány do ozdobných prvků zdí, na něž Ben právě zíral.

Ohromný gotický klenutý vchod zdobil portál Posledního soudu posetý složitými sochařskými výjevy. Pod řadami světců byly vytesány další obrazy představující mnoho různých postav a symbolů. Podle Fulcanelliho měly mít sochy tajný význam – představovaly šifru, kterou dokázali odhalit jen osvícení. Ben však z plastik nic nevyčetl. Zjevně nepatřím mezi osvícené, pomyslel si. Jako bych to bez Fulcanelliho nevěděl.

Uprostřed obrovského portálu, u nohou sochy Krista, byla v kruhovém výřezu zobrazena žena sedící na trůně, jež svírala v rukou dvě knihy – jednu otevřenou a druhou zavřenou. Fulcanelli tvrdil, že knihy jsou symbolem otevřeného a skrytého vědění. Ben přelétl očima další postavy portálu. Žena třímající Aeskulapovo žezlo, hůl obtočenou hadem, prastarý symbol uzdravování. Salamandra. Rytíř s mečem a štítem s vyobrazením lva. Kruhový znak s havranem. A všechny patrně nesly tajné poselství. V severním portálu, zvaném Portál Panny, upozorňoval Fulcanelli na sarkofág vymodelovaný na prostřední římse, jenž znázorňoval důležitý moment v životě Krista. Ozdobné prvky na straně sarkofágu popisoval Fulcanelli jako alchymistické symboly zlata, rtuti, olova a jiných látek.

Nemýlil se však? Ben je vnímal jako pouhé květinové motivy. Kde byl důkaz, že středověcí sochaři vědomě vkládali do své práce záhadná poselství určená pouze zasvěceným? Dokázal ocenit krásu a mistrovské umění těchto sousoší. Ale mohly mu skutečně něco sdělit? Mohly skutečně pomoci umírajícímu dítěti? Potíž se symboly tkvěla v tom, jak si Ben dobře uvědomoval, že se daly vyložit právě tak, jak si člověk pátrající po jejich významu přál. Havran mohl zkrátka představovat havrana, ale kdo po tom silně toužil, mohl vidět i jiný, skrytý význam, přestože tvůrce nic takového nezamýšlel. Bylo příliš snadné promítat vlastní záměr, víru či prosté zbožné přání do stovky let starého osekaného kamene, jehož stvořitel dávno nemohl žádnou interpretaci potvrdit ani vyvrátit. Taková byla podstata konspiračních teorií a kultů kolem „skrytého vědění“. Příliš mnoho lidí prahlo po odlišných výkladech historie, jako by je skutečná fakta uplynulých let dostatečně neuspokojovala nebo netěšila. A možná jen žíznili po tom, vynahradit si bezvýraznou šed holého lidského bytí, vnést trochu tajemna do vlastních monotónních a nepodnětných životů. Díky těmto mýtům vznikaly celé nové subkultury, které přepisovaly historii jako filmový scénář. Z toho, co se Ben při svém soukromém výzkumu o alchymii dozvěděl, soudil, že se jedná jen o další z podobných proudů, který se pro zábavu bude klidně honit za vlastním ocasem.

Pomalu jej přepadal neklid. Nikoliv poprvé zalitoval, že tuhle práci vzal. Nebýt čtvrt milionu Fairfaxových liber, které vložil na účet, přísahal by, že si z něj někdo utahuje. Měl by se sebrat, nasednout na první letadlo zpátky do Anglie a celou zálohu tomu starému bláznovi vrátit.

Žádný starý blázen. Je to jen zoufalý člověk, kterému umírá vnučka. Ruth. Ben dobře věděl, proč tu stojí.

Posadil se na kostelní lavici mezi osamocené modlící se duše a dopřál si několik minut, aby si uspořádal myšlenky. Znovu otevřel Fulcanelliho knihu, zhluboka se nadechl a v duchu zrekapituloval, co se z ní prozatím dočetl.

Předmluvu k Tajemství katedrál přidal později jeden z Fulcanelliho žáků. Popisoval v ní, jak v roce 1926 svěřil Fulcanelli svému pařížskému učedníkovi jistý předmět – podle všeho nikdo přesně netušil, co to bylo – a pak náhle zmizel jako pára nad hrncem. Od té doby se podle žáka pokoušel mistra alchymie nalézt bezpočet lidí – včetně, jak se zdálo, mezinárodních tajných služeb.

No jasně. To odpovídalo informacím, které našel na internetu. Existovaly i jiné verze legendy o Fulcanellim v závislosti na stupni bizarnosti webové stránky, již člověk navštívil. Podle některých byl Fulcanelli vymyšlená postava, jiné tvrdily, že je to komplex různých osobností, zástěrka tajného společenství či bratrstva, jež se věnovalo výhradně okultním vědám. Jisté názory připouštěly, že Fulcanelli přece jen žil, a podle jednoho zdroje byl dokonce spatřen v New Yorku – desítky let po svém záhadném zmizení, kdy už by mu muselo být hodně přes sto let.

Ben ničemu z toho nevěřil. Žádné tvrzení nebylo řádně odůvodněno. Jestliže nebyly k dispozici žádné fotografie, které by dokazovaly, že alchymistu někdo skutečně spatřil, kdo mohl takové zprávy potvrdit? Zmítal se uprostřed nekonečného chaosu. Všechny takzvané zdroje informací, které prozkoumal, měly společné jedno jediné – neobsahovaly ani zmínku o Fulcanelliho rukopisu.

Prohlídka Notre Dame Benovi nic neosvětlila. Přesto chvíli po svém příchodu zjistil něco zajímavého. Někdo ho sledoval.

Muž neodváděl nijak zvlášť dobrou práci. Snažil se chovat přespříliš nenápadně a o překot nezkřížit Benovi cestu. V jeden okamžik stál ve vzdáleném rohu katedrály a vrhal kradmé pohledy přes rameno, hned nato zase seděl v dřevěné lavici pokoušeje se skrýt mohutnou postavu za modlitební knížku. Rozhodně by na sebe upozornil méně, kdyby přistoupil k Benovi přímo a s úsměvem se jej zeptal na cestu.

Ben přejížděl očima výzdobu monumentální stavby. Nenechal se vyvést z míry, vystupoval jako obyčejný turista. Avšak od chvíle, kdy spatřil svého pronásledovatele, obracel více pozornosti právě k němu. Kdo je to? A o co tu jde?

V podobných případech Ben věřil v otevřený, přímočarý postup. Chce-li zjistit, proč jej muž sleduje, jednoduše se ho zeptá, kdo vlastně je a co si přeje. Potřeboval ovšem nejprve zajistit dvě věci. Za prvé oslovit muže v místě, kde je nikdo nebude rušit, a za druhé odříznout únikové cesty. Potom bude moci pronásledovatele snadno zmáčknout. Stupeň zdvořilosti, s jakým se se záležitostí vypořádá, se odvíjel pouze od mužovy reakce, jakmile jej zatlačí do kouta a pobídne k vysvětlení. Amatér jako tento se nejspíš podvolí už při nejjemnějším nátlaku.

Ben se přesunul do nitra katedrály poblíž oltáře. Nahoru do věží vedlo spirálovité schodiště, po němž začal zvolna stoupat. Ještě než zmizel z dohledu, postřehl, že sebou muž nervózně trhl. Ben pokračoval nevzrušeně dál, až dorazil na druhou galerii. Vyšel na úzký kamenný ochoz, jenž se vyhříval na slunci vysoko nad vrcholky pařížských střech. Ze všech stran jej obklopovaly děsivé chrliče, kamenní démoni a skřítci, které sem postavili středověcí kameníci, aby odehnali zlé duchy.

Ochoz spojoval dvě věže katedrály přímo nad obrovským rozetovým oknem. Od pádu do šedesátimetrové hloubky jej dělilo sotva po pás vysoké mřížové zábradlí z kamene. Ben poodešel od kraje a čekal na svého pronásledovatele.

Po pár minutách se muž skutečně objevil a rozhlížel se kolem sebe. Ben vyčkal, až se dostatečně vzdálí od schodiště, a pak vystoupil zpoza šklebící se sochy dábla. „Hej, vy tam,“ houkl. Muž se poplašeně otočil, očima těkaje do všech stran. Ben jej zatlačil do rohu a vlastním tělem mu bránil v útěku. „Proč mě sledujete?“

Ben viděl mnoho různých reakcí v situacích, kdy se člověk ocitl pod nátlakem. Někdo se hroutil, jiný se pokusil utéct, další vzdorovitě zapírali.

Tento muž se rozhodl pro smrtelné násilí. Ben zpozoroval cuknutí jeho pravačky zlomek vteřiny před tím, než vklouzla do bundy a vylovila nůž. Byla to levná napodobenina armádní bojové dýky Fairbairns-Sykes s černým dvojitým ostřím, již Ben dobře znal z minulosti.

Uskočil před výpadem, popadl muže za pravé zápěstí a prudce mu máchl předloktím o koleno. Zbraň zarachotila o ochoz. Ben nepovoloval sevření a bolestivě muži zkroutil paži. „Proč mě sledujete?“ opakoval šeptem. „Nechci vám ublížit.“

Na následující vývoj událostí nebyl připraven.

Vykroutit se z pevného zápasnického chvatu je nemožné – pokud se ovšem vědomě nerozhodnete nechat si zlomit zápěstí. Žádný duševně zdravý člověk by takové martyrium dobrovolně nepodstupoval, jenže tento muž se k nesmyslnému kroku odhodlal a otočil se proti Benovu úchopu. Ben se nejprve domníval, že se jen snaží vysmeknout, a přidržel ho ještě pevněji. Pak však ucítil, jak muži povolují kosti v zápěstí. Bezvládná končetina náporu nijak nevzdorovala a Ben náhle ztratil nad protivníkem kontrolu. Pronásledovatel se mu v nestřeženém okamžiku vykroutil. S očima vytřeštěnýma dokořán a čelem smáčeným potem naříkal bolestí; paže se mu malátně kymácela v rukávu. A než tomu Ben mohl zabránit, obrátil se, rozběhl se k okraji ochozu a vrhl se přes nízkou zídku do prázdna.

Zatímco se pronásledovatel řítil k zemi, Ben pospíchal dolů po točitém kamenném schodišti. Ve chvíli, kdy se nekontrolovatelně padající tělo nabodlo na železné hroty ohrady přímo vedle skupinky šokovaných turistů, mířil už Ben zpět do temných útrob katedrály. Když se ozvaly první výkřiky a lidé se hrnuli ven, aby zjistili, co je příčinou rozruchu, vyklouzl Ben nepozorovaně ze svatostánku a nechal se pohltit hlučícím davem.

Než na místo dorazili první policisté, byl už daleko odsud.

9

Luc Simon nabíral zpoždění. Na prezidiu se rychle převlékl do přichystaného obleku a sprintoval ke svému vozu, kravatu napůl rozvázanou. Řadoví policisté jen s údivem přemítali, kam jejich komisař, navíc takto vyparáděný, pospíchá.

Simon nervózně mrkal na hodinky, když se řítil pařížskou dopravou. Stůl v restauraci Guy Savoy rezervoval na osmou; když přijel, bylo přesně 20:33. Číšník jej vedl přes celou místnost, jež šuměla tichým hovorem večeřících hostů. Jako kulisa hrál k jídlu tlumený jazz. Helena seděla u kulatého stolku pro dva v nejzazším rohu restaurace. Havraní vlasy jí zakrývaly obličej, jak skláněla hlavu k časopisu, jímž nervózně listovala. Požádal číšníka, aby jim přinesl láhev šampaňského, a zamířil ke stolu.

„Nech mě hádat,“ vzdychla Helena, když se Luc usadil naproti ní. „Prostě jsi nemohl odejít dřív.“

„Přijel jsem tak rychle, jak to šlo. Něco se vyvrbilo na poslední chvíli.“

„Jako obvykle. I v den našeho výročí má práce přednost, že?“

„No, v tom je právě ta potíž, víš, vyšinutí vrazi na soukromé plány jiných neberou moc ohledu,“ zamručel Luc a cítil, jak mezi nimi opět roste důvěrně známé napětí. I to bylo dost obvyklé. „Á, tady je šampaňské,“ řekl a pokusil se o úsměv.

Mlčky čekali, až číšník vytáhne zátku, nalije víno do sklenic a postaví láhev do stříbrné nádobky s ledem. Teprve potom Luc znovu promluvil. „Tedy… Hezké výročí,“ hlesl a přiťukl si o její sklenku.

Beze slov si jej prohlížela. Tenhle večer se nevyvíjí dobře. „Tady.“ Zašátral v kapse a vytáhl malý balíček. Položil jej na stůl.

„Něco jsem ti přinesl. Tak honem, otevři to.“

Helena chvilku váhala, ale nakonec dlouhými štíhlými prsty dárek rozbalila. Otevřela krabičku a nakoukla dovnitř. „Omega Constellation?“

„Vím, že sis je vždycky přála,“ řekl a pozoroval manželčin obličej, aby mu neunikla její reakce.

Žena vložila hodinky zpátky do krabičky a odsunula ji doprostřed stolu. „Jsou krásné. Ale nejsou pro mě.“

„Co tím myslíš? Jasně že jsou pro tebe.“

Smutně zakroutila hlavou. „Můžeš je dát nějaké jiné.“

Luc se zachmuřil. „O čem to mluvíš, Heleno?“

Sklopila zrak k dlaním, vyhýbajíc se jeho pohledu. „Chci se rozvést, Luku. Už takhle nemůžu dál.“

Luc dlouho nic neříkal. Šampaňské stálo nedotčené na stole a pomalu z něj vyprchávaly bublinky. „Já vím, že to poslední dobou bylo dost šílené,“ vypravil ze sebe nakonec co nejklidněji. „Ale všechno se zlepší, věř mi. Slibuju.“

„Už je to čtyři roky, Luku. Nic se nezlepší.“

„Ale… Já tě miluju. Copak to nic neznamená?“

„Potkala jsem někoho jiného.“

„No, to sis teda vybrala skvělý okamžik, kdy mi to oznámit.“

„Omlouvám se. Snažila jsem se ti to říct dřív, ale vůbec se nevidíme. Museli jsme si domluvit schůzku, abychom si vůbec sedli a v klidu si popovídali.“

Obličej se mu křečovitě svraštil. „Takže jsi potkala někoho jiného. No bezva. Kdo je ten kurevník?“

Neodpověděla.

„Ptám se tě, kdo-je-ten-kurevník,“ vybuchl a při každém slově praštil pěstí do stolu. Jeho sklenička se převrhla, skutálela se ze stolu a s třesknutím se rozbila o podlahu. V restauraci se na několik okamžiků rozhostilo ticho a všichni na ně němě zazírali.

„Výborně, ještě udělej scénu.“

Ke stolu přistoupil číšník s rozpačitým výrazem ve tváři. Luc k němu obrátil nasupený pohled.

„Monsieur, musím vás požádat, abyste bral ohled…“

„Vypadněte,“ procedil Luc mezi zuby. „Nebo vás vykopnu tím posraným oknem.“ Číšník se spěšně stáhl a zamířil pro radu k zamračenému vedoucímu podniku.

„Vidíš? A takhle to dopadne pokaždé. Pořád stejná reakce.“

„V tom případě bys mi mohla prozradit, kdo tě tak úžasně šoustá, zatímco já se brodím po kolena ve sračkách a krvi.“ Věděl, že takové poznámky oběma všechno jen znesnadňují. Uklidni se, klid.

„Neznáš ho. Ty znáš jen policajty, podvodníky, vrahy a mrtvoly.“

„Je to moje práce, Heleno.“

Po tváři se jí skutálela slza. Luc sledoval, jak kapka kopíruje dokonalý obrys její tváře. „Ano, je to tvoje práce a tvůj život.“ Lehce popotáhla. „A nic jiného tě nezajímá.“

„Věděla jsi, co dělám, už když jsme se seznámili. Jsem policajt a dělám to, co policajti běžně dělají. Co se změnilo?“ Musel se ovládat, aby udržel hlas pod kontrolou, a znovu v něm narůstal hněv.

„Já se změnila. Myslela jsem si, že si na to zvyknu. Domnívala jsem se, že se s tím věčným čekáním a strachem, že se můj muž možná jednoho dne vrátí domů v rakvi, naučím žít. Ale nezvládnu to, Luku. Nemůžu volně dýchat a potřebuju zase cítit, že žiju.“

„A s ním ten pocit máš, jo?“

„Alespoň nemám pocit, že umírám,“ odsekla Helena a otřela si oči. „Chci jenom normálně žít.“

Natáhl se a chytil ji za ruce. „A co kdybych se na to vykašlal? Co kdyby ze mě byl prostě obyčejný chlápek… Dám výpověd a najdu si jinou práci.“

„Jakou například?“

Zarazil se. Nedokázal přijít na jediné zaměstnání, krom policejní práce, které by mohl vykonávat. „Nevím,“ připustil.

Zavrtěla hlavou a vyškubla ruce z jeho dlaní. „Ty ses pro tohle narodil, Luku. Cokoliv jiného bys nenáviděl – a nenáviděl bys i mě za to, že jsem tě přinutila vzdát se toho, co zbožňuješ.“

Na moment se zamyslel. V hloubi duše věděl, že Helena říká pravdu. Zanedbával ji a teď musí nést následky. „Tak na chvíli vypnu. Vezmu si třeba měsíc volna a někam spolu pojedeme, kam budeš chtít. Co třeba Vídeň? Vždycky jsi o ní mluvila. Co ty na to? Zajdeme do opery, projedeme se na gondole… Dovolená se vším všudy.“

„Gondoly jsou v Benátkách, tedy ve Venezii,“ poznamenala suše.

„Tak potom pojedem i tam.“

„Obávám se, že na to už je trochu pozdě. I kdybych teď souhlasila, Luku, co pak? Po měsíci by začalo všechno nanovo.“

„Dáš mi aspoň ještě šanci?“ zeptal se polohlasem. „Zkusím se změnit. Vím, že bych to zvládl.“

„Je pozdě, Luku,“ vzlykla, pohled upřený do sklenice. „Dnes už se domů nevrátím.“

10

Něco takového Ben nečekal. Při slově „laboratoř“ si představil moderní, prostorné, účelové a perfektně vybavené zařízení. Jeho překvapení vzrostlo ještě víc, když podle instrukcí, které obdržel po telefonu, došel do starého činžovního domu v centrální Paříži. Nebyl zde výtah, a tak do třetího patra vystoupal po rozvrzaném točitém schodišti s chatrným zábradlím z tepaného železa. Na obou stranách úzké podesty se nacházely jedny dveře a ve vzduchu se vznášel typický pach čpavku a zatuchlé vlhkosti.

Jak tak kráčel nahoru po schodech, nemohl přestat myslet na nehodu, jež se udála v Notre Dame. Celou dobu jej pronásledovala. Cestou sem si dával obzvlášť velký pozor; často se zastavoval, pozoroval dění za zády ve skle výkladních skříní a všímal si lidí kolem sebe. Jestli ho i teď někdo sledoval, pak to nedokázal zjistit.

Zkontroloval číslo bytu a zazvonil. Za okamžik se otevřely dveře a z nich vykoukl štíhlý mladík s tmavými kudrnatými vlasy a bledou pletí. Pozval Bena dál do malého ošuntělého bytu a pak zaklepal na dveře označené LAB. Okamžik počkal a vstoupil.

Laboratoř vznikla přeměnou ložnice. Pracovní plochy se prohýbaly pod tíhou nejméně tuctu počítačů a hromady knih a pořadačů vypadaly, že se každou chvílí převrhnou. Po straně stál chemický dřez s odpadem a řada opotřebovaného vědeckého vybavení, stojan se zkumavkami a mikroskop. Sotva se vyšetřilo místo na malý pracovní stůl, u něhož seděla mladá žena těsně po třicítce v bílém laboratorním plášti. Tmavé zrzavé vlasy měla stažené do drdolu, což jí přidávalo na vážnosti. Díky atraktivnímu vzhledu se nepotřebovala líčit, a jedinou ozdobou jejího obličeje tak byly jednoduché perlové náušnice.

Když Ben vešel dovnitř, vzhlédla a usmála se.

„Promiňte, doktorka Ryderová?“ zeptal se plynulou francouzštinou.

„Koukáte na ni,“ odvětila anglicky s americkým přízvukem a postavila se. „Říkejte mi Roberto.“ Potřásli si rukama.

Sledovala jeho reakci a čekala na nevyhnutelné zdvižení obočí, předstírané překvapení a rádoby vtipné připomínky typu: „No teda, žena v tomto oboru,“ popřípadě: „Vědci jsou dneska čím dál krásnější,“ jež si k její velké nelibosti skoro žádný muž neodpustil. V podstatě už si podle úrovně takových komentářů vytvořila soukromé hodnotící měřítko pro všechny, s nimiž se seznámila. Stejně tak ji dokázaly rozzuřit i bezmyšlenkovité reakce na fakt, že je držitelkou černého pásku v karate shotokan: „Oj, tak to abych si dával bacha.“ Pitomci.

Ben však nic podobného neřekl. Ani když jej vyzvala, aby se posadil, nepostřehla v jeho obličeji žádnou proměnu. Zajímavé. Od jiných Angličanů, které poznala, se vůbec dost odlišoval – neměl růžové tvářičky, pod košilí se mu nevzdouval pivní břich, byl docela vkusně oblečený a na hlavě se mu ještě neobjevila lysina, kterou by úzkostlivě skrýval pod prořídlými vlasy. Naopak. Muž, na něhož se dívala, byl vysoké postavy – měřil asi metr osmdesát – a měl hezky vypracované tělo. Na sobě nedbale elegantní jednoduché džíny, černý rolák a lehkou bundu. Mohl být tak o pět šest let starší než ona. Snědá pleť i sluncem zesvětlené vlasy prozrazovaly, že strávil hodně času v teplých krajích. S takovým by si klidně dala říct. Odměřený výraz a cosi chladného v jeho modrých očích ji však varovaly, že si tento muž nikoho nepouští snadno k tělu.

„Díky, že jste mě přijala,“ řekl.

„Můj asistent Michel tvrdí, že jste ze Sunday Times.“

„Ano, to je pravda. Pracuju na reportáži do naší přílohy.“

„Vážně? A jak bych vám s tím mohla pomoci, pane Hope?“

„Pro vás Ben.“

„Dobrá, co pro vás tedy mohu udělat, Bene? Jo, mimochodem, tohle je můj kamarád a pomocník Michel Zardi.“ Mávla rukou k mladíkovi, jenž právě vpadl do laboratoře a hledal nějakou složku. „Zrovna jsem si chtěla udělat kafe,“ dodala. „Dáte si taky?“

„Díky, rád,“ přitakal Ben. „Bez cukru a bez mléka prosím. Potřeboval bych si zavolat, nevadí? Vyřídím to rychle.“

„Vůbec ne, jasně,“ odvětila a obrátila se k Michelovi. „Chceš kafe?“ nabídla mu. Francouzštinu ovládala dokonale.

„Non, merci. Za chvíli se stejně chystám ven pro žrádlo pro Lutina.“

Zasmála se. „Ta tvoje zpropadená kočka se nají líp než já.“

Michel se zakřenil a odešel. Roberta chystala kávu, zatímco Ben vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo nakladatele Loriota, o němž se zmínil profesor Rose. Telefon na druhé straně nikdo nezvedal. Ben tedy zanechal vzkaz na záznamníku a přidal své číslo.

„Na anglického novináře vám jde francouzština obdivuhodně dobře,“ prohodila vědkyně.

„Dost jsem cestoval. Vy ostatně mluvíte taky skvěle. Jak dlouho už tu žijete?“

„Teď to bude akorát šest let.“ Usrkla horké kávy. „Tak se do toho dáme, ne, Bene? Chtěl jste si povídat o alchymii. Jak jste se o mně vlastně dozvěděl?“

„Upozornil mě na vás profesor Jonathan Rose z oxfordské univerzity. Slyšel o vašem výzkumu a domníval se, že byste mi mohla pomoci. Samozřejmě, pokud v článku něco použiju,“ lhal bezostyšně Ben, „uvedu vás jako zdroj informací.“

„Moje jméno můžete klidně vynechat.“ Ironicky se pousmála. „A raději mě vůbec nezmiňujte, ve vědeckém světě momentálně platím za vyvrhele. Ale pokud budu moct, s radostí vám pomůžu. Tak, co potřebujete vědět?“

Ben se na židli naklonil lehce dopředu. „Zajímá mě dílo různých alchymistů, například… takového Fulcanelliho,“ začal a dával si záležet na lhostejném tónu. „Jací byli, čím se zabývali, co všechno se jim možná podařilo objevit a tak podobně.“

„Dobrá. Tak Fulcanelli.“ Na chvilku se zamyslela a upřela na Bena pronikavý pohled. „Kolik toho víte o alchymii?“

„No, žádná sláva to není,“ přiznal Ben po pravdě.

Pokývala hlavou. „Tak fajn. Nejdřív ze všeho si něco ujasníme. Cílem alchymie není jen najít způsob, jak přetvářet obecné kovy ve zlato. Rozumíme si?“

„Nebude vám vadit, když si budu dělat poznámky?“ otázal se místo odpovědi Ben a vytáhl z kapsy malý zápisník.

„Klidně. Chci říct, hypoteticky vzato by zlato vyrobit šlo. Rozdíl mezi chemickými prvky spočívá v počtu miniaturních energetických částic. Odštěpíte elektron tady, přilepíte ho támhle a teoreticky můžete proměnit jakoukoliv molekulu. V alchymii jde ale podle mě o něco úplně jiného. Přeměnu obecných kovů ve zlato vnímám spíš jako metaforu.“

„Metaforu čeho?“

„Zamyslete se, Bene. Zlato je nejstálejší a nejodolnější kov na Zemi. Nikdy nezrezaví, nikdy neztratí lesk. Předměty vyráběné z ryzího zlata zůstávají dokonalé po dlouhá tisíciletí. Srovnejte ho například se železem, které zrezaví na prach jedna dvě. A teď si představte, že byste objevil technologii, s jejíž pomocí byste materiál podléhající zkáze stabilizoval, a zabránil tak jeho chátrání.“

„Jaký materiál?“

„V konečném důsledku jakýkoliv. Všechno v našem vesmíru je v podstatě vyrobeno z téže hmoty. A já se domnívám, že alchymisté v zásadě hledali univerzální prvek v přírodě, který by se dal vytěžit, respektive využít při udržování či obnově bezchybné dokonalosti hmoty – jakékoliv materie, nejenom kovů.“

„Chápu,“ řekl Ben a něco si poznamenal.

„Ano? Dobře. Tak, kdybyste takovou technologii objevil a ovládl, naskytly by se vám netušené možnosti. Bylo by to jako atomová bomba naruby – přírodní energie by se využívala k vytváření, ne k ničení. Jako bioložku by mě zajímal potenciální účinek na živé organismy, zvláště na lidi. Co kdyby se nám podařilo zpomalit chřadnutí tkání, nebo dokonce obnovit funkce nemocné tkáně a uzdravit ji?“

Nad tím Ben nemusel dlouho přemýšlet. „Měli byste v rukou dokonalou medicínskou technologii.“

Přikývla. „Přesně tak. A byl by to fantastický objev.“

„Vážně myslíte, že tomu byli tehdy na stopě? Chci říct, bylo by vůbec možné, aby se jim něco takového povedlo?“

Roberta se usmála. „Vím, kam míříte. Pravda, většinou se alchymii věnovali potrhlí staříci na hony vzdálení realitě, kteří si kladli za cíl bláznivé kousky s magií – a někteří ji možná vnímali jako čarodějnické učení, zrovna jako by člověk teleportovaný ze středověku považoval internet nebo možná i telefon za produkt černé magie. Ale našli se mezi nimi i seriózní vědci.“

„Například?“

„Například sir Isaac Newton. O duchovním otci klasické fyziky málokdo ví, že se potají zabýval alchymií – některé ze svých největších objevů, jichž vědci dodnes využívají, možná učinil díky alchymistickému výzkumu.“

„To jsem netušil.“

„Jistěže ne. Další významnou osobností úzce spjatou s alchymií, o níž jste nejspíš také slyšel, byl Leonardo da Vinci.“

„Ten slavný umělec?“

„A vynikající technik, konstruktér a vynálezce,“ upřesnila. „A pak tu máme Giordana Bruna, proslulého matematika – jenž ovšem roku 1600 předčasně zemřel na hranici katolické inkvizice.“ Zašklebila se. „Tenhleten typ alchymistů mě zajímá. Lidé, kteří položili základy nové moderní vědy, která jednoho dne všechno změní. O tom jsem přesvědčená a o tom v podstatě pojednává má práce.“ Odmlčela se. „Víte co, než abych vás pořád unavovala povídáním, radši vám něco ukážu. Jak jste na tom s broučky?“

„S broučky?“

„S hmyzem. Někdo tyhle potvůrky nemůže vystát.“

„Aha. Mně nevadí.“

Roberta otevřela dvoukřídlé dveře, za nimiž se nacházela místnost, jež původně sloužila patrně jako spíž nebo šatna. I ta byla přizpůsobena jinému účelu. Prostor vyplňovaly dřevěné police na míru, na nichž stála dvě skleněná akvária. Nebyla však plná vody a ryb, ale tisíců much. Poletovaly v omezeném prostoru a na průhledných stěnách se houfovalo obrovské množství černých těl s drobnými chloupky.

„Proboha,“ vyhrkl Ben a bezděčně ucukl.

„To je hnus, co?“ pravila vědkyně rozverně. „Vítejte v srdci mého experimentu.“

Akvária byla označena písmeny A a B. „V nádrži B mám kontrolní skupinu,“ vysvětlovala Roberta. „Což znamená, že jsou tam jen obyčejné mouchy, o které se sice dobře starám, ale nijak je nezpracovávám. V nádrži A chovám mouchy pokusné.“

„Aha…, a s těmi se děje co?“ otázal se Ben obezřele.

„Těm servíruju speciální výživu.“

„A to je co?“

„Ještě jsem nevymyslela název. Vytvořila – tedy, spíš bych měla říct převzala jsem ji ze starých alchymistických spisů. Je to vlastně jen voda, která ovšem napřed prošla zvláštními procedurami.“

„Jakými přesně?“

Potutelně se usmála. „Velmi zvláštními.“

„A když mouchy tuhle výživu dostanou, co se stane?“

„Právě tehdy to začíná být zajímavé. Průměrná délka života běžné mouchy domácí, když má co jíst, je zhruba šest týdnů. Tomu odpovídají i údaje o hmyzu v kontrolní skupině B. Ovšem mouchy z nádrže A, kterým do potravy přidávám malé množství oné speciální výživy, žijí o třicet až pětatřicet procent déle – takže se dožívají až osmi týdnů.“

Ben přimhouřil oči. „Tím jste si jistá?“

Pokývala hlavou. „Pěstujeme už třetí generaci a výsledky se drží stále na stejné úrovni.“

„Pokud dobře chápu, jde o nedávný průlom.“

„Ano, nacházíme se sotva v první fázi. Pořád nechápu, proč to vlastně funguje a jak si ten účinek vysvětlit. Vím, že dokážu dosáhnout lepších výsledků, a taky se mi to podaří… A až se tak stane, všichni ti pitomci ze slavné vědecké komunity se z toho podělají.“

Chystal se odpovědět, ale jeho záměr přerušilo vyzvánění telefonu. „Sakra. Omlouvám se.“ Zapomněl vypnout mobil, který teď vytáhl z kapsy.

„No? Nevezmete to?“ zeptala se a povytáhla obočí.

Ben zmáčkl přijímací tlačítko a ohlásil se: „Haló?“

„Tady Loriot. Právě jsem si poslechl váš vzkaz.“

„Díky za zavolání, monsieur Loriote,“ řekl Ben, vrhl na Robertu omluvný pohled a pozvedl ukazovák, aby naznačil, že hovor nebude trvat dlouho. Pokrčila rameny, upila kávy z hrníčku, natáhla se pro nějaký papír ze stolu a začala číst.

„Rád bych se s vámi setkal. Přijmete pozvání na drink dnes večer ke mně domů? Můžeme si promluvit o vašem článku.“

„To by bylo skvělé. Jaká je adresa?“

Roberta odhodila papír, vzdychla a významně se podívala na hodinky.

„Bydlím ve Villa Margaux poblíž Brignancourtu, což je víska hned za Pontoise, kousek od Paříže.“

Ben si naškrábal detaily do notýsku. „Brignancourt,“ opakoval spěšně ve snaze ukončit rozhovor co nejrychleji a zároveň ve vší zdvořilosti. Loriot by se mohl ukázat jako velmi přínosný kontakt. Ovšem pokud si chceš hrát na novináře, mohl by ses aspoň pokusit o profesionální způsob komunikace, spílal si v duchu Ben.

„Pošlu pro vás vůz,“ nabídl se Loriot.

„Dobře, díky,“ pravil Ben a dál si zapisoval. „Osm čtyřicet pět dnes večer… Ano… Také se těším… Ano, a ještě jednou díky za zavolání… Na shledanou.“ Vypnul telefon a vrazil jej zpět do kapsy. „Omlouvám se,“ hlesl. „Už je vypnutý.“

„Nic se neděje.“Žena schválně zdůraznila sarkastický tón v hlase. „Ne že bych měla co na práci, že?“

Ben si odkašlal. „K té vaší výživě…“

„Co s ní?“

„Zkoušela jste ji i na jiných druzích živočichů? Nebo na lidech?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě ne. To by bylo něco, vidte? Pokud by se experiment vyvíjel stejně jako v případě much, průměrná délka života zdravého lidského jedince by stoupla z osmdesáti na, řekněme, sto osm let. Nadto se domnívám, že jsme schopni dosáhnout ještě lepších výsledků.“

„Kdyby nějaká moucha onemocněla nebo umírala, dokázala by ji ta vaše věc vyléčit? Udržet ji naživu?“ otázal se Ben váhavě.

„Máte na mysli, jestli má výživa léčebné účinky?“ odvětila vědkyně. Mlaskla jazykem a povzdechla. „Přála bych si odpovědět kladně. Zkoušeli jsme ji na umírajících mouchách ze skupiny B, abychom zjistili, co se stane. Ale stejně umřely. Zatím to vypadá, že ten recept působí jenom preventivně.“ Pokrčila rameny. „Ale kdoví? Jsme teprve na začátku. Postupem času se nám možná podaří vyrobit lektvar, který nejenže prodlouží život zdravým jedincům, ale uzdraví nemocné, nebo je dokonce na neurčitou dobu zachrání před smrtí. Kdyby se nám nakonec tentýž účinek podařilo zopakovat i u lidí…“

„To skoro zní, jako byste objevila elixír života.“

„No, šampaňské bych ještě neotvírala,“ uchichtla se. „Ale myslím, že jsem na stopě něčemu velkému, to ano. Momentálně mám ovšem zásadní problém s financováním. Abych mohla pořádně pokračovat a ověřit dosavadní výsledky, musela bych začít se seriózními klinickými testy. A ty mnohdy trvají léta.“

„A co farmaceutické společnosti? Ty by vás nesponzorovaly?“

Srdečně se rozesmála. „Páni, vy jste ale naivka. Bavíme se tuo alchymii. Cáry a kouzla, voodoo a podobné nesmysly. Proč si myslíte, že dělám výzkum v přestavěné ložnici? Od chvíle, kdy jsem tohle téma zveřejnila, mě nikdo nebere vážně.“

„Slyšel jsem, že jste se potýkala s nějakými obtížemi.“

„Obtížemi?“ Odfrkla si. „Jo, i tak by se tomu dalo říct. Nejdřív mě totálně znemožnili na přebalu Scientific American – nějaký chytrák redaktor mi na hlavu přimaloval čarodějnický klobouk a kolem krku jako náhrdelník připsal’Unscientific American‘, nevědecká Američanka. Pak mě vykopli ti šmejdi z univerzity a nechali mě ve štychu. To mojí kariéře taky zrovna neprospělo. A dokonce vyhodili i chudáka Michela, který tam dělal laboranta. Prý že promrhává univerzitní čas i peníze, když se podílí na mém hokuspokusu. Ten jediný stál celou dobu při mně. Platím mu, kolik můžu, ale pro oba je to dost náročné.“ Vzdychla a zakroutila hlavou. „Mizerové. Ale já jim ukážu.“

„Nemáte trochu té výživy po ruce?“ zeptal se Ben trochu mimo téma. „Hrozně rád bych ji viděl na vlastní oči.“

„Bohužel ne,“ odvětila Roberta stroze. „Právě došla, musím vyrobit novou.“

Zadíval se jí do očí a hledal náznak lži. S jistotou však nemohl nic říct. Na chvilku se odmlčel a pak řekl: „Mohl bych se mrknout na vaše poznámky z výzkumu?“ doufaje, že požadavek nevyzněl příliš troufale. Pohrával si s myšlenkou, že by jí za informace nabídl peníze, ale to by jej určitě začala ihned podezírat.

Zavrtěla prstem. „Cha chá, tak to v žádném případě, příteli. A vůbec, myslíte si, že bych byla tak hloupá, abych si něco zapisovala?“ Poklepala si na čelo. „Všechno mám tady v bezpečí. Tohle moje dítko mi nikdo nevezme.“

Posmutněle se usmál. „Jasně, zapomeňte, že jsem něco řekl.“

Pár vteřin mezi nimi viselo tíživé ticho. Roberta na něj netrpělivě civěla a nakonec se plácla dlaněmi o kolena, jako by chtěla naznačit, že rozhovor dospěl ke svému konci. „Ještě něco, Bene?“

„Už vás nebudu zdržovat,“ opáčil Ben a přemítal, jestli svým posledním dotazem všechno nezbabral. „Ale kdyby se vám povedl další převratný objev, ozvete se, ano?“ Podal jí vizitku.

Vzala si ji a usmála se. „Klidně, když chcete. Ale moc se nevzrušujte. Tohle je na dlouhé lokte, takže mi zavolejte tak… za tři roky.“

„Platí.“

11

S rozpuštěnými vlnitými vlasy, jež volně spadaly na ramena, a v džínové bundě namísto laboratorního pláště se Roberta Ryderová upjaté vědkyni vůbec nepodobala. „Micheli! Jdu na chvíliven. Na zbytek odpoledne si vem volno, jo?“ Z ložnice vzala sportovní kabelu, popadla klíčky od auta a vyrazila na každotýdenní trénink do centra bojových umění na druhém konci města v Montparnassu.

Cestou přemýšlela o interview s novinářem Benem Hopem. Z každého rozhovoru vzešla jako energická, neústupná, vzdorovitá a nekonformní vědkyně, která jednou všem ukáže… Držela se téhle image jako klíště. Nikdo netušil, v jak svízelné situaci se nachází. Nikdo neznal její obavy a nevěděl nic o starostech, které ji v noci nenechávaly spát. V den, kdy ji propustili z univerzity, se klidně mohla sbalit a skočit na první letadlo domů do Států. Ale ona se rozhodla zůstat a vydržet to až do konce. Teď ovšem přemítala, jestli to bylo moudré rozhodnutí. Stojí to všechno za to, aby tolik obětovala? Nebo se honí za přeludem a jenom si namlouvá, že svým výzkumem něco změní? Brzy jí dojdou peníze a bude se muset poohlédnout po vedlejším příjmu – mohla by třeba soukromě doučovat děti školou povinné. Ani tak ale nejspíš nevydělá dost na to, aby sama vyžila, zaplatila Michelovi alespoň mizernou mzdu a ještě financovala výzkum. Další dva tři měsíce ukáží, jestli to zvládne a bude moci pokračovat, anebo se naopak bude muset na všechno vykašlat.

Domů se dostala po půl šesté. S nohama těžkýma únavou vyšplhala po rozvrzaném točitém schodišti do třetího patra. Tentokrát se při tréninku docela zapotila a navíc ji zdeptala podvečerní dopravní špička.

Došla ke svému bytu a právě vytahovala svazek klíčů, když si všimla, že dveře jsou pootevřené. Ze by se Michel pro něco vrátil? Kromě správce byl jediný, komu svěřila klíč. Nezdálo se jí ale, že by za sebou nezavřel.

Vkročila dovnitř a zadívala se směrem k laboratoři. „Micheli? Jsi tu?“ Žádná odpověď, po nikom ani památky. Zamířila do místnosti.

„Ježíši!“

Ocitla se uprostřed hromady zpřeházených věcí. Po zemi se válely papíry z pořadačů a překlopené zásuvky; někdo si dal pořádnou práci, aby vše důkladně přebral a prozkoumal. Nepořádek sám o sobě by ji ovšem neohromil natolik, aby na něj zůstala civět s otevřenými ústy. Mnohem víc ji překvapil statný muž s černou kuklou přes hlavu, jenž se vyřítil proti ní.

Mohutná ruka v rukavici jí vystřelila po krku. Zcela bezmyšlenkovitě odrazila útok tak, že vymrštila ruce před sebe a vzhůru a mužovu paži odhodila stranou. Útočník se překvapeně zarazil a půl vteřiny jeho váhání stačilo Robertě na to, aby zacílila nízký kop na koleno. Kdyby se byla trefila, zápas by v tu chvíli skončil. Jenže muž stihl včas uskočit, a Roberta se mu tak jen otřela patou o holeň. Přesto vyjekl bolestí, a jak udělal krok nazad, zavrávoral a svalil se k zemi.

Roberta se otočila a chtěla se dát na útěk, ale útočník ji zachytil za kotník. Zapotácela se a spadla. Hlavou narazila o stěnu a před očima se jí roztančily hvězdičky. Než se vyškrábala na nohy, stál sotva metr od ní a v ruce se mu blýskal nůž. Vrhl se k ní a napřáhl paži, aby ji bodl.

Se zbraněmi Roberta neměla mnoho zkušeností. Trénovaný bojovník drží nůž těsně u těla a bodá směrem od sebe, přičemž využije setrvačnosti rotace zádových svalů, aby smrtící ránu zasadil co největší silou. Takovému výpadu se téměř nedá čelit a není možné útočníkovi zbraň vyrazit. Bodnutí shora, kdy bojovník využívá reverzního úchopu nože, však vypadá jinak. Teoreticky by se měla ubránit. Teoreticky. V tělocvičně zkoušeli daný chvat pouze s nožem s gumovým ostřím a v pomalém tempu.

Opravdová čepel profičela vzduchem mnohem rychleji. Přesto ji Roberta předstihla. Zachytila mužovo zápěstí a zpáčila je do strany, zatímco druhou rukou mu vší silou kroutila loktem v opačném směru. Zároveň uštědřila muži pořádnou ránu kolenem do slabin.

Vyšlo to. Ozvalo se děsivé zapraskání, jak muži zlomila kost, a následně jeho bolestný křik. I přes černou masku viděla, jak se mu tvář zkřivila v agónii. Sevření prstů kolem nože povolilo, ruka bezvládně klesla a útočník se zkroucený bolestí zhroutil na zem. Dopadl na ochablou paži a znovu zmučeně zařval.

Roberta se postavila nad útočníka a s hrůzou pozorovala, jak se křečovitě obrací na záda. Čepel měl zabořenou hluboko do břicha. Rychlost pádu a váha těla udělaly své. Zoufale se natahoval po rukojeti a snažil se nůž vytáhnout. Po pár vteřinách se jeho pohyby zpomalily a křeče ustaly. Pak už jen nehybně ležel. Na vykachlíkovanou podlahu zvolna vytékal lepkavý pramínek krve.

Svraštila obličej a zavřela oči, kolena rozklepaná. Třeba, až je znovu otevře, před ní nebude ležet mrtvola v kaluži krve. Jenže ležela, v očích skelný pohled a ústa pootevřená jako ryba na porcovacím pultu.

Roberta přemohla naléhavé nutkání vzít nohy na ramena a opatrně podřepla vedle těla. Srdce jí bušilo až v krku, když roztřesenou rukou šátrala v náprsence černé bundy. Nahmatala zápisník zpola smáčený krví. Při pohledu na tmavé skvrny na špičkách prstů, které si potřísnila, když obracela umazané stránky, se jí odporem zvedl žaludek. Hledala jakékoliv vodítko, jméno, číslo, cokoliv.

Diář však zel prázdnotou. Teprve na poslední stránce objevila dvě tužkou naškrábané adresy. První patřila jí. Ta druhá Michelovi.

Dostali i jeho? Vydolovala mobilní telefon a horečně projížděla kontakty v adresáři. Když konečně narazila na „M. Z.“, spěšně stiskla tlačítko vytáčení. „No tak, zvedni to,“ mumlala netrpělivě.

Žádná odpověď, jen záznamník.

Zvažovala, jestli nezavolat na policii. Na to teď není čas, rozhodla se nakonec – než by ji spojovatelka přepojila, uplyne věčnost a ona nemá ani vteřinu nazbyt. Potřebuje se co nejrychleji dostat k Michelovi. Překročila nehybné tělo, přešla k hlavním dveřím a otevřela je na škvíru.

Nikde nikdo. Zamkla za sebou a řítila se po schodech dolů.

Auto se skřípěním pneumatik zabrzdilo a zůstalo stát v podivném úhlu před činžovním domem. Roberta vyběhla ke vchodu a několikrát rozčileně zmáčkla tlačítko interkomu vedle Michelova jména. Nervózně podupávala, znepokojení rostlo.

Po pár minutách vyšel z budovy rozesmátý mladý pár a Roberta vklouzla dovnitř. Ocitla se v potemnělé kamenné chodbě, z níž vedly schody do patra a odkud se dalo kolem bytu správce projít na uzavřený dvůr. Michelův byt se nacházel v přízemí. Roberta zabušila na dveře, ale odpovědi se nedočkala. Chodbou proběhla na dvůr a rozhlédla se. Okýnko v Michelově koupelně bylo pootevřené. Vyškrábala se na parapet a zkusila se vsoukat dovnitř – neměla mnoho manévrovacího prostoru, ale díky štíhlé postavě se jí to nakonec podařilo.

Jakmile se dostala do bytu, začala obezřele procházet místnostmi. Nikde žádná známka života. Na stole však stál hrnek s nedopitou kávou, talíř nedojedeného, ještě teplého pokrmu a spuštěný laptop. Asi právě někam odešel, blesklo jí hlavou, a pokud ano, pak je určitě v pořádku. S úlevou povolilo i napětí ve svalech. Třeba se za chvilku vrátí, říkala si.

Znenadání se rozezvonil telefon a Roberta leknutím nadskočila. Po dvou zazvoněních se automaticky zapnul záznamník a z minireproduktoru se ozvala důvěrně známá zpráva, po níž následovalo pronikavé pípnutí. Poté zanechal volající svůj vzkaz.

Roberta naslouchala hlubokému chraplavému hlasu, jenž francouzský oznamoval: „Tady Saul. Vaši zprávu jsme obdrželi, akce byla spuštěna dle plánu. O BH se postaráme dnes večer.“

Co se to tu děje? Jaká zpráva? Koho Michel informoval a o čem? Byl snad tenhle kluk, její pomocník a přítel, jemuž důvěřovala, do všeho nějak zapleten? Akce byla spuštěna dle plánu. Mráz jí přeběhl po zádech. Skutečně to znamená to, co ji právě napadlo?

Přešla k pracovnímu stolu a odklopila víko počítače. Stroj se z režimu stand-by s jemným zavrčením rychle probudil k životu. Roberta dvakrát klikla na ikonu e-mailu na ploše monitoru a najela na složku odeslané pošty. Hlava se jí motala, když po chvilce objevila celý sloupec mailů označených předmětem ZPRAVA. Jednotlivé položky byly očíslovány a datovány od doby před několika měsíci po současnost. Při podrobnějším zkoumání Roberta zjistila, že je Michel odesílal v pravidelných odstupech zhruba dvou týdnů.

Otevřela jeden z posledních, dopis s číslem 14. Vmžiku se ukázal na obrazovce a Roberta jej spěšně proletěla očima. Srdce jí zběsile tlouklo, když se svezla do židle a začala jej číst znovu, tentokrát pomaleji. Nemohla uvěřit tomu, co vidí.

Zpráva obsahovala údaje o nejnovějším vývoji jejího výzkumu, o výsledcích zkoumání a o průlomu v podobě prodloužené délky života jedinců ve skupině A. Bylo tu všechno, do posledního detailu. Cítila tlukot srdce až ve spáncích.

Otevřela e-mail odeslaný jako poslední – sotva před hodinou –, k němuž Michel připojil elektronickou přílohu. V písemné části sděloval: Dnes 20. září – setkání s anglickým novinářem Benem Hopem. Zmateně zakroutila hlavou a klikla na obrázek kancelářské sponky v rohu zprávy. V příloze bylo několik souborů s příponou JPG, tedy obrázků. Když zobrazila první z nich, zjistila, že jde o digitální fotografie. A s každou další, kterou si prohlédla, jí přibývalo vrásek.

Snímky zachycovaly ji samotnou s Benem Hopem v laboratoři a pořídit je mohl jen jediný člověk. Michel to dopoledne nehledal žádnou složku, ale fotografoval mobilním telefonem.

O BH se postaráme dnes večer, pravil muž na záznamníku.A teď už nebylo pochyb o tom, komu iniciály patří.

Roberta náhle ztuhla a odhlédla od monitoru. Zvenčí se nesly zvuky, jako když se někdo přibližuje ke vchodu. Rozpoznala melodii, kterou si Michel často potichu pískal v laboratoři. V zámku zachrastil klíč a dveře se se zavrzáním otevřely. V chodbě se rozléhaly kroky. Roberta skočila za pohovku a přikrčila se, co nejvíc to šlo. Bála se i nadechnout.

Michel vstoupil do místnosti a stále si pohvizduje začal vytahovat potraviny z nákupní tašky, kterou držel v ruce. Natáhl se po záznamníku a přehrál si vzkaz. Roberta nenápadně vykoukla zpoza pohovky a sledovala jeho reakci. Žádné emoce, jen prosté pokývnutí hlavy.

V hlavě jí vířily všemožné myšlenky a dělalo se jí nevolno při představě, že před ní stojí týž Michel, jakého zná z laboratoře. Měla by se mu ukázat a vyzvat ho, ať všechno vysvětlí. Bylo však nad slunce jasnější, že zase tak dobře svého asistenta nezná. Co kdyby měl u sebe zbraň? Přímá konfrontace možná nebude nejlepší nápad.

Mladík vzkaz ze záznamníku vymazal. „Kruci, tady je ale horko,“ zamumlal polohlasně a otevřel okno na protější straně pokoje. Pak z nákupní tašky vyhrabal čokoládovou tyčinku a plechovku piva, žuchnul do křesla a dálkovým ovládačem pustil televizi. Právě běžel kreslený film, při němž se Michel hlasitě smál a usrkával chlazeného nápoje.

Tohle je její jediná šance. Roberta se přikrčila a po čtyřech pomalu lezla dopředu. Proplíží se přes celý pokoj a otevřeným oknem vyskočí ven, dokud se Michel soustředí na obrazovku.

Polovinou těla už byla za gaučem, když zařval: „Hej ty! Co to tam vyvádíš?“ a zdvihl se z křesla.

Neodvážila se otevřít oči. Do prdele, viděl mě.

„No tak, nech toho a pojď ke mně,“ pravil teď mnohem jemněji. Roberta překvapeně vzhlédla.

Michel stál na druhém konci místnosti. „No teda, tohle bys neměla dělat, kočičko.“ Chlupatá bílá kočka vyskočila na pracovní stůl a pochutnávala si na zbytcích jeho večeře. Vzal ji do náruče a láskyplně ji pohladil. Zvíře protestně zamňoukalo, vytrhlo se mu ze sevření a utíkalo ven z pokoje. Michel se pustil za ním, poškrábaný prst v ústech. „Lutine, pojď sem!“ Zmizel z dohledu a k Robertě doléhal už jen jeho rozzlobený křik: „Lutine, ty mrcho, vylez odtamtud!“

Roberta neváhala ani okamžik. Vyskočila na nohy a uháněla ke dveřím. Co nejtišeji je otevřela a protáhla se ven.

12

Když muž, jenž se představil jednoduše jako „Saul“, kontaktoval Michela před pár měsíci poprvé, mladík netušil, o koho se jedná či o co mu přesně jde. Dostal jen za úkol sledovat Robertu Ryderovou jako ostříž a pravidelně odesílat zprávy o tom, jak se vyvíjí její experiment.

Michel Zardi nebyl žádný hlupák. Pracoval na projektu od samého počátku a dokázal si představit jeho potenciální význam – kdyby se ovšem vědkyni podařilo někoho přesvědčit, aby ji bral vážně. Teď se zdálo, že má někdo o její výsledky přeci jen zájem – ne však takový, jaký by si Roberta přála. Michel dobře věděl, že je lepší se příliš nevyptávat. Nežádali po něm nic složitého, a dobře za to platili.

Tak dobře, že dokonce začal přemítat nad tím, zda chce skutečně strávit zbytek života jako laborant s mizerným příjmem, obzvlášť poté, co musela Roberta přemístit působiště do vlastního bytu. Oba viděli, že výzkum nikam nevede. Jenže Michel znal vědkyni dost dobře na to, aby věděl, že si tvrdou skutečnost nikdy nepřipustí. Tvrdohlavá pýcha ji hnala kupředu, ale nakonec je oba stáhne dolů.

Michel už si dlouho pohrával s myšlenkou, že dá výpověď a najde si lepší práci. Už už se to chystal Robertě oznámit, když se nečekaně zjevil Saul. Všechno najednou dostalo nový rozměr. Pracovat pro Saula a jeho lidi, ať to byl kdokoliv, znamenalo lepší vyhlídky do budoucnosti a příslib stabilního zázemí. Také se díky své nové roli dokázal vůči americké vědkyni, kterou kdysi považoval za kamarádku, rychle zatvrdit. Každé dva týdny odeslal zprávu a na konci každého měsíce vytáhl z poštovní schránky obálku naditou penězi. Život byl fajn.

Byla to obrovská pyramida moci – dole široká, nahoře úzká. Nejnižší vrstvu tvořili nic netušící, bezvýznamní jedinci jako Michel Zardi – lidé, jejichž loajalita se dala snadno a lacino koupit. Na samotné špici stál jediný muž a přímo pod ním skupinka vybraných nejbližších spolupracovníků. Pouze ti znali pravou podstatu, poslání a strukturu organizace, jejíž činnost úzkostlivě chránili před dotěrnými nezasvěcenci.

Dva nejvýše postavení členové spolu právě promlouvali v pozoruhodné místnosti usazené v klenuté věži, jež šplhala k nebi přímo zprostředka skvostného renesančního sídla kousek od Říma.

Mohutný panovačný muž, který postával vedle okna, se jmenoval Massimiliano Usberti. Druhým byl jeho osobní důvěrník Fabrizio Severini. Jemu jedinému Usberti zcela důvěřoval a nebál se s ním hovořit otevřeně.

„Do pěti let bude naše organizace mnohem silnější a vlivnější než dnes, příteli,“ pronesl Usberti.

Severini usrkl vína ze sklenky z broušeného skla. „Už teď přeci držíme v rukou velkou moc,“ pravil obezřetně. „Jestli nás bude ještě víc a rozšíříme svůj vliv, jak potom dokážeme tajit naše konání před okolním světem?“

„Až dokončím své plány,“ opáčil Usberti, „nebude nutné strachovat se o utajení. Naše současná pozice, kdy musíme zachovávat mlčenlivost a skrývat svoje pravé úmysly, je pouze dočasnou fází v rozvoji organizace.“

Fabrizio Severini byl Usbertiho nejbližší přítel a společník. Znali se dlouhá léta; dnes jim táhlo na šedesátku a poprvé se setkali jako mladíci v době, kdy Massimiliano Usberti patřil mezi řadové kněze, byť mezi nimi vyčníval odhodlaností, cílevědomostí i původem – majetná aristokratická rodina jeho ambice plně podporovala. Přesto ani Severini nevěděl, čeho přesně chce Usberti dosáhnout, co je metou oněch plánů, o kterých tak často mluvíval. Nenaléhal na něj, ani se dotěrně nevyptával. Během let, kdy rostla Usbertiho moc, sebevědomí i – Severini toho výrazu neužíval rád, ale nemohl jinak – fanatismus, se upevnilo i jejich přátelství. Severini však věděl, že jeho přítel – a vlastně i představený, jímž se pozvolna stal – je také bezohledný a krutý člověk, jenž se před ničím nezastaví. Bál se ho a neuniklo mu, že to Usbertiho v koutku duše těší.

Usberti odstoupil od okna a připojil se ke svému důvěrníkovi, jenž přešlapoval na místě přímo pod majestátní kupolí. Na zlatém zdobeném dřevěném stole ze sedmnáctého století stál přenosný počítač a na monitoru běžela prezentace několika fotografií, jež zachycovaly muže a ženu při rozhovoru. Ženskou tvář Usberti dobře znal. Doktorka Roberta Ryderová. Brzy nedávno zesnulá doktorka Ryderová.

Co se muže týká, Massimiliano Usberti doufal, že jeho tvář nikdy nespatří. Na popud jednoho ze svých informátorů, jenž ho varoval, že kolem nich bude čmuchat soukromý vyšetřovatel, zjistil o Angličanovi téměř vše, co se dalo. Informátor jej upozornil, že Benedikt Hope je skutečný profesionál a dosahuje vynikajících výsledků. A Usbertimu se již naskytla příležitost, aby se o tom sám přesvědčil. Najatý vrah, jehož za Hopem vyslal, se nevrátil zpět, ani nepodal hlášení. Nikomu se neozýval. Teprve až Usbertimu zavolal pařížský zdroj, který náhodou poslouchal zpravodajskou relaci v rádiu, dozvěděl se proč. Toho dne se jakýsi muž vrhl z ochozu katedrály Notre Dame. Jejich člověk.

Usberti nečekal, že by se Ben Hope dostal takhle daleko. Nedělal si však starosti. O moc dál už to stejně nepůjde.

„Pane arcibiskupe…,“ ozval se Severini nesměle a nervózně si mnul ruce.

„Ano, příteli můj?“

„Odpustí nám Bůh naše činy?“

Usberti prudce vzhlédl. „Samozřejmě že ano. Naše konání přece chrání dům Páně i Jeho služebníky.“

Chvíli nato Severini odešel a arcibiskup přistoupil ke starožitné Bibli se zlatou ořízkou, která ležela na pracovním stole.

I viděl jsem nebe otevřené, a aj, kůň bílý, a ten, kterýž sedělna něm, sloul Věrný a Pravý, a spravedlivě soudí i bojuje.

A byl odín rouchem pokropeným krví, a slovet jméno jeho Slovo Boží. A rytířstvo nebeské jelo za ním.

A z úst jeho vycházel meč ostrý, aby jím bil národy. Nebo on bude je spravovati prutem železným; onii přes vína hněvu a prchlivosti Boha všemohoucího tlačiti bude.

Usberti s klapnutím knihu zavřel a chvíli zíral do prázdna, ve tváři hrozivý, odhodlaný výraz. Pak rozvážně pokýval hlavou a natáhl se po telefonu.

13

PAŘÍŽ

Roberta doběhla ke svému Citroenu 2CV neustále se otáčejíc přes rameno – napůl očekávala, že se z domovních dveří vyřítí Michel Zardi a pustí se za ní. Ruce se jí třásly tak, že téměř nemohla zastrčit klíček do zámku ve dveřích řidiče.

Cestou zpět do svého bytu vyťukala na telefonu číslo 17 a nechala se přepojit na pohotovostní službu policie. „Chtěla bych nahlásit pokus o vraždu. V mém bytě je tělo mrtvého muže.“ Bez dechu vyhrkala detaily a s jednou rukou na volantu se prodírala dál nepřehledným pařížským provozem.

Deset minut poté zaparkovala před svým domem – právě ve chvíli, kdy se objevila sanitka a dva policejní vozy. Uniformovaným agentům velel rázný, asi pětatřicetiletý vyšetřovatel v civilu. Husté tmavé vlasy měl sčesané dozadu a upíral na ni pohled nezvykle jasných zelených očí. „Komisař Luc Simon,“ představil se, nespouštěje z ní zrak. „To vy jste nahlásila tu nehodu?“

„Ano.“

„V tom případě jste… Roberta Ryderová, je to tak? Občanka Spojených států. Máte nějaký průkaz totožnosti?“

„To chcete teď? No dobře…“ Zalovila v kabelce a vytáhla cestovní pas a pracovní vízum. Simon proletěl doklady očima a vrátil je zpět.

„Máte před jménem titul Dr. Doktorka medicíny?“

„Biologie.“

„Aha. Tak nás zavedte na místo činu, prosím.“

Zamířili k točitým schodům a stoupali nahoru. Ve vysílačkách v uzavřeném prostoru rachotivě praskalo. Simon šel jako první, svižným krokem, ve tváři odhodlaný výraz. Roberta klusala za ním a v těsném závěsu je následovalo půl tuctu uniformovaných policistů a tým paramediků, který nesl přepravní rakev, s policejním lékařem v čele.

Cestou Simonovi osvětlila situaci a neuhýbala před jeho pronikavým pohledem. „A pak spadl a nabodl se na ten nůž,“ dopověděla, doprovázejíc výklad názornými gesty. „Je to velký, statný chlap, musel dopadnout hodně ztěžka.“

„Za chvilku s váma sepíšeme hlášení. Kdo je teď nahoře?“

„Nikdo, jen on.“

„On?“

„Tak ono, no,“ opravila se s lehce podrážděným tónem v hlase. „Jen tělo.“

„Vy jste tam to tělo nechala jen tak? Bez dozoru?“ podivil se detektiv a povytáhl obočí. „Kde jste byla?“

„Musela jsem se zastavit u kamaráda,“ přiznala a zneklidněla při pomyšlení, jak to asi vyznělo.

„Vážně? No dobře… O tom si promluvíme později,“ vzdychl Simon netrpělivě. „Nejdřív se podíváme na to tělo.“

Dorazili ke dveřím, jež Roberta vmžiku odemknula. „Vadilo by, kdybych počkala venku?“ požádala.

„Kde je tělo?“

„Přímo mezi dveřmi z předsíně.“

Simon vkročil do bytu jako první a za ním následovali policisté a paramedici. Jeden z uniformovaných strážníků zůstal s Robertou na podestě. Žena se znaveně opřela o stěnu a zavřela oči.

Uběhlo sotva pár vteřin, když Simon vyšel z bytu a otráveně položil Robertě strohý dotaz: „Víte jistě, že tohle je váš byt?“

„Ano, proč?“

„Berete nějaké léky? Trpíte ztrátou paměti, epilepsií nebo jinou duševní poruchou? Užíváte drogy, nebo snad máte potíže s alkoholem?“

„O čem to mluvíte? Samozřejmě že ne.“

„V tom případě mi pojdte něco vysvětlit.“ Simon ji popadl za paži a s trhnutím ji postrčil do bytu. Mlčky ukázal na místo, které označila, a netrpělivě se na ni zadíval. Roberta zůstala stát s otevřenými ústy a nechápavě zírala na podlahu v předsíni.

Neviděla nic neobvyklého. Byla úplně čistá, žádné tělo. Nic.

„No? Co nám k tomu řeknete?“

„Možná se někam odplazil,“ vysoukala ze sebe. Jo, a taky stačil setřít krvavou stopu, kterou po sobě zanechal. Promnula si oči. Hlava se jí točila a měla pocit, že omdlí.

Simon ji stále probodával očima. „Plýtvání časem policie je závažný trestný čin. Mohl bych vás na místě zatknout, uvědomujete si to?“

„Ale ještě před chvílí tady to tělo leželo, věřte mi! Já jsem si to nevymyslela, bylo tam!“

„Hmm.“ Simon se otočil k jednomu z podřízených. „Přineste mi kafe,“ přikázal, obrátil se zpět k Roberte a cynicky pokračoval: „A kampak zmizelo? Že by do koupelny? Třeba někoho najdeme na záchodové míse s Le Monde v ruce, ne?“

„To by mě taky zajímalo,“ opáčila bezmocně, „ale leželo tady… Říkám vám pravdu.“

„Pročesejte to tu,“ rozkázal Simon mužům. „Promluvte se sousedy, zjistěte, jestli někdo neslyšel něco podezřelého.“ Policisté začali prohledávat byt kousek po kousku a pár z nich si neodpustilo naštvané pohledy Robertiným směrem. Simon mluvil dál: „Tvrdíte, že byl statný a silný, je to tak? A napadl vás nožem.“

„Ano.“

„Přesto vás nezranil.“

Roberta popuzeně mlaskla a vydechla: „Ne.“

„A tomu mám jako věřit? Že žena vašeho vzrůstu – počítám tak metr pětašedesát – zabila dvakrát tak velkého ozbrojeného chlapa holýma rukama a nemá na sobě ani škrábnutí?“

„Moment – já neříkám, že jsem ho zabila. Sám spadl na svůj nůž.“

„Co tady vůbec dělal?“

„Co tak většinou dělá zločinec u někoho v bytě? Vloupal se sem a převrátil moji laboratoř vzhůru nohama.“

„Vaši laboratoř?“

„No jasně, všechno tam rozbordelil, podívejte se sám.“

Máchla rukou ke dveřím do laboratoře. Když je Simon otevřel, nakoukla mu přes rameno a podruhé toho večera jí ten pohled vyrazil dech. Místnost byla uklizená do posledního smítka, pořadače na svých místech, zásuvky zastrčené. Zbláznila se snad?

„Pěkně spořádaný zloděj,“ ušklíbl se Simon. „Kdyby takoví byli všichni, to by byla paráda.“

Jeden z policistů strčil hlavu do dveří. „Pane, sousedi odnaproti byli doma celé odpoledne. Ničeho podezřelého si nevšimli.“

„Hm,“ zavrčel Simon. Rozhlédl se po pokoji a sebral z pracovního stolu list papíru. „Copak to tu máme? Alchymie jako biologická disciplína?“ Šlehl po Robertě pohledem.

„Rí-říkala jsem přece, jsem vědkyně…,“ vykoktala.

„Takže alchymie už povýšila na vědu? Umíte vyrobit zlato z olova?“

„Dejte s tím pokoj.“

„Možná jste taky přišla na způsob, jak třeba… nechat něco zmizet, ne?“ poznamenal Simon a rozmáchl pažemi. Pohodil papír zpět na stůl a kráčel na opačný konec místnosti. „A copak je tady?“

Než jej stihla varovat, otevřel Simon dveře do bývalé šatny, kde se nyní skrývala akvária s mouchami. „Putainl Fuj, to je odporné.“

„Patří to k mému výzkumu.“

„Tohle je závažná otázka zdraví a bezpečnosti, madam. Tyhle věci přenášejí spoustu nemocí.“ Policejní lékař, jenž stál za Robertou opřený o dveřní zárubeň, souhlasně přikyvoval a obracel oči v sloup. Do místnosti se seběhli agenti, kteří stále prohledávali její byt, a nechápavě kroutili hlavami. Ze všech směrů na ní ulpívaly nepřátelské pohledy.

„Vaše kafe, pane.“

„A, díky bohu.“ Simon chňapl po papírovém pohárku a jedním lokem vypil půl obsahu. Jedině káva dokázala zahnat neodbytnou migrénu. Potřebuje si odpočinout, minulou noc se vůbec nevyspal.

„Já vím, že to vypadá divně,“ hájila se Roberta a v obraně divoce gestikulovala. Hlas jí přeskakoval, ale nedokázala se ovládat. „Ale říkám vám…“

„Jste vdaná? Máte přítele?“ otázal se Simon příkře.

„Ne – s někým jsem chodila – ale to skončilo… Co to má s čím co společného?“

„Jste rozrušená z rozchodu,“ naznačil Simon. „Možná jste se ocitla pod velkým tlakem…“Dokonalá ironie, blesklo mu hlavou při vzpomínce na svůj včerejší výstup v restauraci.

„Aha, takže podle vás se tu nervově hroutím? Jsem prostě bezmocná ženská, co se bez chlapa neobejde, jo?“

Pokrčil rameny.

„Co je tohle, sakra, za otázky? Kdo je váš nadřízený?“

„Na vašem místě bych si dával pozor, madam. Nezapomeňte, že jste se dopustila trestného činu.“

„Tak mě, prosím vás, poslouchejte. Podle mě mají v plánu zavraždit ještě někoho jiného. Jednoho Angličana.“

„Vážně? A kdože ty vraždy plánuje?“

„To netuším. Ti sami lidi, co se pokusili zabít i mě.“

„Pak si dovoluji tvrdit, že našemu anglickému příteli nehrozí žádné velké nebezpečí.“ Simon se na ni přezíravě zadíval. „Znáte alespoň jeho jméno? Není to náhodou tentýž muž, se kterým jste si povídala u čaje, zatímco ve vašem bytě leželo imaginární tělo?“

„Pro boha svátého!“ vykřikla bezradně a taktak že se vzteky hystericky nerozesmála. „Netvrďte mi, že jste vážně tak hloupý.“

„Doktorko Ryderová, jestli okamžitě nezmlknete, nechám vás zatknout. Strčím vás pod zámek, nechám tenhle byt zapečetit a povolám tým forenzních techniků, aby to tu prošmejdili do poslední skulinky.“ Mrštil prázdným kelímkem o zem a vykročil směrem k ní, v obličeji rudý jako rak. Roberta začala couvat. „Nechám vás vyšetřit policejním lékařem,“ syčel dál, „každičký kousek těla. A to nemluvím o posudku od psychiatra. Povolám Interpol, aby prověřil váš bankovní účet. Rozcupuju ten váš podělanej život na kousíčky… To chcete?“

Roberta stála přilepená zády ke stěně a zírala do planoucích zelených očí. Jejich nosy se téměř dotýkaly. „Protože přesně to vás čeká!“

Všichni policisté nyní upírali pozornost k nadřízenému. Lékař přistoupil k Simonovi a zlehka mu položil ruku na rameno. Napětí trochu polevilo a Simon ustoupil o krok dozadu.

„Tak do toho!“ zařvala Roberta. „Jenom mě seberte! Mám totiž důkaz – vím, kdo je do toho všeho zapletený.“

Simon na ni nasupeně hleděl. „Abyste mohla být hvězdou vlastní show? To by se vám líbilo, co? Jenže to potěšení já vám nedopřeju, vážená. Stačí, co jsem viděl – mizející těla, akvária plná much, alchymie a pokus o vraždu. Je mi líto, doktorko, policie nemůže mrhat časem na šílence, kteří touží být středem pozornosti.“ Zvedl varovně prst. „Posvítím si na vás, takže pozor na to, co děláte. Tohle ať už se neopakuje, rozumíte?“ Výmluvným gestem pokynul týmu a vyšel ven. Ostatní jej beze slova následovali, nechávajíce Robertu osamocenou v předsíni bytu.

Okamžik jen nehybně stála, ochromená a překvapená zároveň, a civěla do dveří, které se právě zabouchly. Z chodby k ní doléhala ozvěna těžkých kroků, jak muži dusali dolů po schodech. Nemohla tomu uvěřit. Co teď?

O BH se postaráme dnes večer. Ben Hope. Ať se k této věci připletl jakkoliv, musí ho okamžitě varovat. Sotva ho znala, ale když policie odmítá situaci brát vážně, musí jej na hrozící nebezpečí upozornit sama.

Benovu vizitku vyhodila do koše, jakmile odešel – neměla v úmyslu mu kdy ještě volat. Teď děkovala nebesům, že navštívenka neskončila ve skartovačce. Obrátila koš dnem vzhůru a na podlahu se vysypaly zmačkané kousky papíru, pomerančové slupky a plechovka od limonády. Vizitka vypadla jako poslední, ulepená kapkami coly. Roberta popadla telefon, kvapně vyťukala číslo a přitiskla jej k uchu. Na druhém konci se okamžitě ozval mužský hlas.

„Haló? Bene?“ vyhrkla Roberta, ale vzápětí si uvědomila, co vlastně slyší.

„Dovolali jste se do hlasové schránky. Je nám líto, ale osoba, kterou voláte, není k dispozici…“

14

ČTVRŤ OPERA, CENTRÁLNÍ PAŘÍŽ

Jako místo večerního setkání vybral Ben chrám svaté Máří Magdaleny na okraji proslulé čtvrti Opera. Nikdy neměl ve zvyku domlouvat schůzky příliš blízko místa, kde pobýval, natož aby se nechával vyzvednout. Proto se mu také nelíbilo, že Fairfaxovi lidé znají jeho irskou adresu, ani že pro něj tehdy před setkáním přijeli přímo domů.

Odešel z pařížského bytu chvíli před půl devátou a rázně vykročil směrem ke stanici metra Richelieu-Drouot. Vlaková souprava se s burácením dokodrcala o dvě zastávky dál. Ben vystoupil a nechal se unášet davem labyrintem podzemních chodeb, až vyplul na povrch na náměstí Plače de la Madeleine. Vyběhl pár schůdků k impozantnímu chrámu a zapálil si cigaretu. Opřený o korintský sloup sledoval čilý dopravní ruch.

Nemusel čekat dlouho. Přesně v domluvený čas se z kolony aut odpojila dlouhá limuzína mercedes a zajela k obrubníku. Ven vystoupil řidič ve stejnokroji.

„Monsieur ‚Ope?“

Ben přikývl. Řidič otevřel zadní dveře vozu a Ben se vsoukal na sedadlo. Cestou pozoroval z okýnka pařížskou scenerii, která se zvolna nořila do tmy. Zanedlouho vyjeli z města a limuzína tiše pokračovala dál po stále užších neosvětlených venkovských cestách. V kuželech reflektorů se míhaly stromy a keře, sem tam i potemnělý dům či bar u cesty.

Řidič toho mnoho nenapovídal a Ben se brzy zabral do svých myšlenek. Soudě podle automobilu, který pro něj Loriot poslal, patřil zřejmě k velice úspěšným nakladatelům. Nezdálo se pravděpodobné, že by své pozice dosáhl vydáváním knih s esoterickým či alchymistickým námětem – na internetových stránkách Editions Loriot se tyto tituly objevovaly spíše okrajově a žádný z nich se přímo netýkal tématu, které Bena zajímalo. Podle profesora Rose to byl ale opravdový nadšenec. Možná ta dílka zařadil do nabídky jen proto, že to byl jeho koníček – vydával je zkrátka pro potěšení své a jiných, stejně smýšlejících fanoušků alchymie. Třeba mu alespoň pomůže se zorientovat. Jako bohatý sběratel by mohl vlastnit i vzácné knihy, listiny či rukopisy, kterých by Ben mohl využít v pátrání. Snad dokonce… Ale ne, to už zacházel příliš daleko. Prostě počká a uvidí, co se z dnešního setkání vyklube. Letmo pohlédl na svítivý ciferník náramkových hodinek. Za chvilku by měli dorazit na místo. V myšlenkách odběhl jinam.

Cítil, jak mercedes zpomaluje. Už jsou tady? Podíval se přes řidiče čelním sklem na ztemnělou cestu. Neviděl žádnou ves, nestála tu ani žádná obydlí. Jediné, co spatřil, byla velká cedule ozářená předními světly.

POZOR, NEBEZPEČÍ

ÚROVŇOVÉ KŘÍŽENÍ

Dřevěné závory byly zvednuté nahoru a přejezd volný. Limuzína najela na koleje – a zůstala stát. Řidič se natáhl ke konzole a zmáčkl tlačítko, jímž aktivoval centrální zamykání zadních dveří. Ozvalo se tiché lupnutí. Po něm následovalo jemné zavrčení, jež doprovázelo stoupání přepážky ze silného skla, která Bena zcela odřízla od přední části vozu.

„Hej!“ zvolal a zaklepal na sklo. Hlas se k němu ve zvukotěsném prostoru vracel dutou ozvěnou. „Co se děje?“ Řidič jej ignoroval. Ben zkusil zatáhnout za kličku, přestože věděl, že se dveře neotevřou. „Proč stojíme? No tak, mluvím s váma!“

Muž bez jediného pohledu či slova vypnul motor. Reflektory pohasly. Když pak řidič s trhnutím otevřel dveře na své straně, rozsvítilo se vnitřní osvětlení. Teprve teď si Ben všiml, že je dělicí přepážka vyztužená hustou ocelovou mřížkou.

Řidič v poklidu vystoupil z auta a zabouchl dveře. Uvnitř vozu se opět rozprostřela tma. Muž vytáhl baterku a vydal se po opuštěné silnici. Kužel žlutého světla klouzal z jedné strany na druhou, jako by něco hledal. Asi padesát metrů za přejezdem se v záři baterky zalesklo černé audi zaparkované při okraji vozovky. Koncová světla se rozjasnila, a když se řidič dostatečně přiblížil, otevřely se dveře. Muž nastoupil.

Ben bušil na skleněnou přepážku a poté na kouřová skla.

V hluboké tmě viděl pouze červenou záři koncových světel, která s ujíždějícím audi pomalu slábla.

Šmátral kolem sebe ve snaze najít cestu ven. Znovu se opřel do dveří, i když věděl, že jen plýtvá silami. Bojoval s návalem úzkostného strachu. Musí se odsud dostat ven. Ze všeho se dá vysekat, uklidňoval se. Zažil už mnohem horší situace.

Zvenčí k němu dolehlo pronikavé zvonění následované sérií mechanických tónů, jež doprovázely klesání dřevěných závor. Přestože Ben zhola nic neviděl, dokázal si jasně představit scénu, v níž byl jediným aktérem. Mercedes stál nyní kolmo přes koleje, z obou stran okleštěný závorami, a odkudsi se k němu v plné rychlosti řítil vlak.

„Hotovo, Godarde?“ otázal se otylý řidič audi Berger a vrhl letmý pohled přes rameno, sotva se muž usadil na zadním sedadle.

Godard si sundal šoférskou čepici. „Všechno v pohodě,“ zakřenil se.

Berger nastartoval. „Tak honem na to pivo.“

„Neměli bysme tu chvíli počkat?“ navrhl třetí spolujezdec a nervózně pokukoval po hodinkách. Znepokojeně se zadíval na mlhavý obrys mercedesu padesát metrů za nimi.

„Ale ne, kruci, na co?“ zasmál se Berger spokojeně, zařadil rychlost a jako šipka vyrazil na cestu. „Vlak přijede do několika minut. A ten zkurvenej Brit se nemůže hnout z místa.“

Benovy oči už přivykly tmě. Bočním okýnkem mercedesu viděl hvězdnou oblohu ohraničenou jako písmeno V černými příkrými hrázemi, jež po obou stranách lemovaly železniční trať. Náhle v dálce mezi náspy spatřil tlumenou záři, která se pomalu rozjasňovala. Zanedlouho rozpoznal reflektory lokomotivy, které se děsivě zvětšovaly, jak vlak ukrajoval z bezpečné vzdálenosti.

I přes dunění v hlavě slyšel Ben mírné dozvuky skřípění ocelových koles o koleje.

Znovu zabušil na okno. Neztrácej hlavu. Vytáhl z pouzdra svůj browning a rukojetí tloukl do skla jako kladivem. Nepovolilo. Přehodil pistoli v ruce do správného úchopu, druhou paží si zakryl obličej a vypálil. Sílící burácení vlaku na okamžik přehlušilopronikavé pištění, které se mu po výstřelu rozeznělo v uších. Tabulka popraskala hustou pavučinou trhlin, ale stále držela na místě. Neprůstřelné sklo. Ben sklopil zbraň k zemi. Střílet do zámků nemělo smysl, ani tucet ran slabé devítky by se tvrdou ocelí neprokousalo.

Chvíli jen bezradně seděl a pak začal znovu třískat do okna. Světla se přibližovala stále rychleji a zalévala údolí mezi náspy jasnou září.

Pak přišla rána. Ben ucukl od okna na poslední chvíli. Další úder a pomačkaná tabulka se vypoulila do vozu.

Zvenčí se ozval povědomý, přidušený hlas: „Haló, Bene, jste tam?“Žena, americký přízvuk… Roberta Ryderová!

Naposled se rozmáchla montážní pákou na pneumatiky ze servisní výbavy citroenu. Tvrzené sklo rozpukalo na kousíčky, z rámu však přesto nevypadlo. Vlak už rachotil nebezpečně blízko.

„Držte se, Bene, bude to tvrdé!“ zakřičela Roberta co nejhlasitěji přes poničené okno.

Kvílení vlaku zesilovalo. Ben sotva slyšel prásknutí dveří malého citroenu a kňourání motoru. Auto vyrazilo kupředu, prorazilo závory a celou svou chabou vahou se opřelo do masivního zadního nárazníku mercedesu. Těžké dřevo závor rozbilo Robertě čelní sklo, kov skřípal o kov. Žena chňapla po rychlostní páce, dupla na spojku a s nepříjemným zachrastěním nemilosrdně zařadila zpátečku. Smýkla vozítkem kousek dozadu a připravila se k dalšímu úderu.

Limuzína se posunula o metr dopředu. Zablokovaná kola vrývala hluboké rýhy do hlíny na zemi. Při druhém nárazu vtlačilaRoberta předek mercedesu pod závoru na protější straně. Ale pořád to nestačilo.

Ben se krčil v zadní části auta. Další úder neustál a rozplácl se na podlaze. Drobný citroen poslal zadní nápravu nepoměrně většího vozu přes druhou kolej; dřevěná závora hlasitě zaklapalao střechu.

Vlak supěl sotva čtvrt kilometru od nich.

Roberta sešlápla plyn až k podlaze. Poslední šance. Rozlámané autíčko se s vší vervou vrhlo proti zadnímu nárazníku a žena vydechla úlevou. Limuzína konečně sjela mimo trať.

Strojvedoucí musel vozidla spatřit. I přes hradbu hluku, která Robertu obklopovala, slyšela skřípění brzd. Vlaková souprava by však v žádném případě nestihla zastavit včas. Celý hrůzný okamžik se kola citroenu, uvízlého přímo na kolejích, protáčela naprázdno; kusy rozbitých karoserií se zaklesly do sebe a nepouštěly.

Pak se však vrak drobného auta přece jen odtrhl a pouhých pár chvil před tím, než se vlak s hukotem prohnal kolem nich, přerývanými přískoky odkodrcal do bezpečí. Svištění obřích koles doprovázel mohutný závan větru. Trvalo plných deset vteřin, než souprava zmizela v černé tmě a červená zář koncových světel pohasla.

Chvíli jen seděli bez hnutí, každý na opačné straně trati, a čekali, až se jim uklidní tlukot srdce a vyrovná dech. Ben zastrčil browning do pouzdra a zacvakl pojistku.

Roberta se vysoukala z místa řidiče, prohlédla svůj citroen a bezděčně zaúpěla. Reflektory byly rozbité napadrť, žárovky visely na drátcích mezi zprohýbanou kapotou a odtrženými blatníky. S rozklepanými koleny přešla koleje a přes okno limuzíny zavolala: „Bene? Řekněte něco!“

„Podaří se vám dostat mě odsud?“ ozval se tlumený hlas.

Roberta zatáhla za kliku dveří u řidiče. „No jasně – skvělý nápad, to brzo,“ zamumlala si pro sebe. „Celou dobu otevřené.“ Alespoň že nenašla klíčky v zapalování. To by ji totiž vážně naštvalo. Vlezla dovnitř a zabouchala na dělicí přepážku za předními sedadly. Na druhé straně se objevil matný obrys Benova obličeje. Roberta se rozhlédla kolem sebe. Někde tu musí být tlačítko, kterým se příčka spouští. Kdyby se jí ho podařilo najít, Ben by se mohl vyškrábat tudy. Zmáčkla jeden z knoflíků, který vypadal, že by mohl sloužit požadovanému účelu. Nic. Na to musel být nejspíš nastartovaný motor. Zatraceně. Zkusila jiné tlačítko – a něco uvnitř vozu luplo. S uspokojením zjistila, že deaktivovala zamykání zadních dveří.

Ben vyklopýtal ven, zasténal a masíroval si rozbolavělé tělo. Rychle si zapnul bundu a překryl pouzdro s pistolí.

„Ježíši, to bylo o chlup,“ vydechla Roberta. „Jste v pořádku?“

„Přežiju to.“ Pohodil rukou k poničenému citroenu. „Jezdí to ještě?“

„Díky, Roberto,“ poznamenala naoko jízlivě. „Ještě štěstí, že jste se tu objevila. Dík, že jste mi zachránila krk.“

Ben nereagoval. Vrhla po něm nevraživý pohled a pak se zadívala na zdemolovaný vůz. „Měla jsem to autíčko ráda, kdyby vás to náhodou zajímalo. A navíc už se nevyrábějí.“

„Seženu vám jiné,“ utrousil Ben a belhal se k vozítku.

„To si pište, že seženete,“ pokračovala vědkyně stejným tónem. „A mimoto mi dlužíte vysvětlení.“

Několikrát otočila klíčkem v zapalování, až motor konečně se zakašláním naskočil. Výmluvným řinčením však dával jasně najevo, že se vydává na své poslední tažení. Roberta se otočila do protisměru a opatrně se rozjela. Pneumatiky dřely o rozervané kusy kovu, a jak nabírali rychlost, zmučeně vrzaly. Kolem nich svištěl vítr a rozbitým čelním sklem foukal i dovnitř. Motor se silně přehříval a zpod potlučené kapoty se vyvalil oblak štiplavého kouře.

„Daleko se nedostaneme,“ křikla Roberta, aby přehlušila poryvy větru, a mžourala před sebe do tmy.

„Zkuste to dotáhnout ještě kousek po téhle silnici,“ zahulákal Ben. „Mám dojem, že jsem tam předtím zahlídl nějakou hospodu.“

15

Citroen je dovezl až ke ztichlému baru při okraji silnice, než proděravělý chladič zcela vypověděl službu a motor zaškytal naposledy. Odstavili vůz v temném koutě parkoviště a Roberta mu věnovala poslední, smutný pohled. Prošli kolem dvou motorek a několika aut a dveřmi pod blikajícím rudým neonem vstoupili do baru.

Místnost byla téměř prázdná. Dvojice dlouhovlasých motorkářů hrála v zadní části kulečník, skřehotavě se smála a hltala pivo přímo z láhve.

Usadili se u rohového stolu co nejdál od jukeboxu, z něhož vřeštěla rocková hudba. Ben zaskočil k baru a vrátil se s láhví levného červeného vína a dvěma skleničkami. Oběma nalil a posunul jednu sklenici po umazaném stole k Robertě. Žena si dopřála velký doušek a zavřela oči. „Bóže, to byl den. Jak jste se do tohodle průšvihu dostal vy?“

Pokrčil rameny. „Čekal jsem na vlak.“

„No, skoro jste ho chytil.“

„Jo, taky jsem si všiml. Dík, že jste se do toho vložila.“

„Děkovat netřeba. Jenom mi laskavě řekněte, co se to tu děje, a proč je o nás najednou takový zájem.“

„O nás?“

„Ano,o nás,“ odsekla Roberta a rozhořčeně klepala prstemo stůl. „Dneska ráno mě poctíte svojí návštěvou a od té doby se mě pokusil někdo zabít, z kamaráda se vyklubal zrádce, z mýho bytu zmizela mrtvola a banda podělanejch policajtů si myslí, že jsem šílenec.“

Ben naslouchal jejímu vyprávění o událostech uplynulých hodin s rostoucími obavami. „A abychom tomu nasadili korunu,“ uzavřela Roberta, „nakonec mě málem rozmačkal vlak, zatímco jsem vám zachraňovala zadek.“ Odmlčela se a po chvilce rozhorleně dodala: „Předpokládám, že zprávu jste nedostal.“

„Jakou zprávu?“

„Možná by pomohlo zapnout si mobil.“

Když si Ben uvědomil, že přístroj vypnul právě během rozhovoru s vědkyni, trpce se zasmál. Vytáhl telefon z kapsy a zmáčkl aktivační tlačítko. „Nová zpráva,“ zamručel, když se na displeji objevil miniaturní symbol obálky.

„Postřeh, Sherlocku,“ ušklíbla se Roberta. „Ještě že jsem se rozhodla jít vás varovat osobně, když jste se neozýval. Ačkoliv se začínám ptát sama sebe, proč jsem se vůbec obtěžovala.“

Zamračil se. „Jak jste věděla, kde mě hledat?“

„Jen si vzpomeňte – byla jsemu toho, když vám volal ten…“

„Loriot.“

„To je jedno. Máte úžasné přátele. No nicméně, vzpomněla jsem si, že jste zmiňoval Brignancourt, a napadlo mě, že snad nebude příliš pozdě a stihnu vás někde po cestě.“ Obdařila jej pronikavým pohledem. „Tak prozradíte mi konečně, co se to tu děje, Bene? To mají všichni novináři ze Sunday Times tak vzrušující zážitky?“

„Mně zatím připadá, že jste se bavila o dost víc než já.“

„Tyhle kecy si nechte od cesty. Máte s tím vším něco společného, že je to tak?“

Neodpověděl.

„No? A ne snad? Tak do toho, sakra. To mám jako věřit tomu, že je to jenom hloupá shoda náhod, že se zničehonic objevíte, vyptáváte se na moji práci, někdo si nás u toho vyfotí a toho samýho dne se nás pokusí zabít? Tohohle novináře vám nežeru. Kdo doopravdy jste?“

Ben mlčky oběma dolil vína. Vyhodil z okna špaček cigarety, zašátral v kapse a věrným zippem si okamžitě připálil další.

Roberta se pod závanem cigaretového kouře, který se nesl přes stůl jejím směrem, dávivě rozkašlala. „To si to nemůžete odpustit?“

„Ne.“

„Je to zakázané.“

„A že mě to sere,“ ucedil Ben přezíravě.

„Tak řeknete mi konečně pravdu – nebo mám prostě zavolat policajty?“

„A myslíte, že tentokrát by vám věřili?“

Ještě dlouho poté, co místem projel, cítil strojvůdce srdce až v krku. Když v záři světlometů zahlédl ona dvě auta, bylo už příliš pozdě cokoliv dělat. Zhluboka se nadechl. Ježíši. V životě nepotkal na trati nic horšího než vysokou. Nedokázal si představit, jak by to skončilo, kdyby vozy nestačily uhnout včas.

Co za pitomce by zastavilo pod závorami ve chvíli, kdy se na ně řítí vlak? Asi pár děcek, co blbnou s ukradenýma autama, říkal si. Hlasitě si oddechl, a jakmile se mu zklidnil tep, sáhl po vysílačce.

„Do prdele.“

„Říkal jsem, že tu máme počkat.“

Tři muži v audi upírali zrak na místo na trati, kde před pár minutami jeden z nich zastavil s limuzínou. Naudon střelil po kumpánech nasupeným pohledem a opřel se do sedačky. Zatímco Berger s Godardem si bezstarostně užívali u baru, on pozorně naslouchal zprávám z rádia. Kdyby došlo ke srážce osobního automobilu s vlakem, jistě už by se o tom zmínili. Žádná taková informace však nezazněla. Naudon mlel o mercedesu tak dlouho, až druzí dva svolili, že zajedou situaci přece jen zkontrolovat – jen aby už dal pokoj.

Jenže měl pravdu. Žádné trosky, ani stopy po vykolejeném vlaku, a už vůbec ne žádný mrtvý Angličan. Prázdný mercedes stál pár metrů za kolejemi, a rozhodně jej tam neodmrštila svištící lokomotiva.

Co hůř, dorazila společnost. Tmavá karoserie poničené limuzíny odrážela záblesky modrých majáků dvou policejních vozů, které zaparkovaly po stranách.

„Tohle je špatný, kurva,“ vydechl Berger a nervózně sevřel volant.

„Tvrdils, že tudy nikdy žádný policajti nejezděj,“ vyštěkl Godard. „Proto jsme tohle místo, do prdele, vybrali, ne?“

„Já jsem to říkal,“ zopakoval Naudon ze zadního sedadla.

„Jak se, sakra…“

„No, chlapi, šéf z toho radost mít nebude.“

„Asi bys mu měl zavolat.“

„Já rozhodně ne. Zavolej si mu sám.“

Policisté pročesávali místo kousek po kousku. Baterkami těkali sem tam a jasná záře osvětlovala limuzínu jako reflektory. Po celou dobu je na pozadí doprovázelo praskání a šumění vysílaček. „Ehm, Jean-Paule?“ ozval se jeden ze strážníků a sehnul se pro zkroucený kovový znak Citroenu z masky auta, jejž našel ležet v hlíně. „Taky se tu válí spousta střepů ze světlometů,“ dodal.

„Strojvůdce mluvil o Citroenu 2CV,“ poznamenal další.

„Kampak se asi poděl?“

„Moc daleko nedojel, to je jasný. Všude kolem chladicí kapalina.“

Další dva muži prohledávali vnitřek vozu. Jeden z nich koutkem oka postřehl, jak se na podlaze těsně za opěradlem přední sedačky cosi zalesklo. Vytáhl z kapsy propisku a špičkou nadzvedl prázdnou nábojnici. „Ale ale, copak to tu máme? Tohle je náboj z devítky.“ Přičichl k němu a ucítil korditový pach. „A neleží tu dlouho.“

„Vemte to jako důkazní materiál.“

I jeho kolega slavil při hledání úspěch. Na sedadle objevil navštívenku a teď na ni přivřenýma očima mžoural ve světle baterky. „Jakési cizí jméno.“

„Co se tu podle tebe stalo?“

„Bůh sud.“

Dvacet minut nato dorazil policejní odtahový vůz. Za poblikávání jasných modrých a oranžových majáků vyzvedl otlučený mercedes na plošinu a s jedním policejním vozem před sebou a druhým vzadu se rozjel zpátky. Železniční trať se ponořila zpět do tiché, černé tmy.

16

ŘÍM

Stejní dva muži, kteří vyzvedli Giuseppe Ferrara v jeho domě a vyvezli ho z města, jej nyní vedli po impozantním schodišti nahoru do kopule renesančního sídla. Cestou s ním skoro nepromluvili. Ani nemuseli – Ferraro dobře věděl, oč se jedná a proč pro něj arcibiskup poslal. Když se za ním v kopuli zavřely dveře, pocítil lehké chvění v kolenou. Obrovská místnost se až na svit hvězd a měsíční paprsky, které pronikaly dovnitř mnoha okny po obvodu klenby, topila ve tmě.

Massimiliano Usberti stál za pracovním stolem u zdi na opačné straně a pomalu se obrátil čelem k příchozímu.

„Všechno vysvětlím, pane arcibiskupe.“ Ferraro si připravoval proslov od chvíle, kdy předchozího večera obdržel osudný telefonát z Paříže. Tušil, že si ho Usberti pozve, jen to nečekal tak brzy. Zajíkavě koktal přichystané výmluvy – najal si pitomce, kteří zklamali. Nebyla jeho vina, že Angličan uprchl. Je mu to líto, opravdu líto, a už se to nikdy nestane.

Usberti přešel přes místnost a pozvedl dlaň, aby zarazil horečný příval Ferrarových omluv a vytáček. „Giuseppe, Giuseppe… Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ pravil s úsměvem na tváři a zlehka položil mladšímu muži paži kolem ramen. „Všichni jsme jenom lidé, všichni chybujeme. Náš Bůh nám odpustí.“

Ferraro užasl. Obával se mnohem horšího přijetí. Arcibiskup pokynul k jednomu z oken, která se topila v měsíční záři. „Nádherná noc,“ zamumlal. „Nemyslíš, příteli?“

„… Ano, pane arcibiskupe. Překrásná.“

„V takových chvílích si člověk uvědomí, jak je šťastný, že žije. Vid?“

„Ano, pane arcibiskupe.“

„Procházet se po zemi Stvořitelově je významná pocta pro každého z nás.“

Dívali se na inkoustově černé nebe poseté třpytivými hvězdami. Kulatý měsíc zářil do temnoty a nad římskými kopci se klenula neobyčejně jasná, perleťová Mléčná dráha.

Po několika minutách se Ferraro odvážil zeptat: „Mohu odejít, pane?“

Usberti jej poplácal po rameni. „Ale ovšem. Ještě předtím bych ti ale rád představil svého dobrého přítele.“

„Bude mi ctí, pane arcibiskupe.“

„Vlastně právě proto jsem si tě dnes zavolal. Člověk, s nímž tě chci seznámit, se jmenuje Franco Bozza.“

Ferraro se při zvuku mužova jména málem zhroutil. „Bozza?! Inkvizitor?“ Srdce náhle cítil až v hrdle, v ústech mu vyschlo a obrátil se mu žaludek.

„Vidím, že už jsi o něm slyšel,“ řekl Usberti. „Svěřím tě teď do jeho rukou.“

„Cože? Ale pane arcibiskupe, já…“ Ferraro padl na kolena. „Snažně vás prosím.“

„Čeká na tebe v přízemí,“ pronesl Usberti a zmáčkl tlačítko na pracovním stole. Ve dveřích se objevili opět oni dva muži, kteří Ferrara přivedli. Když jej nyní křičícího a vzpouzejícího se táhli ven z místnosti, arcibiskup se pokřižoval a latinsky se pomodlil za jeho duši: „In nomine patris et filii et spiritus sancti, ego te absolvo…“

17

„Tak, kam teď?“ otázala se Roberta, když před barem zastavilo objednané taxi.

„No, vy domů,“ odvětil Ben suše.

„Zbláznil jste se? Zpátky v žádném případě nejedu.“

„Kde bydlí ten váš asistent?“

„Proč?“ zajímala se a nasedla do auta.

„Chtěl bych mu položit pár otázek.“

„A to si myslíte, že tam pojedete sám, jo? Sama bych se toho parchanta na pár věcí ráda zeptala.“

„Radši byste se do toho neměla míchat,“ nabádal ji Ben a vytáhl peněženku.

„Co to děláte?“ zeptala se nechápavě, když odpočítával bankovky.

Ben napřáhl paži. „Je to dost na zaplacení slušného hotelu i na letenku. Hned ráno se můžete vrátit do Států. Vemte si to,“ pobídl ji.

Roberta sklopila zrak k bankovkám, zavrtěla hlavou a ruku odstrčila. „Tak hele, jedeme v tom spolu. Taky chci zjistit, co se to tu, sakra, děje. A ať vás ani nenapadne mě z toho vynechat.“ Než se zmohl na odpověď, naklonila se dopředu a nadiktovala řidiči adresu v desátém pařížském obvodu. Taxikář si cosi zabručel pod vousy a vyrazil.

Ulicí před Michelovým domem probleskovala modrá světla majáků přistavené sanity a několika policejních vozů. Přímo před vchodem se tlačil houf zvědavců. Ben požádal řidiče, aby počkal, a vnořil se s Robertou do davu.

Na chodníku se shromáždily skupinky návštěvníků nedalekých barů. Lidé přihlíželi rozruchu, ukazovali prstem k činžovnímu domu a dlaněmi si zděšeně zakrývali ústa. Tým paramediků právě vycházel ven s pojízdnými nosítky. Nespěchali. Tělo bylo od hlavy k patám zahaleno bílým prostěradlem; v místě obličeje látkou rychle prosakovala krev. Zdravotníci naložili nosítka do sanitky a zabouchli dveře.

„Co se tu stalo?“ prohodil Ben k jednomu ze strážníků.

„Sebevražda,“ procedil muž úsečně. „Sousedi zaslechli výstřel.“

„Mladík jménem Michel Zardi?“ zeptala se Roberta. Tušila, že odpověď bude kladná.

„Vy jste ho znala?“ opáčil policista nevzrušeně. „Tak jděte dál, slečno. Možná si s vámi bude chtít promluvit náš šéf.“

Roberta zamířila ke vchodu, ale Ben ji zachytil za zápěstí. „Vypadneme odsud,“ sykl. „Nejsme tu nic platní.“

Vytrhla se mu ze sevření. „Chci vědět, co se to tu děje,“ odsekla, protáhla se pod policejní páskou a pokračovala do domu. Ben tiše zaklel a následoval ji. Do cesty se mu připletla skupinka policistů. „Úplně na kaši,“ říkal právě jeden z nich. „Vlastní matka by ho nepoznala. Prostě si ustřelil obličej.“

Mezi muži v uniformách stál drobný otylý důstojník v civilu a rozdával rozkazy. Když se Roberta přiblížila na dohled, nasupeně na ni zazíral. „Jestli jste od tisku, tak vypadněte. Tady není nic k vidění.“

„Vy to tu máte na povel?“ nedala se Roberta. „Jsem doktorka Roberta Ryderová. Michel je…,“ zarazila se. „Tedy byl můj asistent. Předpokládám, že na těch nosítkách leželo jeho tělo, nebo ne?“

„Zrovna jsme projížděli kolem,“ vložil se do toho Ben, sotva vědkyni dostihl, a anglicky jí zašeptal do ucha: „Vyřešíme to tu rychle a jednoduše, ano?“

„A vy jste kdo, pane?“ otázal se policista v civilu a sklouzl k němu pohledem.

Ben zaváhal. Pokud udá falešné jméno, ženina reakce by ho mohla prozradit.

„Jmenuje se Ben Hope,“ oznámila Roberta namísto něj a Ben v duchu zaúpěl. „Poslyšte,“ dodala rozhodným tónem a zadívala se důstojníkovi zpříma do očí. „Michel se nezabil sám, někdo ho zavraždil.“

„Madam vidí vrahy úplně za vším,“ utrousil někdo za jejich zády. S trhnutím se obrátili a Roberta v duchu zabědovala. Hlas patřil policejnímu inspektorovi, s nímž se už jednou setkala.

„Inspektor Luc Simon,“ prohodil jakoby mimochodem a přistoupil k nim, probodávaje Robertu pronikavým pohledem zelených očí. „Už jsem vás jednou varoval – přestaňte plýtvat naším časem. Tohle je zcela jasný případ sebevraždy. Našli jsme dopis na rozloučenou… A co tady vůbec pohledáváte?“

„Jaký dopis?“ zeptala se Roberta pochybovačně.

Simon pozvedl průhledný plastový sáček. Uvnitř byl pomačkaný list dopisního papíru s několika rukou psanými větami. Inspektor jej proletěl pohledem. „Něco ve smyslu, že už to nestojí za to. Stres, deprese, dluhy… Běžné problémy. S tím se setkáváme pořád.“

„Eh oui,“ prohodil druhý důstojník a potřásl hlavou. „La vie, c’est la merde.“

„Sklapni, Rigaulte,“ zavrčel Simon. „Na něco jsem se ptal, vážená. Co tady děláte? Už podruhé mě dneska volají k falešnému pokusu o vraždu a pokaždé se u toho zjevíte vy.“

„Půjčte mi ten papír s těma kecama,“ vybuchla Roberta. „To by v životě nenapsal.“

„Omlouvám se,“ pravil Ben směrem k Simonovi a přerušil Robertu dřív, než vyzradila příliš. „Snoubenku to trochu vzalo. Radši už půjdeme.“ Popadl ji za paži a táhl ji pryč. Inspektor, kolem nějž pobíhali různí asistenti, je nespouštěl z očí.

„Snoubenku?“ zasyčela. „Co to má znamenat? A pusťte mě, zatraceně, to bolí.“

„Zmlkněte. Určitě nechcete strávit dalších deset hodin u výslechu a já rozhodně taky ne.“

„Michel sebevraždu nespáchal,“ trvala na svém Roberta.

„Já vím,“ přikývl Ben. „A teď mě dobře poslouchejte – máme jenom pár vteřin. Změnilo se tu něco? Hýbali s něčím?“

„Někdo to tu prohledal.“ Pokynula bradou ke stolu a snažila se nevnímat obrovský cákanec krve na stěně a na stropě za ním. Pracovní plocha byla prázdná, Michelův počítač zmizel.

„Rigaulte, ať už jsou pryč! Tak honem, zařidte to!“ Simon hulákal přes celou místnost a gestikuloval směrem k Benovi s Robertou.

„Viděli jsme dost,“ konstatoval Ben. „Jdeme.“ Ještě než došli ke dveřím, zavolal inspektor: „Doufám, že nemáte v plánu odjet z města, doktorko Ryderová. Možná si s váma ještě budu chtít promluvit.“

Simon je vyprovázel zamračeným pohledem. Rigault se na něj významně podíval a zaklepal si prstem na čelo. „Potrhlí Američani. To jsou ty jejich hollywoodský filmy.“

Nadřízený zamyšleně pokýval hlavou. „Nejspíš jo.“

18

MONTPELLIER, JIŽNÍ FRANCIE

„Podej mi šroubovák, Marku… Marku? Kde zase seš, lenochu podělanej?“ Elektrikář nechal jiskřící dráty volně viset a slezl ze žebříku. „Ten malej šmejd se nikdy nic nenaučí.“ Kam asi zmizel tentokrát?

Ten kluk byl jenom přítěž, vůbec ho neměl zaměstnat. Jenže Natalie, jeho švagrová, se v synovi vzhlížela a nechtěla vidět, že je jen ubohý flink stejně jako jeho otec.

„Strýčku Richarde, koukni sem.“ Učňův vzrušený hlas se odrážel od betonových stěn úzké chodby. Starší muž odložil nářadí, utřel si ruce do pracovní kombinézy a šel za chlapcem. Na konci potemnělé chodby se nacházel ponurý výklenek. Ocelové dveře byly otevřené dokořán; schody za nimi vedly do černého nitra domu. Richard zamžoural pod sebe. „Co to tam, sakra, děláš?“

„Tohle musíš vidět,“ zazněl hlas zespodu. „Je to hrozně divný.“

Richard si povzdechl a s dusotem seběhl dolů. Ocitl se v obrovském prázdném sklepě s kamennými sloupy, které podpíraly podlahu nad nimi. „Normální blbej sklep, a co? Deme, tady nemáš co pohledávat. Jenom plejtváš mým časem.“

„Jo, ale podívej.“ Ve světle Markovy baterky se zableskly ocelové mříže. Klece. Kruhy zapuštěné do zdi. Kovové stoly.

„Hni sebou, padáme vodsad.“

„No ale co to je?“

„Co já vím, psí kotce třeba – koho to do prdele zajímá?“

„Ve sklepě přece nikdo psy nechová…“ Marka náhle udeřil do nosu pach silného desinfekčního prostředku. Otočil se a pochopil, odkud vychází – po celé délce stěny bylo vybetonované koryto zakončené širokým odtokovým krytem.

„Tak dělej,“ zamručel elektrikář. „Zbytečně mě zdržuješ. Kvůli tobě nestihnem další kšeft.“

„Počkej,“ nedal se Marc. Přešel k místu, kde zahlédl cosi lesklého. Zvedl věc ze země a pozorně ji zkoumal v dlani. Co to jen může být?

Richard udělal pár rázných kroků, popadl mladíka za paži a táhl ho ke schodišti. „Tak hele,“ pravil varovně. „Dělám v tomdle oboru dýl, než ty chodíš po světě, a jestli sem se v týhle branži něco naučil, tak je to hledět si svýho a držet jazyk za zuby. Jinak máme po práci. Jasný?“

„No jo,“ zamumlal chlapec. „Ale…“

„Žádný ale. Mazej nahoru, pomůžeš mi dodělat to světlo.“

19

PAŘÍŽ

Poslední čtyři roky pracoval Ben sám. Vychutnával si neomezenou svobodu, možnost spát, kde chce, přesouvat se z místa na místo tak rychle a lehce, jak se mu zlíbí, nenápadně se pohybovat, kde potřebuje, a stejně rychle zase zmizet. A nejdůležitější bylo, že při každém úkolu nesl zodpovědnost jen a jen za sebe. Za nikoho jiného.

A teď má na krku tuhle ženskou a porušuje všechna svá pravidla.

Komplikovanou objížďkou dojeli do Benova bezpečného bytu. Robertin zmatený výraz ještě zesílil, když ji provedl dlážděným průchodem a poté přes podzemní parkoviště k zadnímu schodišti, po kterém vystoupali k pancéřovaným dveřím jeho skrytého útočiště.

„Tady bydlíte?“

„Domove, sladký domove,“ utrousil Ben, zamkl a v rychlosti naťukal kód na klávesnici poplašného systému. Když rozsvítil, rozhlédla se Roberta kolem sebe. „Ukázka minimalistického, neospartánského stylu?“ prohodila.

„Dáte si kafe? Nebo něco k jídlu?“

„Kafe stačí, díky.“

Ben přešel do kuchyňského kouta a zapálil plynový hořák pod kávovarem. Za pár minut už voda bublala. Ben rozlil kávu do šálků a přidal horké mléko z rendlíku. Otevřel plechovku masového ragú, vysypal obsah na pánvičku a zanedlouho naservíroval směs fazolí s kousky klobásy a šunky na dva talířky. V záloze měl půl tuctu láhví červeného stolního vína. Popadl jednu z nich a odzátkoval ji.

„Měla byste něco sníst,“ pobídl ji. Roberta se ragú ani nedotkla.

„Nemám hlad.“

„Jak myslíte.“ Ben dojedl svou porci, přitáhl si její talíř přes stůl a hladově zhltl zbytek jídla, dopřávaje si k němu poctivé doušky vína. Všiml si, že Roberta, celá rozechvělá, sklopila hlavu do dlaní. Vstal a přehodil jí přes ramena teplou deku. Chvíli jen tiše seděla. „Pořád nemůžu dostat Michela z hlavy,“ špitla nakonec.

„Michel nebyl váš přítel,“ připomněl jí.

„Jo, já vím, ale stejně…,“ zavzlykala. Otřela si oči a vykouzlila chabý úsměv. „Je to hloupé, viďte.“

„Kdepak. Jen to ukazuje, že ještě máte soucit.“

„Vy to podáváte, jako by to byla kdovíjaká vzácnost.“

„Taky že je.“

„A co vy? Vy snad soucit nemáte?“

„Ne.“ Ben si dolil zbytek vína. „Vůbec žádný.“ Mrkl na hodinky. „Je pozdě a mě čeká ráno dost práce.“ Vyprázdnil sklenku a vstal ze židle. Popadl pár dek, z křesla sundal sedák a vše hodil na podlahu.

„Co to děláte?“

„Chystám vám postel.“

„Tomu říkáte postel?“

„Mno, mohla jste klidně spát v Ritzu, kdybyste neodmítla moji nabídku, pamatujete?“ Postřehl její pohled. „Je to jen jednopokojový byt,“ dodal smířlivě.

„Takže vaši hosté musí spát na zemi?“

„Jestli vám to pomůže, tak jste první, koho jsem sem kdy zavedl. Tak, a teď bych si s dovolením půjčil vaši kabelku.“

„Co prosím?“

„Dejte mi svou kabelku,“ zopakoval, vytrhl jí věc z ruky a začal se v ní přehrabovat.

„Co to, sakra, vyvádíte?“ Pokusila se vzít si kabelku zpátky, ale Ben ji odstrčil. „Tohle si nechám,“ oznámil a schoval do kapsy její mobilní telefon. „Zbytek mě nezajímá.“

„Proč mi, proboha, berete telefon?“

„Proč myslíte? Nechci, abyste odsud někomu volala za mými zády.“

„Páni, někdo tu má ale hodně velký problém s důvěrou.“

Té noci nemohla Roberta spát. Hlavou se jí honily události celého dne; ještě ráno by nečekala nic zvláštního, a večer měla celý život převrácený vzhůru nohama. Možná je blázen, že odmítla Benovy peníze a zůstala, místo aby hned ráno odletěla domů.

A co vůbec tenhle Ben Hope? Trčí tu s ním v zamčeném bytě v zapadlém koutku Paříže, a přitom ho sotva zná. Kdo vlastně je? Vypadá dobře a má okouzlující, podmanivý úsměv. Ale cítila z něj i nepřístupný chlad. Nikdy nedokázala říct, co si myslí, když se na ni díval těma svýma ledově modrýma očima.

Ani další myšlenka jí nedávala spát. Vědomí, že někoho zajímá její výzkum natolik, že kvůli němu neváhá zabíjet. Z toho se dalo usuzovat na několik faktů. Někdo se děsí jejích výsledků

– což ovšem také znamená, že musejí mít skutečnou hodnotu. Znamená to, že pokračuje správným směrem, a přestože se kvůli tomu ocitá v nebezpečí, nedokázala potlačit záchvěv vzrušení. Musí zjistit víc.

Náhle ji něco vytrhlo z přemýšlení. Zvedla hlavu z polštáře a zaposlouchala se. Nějaký hlas. Snažila se v neznámém prostředí co nejrychleji zorientovat. Po pár vteřinách už dokázala určit směr, odkud zvuky přicházejí. Ozývaly se z Benovy ložnice – a hlas patřil Benovi. Nedokázala rozeznat slova, ale mluvil stále hlasitěji, jako by se s někým dohadoval. Telefonuje snad? Vstala z provizorního lůžka a v tlumeném měsíční svitu se připlížila k jeho pokoji. Co nejtišeji přitiskla ucho na dveře a poslouchala.

Ben nemluvil – naříkal. Zněl ztrápeně, skoro zmučeně, chvíli mumlal něco, čemu nerozuměla, a pak cosi hlasitě zvolal. Už už se chystala otevřít, když si uvědomila, že křičí ze sna. Sužovala ho noční můra.

„Ruth, nechoď tam! Ne! Ne! Nechoď pryč, Ruth!“ Volání pomalu sláblo, až Ben opět jen potichu sténal. Roberta stála za dveřmi ještě dlouho poté a naslouchala chlapeckému pláči.

20

Už od útlého dětství v nuzných podmínkách na sardinském venkově miloval Franco Bozza pocit, když jiným tvorům působil bolest. Jeho prvními oběťmi se stávaly různé druhy hmyzu a červů; jako malý strávil mnoho hodin vymýšlením důmyslných metod pomalého pitvání, při kterých objekty co nejvíce trpěly. S uspokojením pak pozoroval, jak se svíjejí v křečích, než konečně umřely. Ještě mu nebylo ani osm, když postoupil k ptákům a malým savcům. Jako první doplácela na jeho zvrácený koníček ptáčata, která lovil z hnízd. Později začali mizet toulaví psi.

V průběhu dospívání se Franco vypracoval v mistra mučitele, odborníka na agónii. Svou zálibu miloval. Pouze ona mu dávala pocit, že opravdu žije.

Ve třinácti letech ukončil formální vzdělání. Už tehdy jej stejnou měrou jako muka fascinovalo katolické náboženství. Uchvátily jej zejména kruté obrazy křesťanské tradice – trnová koruna, Kristova krvácející stigmata, způsob, jakým byly zatlučeny hřeby do Ježíšových dlaní i nohou na kříži. Franco oprášil základy gramotnosti, které si odnesl ze školy, jen aby se mohl dovídat víco nádherně hrůzné historii církve. Jednoho dne narazil na starou knihu, která pojednávala o pronásledování kacířů středověkou inkvizicí. Četl o tom, jak v roce 1210 po dobytí katarské bašty nařídil velitel papežského vojska, aby vojáci stovce katarských bezvěrců usekali uši, nosy a rty, vypíchli jim oči a pak je nechali defilovat před ochrannými valy dalších bludařských pevností jako varování. Morbidní genialita takového nápadu chlapce silně inspirovala; tu noc nemohl usnout a litoval, že se středověkého dění nemohl účastnit osobně.

Franco zcela podlehl církevnímu umění. Neváhal urazit několik kilometrů pěšky do nejbližšího města, aby si v místní knihovně s velkým zaujetím prohlížel historické reprodukce obrazů zpodobňujících dobu náboženského útlaku. Nejraději měl malbu Fůra sena od Hieronyma Bosche z osmdesátých let patnáctého století. Lidé jsou zde vystaveni strašlivým mukám z rukou démonů, kteří jim propichují těla oštěpy a noži. Nejvíce však, až se téměř zalykal, mladíka vzrušovalo vyobrazení hříšné ženy. Nikoliv její nahota. Měla ruce spoutané za zády a skrytý jediný kousek těla – rozkrok, na němž seděla zelená ropucha. Byla to čarodějnice a skončí na hranici. A právě to přivádělo Franka do stavu téměř horečné extáze.

Chtěl zjistit o historickém pozadí vzniku díla víc, a tak se dozvěděl o nespoutaném misogynství katolické církve ke konci patnáctého století, kdy papež Inocenc VIII. vydal bulu, v níž podporoval čarodějnické procesy. Vatikán tak získal úřední povolení k mučení a upalování žen obviněných – byť na základě velmi mlhavých domněnek – ze spolčování s dáblem. Tyto informace přivedly Franka k neblaze proslulému dílu Malleus Malificarum, „Kladivo na čarodějnice“, jež se stalo oficiální příručkou k sadistickým torturám prováděným těmi, kdo sloužili bohu proléváním kacířské krve. Frankovi vštípila kniha panický strach z ženské sexuality; pociťoval tutéž hrůzu, jaká prostupovala středověkou křesťanskou vírou. Žena, která se oddávala sexuálnímu potěšení, která jen prkenně neležela, zatímco muž uspokojoval své touhy, musí být dáblova kněžka. Jinými slovy musí zemřít, a to otřesnou smrtí. To se Frankovi zamlouvalo nejvíce.

Postupem času se z něj stal odborník na krvavé dějiny katolické inkvizice i na církev, v níž se zrodila. Zatímco jiní obdivovali nádherné umění Botticelliho a Michelangela ve vatikánské Sixtinské kapli kvůli jeho kráse, Franco se vyžíval ve vědomí, že v tutéž dobu, kdy církev zhotovení děl zadávala, končilo na čtvrt milionu žen po celé Evropě s papežovým požehnáním na hranici. Čím více četl, tím lépe si uvědomoval, že vyznávat katolickou víru a přijmout její odkaz znamená především – mlčky či neskrývaně – schvalovat staletí systematického a bezuzdného masového vyvraždování, válek, mučení a korupce. Vyslyšel božské volání a radoval se z přijetí Boha do svého srdce.

V roce 1977 nadešel čas, aby se oženil s vyvolenou Mariou, dcerou vesnického puškaře. Se svatbou souhlasil jen nerad a pouze proto, aby se zavděčil rodičům.

O svatební noci zjistil, že je zcela impotentní. V tu chvíli mu to bylo úplně jedno. Nijak jej netrápilo, že je stále panic; věděl, že jediné, co ho vzruší, je nůž, jímž působí trýzeň. Pouze to ho uspokojovalo a naplňovalo pocitem moci. Ženské tělo jej ani trochu nepřitahovalo.

Jak však týdny přerůstaly v měsíce a Franco o svou novomanželku stále neprojevoval žádný sexuální zájem, začala si ho Maria dobírat. Jednoho večera však zašla příliš daleko. „Jdu ven. Najdu si opravdovýho chlapa s koulema,“ řvala na něj. „A všem řeknu, že můj manžel je naprosto nepoužitelnej castrato.“

Franco měl vypracovanou postavu a ve svých dvaceti letech disponoval neobyčejnou silou. Rozezleně popadl ženu za vlasy a odtáhl ji do ložnice. Surově ji povalil na postel, zmlátil ji téměř do bezvědomí a začal řezat.

Té noci učinil zásadní objev – i ženské tělo jej mohlo vzrušit. Dotýkal se jí jen ocelovým ostřím nože, jímž pomalu kroužil v mase. Nechal ji ležet přivázanou k posteli a za hluboké noci uprchl z vesnice. Maria zůstala zmrzačená a zohavená a její otec i bratři přísahali Frankovi pomstu.

Franco se do té doby nikdy neodvážil jít dál než pár kilometrů od vesnice a brzy se v zalesněné sardinské krajině ztratil. Vyhladovělý a bez peněz žebral před barem poblíž Cagliari, když ho dostihl Mariin starší bratr Salva tore. Připlížil se zezadu k nic netušícímu Frankovi a prořízl mu hrdlo.

Kdokoliv slabší by se zhroutil k zemi a nechal se ubodat k smrti. Franco padal hlady a z rozšklebeného krku mu prýštila krev. Její pach a bolest mu však dodaly novou, krutou sílu. Zakymácel se jako raněné zvíře, ale udržel se na nohou. Namísto aby se vydal na útěk, zaútočil. Kdyby se byl Salvatore onoho večera vyzbrojil pistolí, dopadlo by vše jinak. Takhle se však Franco zmocnil jeho nože, přemohl jej – a vyřízl mu játra. Velice pomalu.

Tehdy zabíjel poprvé – ale zdaleka ne naposled. Prohledal tělo, sebral Salvatorovy peníze a utíkal na pobřeží, odkud se trajektem přepravil na pevninu. Řezná rána na krku se zacelila, ale v jejím důsledku mluvil Franco tlumeným chrapotem.

Slib krevní msty nadobro vykázal Franka ze Sardinie, a tak se poflakoval po jižní Itálii a neustále měnil zaměstnání. Neovladatelná touha působit bolest jej však neopouštěla; do svých čtyřiadvaceti měl bezpočet možností využít své „dovednosti“ jako námezdník pro mafiánské gangstery, kteří mu platili za to, aby vynutil informace ze zajatých nepřátel. Franco Bozza měl přirozený talent a zločineckým podsvětím se brzy rozšířila jeho hrůzostrašná pověst jako mimořádně krutého a nemilosrdného trýznitele. Pokud šlo o prodlužování života v co nejpalčivější bolesti, pak Franco Bozza neměl konkurenta.

Když Inkvizitor, jak si začal říkat, zrovna nezdokonaloval své umění na nějakém nešťastníkovi z řad kriminálníků, toulal se po nocích ulicemi, přepadával prostitutky a svým chraplavým šepotem je vábil do osidel smrti. V ošumělých hotelových pokojích po celé jižní Itálii se začala objevovat zubožená těla a spolu s nimi kolovaly pověsti o „netvoru“, který si vychutnával bolest a smrt podobně jako upír teplou krev. Inkvizitor však nikdy neopomněl zahladit stopy a jeho trestní rejstřík zůstával stejně neposkvrněný jako jeho panictví.

Jednoho dne roku 1997 obdržel Franco Bozza nečekaný telefonát. Tentokrát se na něj neobrátil žádný významný člen podsvětí či šéf mafie jako dosud. Volal mu vatikánský biskup.

Massimiliano Usberti se o Inkvizitorovi doslechl právě díky informátorům v temném italském podsvětí. Mužova fanatická zbožnost, absolutní oddanost Bohu a neochvějné odhodlání trestat hříšníky – přesně takové vlastnosti hledal Usberti pro svou nově vznikající organizaci. Na pozici, s níž biskup Bozzu telefonicky seznámil, se dokonale hodil. Franco nabídku přijal bez váhání.

Organizace nesla jméno Gladius Domini. Meč boží.

Franco Bozza se stal jeho ostřím.

21

PAŘÍŽ

„Dobrý den, mohla byste mě přepojit na pana Loriota, prosím?“

„Je mi líto, pan Loriot je momentálně na služební cestě,“ oznámila sekretářka. „A vrací se až v prosinci.“

„Včera mi ale telefonoval.“

„O tom pochybuji,“ oponovala žena podrážděně. „Už měsíc je ve Spojených státech.“

„Aha. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval,“ řekl Ben. „Zřejmě jsem dostal špatné informace. Mohu se zeptat ještě na jednu věc? Bydlí pan Loriot stále ve vile Margaux v Brignancourtu?“

„V Brignancourtu? Kdepak, žije tady v Paříži. Nejspíš jste vytočil špatné číslo. Na shledanou.“ A linka oněměla.

Teď už bylo vše jasné. Loriot se s ním vůbec nespojil – připravovaná srážka s vlakem byl nápad někoho jiného. Bena to nepřekvapovalo. Loriot se od počátku jevil jako nepravděpodobný strůjce takového plánu.

Ben se posadil a zamyšleně si zapálil cigaretu. Nový důkaz ukazoval jiným směrem. Vydavateli telefonoval z Robertina bytu, právě když se okolo motal i Michel Zardi. Nejspíš ho poslouchal a poznamenal si jeho číslo. Brzy nato odešel – koupit kočce kus ryby. Jasně, a taky předat číslo kámošům. Ti poté Benovi zavolali a vydávali se za Loriota. Do určité míry riskovali – co kdyby se mu ozval i nakladatel? Ale možná se předem ujistili, že ten je mimo město.

K dokonalosti jejich plánu ledacos chybělo, ale v dané chvíli postačil. Ben se nechal sebrat jako spadlé jablko a jen díky Robertě, kterou náhodou napadlo se za ním vydat, a jejímu duchapřítomnému zásahu neskončil pod lokomotivou, která by vláčela mercedes desítky metrů po kolejích. Nebýt Roberty, ještě teď by hledali zbytky jeho těla v mezerách mezi pražci.

Ztrácí snad formu? Tohle se nesmí opakovat.

Vše také nasvědčovalo tomu, že po něm jdou titíž lidé, kteří pronásledují Robertu Ryderovou. Nežertovali, a ať se mu to líbí nebo ne, je dva to nevyhnutelně svedlo dohromady.

Probudil se za svítání a celé ráno uvažoval, co s ní. Ještě včera byl přesvědčen, že se jí musí zbavit stůj co stůj, vyplatit ji, přinutit ji k návratu do Spojených států. Ale možná se mýlí. Možná by mu mohla pomoci. Oba přece chtějí přijít na to, co se vlastně děje. Vytušil také, že žena nechce odjet, ani jej nijak podrazit – částečně ze strachu, zčásti ze zvědavosti. To by jí však nemuselo vydržet, pokud ji nevezme do hry a dokud jí bude tajit, co ví, a nenaučí se jí důvěřovat.

Seděl na posteli a přemítal, když se z vedlejší místnosti ozval nějaký pohyb. Vstal a otevřel dveře. Roberta se protahovala a zívala, rozházené pokrývky pod nohama, vlasy rozcuchané.

„Dám si kafe a pak odcházím,“ oznámil suše. „Nechám odemčeno, takže se můžete kdykoliv sebrat a jít.“

Podívala se mu do očí, ale nic neřekla.

„Záleží jenom na vás,“ dodal. „Zůstáváte, nebo ne?“

„Pokud se rozhodnu zůstat, pak musím jít s váma.“

Přikývl. „Čeká nás spousta práce, abysme se něčeho dobrali. A já rozhodnu, jak na to půjdeme.“

„Takže už si věříme?“

„Snad jo,“ povzdychl.

„Potom zůstávám.“

Procházel mezi řadami ojetých aut a pohledem klouzalz jednoho na druhé. Potřebují rychlý a účelný vůz, nic okázalého ani příliš drahého. „Co tohle?“ otázal se a ukázal prstem.

Mechanik si otřel ruce do kombinézy zanechávaje na modré látce souběžné olejové skvrny. „Rok staré, ve skvělém stavu. Jak budete platit?“

Ben se poplácal po kapse. „Můžu hotově?“

O deset minut později už ve stříbrném Peugeotu 206 Sport uháněli po Avenue de Gravelle směrem k hlavnímu pařížskému obchvatu.

„Na novináře docela rozhazujete, Bene,“ poznamenala Roberta ze sedadla spolujezdce.

„Tak fajn, čas jít s pravdou ven. Nejsem novinář,“ přiznal Ben a zpomalil v houstnoucím provozu před Périphériquem.

„Cha, já to věděla.“ Roberta si s tlesknutím zamnula ruce. „A mohu vědět, co doopravdy děláte, pane Benedikte Hope? Nebo to není vaše jméno?“

„Je.“

„Je hezké.“

„Příliš hezké pro někoho jako já?“

Usmála se. „To jsem neřekla.“

„K tomu, co dělám,“ pokračoval Ben. „Hm… Asi by se to dalo nazvat hledáním.“ Prodíral se mezi auty, a jakmile se objevila skulinka v koloně, sešlápl plyn, až je zrychlení sportovního vozu přitlačilo do sedadel, vetřel se do ní a pak zase zvolnil. Motor příjemně vrněl.

„Hledáním čeho? Potíží?“

„No, někdy taky,“ ušklíbl se Ben. „Ale tentokrát jsem tolik problémů nečekal.“

„Tak za čím se teda honíte? A proč jste šel právě za mnou?“

„Vážně to chcete vědět?“

„To si pište.“

„Pokouším se najít alchymistu Fulcanelliho.“

Povytáhla obočí. „Ahá… Mno, a dál?“

„Vlastně mi jde o jeden jeho rukopis, který bud získal, nebo ho sám napsal… Moc o tom nevím.“

„Jo tahle pohádka, Fulcanelliho rukopis. Jasně.“

„Už jste o něm někdy slyšela?“

„Samozřejmě že jsem o něm slyšela. V tomhle oboru toho zaslechnete spoustu.“

„Podle vás teda neexistuje.“

Pokrčila rameny. „Kdo ví? Je to něco jako svaty grál alchymie. Někteří tvrdí, že je skutečný, jiní že ne. Nikdo netuší, co to vlastně je nebo co se v něm má psát nebo jestli vůbec kdy existoval. A k čemu ho vůbec potřebujete? Nepřipadáte mi zrovna jako ten typ, co tomu všemu hrozně věří.“

„A čím se tenhle typ vyznačuje?“

Pohrdlivě si odfrkla. „Víte, co je největší potíž alchymie? Lidi, kteří se k ní dostávají. Ještě jsem nepotkala nikoho, kdo by nebyl tak trochu pošahanec.“

„Díky za poklonu. Právě jste mi poprvé polichotila.“

„Neberte si to osobně. Ale neodpověděl jste mi na otázku.“

Ben zaváhal. „Nemám na tom žádný osobní zájem, pracuju pro jednoho klienta.“

„A tenhleten klient se domnívá, že mu rukopis pomůže zbavit se nějaké nemoci, viďte? Proto vás zaujal můj výzkum. Hledáte nějaký lék nebo způsob, jak někoho vyléčit. Jde o toho klienta osobně? Je nemocný?“

„Řekněme spíš, že zoufalý.“

„To věřím.“

„Napadlo mě, jestli by mu nepomohl váš muší elixír.“

„Už jsem vám vysvětlila, že není hotový. Rozhodně bych ho nezkoušela na lidech, to by bylo naprosto neetické – když odmyslím provozování lékařství bez licence. Už tak jsem v průseru až po uši.“

Beze slov pokrčil rameny.

„A co kdybyste mi taky prozradil, kam se v té vaší bezva nové hračičce tak ženeme?“

„Říká vám něco jméno Jacques Clément?“ nadhodil Ben.

Roberta pokývala hlavou. „Fulcanelliho učedník z dvacátých let minulého století.“ Střelila po něm tázavým pohledem. „Proč?“

„Povídá se, že mu Fulcanelli zanechal určité dokumenty – těsně před tím, než zmizel,“ řekl Ben. Robertě to očividně nestačilo, a tak pokračoval. „To bylo v roce 1926. Clément už samozřejmě zemřel, je to dost dlouho. Já teď chci ale zjistit víc právě o tom, co mu Fulcanelli předal.“

„A jak to hodláte udělat?“

„Když jsem před třemi dny přijel do Paříže, nejprve jsem pátral po tom, jestli nemá Clément nějaké žijící příbuzné. Říkal jsem si, že by třeba pomohli.“

„A?“

„Objevil jsem jeho syna Andrého. Bohatý bankéř v důchodu. Nutno říct, že nebyl zrovna nejochotnější. Teda spíš – sotva jsem zmínil Fulcanelliho, on i jeho manželka mě v podstatě vyhodili.“

„Jo, to se stává, když se s někým chcete bavit o alchymii. Dost často,“ poznamenala Roberta. „Vítejte do klubu.“

„No, nicméně samozřejmě jsem nečekal, že by se mi ještě ozvali,“ vyprávěl Ben dál. „Ale dneska ráno, ještě když jste spala, mi někdo telefonoval.“

„André?“

„Pierre, jeho syn. Docela dobře jsme si popovídali. Ukázalo se, že Clément měl syny dva – kromě Andrého ještě Gastona. André sklízel samý úspěch, zatímco Gaston byl odjakživa černá ovce rodiny – a ze všeho nejvíc toužil pokračovat v otcově odkazu. Naopak André otcovo dědictví ze srdce nenáviděl. Považuje ho za čáry máry.“

„To by odpovídalo.“

„S Gastonem se rodina v podstatě nestýká, stydí se za něj. Nechtějí s ním mít nic společného.“

„Takže je ještě naživu?“

„Vypadá to tak. Žije pár kilometrů odsud na jednom starém statku.“

Roberta se opřela zpět do sedadla. „A tam tedy míříme, ano?“

„Moc se nevzrušujte. Nejspíš to bude jen senilní podivín…, jak že jim to říkáte?“

„Pošahanci. Odborný termín.“

„Pokusím se si to zapamatovat.“

„Vy teda myslíte, že Gaston Clément by mohl mít ty listiny, nebo co mu to Fulcanelli dal, stále u sebe?“

„Za pokus to stojí, ne?“

„Hm. No, zní to všechno ohromně zajímavě, ale já jsem spíš doufala, že se pokusíme zjistit, co se to, krucinál, děje a proč se nás někdo pokouší zabít.“

Ben po ní šlehl pohledem. „Ještě jsem neskončil. Pierre Clément mi sdělil ještě něco – nebyl jsem sám, kdo se jeho otce na Fulcanelliho vyptával. Před dvěma dny se u nich prý objevili nějací tři chlápci a kladli mu dost podobné otázky – s tím rozdílem, že se ptali i na mě. Tohle všechno je nějakým zvláštním způsobem propojeno – vy, já, Michel, lidi, co po nás jdou, i ten rukopis.“

„Ale jak?“ zavrtěla Roberta bezradně hlavou.

„Nemám páru.“

A otázkou spíš je, dodával Ben v duchu, zda se ti tři muži také dozvěděli o Gastonu Clémentovi. Protože pak možná kráčí vstříc další pasti.

Asi za hodinu dorazili k opuštěnému statku, kde podle Pierra Clémenta žil jeho strýc. Zastavili na zalesněném odpočívadle o pár set metrů dál. „Mělo by to být ono,“ oznámil Ben, když zkontroloval hrubý náčrt, který si podle udaných instrukcí nakreslil.

Šedivé mraky nad hlavou hrozily deštěm. Kráčeli zvolna k farmě a Ben pro jistotu a tak, aby ho Roberta neviděla, odjistil cvoček na bezpečnostním poutku pouzdra na pistoli. Když se přiblížili k dlážděnému dvorku, neustále držel ruku poblíž zbraně. Po obou stranách dvora stály polorozpadlé hospodářské budovy a za zchátralým chlévem se rýsovala dřevěná stodola zralá na spadnutí. Přes rozbitá okna byla přitlučená neopracovaná prkna. Ze zčernalého plechového komína líně stoupal tenký proužek dýmu.

Ben se obezřetně rozhlédl kolem sebe v očekávání dalších nesnází. Nikde nikdo.

Vypadalo to, že ani uvnitř stodoly nikdo není. Vzduch prostupoval nepříjemný pach špíny a podivných doutnajících substancí. Celý prostor budovy vyplňovala jediná rozlehlá, začouzená místnost, kterou matně osvětlovaly mléčně bílé paprsky slunce, jež se draly mezi popraskanými latěmi zaprášenými okenními tabulkami. Dírou vysoko v lomenici létali dovnitř cvrlikající ptáci. Na vzdálenější straně stodoly se nacházelo vyvýšené pódium podpírané neotesanými dřevěnými sloupky a na něm otrhané křeslo, stolek se starou televizí a postel zaházená umolousanými peřinami. Na opačném konci stála obrovská pec plná sazí. Železná dvířka byla pootevřená a ven se dral hustý, tmavý, štiplavý kouř. Na stolcích kolem pece se povalovaly knihy, listy papíru a kovové a skleněné nádoby propojené gumovými hadičkami a plexisklovými trubičkami. Nad Bunsenovým hořákem bublaly prazvláštní tekutiny vháněné plynem z tlakových láhví a stoupal z nich nechutný puch. V koutech se vršilo harampádí, staré krabice, rozbité nádobky a podél zdí se táhly řady prázdných láhví.

„Strašná díra,“ vydechla Roberta.

„Aspoft tu nelítají žádné mouchy.“

„Ha ha,“ zašklíbila se. „Blbečku,“ ucedila pod vousy.

Ben přešel k jednomu ze stolků. Jeho pozornost upoutal vybledlý letitý rukopis, jejž v rozích zatěžovaly kousky křemenného krystalu. Když je odsunul, papír se okamžitě sroloval a rozvířil oblak prachu, jehož částečky se zaleskly v úzkém pruhu světla zvenčí. Ben listinu opatrně rozvinul, nastavil ji před zabedněné okno a začal luštit pavoučí písmo.

Prodlouží-li bylina č-šeng člověku život,

pak jistě stojí za to mít elixír v těle?

Zlato ze své podstaty nehnije a nemizí,

a ze všech věcí nejcennější jest.

Svede-li alchymista stvořit tento elixír,

pak délka jeho života konce nepozná.

Vlasy dřív bílé zčernají znova,

zuby, jež vypadaly, dorostou zpět.

Senilní stařec v zdatného mladíka promění se,

a stařena v pannu zase.

Ten, jehož schrána se změnila, unikne nástrahám žití.

„Našel jste něco?“ zajímala se Roberta a nakoukla mu přes rameno.

„Ještě nevím, mohlo by se to hodit.“

„Ukažte?“ Proletěla svitek očima, zatímco Ben šátral po stole a hledal podobné dokumenty. Objevil však jen hromádky umazaných papírů s pozohýbanými rohy, nesrozumitelné diagramy, tabulky a soupisy symbolů. Povzdechl. „Rozumíte něčemu z toho aspoň trochu?“

„Ehm, Bene?“

Sfoukl prach z jakési staré knihy. „Co?“ zamumlal, aniž ji plně vnímal.

Dloubla ho prstem. „Máme společnost.“

22

Benova ruka vystřelila ke zbrani. Jakmile se však otočil a spatřil muže, jenž se objevil ve dveřích, s úlevou svěsil paži k tělu.

Stařík měl dlouhé zacuchané vlasy, které mu pod bradou splývaly s hustými, nepěstěnými vousy. Očima nervózně těkal kolem sebe a šoupaje botami o betonovou podlahu a s holí v ruce se co nejrychleji belhal k nim.

„Položte to!“ zahulákal skřípavě a pohrozil Robertě kostnatým prstem. „Nesahejte na to!“

Roberta opatrně vrátila svitek na stůl, kde se okamžitě smrskl do ruličky. Muž jej popadl a rozlícené přitiskl ke hrudi. Na ramenou mu visel prastarý ušmudlaný zimník, místy roztrhaný na cáry. Stařec s námahou oddechoval. „Kdo jste?“ vyštěkl sípavě a odhalil zčernalý chrup. „Co pohledáváte v mém domě?“

Roberta na něj ohromeně civěla. Vypadal, jako by strávil posledních třicet let na ulici a přespával pod pařížskými mosty. Ježíši, pomyslela si,a já se snažím přesvědčit svět, aby tyhle lidi bral vážně.

„Hledáme pana Gastona Clémenta,“ řekl Ben. „Omlouvám se, bylo otevřeno.“

„Kdo jste?“ opakoval stařec. „Policajti? Dejte mi pokoj. Běžte do prdele.“ Stáhl se do temné části místnosti a mával před sebou holí.

„Nejsme od policie. Jenom se chceme na něco zeptat.“

„Já jsem Gaston Clément. Co ode mě chcete?“ zasupěl. Náhle mu vypověděla službu kolena; zakymácel se, upustil svitek i hůl a zhroutil se k zemi. Ben mu pomohl vstát a usadil ho na židli. Podřepí vedle něj, zatímco muž chraptivě odkašlával do kapesníku.

„Jmenuju se Benedikt Hope. Dostal jsem za úkol vypátrat jeden dokument – Fulcanelliho rukopis… Poslyšte, nemám vám zavolat lékaře? Nevypadáte moc dobře.“

Clément překonal záchvat kašle a otíraje si ústa okamžik popadal dech. Měl vyhublé, artritické ruce; na průhledné bledé kůži se vydouvaly modré žíly. „Nic mi není,“ zahuhlal. Pomalu otočil prošedivělou hlavou a zadíval se na Bena. „Mluvil jste o Fulcanellim?“

„Váš otec byl jeho učedník, je to tak?“

„Ano, Fulcanelli mu předal obrovskou moudrost,“ hlesl Clément. Vyčerpaně se opřel, jako by se zahloubal. Chvíli cosi nesrozumitelně mumlal, vypadal zmateně a myšlenkami daleko odsud.

Ben zvedl starcovu hůl a postavil ji k židli. Poté vzal z podlahy svitek a rozvinul ho. „Asi mi ne…“

Jakmile Clément spatřil svitek v Benových rukou, okamžitě se probudil k životu. Vystřelil vyzáblou paži a vytrhl mu listinu z dlaní. „Dejte to sem.“

„Co je to?“

„Co je vám do toho? Tajemství věčného života, když to musíte vědět. Čína, druhé století. Má nevyčíslitelnou hodnotu.“ Clément se zadíval Benovi do obličeje a zaostřil. Potácivě vstal a namířil na něj rozklepaný prst. „Co po mně chcete?“ tázal se roztřeseným hlasem. „Další cizáci, co mě chtějí okrást!“ Popadl hůl.

„Nemějte strach, monsieur, my nejsme žádní zloději,“ uklidňoval ho Ben. „Jenom potřebujeme informace.“

Clément si odplivl. „Informace? Uinformation, to tvrdil i ten salaud Klaus Rheinfeld.“ Práskl holí do stolu, až se poházené papíry rozletěly. „Ten prohnaný zlodějský Germán!“ Obrátil se k nezvané dvojici. „Vypadněte odsud,“ zařval na ně; v koutcích úst se mu zpěnily sliny. Napřáhl se ke stojanu a chňapl po zkumavce s nazelenalou tekutinou, z níž stoupala pára. Začal jí výhrůžně mávat, jenže pak jej opět zradila kolena a Clément zaškobrtl a upadl. Zkumavka se roztříštila o beton a kapalina se rozprskla do všech stran.

Ben s Robertou společně postavili starce na nohy a pomohli mu po pár schůdcích na vyvýšené pódium, kde se nacházela obytná část místnosti. Clément klesl na kraj postele, křehký a zesláblý. Roberta mu přinesla sklenici vody. Za několik minut se uklidnil a tentokrát už vypadal ochotněji.

„Věřte mi,“ pravil Ben. „Nechci vám nic ukrást. Když mi pomůžete, dobře vám zaplatím. Souhlasíte?“

Clément přikývl a usrkl vody.

„Výborně. Teď mě dobře poslouchejte. Než Fulcanelli v roce 1926 zmizel, dal vašemu otci Jacquesovi jisté dokumenty. Potřebuju vědět, jestli váš otec nevlastnil nějaký alchymistický rukopis, který by právě tehdy od mistra obdržel.“

Stařec zavrtěl hlavou. „Otec míval spousty listin. Mnoho jich ale těsně před smrtí zničil.“ Tvář se mu zkřivila zlostí. „A většinu z toho, co po sobě zanechal, mi ukradl ten prohnaný mizera.“

„Onen Rheinfeld, kterého jste zmiňoval?“ zajímal se Ben. „Kdo je to?“

Clémentovy vrásčité tváře zrudly emocemi. „Klaus Rheinfeld,“ procedil hlasem plným nenávisti, „byl můj asistent. Přišel se učit o tajemstvích alchymie. Prostě se jednoho dne zjevil u dveří, podělanej malej vyhublej šmejd, neměl nic než to smradlavý triko na sobě. Já jsem ho vzal k sobě, učil jsem ho, živil!“ Alchymista se vzteky téměř zalykal. „A věřil jsem mu. Jenže on mě zradil. Celých deset let už jsem ho neviděl.“

„A tenhle Klaus Rheinfeld ukradl důležité dokumenty, které kdysi patřily vašemu otci, ano?“

„A taky zlatý kříž.“

„Zlatý kříž?“

„Ano, velice starý, nádherný kříž. Před mnoha lety ho objevil sám Fulcanelli.“ Clément se znovu rozkašlal prskaje kolem sebe. „Byl to klíč k velkému vědění. Fulcanelli jej předal mému otci těsně před tím, než se vypařil.“

„Proč vlastně zmizel?“ zeptal se Ben.

Clément na něj vrhl ponurý pohled. „Někdo ho zradil. Stejně jako mě.“

„A kdo?“

„Někdo, komu věřil.“ Clémentovy svraštělé rty se roztáhly v tajemném úsměvu. Sklonil se pod postel a s posvátnou úctou vytáhl starou knihu vázanou v modré kůži. Odřený povrch vypadal, jako by z něj celá léta uždibovaly houfy myší. „Všechno je tady.“

„Co je to?“ otázal se Ben a zamžoural na přebal.

„Tohle je osobní příběh mistra mého otce,“ odvětil Clément. „Jeho deník. O tohle jediné mě Rheinfeld nepřipravil.“

Ben s Robertou si mezi sebou vyměnili kradmé pohledy. „Mohu se podívat?“ požádal Ben starce.

Alchymista knihu váhavě otevřel a natočil ji tak, aby bylo vidět dovnitř. Ben spatřil starobylý rukopis. „Tohle je opravdu Fulcanelliho vlastní dílo?“

„Samozřejmě,“ zabručel stařec a ukázal na podpis na vnitřní straně přebalu.

„Rád bych od vás ten deník koupil, monsieur.“

Clément si odfrkl. „Není na prodej.“

Ben se na okamžik zamyslel. „A co Klaus Rheinfeld?“ nadhodil. „Tušíte, kam se poděl?“

Stařec zaťal ruku v pěst. „Doufám, že se smaží v pekle. Tam patří.“

„Takže je mrtvý?“

Clément začal znovu cosi nesrozumitelně mumlat.

„Je mrtvý?“ opakoval Ben.

Alchymistův prázdný pohled směřoval kamsi mimo realitu. Ben mu zamával rukou před očima.

„Víc už z něj asi nedostaneme, Bene,“ hlesla Roberta.

Ben přikývl. Položil muži ruku na rameno a jemně jím třásl, dokud je nezačal zase vnímat. „Monsieur Clémente, teď dávejte dobrý pozor. Musíte na pár týdnů odjet pryč.“

Stařec se opět plně soustředil. „Proč?“ zachroptěl.

„Protože by vás mohli navštívit jistí pánové – ne zrovna nejpřívětivější lidé. S těmi byste se nechtěl setkat. Chápete? Vyptávalise už vašeho bratra a možná teď ví, kde bydlíte. Obávám se, že by vám mohli ublížit. Proto chci, abyste si vzal tohle.“ Ben vytáhl tlustý svazek bankovek.

Když si Clément uvědomil, kolik je to peněz, vytřeštil nevěřícně oči. „Co s tím budu dělat?“ tázal se zajíkavě.

„Na chvíli se vytratíte,“ vysvětloval Ben, „koupíte si nové šaty nebo si zajdete k doktorovi, jestli potřebujete. Nasedněte na vlak, jeďte, co nejdál to půjde, a měsíc dva pobuďte daleko odsud.“ Zalovil v kapse a vyňal další balíček. „A tohle bude taky vaše, když si to rozmyslíte s tím prodejem.“

23

„Zajímavé čtení?“

„Docela jo,“ utrousil Ben nepřítomně a vzhlédl od psacího stolu. Roberta civěla z okna a znuděně usrkávala kávy. Ben se vrátil k deníku. Opatrně obracel stářím zažloutlé stránky a zběžně prolétal zápisy činěné alchymistovým uhlazeným, ladným rukopisem.

„Stálo to za těch třicet tisíc?“

Ben neodpověděl. Možná to za to, co zaplatil Clémentovi, stálo, a možná ne. Spousta stránek v deníku chyběla, jiné byly poničené a nečitelné. Doufal, že objeví nějaká vodítka k bájnému elixíru, nebo snad dokonce recept či návod. Čím dále však listoval, tím více si uvědomoval, jak naivní měl očekávání. Zdálo se, že je to deník jako každý jiný, pravidelné každodenní zápisky obyčejného muže. Pohledem utkvěl na jednom delším záznamu a začetl se do něj.

9. února 1924

Výstup na horu byl dlouhý a riskantní. Na tyto věci začínám být příliš starý. Několikrát jsem málem padl mrtev, když jsem se kousek po kousku, prokřehlý a ztuhlý, vláčel nahoru po téměř svislé skále, zatímco padající sníh pomalu houstl a přerůstal v blizard. Nakonec jsem se doplahočil na vrchol a dopřál svému znavenému tělu chvíli odpočinku. Sípal jsem a svaly měl námahou roztřesené. Z očí jsem setřel sníh a pohlédl ke zřícenině hradu před sebou.

Tok času nebyl ke kdysi hrdé pevnosti Amauriho de Lévise milosrdný. Podepsaly se na ní války a morové rány, střídaly se zde válečnické rody, které vzkvétaly a vymíraly, a půda neustálepřecházela z jednoho panovníka na druhého. Uběhlo přes pět století od chvíle, kdy byl už tehdy starý a zpustlý hrad naposledy obléhán, demolován a nakonec obrácen v trosky v důsledku jakéhosi dávno zapomenutého rodového sváru. Ze silných věží s kruhovým půdorysem zbyla jen sut, bitvami poznamenané zdi jsou pokryté mechem a lišejníky. Vnitřek hradu kdysi poničil požár a střecha se propadla. Čas, vítr, déšt a slunce dokonaly zbytek.

Zřícenina je z velké části zarostlá hlodášem a ostružiníky. Klenutou gotickou hlavní branou jsem se musel prosekat, abych se vůbec dostal dál. Dřevěná vrata shnila na prach, zbyly z nich jen zčernalé železné panty, jež visí z rozdrolené kamenné klenby na zrezivělých nýtech. Jakmile jsem se ocitl za branou, pohltilo mne mrtvolné ticho, které vyplňovalo prázdnou skořepinu z vnějších zdí. Pomalu jsem začínal ztrácet naději, že kdy najdu, pro co jsem přišel.

Bloumal jsem po zasněženém nádvoří a rozhlížel se kolem sebe, civěl na polorozpadlé zdivo a zřícené náspy. Na konci klikaté chodby, jež se vinula do hlubin země, jsem objevil vchod do staré zásobárny, kde jsem se ukryl před větrem a rozdělal malý oheň, abych se trochu zahřál.

Kvůli blizardu jsem zůstal uvězněn v troskách hradu po celé dva dny. Při životě mě držely skrovné dávky chleba a sýra, který jsem si nesl s sebou, měl jsem i deku a malou pánev, na které jsem rozpouštěl sníh, abych měl co pít. Čas jsem si krátil průzkumnými výpravami do nitra ruiny vroucně doufaje, že se potvrdí to, na co jsem přišel při svém bádání.

Dobře jsem věděl, že onen poklad, pokud vůbec existuje, se nebude povalovat v rozvalinách mezi zbytky náspů či věží, ale že jej musím hledat pod zemí, v spletité síti tunelů a dutin vytesaných do skály pod hradem. Spousta už se jich sesula a zmizela, ale jiné zůstaly neporušené. Ve spodních patrech jsem odhalil plesnivé vlhké kobky i kosti jejich nebohých obyvatel, které už se rozpadaly na prach. Bloudil jsem temnými spojovacími chodbami a točitými schodišti za svitu olejové lampy, provázen kapkami vody, která nepřetržitě stéká ze stropů. Hledal jsem a modlil jsem se.

Po mnoha hodinách bolestného neúspěchu jsem prolezl polopropadlým tunelem hluboko do podzemí a ocitl se v komnatěo čtvercovém půdorysu. Pozvedl jsem lucernu a rozeznal klenutý strop a roztříštěný erb s prohnilou starobylou dřevořezbou, stejnou, jako jsem viděl v Paříži. V tu chvíli jsem věděl, že jsem dovedl pátrání do úspěšného konce. Srdce mi plesalo radostí.

Kroužil jsem po místnosti, dokud jsem nenašel ten správný bod. Seškrabal jsem husté pavučiny a odfoukl mračna prachu. Přede mnou se objevily léty shlazené značky vyryté do kamene. Mé očekávání se naplnilo; ukázaly mi směr ke konkrétní dlaždici zasazené v podlaze. Rozrýval jsem hlínu kolem jejích okrajů, až jsem pod ni konečně mohl zasunout prsty a s velkou námahou jsem ji nadzvedl. Když jsem spatřil kamennou dutinu i to, co ukrývá, a uvědomil jsem si, co jsem po celoživotním hledání konečně našel, klesl jsem na kolena a po tvářích mi kanuly tiché slzy úlevy a radosti.

Srdce mi bušilo obavami, když jsem z díry vytáhl těžký předmět a otřel špínu a prohnilé pozůstatky obalu ze skopovice. Ocelová skříňka je velmi Zachovalá. Když jsem nožem vypáčil víko, unikla zevnitř se sykotem trocha vzduchu. Rozklepanými prsty jsem sáhl dovnitř a v mihotavé záři lucerny se opájel pohledem na svůj neuvěřitelný nález.

Po téměř sedm set let ležely tyto vzácné předměty skryté lidskému zraku.

Domnívám se, že artefakty vyrobili mí dávní předkové kataři. Jsou dílem mistrovského umění, o němž celé generace neměly nejmenší ponětí. Společně by mohly tvořit klíč k Tajemství všech Tajemství a dovést nás k cíli celého snažení. Je to tak obrovský zázrak, že se bojím jen pomyslet na jeho moc a sílu…

Ben nedočkavě otočil pár stran, aby se dozvěděl víc.

3. listopadu 1924

Má domněnka se potvrdila. Rozluštit poselství na starém svitku je mnohem náročnější, než se prve zdálo. Strávil jsem několik měsíců překladem archaických jazyků, které se v něm objevují, dešifrováním složitě propracovaných kódů a odhalováním úmyslných kliček a vědomých triků. Dnes jsme však s Clémentem konečně byli za zdlouhavou dřinu náležitě odměněni.

Poté co jsme substance roztavili na základní soli a podrobili je zvláštním přípravným procesům a destilaci, rozpustili jsme je v nístěji pece. Překvapil nás nečekaný sykot a laboratoř okamžitě zahalil hustý mlžný opar. Ohromeně jsme nasávali pach čerstvé zeminy a nasládlou vůni květin. Voda zezlatověla. Přidali jsme do ní určené množství rtuti a nechali roztok vychladnout. Když jsme pec otevřeli…

Zbytek stránky rozežrala vlhkost za vydatné pomoci myší. „Sakra,“ ulevil si Ben. Nakonec se beztak nic užitečného nedozví. Upřel oči na vybledlá písmena a četl dál. Některá slova však kvůli navlhlým skvrnám nedokázal rozeznat.

8. prosince 1924

Jak se takový Elixír života testuje? Směs jsme připravili přesně podle detailního návodu mých předků. Dobrý přítel Clément se bál jej okusit. Já sám jsem oproti tomu vypil té nasládlé tekutiny již asi třicet dramů. Žádné nežádoucí účinky nepozoruji. Teprve čas ukáže, zda má moc udržet člověka při životě…

Čas ukáže, no dobře, blesklo Benovi hlavou, když otráveně přeskočil dalších pár stran na zápis z května 1926. Na rozdíl od těch předchozích byl zcela nepoškozený.

Když jsem se dnes ráno po pravidelné procházce vrátil na Rue Lepic, přivítal mě v laboratoři snad nejodpornější puch, co jsem kdy zažil. Už jak jsem spěchal po schodech do sklepa, mi bylo jasné, co se stalo. Přesně jak jsem čekal – jakmile jsem rozrazil dveře, spatřil jsem svého učně Nicholase Daquina obklopeného šedým dýmem a troskami hloupého experimentu…

Uhasil jsem plameny a kašlaje z kouře se k němu otočil. „Kolikrát už jsem tě před podobnými kousky varoval, Nicholasi?“ pravil jsem.

„Omlouvám se,“ opáčil Nicholas s tím svým vzdorovitým pohledem v očích. „Ale skoro jsem uspěl, mistře.“

„Experimentování může být nebezpečné. Ztratil jsi kontrolu nad elementy. Udržet je v rovnováze vyžaduje velejemný cit.“

Pohlédl na mě. „Sám jste přece říkal, že k tomu mám dobré dispozice.“

„To také máš,“ odvětil jsem. „Ale intuice sama o sobě nestačí. Svůj talent musíš brousit, příteli, a naučit se ovládat svou mladickou spontánnost.“

„Jenže všemu se učit trvá tak dlouho. Chci vědět víc. Chci se dozvědět úplně všechno.“

Můj dvacetiletý učeň je možná tvrdohlavý a někdy i namyšlený, ale obrovský talent se mu upřít nedá. S tak dychtivým žákem jsem se ještě nesetkal. „Nemůžeš přeci očekávat, že vtěsnám tři tisíce let filosofie spolu se svou celoživotní zkušeností do několika zhuštěných lekcí,“ vysvětloval jsem Nicholasovi trpělivě. „Nejzásadnějším a nejmocnějším tajemstvím přírody se musíš učit pomalu, postupně, krok za krokem. Taková je alchymie.“

„Ale já mám tolik otázek, mistře!“ oponoval Nicholas a upíral ke mně pronikavé tmavé oči. „A vy toho tolik víte. Ten pocit, že jsem tak nevzdělaný, prostě nesnesu.“

Pokýval jsem. „Všechno doženeš. Ale musíš se naučit zvládat svou svéhlavou náturu, mladý Nicholasi. Není rozumné pokoušet se rozběhnout, když ještě neumíš ani chodit. Teď by ses měl chvíli věnovat teoretickému vzdělání.“

Mladík ztěžka dosedl na židli, na tváři znepokojený výraz. „Ale mě už nebaví číst knihy, mistře. Učit se teorii našeho díla je jistě velice záslužné, ale já potřebuji dělat něco skutečného, zkoušet věci, na které se mohu dívat, kterých se mohu dotknout. Musím se přesvědčit o tom, že naše práce má smysl.“

Řekl jsem, že chápu. Když jsem ho pak chvíli pozoroval, usoudil jsem, že příliš mnoho teorie by nakonec mohlo tohoto nesmírně nadaného učně odradit. Sám vím až příliš dobře, jak nezáživné a zbytečné se může zdát suchopárné studium bez konkrétní, hmatatelné odměny v podobě skutečného průlomu.

Pomyslel jsem na ten svůj. Snad kdybych se podělil o malý kousek svého vědění, té neuvěřitelné znalosti, mohl bych na okamžik uspokojit Nicholasovu spalující zvědavost…

„Dobrá,“ pravil jsem po dlouhé odmlce. „Umožním ti spatřit něco víc. Něco, o čem se v knihách nedočteš.“

Mladík nadšeně vyskočil a oči mu plály vzrušením. „Kdy, mistře? Teď hned?“

„Ne, hned ne,“ opáčil jsem. „Nebud tak netrpělivý, příteli. Už brzy, dočkáš se.“ Tady jsem si neodpustil pozvednout varovný prst. „Avšak pamatuj, Nicholasi, žádný učedník tak mladý jako ty ještě nikdy neměl možnost posunout se v alchymistickém vědění tak daleko ani tak rychle. Představuje to pro tebe obrovskou zodpovědnost, kterou musíš být připraven přijmout. Až se s tebou podělím o ta největší tajemství, nesmíš je nikdy nikomu vyzradit. Nikomu, rozumíš? To mi musíš odpřisáhnout“

Jak bylo pro jeho povýšené manýry příznačné, Nicholas vzdorně pozvedl bradu a prohlásil: „To klidně udělám, a hned.“

„Jen si to pořádně rozmysli, nemáš kam spěchat. Jakmile se tato dvířka jednou otevřou, není cesty zpět.“

Zatímco jsme spolu hovořili, vešel dovnitř Jacques Clément a začal mlčky uklízet následky exploze. Když Nicholas odešel, Jacques se na mne obrátil s pohledem plným obav. „Odpustte, mistře,“ začal váhavě. „Víte, že jsem o vašich rozhodnutích nikdy nepochyboval…“

„Co máš na mysli, Jacquesu?“

Muž zdráhavé pokračoval: „Vím, že si Nicholase velice považujete. Je bystrý a plný nadšení, o tom není pochyb. Ale ta jeho prudká, impulzivní povaha…, dychtí po znalostech stejně jako nenasytný člověk po bohatství. Je v něm až příliš velká touha.“

„Je jenom mladý, toí vše,“ odvětil jsem. „I my jsme kdysi byli takoví. Co mi to chceš říct, Jacquesu? Mluv otevřeně, příteli.“

Clément s odpovědí chvilku otálel. „Víte jistě, mistře, že je mladý Nicholas na takové vědění připraven? Bude to pro něj velký krok. Zvládne ho?“

„Domnívám se, že ano,“ pravil jsem. „Věřím mu.“

Ben zavřel deník a chvíli přemítal. Ať se tím velkým věděním myslí cokoliv, je jasné, že jej Fulcanelli odhalil pomocí artefaktů, které objevil v ruinách hradu a které nyní zřejmě drží v rukou Klaus Rheinfeld. Konečně alespoň pořádné vodítko.

Na stole vedle něj tiše hučel přenosný počítač. Ben se k němu přesunul a naťukal něco na klávesnici. Ozval se známý praskavý zvuk internetového připojení a na monitoru naskočila obrazovka vyhledávače Google. Ben zadal jméno klaus rheinfeld a klikl na tlačítko VYHLEDAT.

„Co to hledáte?“ zajímala se Roberta a přitáhla si židli.

V tu chvíli naskočila stránka s výsledky hledání s překvapivými 271 odkazy. „Prokrista,“ zamumlal Ben a začal se probírat dlouhým seznamem. „No, tohle vypadá docela slibně.“

Klaus Rheinfeld režíruje film „Vyděděnec“ s Bradem Pittem a Reese Witherspoonovou v hlavních rolích…

„Napínavý thriller… Rheinfeld jako nový Quentin Tarantino,“ četla vědkyně nahlas.

Ben zabručel a posunul stránku s výsledky níž. Téměř všechny odkazy vedly k recenzím filmu Vyděděnec, popřípadě k rozhovorům s režisérem, dvaatřicetiletým rodákem z Kalifornie. Objevila se také společnost Klaus Rheinfeld Exports, jež se věnovala obchodu vínem.

„A pak tu máme Klause Rheinfelda, zaříkávače koní,“ poznamenala Roberta.

O několik stránek dál se objevil odkaz na jakýsi lokální plátek, malý deník s redakcí ve městě Limoux v jihofrancouzském regionu Languedoc. Titulek hlásal:

LE FOU DE SAINT-JEAN

„Šílenec ze Saint-jean,“ přeložil Ben. „Z října 2001… Tak jo, poslouchejte…“

V lesích u languedocké vesnice Saint-jean se potuloval polonahý zraněný muž. Podle místního pastora, otce Pascala Cambriela, jenž muže našel, blábolil cosi v prapodivném jazyce a zdálo se, že trpí těžkou demencí. Muž, kterého se s pomocí jeho vlastních dokladů podařilo identifikovat jako Klause Rheinfelda, který kdysi trvale pobýval v Paříži, si podle všeho zasadil několik vážných bodných ran nožem. Pracovník záchranné služby našemu reportérovi sdělil:’Nikdy jsem nic podobného neviděl. Po celém těle měl takové zvláštní obrazce, trojúhelníky, kříže a jiné tvary. Dělalo se mi z toho špatně. Jak může někdo něco takového způsobit sám sobě?‘ Podle některých zpráv ukazují mužovy bizarní jizvy na satanské rituály, avšak místní úřady tuto možnost kategoricky odmítají. Rheinfeld byl převezen do nemocnice Sainte Vierge…

„Sakra, a o tom, co se s ním dělo dál, už se nezmiňují. Může být kdekoliv.“

„Ale aspoň víme, že žije,“ připomněla vědkyně.

„Anebo žil, už je to šest let. Pokud to vůbec je ten Klaus Rheinfeld, kterého hledáme.“

„Vsadím se, o co chcete, že je to on,“ řekla Roberta. „Satanské obrazce? Ctěte alchymistické.“

„Ale proč byl celý pořezaný?“ přemítal Ben nahlas.

Žena pokrčila rameny. „Třeba byl prostě blázen.“

„Fajn… Takže tu máme jednoho šíleného Němce posetého řeznými ranami, který možná zná obrovská tajemství, jež budou sahat až k Fulcanellimu – a možná taky ne –, a který se momentálně může nacházet kdekoliv na světě. To se nám to hezky zúžilo.“ Ben si povzdechl a vyčistil obrazovku. „A když už jsme online, můžem se podívat taky na tohle.“ Naťukal do příkazového řádku adresu e-mailového serveru Michela Zardiho, počkal, až se objeví úvodní stránka, a poté vyplnil přihlašovací jméno. Potřeboval ještě heslo, aby se dostal k jeho zprávám; spoléhal na to, že většina lidí používá slova ze svého soukromí. „Co víte o Michelově osobním životě? Měl nějakou přítelkyni nebo tak něco?“

„Nic moc – o žádné dlouhodobé známosti nevím.“

„Jméno matky?“

„Ehm… moment… Myslím že Claire.“

Ben zadal jméno do řádku s heslem.

claire

chybné heslo

„Oblíbený fotbalový tým?“

„Netuším. Do sportu zrovna moc nebyl.“

„Značka auta nebo kola?“

„Jezdíval metrem.“

„Domácí mazlíčci?“

„Měl kočku.“

„No jasně, ta ryba,“ pokýval Ben hlavou.

„Ten zmetek s tou svojí rybou…, jak jsem na to mohla zapomenout? Každopádně ten jeho kocour se jmenuje Lutin. L – U – T –1 – N.“

lutin

„Bingo!“ Na stránce naskočily Michelovy zprávy. Většinou šlo o spam nabízející viagru, popřípadě prodloužení pohlavního údu. Žádná doručená pošta z tajemných kontaktů. Roberta se naklonila Benovi přes rameno a klikla na složku s odeslanými e-maily. Monitor blikl a před očima se jim objevily Michelovy písemné zprávy příjemci jménem „Saul“ seřazené podle data.

„Koukněte na to,“ hlesla žena a přejela šipkou myši nahoru. „Tady je ta poslední s onou přílohou, jak jsem vám o ní říkala.“ Klikla na logo kancelářské sponky a ukázala Benovi fotografie uložené v souborech s příponou JPG. Ben si je prohlédl a poté přílohu zavřel a klikl na možnost NAPSAT E-MAIL. Na obrazovce vyskočilo prázdné okno nového dopisu.

„Co to děláte?“

„Oživuji našeho přítele Zardiho.“ Ben zprávu adresoval Saulovi a Roberta zděšeně vytřeštila oči, když spatřila, co píše.

Hádejte, kdopak to píše? Tak tak, dostali jste špatnýho chlápka. Zabili jste mi kámoše, hajzlové. Chcete Ryderovou? Mám ji u sebe. Dělejte, co vám řeknu, a je vaše.

„Žádný Shakespeare to není, ale pro naše potřeby bohatě postačí.“

„Co to sakra melete?“ Roberta ustrašeně vyskočila a probodávala Bena pohledem.

Chytil ji za zápěstí. Snažila se vykroutit z jeho sevření, a tak trochu povolil stisk a nasměroval ji zpět na židli. „Chcete přece zjistit, co je to za lidi, ne?“ Vědkyně se posadila, ale v očích se jí stále zračila nedůvěra. Ben s povzdechem hodil na stůl svazek klíčů. „Tady máte. Jak jsem řekl, můžete kdykoliv odejít. Ale sama jste souhlasila s tím, že mě necháte dělat svou práci, vzpomínáte?“

Neodpověděla.

„Věřte mi,“ hlesl.

Žena odevzdaně vydechla. „No dobře, věřím.“

Ben se obrátil zpět k monitoru a zprávu dopsal. „Tak, jdeme na to,“ odtušil a zmáčkl tlačítko ODESLAT.

24

Gaston Clément se rozhodl uposlechnout Benovy rady příliš pozdě. Opojen nečekaným bohatstvím si nalil sklenici levného vína a připil na zdraví neznámému návštěvníkovi.

Když se v domě objevili další tři cizinci, dřímal právě ve svém rozedraném křesle, poloprázdnou láhev vedle sebe na podlaze. Godard, Berger a Naudon popadli sténajícího starce a shodili ho z vyvýšeného stupínku na betonovou zem. Znovu jej zvedli a posadili na židli. Zasadili mu těžkou ránu do obličeje a zlomili mu nos. Z dírek se mu řinula krev a smáčela Clémentovy prošedivělé vousy.

„Kdo ti dal ty peníze?“ zahřímal mu hlas do ucha. „Tak mluv!“ Na spánku ucítil chladnou ocel ústí pistole. „Kdo tady byl? Jak se jmenoval?“

Clément si lámal hlavu, ale nedokázal si vzpomenout, a tak jej bili ještě víc. Mlátili ho hlava nehlava, dokud neměl oči oteklé tak, že už je nemohl otevřít, dokud podlahu kolem něj nepokrývala vrstva zvratků a vlasy a vousy neměl slepené krví. „II est Anglaisl“ vyhrkl klokotavě, když se náhle rozpomněl.

„Co říkal?“

„Byl to ten Angličan.“

Clémenta zasáhl do krku nečekaný kop těžkou botou, jenž mu málem přerazil vaz; alchymista přistál obličejem na studené zemi, nesrozumitelně zaúpěl a ztratil vědomí.

„Opatrně, chlapci,“ mírnil společníky Berger s pohledem upřeným na žalostnou postavu zkroucenou na betonu. „Máme ho předat živého.“

Audi, do jehož kufru Clémenta nacpali, ještě ani neopustilo prostor farmy, když z oken stodoly zašlehaly vysoké plameny a k obloze začal stoupat černý kouř.

Monika Banelová se procházela se svou pětiletou dcerkou Sophií příjemným parčíkem Monceau. Na stromech štěbetali ptáci a v malebném miniaturním rybníčku plavaly labutě. Monika, jež pracovala jako sekretářka na zkrácený úvazek, si sem ráda chodila na pár minut odpočinout, poté co vyzvedla Sophii ze školky. Když míjely postaršího elegantního muže, který touto dobou vždy sedával na své oblíbené lavičce a četl si noviny, přátelsky pozdravila: „Bonjour, monsieur.“

Dívenka se jako vždy nechávala unést rozličnými obrazy, předměty a zvuky, které ji v parku obklopovaly ze všech stran.

V rozzářených očích se jí třpytily veselé jiskřičky. Jak kráčely po jedné ze stezek, které se vinuly mezi trávníky, nadšeně zvolala: „Maman! Podívej, jde za náma pejsek!“ Matka se usmála. „No ano, ten je hezký!“

Čisťounký psík plemene King Charles Cavalier byl bílý s hnědými fleky a na krku měl červený obojek. Monika se rozhlédla kolem sebe. Někde poblíž bude určitě jeho majitel; své mazlíčky tu odpoledne věnčilo mnoho Pařížanů.

„Můžu si s ním hrát?“ žadonila rozradostněná Sophie, když se pes rozběhl směrem k nim. „Ahoj, pejsánku,“ zvolala. „Jak se jmenuješ? Maman, co to má v puse?“

Pes se zastavil u Sophiiných nohou a pustil kořist na zem. S očekáváním na ni koukal a mával ocasem. Než Monika stačila dceru zarazit, sehnula se a začala předmět zvědavě zkoumat. Pak se zamračeně obrátila k matce a napřáhla věc před sebe.

Monika Banelová zděšeně vykřikla. Sophie držela kus odseknuté zmrzačené lidské ruky.

25

MONTPELLIER, FRANCIE

Elektrikářův učeň nedokázal vyhnat ono sklepení z hlavy. Před očima mu neustále vyskakovaly obrazy podivných předmětů, které tam viděl. Co se tam asi děje? Rozhodně to není sklad. A určitě tam nechovají psy. Některé části jsou zamřížované, jako by to byly klece, a na stěnách visí kovové prstence. Vzpomněl si, jak kdysi četl o starodávných pevnostech; jenže moderní dům s proskleným průčelím měl do středověké stavby daleko. Tamní sklepení mladíkovi přesto připomínalo podivný hradní žalář.

S prací skončil v půl sedmé a teď měl až do pondělí volno. Díky Bohu. Strýček Richard byl milý – tedy většinou –, ale ta práce Marka příšerně nudila. I jeho strýc ho nudil. Chlapec toužil po nějakém vzrušení. Matka mu vždycky říkávala, že má příliš bujnou fantazii. Na tom, že se chce stát spisovatelem, by nebylo nic špatného – jenže představivost sama o sobě mu na živobytí nevydělá. Zato dobré řemeslo – například elektroinstalatérství –, to bylo to pravé. Nechce přece skončit jako jeho otec, nebo snad ano? Hazardní hráč věčně na mizině, budižkničemu, který zná vězení jako své boty a který uteče od rodiny, protože není schopen nést jakoukoliv zodpovědnost? Oproti tomu život, jaký vedl strýc Richard – usazený, slušný člověk, jenž poctivě platí hypotéku, co pár let si pořídí nový vůz, je členem místního golfového klubu a doma na něj čeká oddaná manželka a dvě děti –, přesně takový život si pro Marka matka představovala a nic jiného by ji neuspokojilo.

Mladíkovi samotnému se však nezamlouval osud ani jednoho z bratrů. Měl vlastní představy a plány. Pokud se mu nepodaří stát se spisovatelem, mohl by být třeba detektiv. Různé záhady jej přímo fascinovaly, a teď navíc jednu sám objevil.

Znovu a znovu otevíral zásuvku v nočním stolku, kde ukryl předmět, jejž našel ve sklepení. Nikomu o něm neřekl. Zdálo se, že je vyrobený ze zlata. Má se snad kvůli tomu považovat za zloděje, je opravdu stejný jako otec? Ne, tuhle věc sám našel, patří mu. Ale co to znamená? Co je to vůbec za místo?

Dojedl večeři, poslušně odnesl talíř a příbor do myčky nádobí a zamířil ke dveřím. Ze stojanu v hale vzal helmu a klíčky od mopedu, do batohu strčil baterku a přehodil si jej přes rameno. Dodatečně ho napadlo přidat ještě tabulku čokolády.

„Marku? Kam jdeš?“ volala za ním matka.

„Ven.“

„Kam ven?“

„Prostě ven.“

„No, tak nechod moc pozdě.“

Sídlo bylo na mopedu snadno dostupné, nacházelo se ve vzdálenosti pouhých patnácti kilometrů od Markova domu. Několikrát sice špatně odbočil, ale nakonec se ocitl před masivní vstupní branou obehnanou zdí, právě když se začala snášet noc. Vysoká vrata z černé tyčové oceli byla zavřená. V dálce za nimi viděl Marc osvětlenou stavbu obklopenou temnými ševelícími stromy. Vypnul vrčící motor a ukryl moped v keřích na opačné straně silnice.

Kamenná obvodová zeď se širokým obloukem vzdalovala od okraje cesty. Marc se vyškrábal po hliněné hrázi a vydal se podél zdi. Plahočil se ve vysoké trávě, až přišel k letitému dubu, jehož větve se nakláněly přes hradbu. Hodil si batoh na rameno, vyšplhal nahoru po kmeni a opatrně se sunul po jedné ze silnějších větví, dokud se nejprve jednou a paki druhou nohou nedotýkal okraje zdi. Na druhé straně se pomalu spustil dolů a zlehka dopadl do křovin ve vnitřním prostranství.

Chvíli postál mezi stromy přežvykuje kousek čokolády a pozoroval budovu. V oknech v přízemí se svítilo. Dojedl, otřel si ústa a začal se pomalu a nenápadně plížit po trávníku. Přiblížil se až k domu, ale okna byla příliš vysoko na to, aby se mohl podívat dovnitř. Všiml si několika schůdků, jež vedly ke dveřím, které vypadaly jako hlavní vchod. Kdyby vystoupal do poloviny, už by do oken viděl.

Sotva vykročil, vzdálený konec příjezdové cesty osvětlily reflektory dvou velkých černých vozů. Železná brána se s jemným hučením automaticky otevřela a auta tiše vklouzla dovnitř. Marc vyběhl za nimi. Držel se v temnotě, a přesto spatřil, jak vozy vjíždí přes skloněnou rampu do podzemí; burácení motorů v uzavřeném prostoru náhle zesílilo. Marc se přikradl k rohu domu a pozorně naslouchal. Zevnitř se ozývalo bouchání dveří a nějaké hlasy. Mladík seběhl po špičkách dolů. Krčil se u stěny, odkud viděl muže, již vystoupili z aut, jak kráčejí k výtahu.

Něco tu ale nehrálo. Jeden z nich se očividně vzpouzel, bylo jasné, že nechce jít dál, křičel strachy a zoufale volal o pomoc. Ostatní jej táhli za paže a jeden z únosců k Markově zděšení dokonce vytáhl zbraň. Mladík se bál, že útočník muže zabije, ale uštědřil mu jen pořádnou ránu rukojetí do hlavy. Po betonu se rozstříkla krev. Zajatec téměř upadl do bezvědomí a přestal klást odpor. Nohy bezvládně vlekl za sebou.

Marc už víc vidět nepotřeboval. Otočil se a rychle se rozběhl.

Přímo vstříc mocným pažím mohutného muže v černém.

26

CENTRÁLNÍ PAŘÍŽ

Nedaleko Seiny, kousek od galerie Louvre, se nachází hospůdka Flann O’Brien’s, oáza irské hudby a piva Guinness. Tu noc sem přesně ve 23:27, jak nařizovaly instrukce, které obdrželi od nečekaně živého Michela Zardiho, dorazili čtyři hosté. Vrhajíce pohledy kolem sebe zamířili k baru, u něhož se tlačily davy lidí. Podnik hlučel pronikavým smíchem, cinkáním skleniček a tóny houslí a bendž.

Vůdce mužů byl podsaditý a svalnatý, na hlavě měl pleš a na sobě černou koženou bundu. Naklonil se přes pult a prohodil něco k barmanovi. Ten přikývl a zašmátral pod výčepem, odkud vytáhl mobilní telefon a předal jej hromotlukovi. Muž pokynul ostatním a společně opět vyšli ven.

Ve 23:30 se telefon rozezvonil. Plešatý muž jej přiložil k uchu.

„Nemluvte,“ přikázal hlas na druhé straně linky. „Poslouchejte, co vám říkám, a držte se instrukcí. Sleduju vás.“

Hromotluk se rozhlédl po ulici. „Nehledejte mě,“ pravil hlas. „jen dávejte pozor, jeden chybný krok a dohoda neplatí. Ztratíte Američanku a ponesete následky.“

„Dobře. Poslouchám,“ odvětil muž.

„Zavolejte si tímto telefonem taxi,“ nařídil Ben, jenž seděl za volantem peugeotu asi o kilometr dál. „Jedte sám, opakuji, jedte sám, nebo tu ženu nedostanete. Až budete sedět v taxíku, vytočte’Zardi‘ a já vám povím, co dál.“

Hromotluk seděl v mercedesu, jejž řídil taxikář afrického původu, a oknem pozoroval nábřeží Seiny. Vůz náhle odbočil a jasně ozářené výletní lodě plné opilých turistů zmizely z dohledu. Vjeli na neosvětlenou úzkou silnici, jež vedla k potemnělému břehu řeky. Muž vystoupil, mobilní telefon stále v ruce. Taxík odjel pryč.

Hromotluk se rozešel k určenému místu setkání a jeho kroky se rozléhaly pod mostem, jenž se mu táhl nad hlavou. Rozhlédl se kolem sebe.

„Nemám z toho moc dobrý pocit, Bene,“ špitla v černé tmě. „Víte jistě, že to byl dobrý nápad?“

Hladina Seiny se leskla v záři měsíce a nepatrně zčeřená voda jemně zurčela. Z místa pod úrovní ulic se hluk velkoměsta zdál vzdálený a utlumený. V dálce nad řekou se tyčily zlatavě ozářené věže katedrály Notre Dame. Ben mrkl na hodinky: „Klídek.“

Nad nimi se ozvalo bouchnutí dveří, pneumatiky odjíždějícího vozu a těžké kroky. Roberta se otočila a spatřila nějakou postavu. „Bene, támhle…“

„Poslouchejte,“ zašeptal jí do ucha. „Musíte mi věřit, rozumíte? Všechno bude v pořádku.“ Vzal ji za loket a vyvedl ji z přítmí pod mostem na dohled holohlavému muži, jehož tvář zkřivil zvrácený úsměv. „Zardi?“ otázal se; jeho hlas se odrážel ozvěnou od kamenného oblouku.

„Cest moi,“ řekl Ben. „Vous avez l’argent?“

„Peníze jsou tady,“ odpověděl muž francouzský a pozvedl kufřík.

„Položte to na zem,“ poručil mu Ben. Muž opatrně umístil kufr na zem a na okamžik spustil z Angličana oči. To Benovi stačilo. Pustil Robertu a přiskočil k hromotlukovi. Popadl ho za zápěstí, zkroutil mu je za záda a v tutéž chvíli mu přiložil tlumič browningu k faldům na krku. „Na kolena.“

Roberta s hrůzou zírala na pistoli v Benově dlani. Chtěla utéct, ale nohy měla jako z olova. Stála jako přimražená, neschopná spustit zrak z Bena, jenž nyní mířil mužovi na zátylek a rychle jej prohledával. Letmo se na ni podíval; výraz v ženině obličeji mu okamžitě prozradil, co se jí honí hlavou. Vrhl na ni pohled, kterým říkal: jen mě nech dělat svou práci.

Muž se na schůzku připravil. V kapse kožené bundy našel Ben Glock 19. Hodil jej na zem a odkopl od sebe; pistole doklouzala až k okraji nábřeží a se šplouchnutím spadla do vody.

„Za tohle zhebneš, Zardi,“ zamumlal hromotluk.

„To vy jste Saul?“ zeptal se Ben.

Muž neodpověděl. Ben se rozmáchl a praštil ho pažbou zbraně do hlavy. „To – vy – jste – Saul?“ zopakoval důrazně. Hromotluk zaskuhral. Lesklou pleš hyzdil tenký pramínek krve.

Roberta odvrátila zrak.

„Ne,“ hlesl. „Nejsem Saul.“

„Tak kdo je to tedy? A kde ho najdu?“

Muž se odmlčel a Ben mu uštědřil další ránu. Plešatec se svalil k zemi, obrátil se a zazíral na něj vystrašenýma očima. Ne však příliš. Bylo jasné, že je na občasný výprask zvyklý. „No dobře, už vás nepotřebuju,“ odtušil Ben, povolil pojistku a namířil muži do obličeje.

Nejspíš nekompromisní pohled v Benových očích muže přesvědčil, že nejde o žádný žert. „Nevím, kdo to je!“ zaprotestoval. Tón jeho hlasu napovídal, že mluví pravdu – jako každý, kdo tuší, že jde o všechno. „Já jenom přijímám rozkazy po telefonu!“

Ben sklopil pistoli, vytáhl prst z lučíku a znovu ji zajistil. „Kdo volá komu? Vy jemu? Jaké má číslo?“

Muž znal číslo nazpaměť. Odhrkal několik cifer.

Ben si ho chvíli prohlížel, přemítaje co s ním. Pod rozepnutou koženou bundou a košilí s povolenými knoflíčky u krku spatřil na chlupaté hrudi zlatý řetízek. Všiml si však ještě něčeho dalšího. S pistolí namířenou do mužova obličeje roztrhl jeho košili a ve slabé záři měsíce a lamp veřejného osvětlení z ulice nad nimi, jež se odrážela od zvlněné hladiny řeky, uviděl tetování.

Zobrazovalo středověký meč s rovnou čepelí a plochou příčnou záštitou vytvarovaný jako krucifix. Kolem ostří se vinulo sousloví GLADIUS DOMINI.

„Co je tohle?“ otázal se Ben a pohodil hlavní k mužově hrudi. Hromotluk sklopil zrak. „Nic.“

„Gladius Domini. Meč boží,“ zamumlal si Ben pro sebe a stoupl muži na varlata. Tmou proniklo ostré zajeknutí.

„Prokrista…,“ zaúpěla Roberta.

„Myslím, že se mi chcete svěřit,“ pobídl Ben muže klidně bez ohledu na ženin nářek a zlehka přitlačil.

„Dobře, dobře… Sundejte tu nohu,“ zahekal plešoun, obličej zalitý potem a zkroucený bolestí. Ben vyhověl, ale pistoli mu držel neochvějně namířenou na čelo. Muž úlevně vydechl a natáhl se na kamennou zem. „Jsem voják z Gladius Domini,“ hlesl.

„Co je Gladius Domini?“

„Organizace. Pracuju pro ně… Nevím…,“ hlas se mu vytratil a oči se najednou zasklily. Nepřítomný, prázdný pohled připomněl Benovi sebevraždu neznámého z katedrály. Někdo se těmhle chlápkům dostal do hlavy.

„Tak ty jsi voják boží,“ prohodil Ben. „Takže když zabíjíš nevinné, děláš to v Jeho jménu, ano?“ Pozvedl zbraň a poodstoupil. Pomalu protáhl prst lučíkem. „Tak teď dostaneš možnost setkat se s Ním osobně.“

Roberta vyběhla z přítmí mostu. „Co to děláte? Nezabíjejte ho! Nechte ho jít – prosím pusťte ho!“

V očích se jí zračila naléhavá prosba. Ben sundal prst ze spouště a povolil paži. Popíral tak veškerý svůj instinkt.

„Jděte,“ pokynul muži. Hromotluk se opatrně posadil a přitiskl dlaně bolestně k rozkroku. Košili měl smáčenou krví a ve svitu měsíce se mu leskly tváře zalité potem. S námahou se vyškrábal na nohy.

Roberta nevěřícně hleděla na Bena, rysy v obličeji ztuhlé. Podrážděně do něj strčila. Nereagoval. Bouchla jej do hrudi. „Kdo sakra jste?“

Červenou tečku, která jí přeletěla přes čelo, spatřil Benv poslední chvíli. Chňapl ženu za límec a strhl ji prudce stranou.

Vteřinu nato kolem nich prosvištěla sprška kulek z pušky s laserovým zaměřovačem z opačného břehu řeky a na zem se snesly odpadané kusy zdivá. Dávka tří ran z plně automatické zbraně. Hromotluk dostal přímý zásah do hlavy. Lebka se mu roztříštila a krev vytryskla na Robertu. Mužovo bezvládné tělo se o ni v pádu zachytilo a srazilo ji k zemi. Vědkyně v panice kopala nohama, jak se snažila vyprostit zpod mrtvoly, a poplašeně křičela.

Ben zpozoroval odraz světla od čočky zaměřovače střelcovy zbraně asi padesát metrů daleko a ihned palbu opětoval. Browning v jeho dlani kmital zpětným rázem. Odstřelovač náhle vyjekl, zřítil se z vyvýšené palebné pozice a se šplíchnutím dopadl do vody. Vojenská útočná puška AR-18 zařinčela o zem.

Další dva útočníci k nim přibíhali po nábřeží, pistole v napřažených pažích. Benovi hvízdla kulka kolem ucha a druhá se zaryla do zdi těsně vedle něj.

Napřáhl ruku se zbraní. Uklidni se. Soustředí se na střed terče. Spoušť se zmáčkne bez vědomého úmyslu. Dva dvojité výstřely v rychlém sledu a oba muži šli během vteřiny k zemi. Těla se nekontrolované sesula a zůstala nehybně ležet. Jen černá kontura neforemné hromady se rýsovala proti matně osvětlené noční obloze.

Ben odtáhl mrtvolu muže z Roberty; polovina plešatého temene chyběla, ženiny šaty a vlasy byly nasáklé krví. „Nejste zraněná?“ otázal se Ben spěšně.

Vědkyně se vysoukala na nohy, v sinalém obličeji nečitelný výraz. Vzápětí se opřela o kamennou zed a prudce zvracela. V dálce už vřískaly sladěné sirény několika rychle se přibližujících policejních aut. „Jdeme, honem.“

Roberta se ani nehnula. Na to, aby jí Ben něco vysvětloval, nebyl čas. Vzal ji kolem pasu a zpola ji nesl ke schodišti, jež vedlo na ulici.

Jakmile se ocitli na vrcholku schodů, žena jako by se vzpamatovala. Vyškubla se a utíkala pryč. Volal na ni, ale běžela opačným směrem, co jí síly stačily, přímo vstříc kvílícím sirénám. Policisté už byli skoro u nich. „Jděte ode mě!“ křičela na něj. Hnal se za ní, pokusil se ji vzít za ruku a promluvit si s ní. „Nesahejte na mě!“ Klopýtala dál.

Mezi několika osamocenými vozidly na konci ulice se objevilo probleskující modré světlo. Ben neměl na výběr; musel ji nechat jít. U policie bude alespoň v bezpečí, a než odbije další celá, zmizí Ben dávno daleko za městem. Vrhl na ni poslední pohled, otočil se a vyrazil ke svému peugeotu.

Roberta omráčeně vrávorala prostředkem silnice. Pár aut na ni troubilo a muselo prudce zatočit, aby se jí vyhnulo. Ben zpovzdáli viděl, jak vedle vědkyně s kvílením brzd zastavil policejní vůz. Ven se vyhrnuli tři strážníci. Stačil jim jediný pohled na zkrvavenou ženu v šoku a rázem si ji spojili s ohlášenou přestřelkou.

V dálce se rozléhal jekot dalších sirén – na scénu spěchala tři, možná čtyři nová auta.

Policisté ženě právě pomáhali na zadní sedadlo vozu, když se vedle nich zničehonic objevilo černé mitsubishi.

Ben stál asi sto metrů daleko a viděl, jak se černé dveře rozletěly a z nich vyskočili dva muži s pumpovacími brokovnicemi s upilovanou hlavní. Odstřelili policisty dřív, než stačili vytáhnout zbraň. Roberta se snažila vyplížit ven ze dveří na opačné straně, zatímco muži se rozešli kolem vozu a stlačováním podavače nabíjeli další ránu.

Prvního útočníka nabral peugeot nárazníkem; rozlámané tělo odletělo a spadlo na zem. Na druhého vystřelil Ben z otevřeného okýnka. Muž uskočil za policejní vůz a ráně unikl. Pak vystartoval a utíkal pryč jako o život. Ben zprudka otevřel dveře, vtáhl Robertu dovnitř a vyrazil. Smykem odbočil na most a přejel na druhý břeh. S pištěním pneumatik zahnul do nejbližší postranní uličky akorát včas, aby se vyhnul houkající flotile policejních aut, která dorazila na místo činu.

27

O DVĚ HODINY DŘÍV

Během nacistické okupace využívalo gestapo širokou síť jednoduchých místností a temných chodeb s voštinovou strukturou jako vězení a výslechové středisko. Dnes rozlehlé podzemní prostory pod policejním prezidiem ukrývaly mimo jiné forenzní laboratoř a márnici. Jako by místo stále pronásledovalo jeho hrůzné dědictví.

Luc Simon stál ve strohém, neonovými svítidly ozářeném sále vedle vysokého hubeného soudního patologa s bílými vlasy Georgese Rudela. Na stole před nimi leželo tělo zahalené bílou pokrývkou. Vyčuhovala pouze chodidla, bezkrevná a chladná. Na jednom z prstů visel štítek. Simon rozhodně nebyl přecitlivělý, ale měl co dělat, aby neodvrátil zrak, když Rudel bezmyšlenkovitě odhrnul plátno a obnažil mužovu hlavu, krk a hrudník.

Od doby, kdy Simon spatřil Michela naposledy, tělo pečlivě očistili – přesto na ně nebyl hezký pohled. Kulka vnikla dovnitř pod bradou a prokousala se nahoru těsně za obličejem, jejž z velké části znetvořila k nepoznání. Vyletěla temenem. V hlavě zůstal jen jeden oční důlek; čidlo zraku vypadalo jako zkažené vejce natvrdo a zornice jako by civěla přímo na ně.

„Tak, co pro mě máte?“ zajímal se Simon.

Patolog ukázal na zbytky Michelova obličeje. „Zranění odpovídá kulce nalezené ve stropě,“ pravil mechanicky, jako by diktoval zprávu. „Rána po vstupu je tady. Někdo tu zbraň držel tak, aby se ústí zlehka dotýkalo spodní čelisti. Okraje rány ožehnuté od spalin a zčernalé prachem. Usuzuji na revolver Smith and Wesson, hlaveň dlouhá sedm a půl centimetru, ráže 44 Remington Magnum. Silný kalibr vysvětluje rozsah poškození tkáně a kostí.“

Simon netrpělivě podupával nohou. Doufal, že se dozví něco zásadního.

„Tenhle kalibr obvykle využívá mnohem pomaleji hořící střelný prach než ten, který byste našel u poloautomatů ráže devět milimetrů, například,“ pokračoval Rudel věcně. „Což znamená, že po výstřelu zbyde dost nespáleného residua, zvlášť u krátké hlavně. Prostě nehoří tak čistě.“ Ukázal prstem. „Vidíte? Tady, zaryté do kůže. A taky tady níž, na krku.“

Simon přikývl. „Ano. A co se mi tím snažíte naznačit?“

Rudel se obrátil a prohlédl si detektiva nepřítomnýma očima. „Otisky oběti se našly na rukojeti zbraně i na spoušti. Takže víme, že vystřelil bez rukavic.“

„Našli ho se zbraní stále v ruce. Žádné rukavice, to už víme. Přejdete k věci, než jeden z nás ztuhne v solný sloup?“

Rudel jízlivou poznámku ignoroval. „No, víte, to mě právě zaráží. Při tom množství nespáleného prachu bych čekal, že ho najdeme i na ruce, kterou tu pistoli držel. A kromě toho taky běžné chemické látky, které při výstřelu vznikají. Jenže tenhle chlápek má ruce čisté.“

„Tím jste si jistý?“

„To ano – jde o docela jednoduchý test na zbytkové látky za pomoci stěru.“ Rudel zvedl bezvládnou bledou paži zpod pokrývky. „Můžete se přesvědčit sám.“

„Tvrdíte tedy, že mrtvý ze zbraně nevystřelil.“

Rudel pokrčil rameny a pustil mladíkovu ruku vedle těla. „Jediné, co jsem na těch dlaních kromě běžných mastnot a potu našel, byly stopy po oleji z naložených rybiček. Přesněji sardinek.“

Simonovi se taková informace zdála naprosto absurdní. „Vy jste dělal test na sardinky?“ rozesmál se.

Rudel jej zpražil chladným pohledem. „Ne. Na kuchyňském stole stála polootevřená plechovka a vedle ní miska na kočičí žrádlo. Já jenom říkám – kdo by si vystřelil mozek z hlavy, zrovna když krmí svého mazlíčka?“

Chlapec byl téměř v bezvědomí, když ho stáhli z tvrdého lehátka. Vnímal mužské hlasy, bouchání kovových dveří a řinčení klíčů. V prázdném prostoru se všechny zvuky odrážely ozvěnou a kroužení světla zmateného mladíka oslepovalo. V paži náhle ucítil bodavou bolest a překvapeně zamrkal.

Mohlo utéct pár minut, a stejně tak několik hodin – všechno bylo zamlžené, jakoby nereálné. Mlhavě si uvědomoval, že se nemůže hýbat a paže má spoutané za zády. Bílé světlo mu spalovalo tváře a nutilo jej neustále mrkat. Odvracel hlavu, kam až to šlo, jak seděl svázaný na židli.

Nebyl ve sklepě sám. Před ním postávali dva muži a zkoumavě si ho prohlíželi.

„Mám se ho zbavit?“ otázal se jeden.

„Ne, ještě ho necháme naživu. Mohl by se nám hodit.“

28

Teplá voda Robertě pomalu stékala po hlavě a zvonivě dopadala na stěnu vany, přes niž se ohýbala. Pěna, která mizela v odtoku, byla zabarvená doruda, jak jí z vlasů opatrně vymýval krev.

„Au!“

„Promiňte. Máte tam zaschlé drolky.“

„Ani to nechci vědět, Bene.“

Zavěsil sprchovou růžici na háček na stěně, do dlaně vytlačil další šampon a vetřel jí ho do vlasů.

Trochu se uklidnila; už se jí nezvedal žaludek a ruce se přestaly třást. Pod jeho dlaněmi se uvolnila a myslela jen na to, jak dokáže být jemný a něžný. Cítila teplo jeho těla, když se k ní nakláněl a smýval jí pěnu z vlasů a šíje.

„Tak, je to pryč.“

„Díky,“ špitla a omotala si ručník kolem hlavy.

Půjčil jí své náhradní triko a nechal ji samotnou, aby se mohla opláchnout. Zatímco se sprchovala, v rychlosti rozebral zbraň, vyčistil ji a zase složil. Při plně zautomatizované činnosti, již si vštípil tak hluboko do paměti jako čištění zubů či zavazování tkaniček, myslel na spoustu jiných věcí.

Roberta vyšla z koupelny, na sobě Benovo triko v pase svázané na uzel. Stále mokré vlasy se jí hezky leskly. Nalil jí skleničku vína. „Už je vám líp?“

„Jo, díky.“

„Roberto… Nebyl jsem k vám úplně upřímný. Měla byste něco vědět.“

„Týká se to vaší zbraně?“

Přikývl. „A dalších věcí.“

Posadila se, pohled upřený k podlaze, a usrkávala vína, zatímco Ben vyprávěl. Pověděl jí o Fairfaxovi, o svém pátrání i o umírající holčičce. „A to je v zásadě všechno. Teď to víte.“ Sledoval její reakci.

Chvíli zůstala nehybně sedět a mlčela, v obličeji zamyšlený výraz. „Tak tohle vy děláte, Bene? Zachraňujete děti?“ zeptala se nakonec polohlasně.

Pohlédl na hodinky. „Je pozdě. Musíte se vyspat.“

Tu noc jí přenechal svou postel a přespal na podlaze ve vedlejší místnosti. Vzbudila se za svítání, poté co vstal. Ospale se vypotácela z ložnice, právě když házel věci do svého zeleného plátěného pytle. „Co se děje?“

„Odjíždím z Paříže.“

„Vy odjíždíte? A co já?“

„Vy se na to po včerejší noci ještě nechcete vykašlat?“

„Ne. Kam máme namířeno?“

„Na jih,“ odvětil. Opatrně vsunul Fulcanelliho deník mezi ostatní věci a zalitoval, že nemá víc času, aby si ho pročetl. Poté otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl cestovní pas; nechal si ho vyrobit v Londýně a od pravého dokladu byl k nerozeznání. Fotografie odpovídala, ale v kolonce JMÉNO stálo Paul Harris. Ben zastrčil pas do kapsy bundy.

„Musím ale ještě něco zařídit,“ rozpomněla se Roberta. „Musíme se stavit u mě doma.“

Zavrtěl hlavou. „V žádném případě.“

„Je to nutné.“

„Proč? Jestli potřebujete nějaké oblečení nebo tak něco, zastavíme se v obchodě a pořídíme vám, co budete chtít.“

„O to nejde, nic takového. Tihle lidé, co po nás jdou – jestli se vrátí do mého bytu, mohli by tam najít můj adresář. Je tam všechno, bydliště mých přátel a rodiny ve Státech. Co kdyby se jim rozhodli něco udělat, jenom aby mě dostali?“

Když se Luc Simon vracel do kanceláře, přivítal ho na policejní stanici nečekaný rozruch, jejž způsobilo hlášení o přestřelce na nábřeží. Násilné činy nebyly v Paříži ničím neobvyklým, obyvatelé je dávno brali jako běžnou součást života. Jestliže však došlo k masakru, při němž zemřeli dva policisté a po obou březích Seiny se válelo dalších pět těl a bezpočet nábojnic, pak se policejní sbor angažoval en masse.

Na psacím stole čekala Simona hnědá obálka a uvnitř zpráva z analýzy rukopisu. Písmo na dopisu na rozloučenou se s jinými ukázkami, které v Zardiho bytě našli – nákupními seznamy, poznámkami či rozepsaným dopisem matce –, neshodovalo. Na první pohled vypadalo dost podobně, ale při bližším zkoumání bylo jasné, že jde o podvrh. Zfalšovaný dopis na rozloučenou pak ukazoval pouze jediným směrem – obzvlášť když už bylo známo, že oběť nestřílela.

Jestli se nakonec přece jen jedná o vraždu, pak to hned na začátku podělal. Měl té Ryderové věnovat víc pozornosti. Asi se nedokázal pořádně soustředit – ke všemu tomuhle ještě ta potíž s Helenou. Pokoušel se překonat rozvrácené manželství a zároveň zabránit tomu, aby po sobě střílela celá Paříž; tyhle dvě snahy se prostě nedaly skloubit.

Ale dost výmluv. Pravdou zůstává, že to nezvládl. Roberta Ryderová není žádný cvok. Byla do něčeho zapletená. Ale do čeho a jak přesně, na to bude muset teprve přijít.

Měl před sebou jen otázky, a žádné odpovědi. Kdo je ten chlápek, který Ryderovou doprovázel tu noc, kdy byl Zardi zavražděn? Chovali se dost divně, panoval mezi nimi zvláštní vztah. Jako by jí ten muž bránil, aby toho prozradila příliš. Neříkal, že je to jeho snoubenka? Nezdálo se, že by si byli tak blízcí. A netvrdila mu Roberta Ryderová o pár hodin dřív, že je nezadaná?

Ten chlap hraje v případu důležitou roli. Jakže se jmenuje? Pokud si Simon vzpomínal dobře, muž se poněkud zdráhal tuto informaci sdělit. A nevypadal nadšeně, když Ryderová jeho jméno vysypala za něj. Vyšetřovatel otevřel složku, která ležela na stole. Ben Hope, to je ono. Navzdory téměř dokonalé francouzštině občan britské národnosti. Musí si ho proklepnout. A pak znovu prohlédnout byt Roberty Ryderové; teď už snadno sežene povolení.

Simon vyběhl na rušnou chodbu a srazil se s detektivem Bonnardem. Dál kráčeli společně; Simon si všiml, že kolega vypadá sešle a ztrhané. Dojem umocňoval vážný výraz ve tváři „Akorát došly poslední zprávy o té několikanásobné vraždě, jak při ní zařvali i naši,“ hlesl Bonnard.

„Sem s nimi.“

„Máme svědka. Jeden řidič viděl dvě osoby, jak utíkají z místa činu přímo v době, kdy se střílelo. Muž a žena, běloši. Žena má, alespoň se domníváme, zrzavé vlasy, mladá, kolem třicítky. Muž bude možná o něco starší, vyšší, světlé vlasy. Zdálo se, že spolu zápasí, jako by se žena chtěla vytrhnout. Podle svědka byla celá od krve.“

„Blondatý muž a zrzavá žena?“ opakoval Simon. „Byla zraněná?“

„Nevypadá to. Myslíme si, že jde o stejnou osobu, kterou sebrali naši chlapi, než je zastřelili. Na zadním sedadle policejního vozu zůstaly stopy krve, jenže ta patřila jedné z těch mrtvol, co ležely pod mostem. Chlápkovi, kterému někdo ustřelil půlku hlavy ranou z pušky. Nádherná podívaná na tu zed za ním.“

„Kam zmizela ta žena?“

Bonnard bezmocně pokrčil rameny. „Nemám páru. Jako by se do země propadla. Buď se odtamtud nějak dostala sama, anebo ji někdo zatraceně rychle odvedl. Další naši chlapi už ji neviděli.“

„Bezva. Co máme dál?“

Detektiv zakroutil hlavou. „Je to jeden velký bordel. Našli jsme pušku s dlouhou hlavní. Armádní zbraň, nevystopovatelná, bez jediného otisku. Totéž platí i pro pistole, které se nám podařilo zajistit. Dvě oběti známe – seděly za ozbrojenou loupež a tak podobně. Obvyklí podezřelí, nikdo je nebude postrádat. Ale nedaří se nám přijít na to, o co vlastně, sakra, jde. Možná to má souvislost s drogama.“

„Tomu nevěřím,“ opáčil Simon.

„Jedno víme jistě – chybí nám nejmíň jeden střelec. Ve třech tělech jsme našli kulky ráže devět milimetrů. Vypadá to, že pocházejí ze stejné zbraně; forenzní technici podle rýhování usuzují na browning. To je taky jediná pistole, na kterou jsme nenarazili.“

„Dobře,“ utrousil Simon a pokýval hlavou. Mozek mu pracoval na plné obrátky.

„A ještě něco,“ pokračoval Bonnard. „Z toho mála, co víme, je docela jasné, že onen záhadný střelec nebude žádný obyčejný povaleč, na které jsi zvyklý. Kdo se trefí v rychlosti do středu pohyblivého terče na vzdálenost pětadvaceti metrů potmě? Ty bys to dokázal? Já teda rozhodně ne… Máme tu co dělat s opravdovým profesionálem.“

29

„Víte určitě, že jste ho nechala na nočním stolku?“ ověřoval si Ben, když s otlučeným peugeotem zaparkoval v uctivé vzdálenosti od Robertina domu.

Žena měla na hlavě baseballovou kšiltovku, kterou jí ráno koupil na trhu, a podařilo se jí do ní nacpat všechny vlasy. Čapka a sluneční brýle postačily, aby ji nikdo nepoznal. „Nahoře na stolku, malý červený zápisník,“ opakovala.

„Počkejte tady,“ přikázal Ben. „Klíček je v zapalování. Při prvním náznaku nějakých potíží se seberte a jedte odsud. Ne moc rychle, nespěchejte. A pak, jakmile to bude možné, mi zavolejte a domluvíme se, kde se sejdeme.“

Mlčky přikývla. Ben vystoupil z auta, nasadil si sluneční brýle a vykročil. Úzkostlivě ho sledovala, dokud nezmizel ve vchodu do budovy.

Luc Simon nečinně postával v bytě Roberty Ryderové a začínal toho mít dost. Liž půl hodiny čekal se dvěma policisty na soudní techniky; z netrpělivého vzteku jej příšerně rozbolela hlava. Tým z forenzního oddělení se jako vždy opozdil. Však jim to pěkně osladí, až se konečně uráčí přijít.

Napadlo ho poslat jednoho ze strážníků pro kávu. Ale, do prdele s nima. Raději si pro ni skočí sám – bůhví jaké splašky by přinesl. Naproti přes silnici stála obyčejná hospodaU Modrého psa. Stupidní název, ale kafe snad dělají dobré.

Simon seběhl dolů po točitém schodišti, prohnal se studenou chodbou a vyřítil se ven do sluneční záře. Hlavou mu vířily neuspořádané myšlenky a byl jimi příliš zaujat na to, aby postřehl vysokého světlovlasého muže v černé bundě a se slunečními brýlemi na očích, jenž prošel kolem něj. Cizinec kráčel rázně dál, nicméně vyšetřovatele okamžitě poznal. A věděl tak, že nahoře budou další policisté.

„To bylo rychlé,“ prohodili mezi sebou strážníci, když uslyšeli zazvonění. Ani je nenapadlo zkoumat, kdo stojí za dveřmi. Při troše štěstí jim šéf donese ke kávě i něco malého k zakousnutí – ačkoliv vzhledem k faktu, že byl ještě mrzutější než obvykle, to bylo spíš jen zbožné přání.

Když však otevřeli, překvapil je vysoký blondýn. Evidentně jej nijak neudivilo, že v bytě vidí dva policisty. Nenuceně se opřel o dveřní zárubeň a roztáhl ústa v zářivém úsměvu. „Dobrej,“ prohodil a sundal si brýle. „Napadlo mě, jestli byste mi nemohli pomoct…“

Simon se vrátil do bytu s papírovým kelímkem v ruce, z něhož usrkával horké espreso. Bolest hlavy díkybohu začala ustupovat. Vyběhl po schodech do třetího patra, zaklepal na dveře a chvilku čekal, až ho podřízení pustí dovnitř. Po pár minutách zabouchal hlasitěji a zakřičel na ně. Co tam, sakra, vyvádějí? Za další minutu už bylo jasné, že něco není v pořádku.

„Policie,“ vyštěkl na souseda, na jehož dveře zaklepal, a zamával odznakem. Malý stařík natáhl seschlý krk jako želva a zmateně zamžoural na policejní odznak, na Simona a nakonec na kelímek kávy v jeho ruce.

„Policie,“ zopakoval Simon hlasitěji. „Potřebuju váš byt.“ Stařec poodstoupil a otevřel dveře dokořán. Detektiv proklouzl kolem něj. „Podržte mi to, prosím vás,“ požádal muže a vrazil mu do ruky prázdný kelímek. „Kde máte balkon?“

„Tudy.“ Stařík se šoural úzkou chodbou s akvarely na stěnách do vycíděného salonku s pianinem a napodobeninami starožitných křesel. Televize naplno řvala. Simon konečně spatřil, co hledal – dvojité okno s dveřmi na neveliký balkon.

Mezi ním a balkonem bytu Roberty Ryderové zela sotva metr a půl široká mezera. Pevně odhodlán ani na vteřinu nepohlédnout na dvorek o tři patra níž vylezl Simon na železné zábradlí a přeskočil z jednoho balkonu na druhý.

Okno do bytu doktorky Ryderové bylo odjištěné. Simon vytáhl služební pistoli a natáhl úderník. Tiše našlapuje vklouzl dovnitř. Odněkud zaslechl tlumené bouchání; jako by přicházelo z provizorní laboratoře. S nataženým revolverem osmatřicítkou v napřažených pažích detektiv opatrně postupoval k místnosti.

V laboratoři se ozval zvuk znovu – přesněji zpoza dveří komory, kde vědkyně pěstovala ty odporné mouchy. Biích. Buch.

Simon otevřel dveře. Ze všeho nejdřív ho upoutal odporný chlupatý hmyz za silným sklem, jež potlačovalo jeho zneklidněné bzučení. Pak se mu něco otřelo o nohu a Simon sklopil zrak k podlaze.

Nacpaní v omezeném prostoru pod nádržemi sebou škubali oba strážníci, ruce spoutané lepicí páskou, ústa zacpaná roubíkem. Jejich automaty ležely rozložené na stole, zásobníky vytažené, bez hlavní.

Členové přivolaného policejního týmu chybějící součástky objevili jen o kousek dál – jeden v každé nádrži.

Ben jí hodil červený blok do klína. „Při nejbližší příležitosti,“ vydechl, když vklouzl za volant, „se toho zbavíte, rozumíte?“

Přikývla. „J-jasně.“

Někdo peugeot, který chvatně zrychloval a uháněl pryč, bedlivě sledoval. Muž, jenž se krčil ve vchodu, nepatřil k policii, ale dům pozoroval už od předchozího večera. Pokýval pro sebe hlavou a vytáhl telefon. Když po dvou zazvoněních někdo hovor na druhé straně přijal, muž stručně oznámil: „Stříbrný Peugeot 206 kupé s promáčklým předním blatníkem právě odjíždí po Rue de Rome a míří na jih. Muž a žena. Mohli byste je sebrat na Boulevard des Batignolles, ale raději si pospěšte.“

30

O ŠEST MĚSÍCŮ DŘÍVE, POBLÍŽ MONTSÉGUR, JIŽNÍ FRANCIE

Anna Manziniová byla ze situace, do které se vlastní vinou dostala, zoufale nešťastná. Kdo by si byl pomyslel, že se autorka dvou vysoce ceněných knih pojednávajících o středověké historii a uznávaná vysokoškolská učitelka Univerzity ve Florencii zachová tak idiotsky a v záchvatu romantiky se bez rozmyslu vzdá dobře placeného místa, aby se mohla přestěhovat na jih Francie a pronajmout si – velice drahou – vilku, kde se pokusí začít od píky a vybudovat si kariéru románové spisovatelky? To se obvykle rozvážnému a logickému chování, jímž byla Anna mezi bývalými kolegy i studenty proslulá, vůbec nepodobalo.

Co hůř, schválně si vybrala dům v ústraní, skrytý hluboko v nehostinných horách a údolích Languedoku, v naději, že samota rozdmýchá její fantazii.

Nestalo se. Bydlela tu už přes dva měsíce, a sepsala sotva pár vět. Zpočátku se všech stranila, ale poslední dobou vítala zájem a společnost místních intelektuálů a akademiků, kteří brzy zjistili, že pár kilometrů od nich na venkově žije autorka titulů Křížová výprava, na niž historie zapomněla a Boží kacíři: pátrání po skutečných katarech. Po dlouhých měsících nudy a osamění jí život zpestřilo nově nabyté přátelství s umělkyní Angelikou Montelovou, která jí představila další pozoruhodné osobnosti. A po krátkém váhání se Anna rozhodla uspořádat ve své vile malý večírek.

Zatímco čekala na hosty, hlavou jí běžela slova, která Angelika pronesla přede dvěma dny do telefonu. „Víš, co si myslím, Anno? Potýkáš se s psychologickým blokem, protože ti chybí chlap. Přivedu na tu party svého dobrého kamaráda, doktora Eduarda Legranda. Je úžasný, bohatý a svobodný.“

„Když je tak skvělý,“ prohodila Anna s úsměvem na rtech, „proč mi ho tak horlivě dohazuješ?“

„I ty šibalko, je to můj bratranec.“ Angelika se uchichtla. „Nedávno se rozvedl a bez ženské je naprosto ztracený. Je o šest let starší než ty, je mu osmačtyřicet, ale má tělo jako vrcholový sportovec. Vysoký, černé vlasy, sexy, inteligentní…“

„Tak ho doved,“ smála se Anna. „Už se na něj těším.“Ovšem to poslední, co teď potřebuju, je, aby mi do života zasahoval nějaký chlap, pomyslela si v duchu.

Na večeři přišlo osm hostů. Angelika strategicky dohlédla na to, aby doktor Legrand seděl po boku Anny, jež zaujala místo v čele. A musela dát kamarádce za pravdu – Eduard Legrand byl skutečně okouzlující a v obleku na míru mu to ohromně slušelo. Šediny na spáncích mu dodávaly na vážnosti.

Chvíli si povídali o výstavě moderního umění, již mnozí viděli v Nice. Poté se hovor stočil k Annině připravované knize.

„Prosím vás, já o tom nechci mluvit,“ vzpírala se Anna. „Je to hrozně deprimující. Mám spisovatelský blok, vůbec se mi nedaří. Nevím, jestli to zvládnu. Asi je to tím, že poprvé píšu román, něco fiktivního.“

Hosté vypadali překvapeně – a nadšeně. „Román? A o čem?“

Anna povzdechla. „Má to být detektivka o katarech. Problém je, že si vůbec nedokážu představit svoje postavy.“

„A, tak na to tady máme skvělého odborníka,“ poznamenala Angelika, která okamžitě spatřila vhodnou příležitost. „Slavný psychiatr doktor Legrand vyřeší všechna trápení.“

Legrand se rozesmál. „Anna netrpí žádnou duševní poruchou. Spoustu nadaných lidí postihne čas od času přechodná ztráta inspirace. Vemte si Rachmaninova – tohoto významného skladatele museli jednou dokonce hypnotizovat, aby mohl dál tvořit.“

„Děkuji, pane doktore,“ usmála se Anna. „Vaše přirovnání je ovšem trochu přehnané. Já v oboru nejsem žádný Rachmaninov.“

„Říkejte mi prosím Eduarde. A o vašem talentu nepochybuji.“ Odmlčel se. „Nicméně jestli hledáte postavy zajímavých povah se špetkou tajemna a středověké romantiky, pak bych vám možná pomoct mohl.“

„Pan Legrand je ředitelem Legrandova institutu,“ objasnila madam Chabrolová, učitelka hudby z Cannes.

„Legrandova institutu?“ opakovala Anna nechápavě.

„Psychiatrická klinika,“ doplnila Angelika.

„Malé soukromé zařízení,“ dodal Legrand, „kousek odsud, hned za Limoux.“

„Máš na mysli toho divného chlápka, cos mi o něm jednou vykládal?“ otázala se Angelika.

Muž přikývl. „Jeden z našich nejzvláštnějších a nejpozoruhodnějších případů. Bude u nás už dobrých pět let. Jmenuje se Rheinfeld, Klaus Rheinfeld.“

„To zní jako Renfield z příběhu o Draculovi,“ prohodila Anna.

„To jste docela vystihla, i když jíst mouchy jsem ho ještě neviděl,“ opáčil Legrand a všichni se srdečně zasmáli. „Přesto je to opravdu fascinující pacient. Náboženský fanatik. Našel ho jeden vesnický farář nedaleko odsud. Rheinfeld se sám mrzačí, celé tělo má pokryté jizvami. Blouzní o démonech a andělech a je přesvědčený, že se dostal do pekla – a jindy zase do nebe. Neustále opakuje latinské fráze, je posedlý nesmyslnými číselnými a písemnými řadami. Čmárá je všude po stěnách své ce… svého pokoje.“

„Jak to, že mu povolujete tužku?“ otázala se madam Chabrolová. „Není to nebezpečné?“

„Tu už jsme mu zakázali,“ pravil lékař. „Vypomáhá si vlastní krví, močí a fekáliemi.“

Všichni kolem stolu vypadali poděšeně a znechuceně. Kromě Anny. „Nejspíš je strašlivě nešťastný,“ vydechla účastně.

Legrand souhlasně pokýval hlavou. „To ano.“

„No ale proč by se někdo sám… mrzačil, Eduarde?“ tázala se Angelika se svraštělým čelem. „To je příšerné.“

„Rheinfeld vykazuje známky stereotypního chování,“ vysvětloval Legrand. „Což znamená, že trpí takzvanou obsedantně kompulzivní poruchou, kterou může odstartovat i chronický stres a frustrace. V jeho případě se domníváme, že ji způsobily roky bezvýsledného hledání.“

„Hledání čeho?“ zajímala se Anna.

Legrand pokrčil rameny. „Tím si právě nejsme moc jistí. Jako by věřil, že pátral po jakémsi dávném tajemství, ztraceném pokladu či něčem podobném. U duševně chorých se tahle mánie vyskytuje běžně.“ Lékař se pousmál. „Za ty roky už jsme se setkali se spoustou neohrožených lovců pokladů, a to nepočítám Ježíše, Napoleony a Adolfy Hitlery. Musím říct, že při volbě přeludů nejsou pacienti moc vynalézaví.“

„Ztracený poklad,“ opakovala si Anna sama pro sebe. „A tvrdíte, že toho muže našli nedaleko odsud…“Hlas se jí vytratil, jak se ponořila do vlastních myšlenek.

„Vážně se mu nedá nijak pomoct?“ zajímala se Angelika.

Legrand zavrtěl hlavou. „Snažili jsme se. Když se u nás Rheinfeld objevil poprvé, nechali jsme ho podstoupit psychoanalýzu a nasadili rehabilitační terapii. Několik měsíců se zdálo, že na léčbu reaguje docela dobře. Dali jsme mu deník, do kterého si měl zapisovat své sny. Jenže pak jsme zjistili, že plní stránky nesmyslnými bláboly. Po čase se jeho psychický stav natolik zhoršil, že se začal opět zraňovat. Museli jsme mu zabavit věci na psaní a zvýšit dávkování léků. Od té doby bohužel upadá do stavu, který se nedá nazvat jinak než šílenstvím, čím dál hlouběji.“

„To je hrozné,“ vzdychla Anna.

Legrand ji obdařil zářivým, okouzlujícím úsměvem. „Každopádně vás naším zařízením milerád provedu, pokud budete chtít. A jestli vám to pomůže jako inspirace pro nějakou postavu, mohl bych zařídit i schůzku s Rheinfeldem – samozřejmě pod dozorem. Nikdo za ním nechodí a kdoví, třeba by mu návštěva prospěla.“

31

PAŘÍŽ

Kousky skládačky do sebe rychle zapadaly. Od svých dvou navýsost zahanbených podřízených získal Luc Simon popis muže, který je nacpal do komory. Přesně odpovídal Benu Hopeovi.

Poté dorazilo hlášení o limuzíně značky Mercedes zapletené do nedávné nehody na kolejišti. Už samotný vůz vzbuzoval spoustu otázek – nikdo ho oficiálně nevlastnil, měl falešnou poznávací značku a čísla na motoru i na podvozku byla zbroušená do hladka. Zamykací systém byl upraven pro účely únosu, a také se zdálo, že byl s tímto záměrem použit. Někdo se totiž pokoušel prostřílet ven, a to pistolí ráže devět milimetrů.

Ať byl tajemný střelec kdokoliv, podle analýzy použité nábojnice, která se našla na podlaze za předními sedadly, se jednalo o tutéž osobu, jež se účastnila přestřelky na břehu Seiny. Zjistit, kdo to byl, se zprvu zdálo jako nadlidský úkol. Poté však policisté v mercedesu na železniční trati objevili navštívenku. A na ní stálo jméno – Benedikt Hope.

Kromě toho se před nedalekou restaurací našel Citroen 2CV, který byl do nehody prokazatelně zapleten; chybějící znak z mřížky chladiče, stopy po laku z mercedesu a dokonce i bláto na kolech – to vše odpovídalo nálezům z kolejiště. Vůz byl registrován na jméno Roberta Ryderová.

Aby toho nebylo málo, když forenzní tým prozkoumal byt vědkyně kousek po kousku, objevil zásadní stopu. V místě, kde podle Ryderové ležela mrtvola útočníka, unikla tomu, kdo podlahu čistil, krvavá skvrnka. Simon donutil soudní techniky udělat ten nejrychlejší test DNA, jaký kdy prováděli, a porovnat výsledky se vzorky z ženina hřebenu a jiných předmětů osobní potřeby. Ta krev vědkyni nepatřila; DNA však překvapivě odpovídala hrůznému nálezu z parku Monceau. Odseknuté lidské ruce.

Její bývalý majitel se jmenoval Gustave LePou a byl to zločinec s pestrým trestním rejstříkem – sexuální delikty, znásilnění, napadení s pokusem zabít či vloupání, nechyběly ani dva pokusy o vraždu. Takže ta Ryderová nakonec nejspíš nelhala. Ale co dělal v jejím bytě LePou? Ze by pouhé vloupání? To určitě ne. Jde tu o něco většího. Někdo si LePoua najal, aby doktorku zabil, nebo jí něco ukradl – anebo obojí. Simon se tloukl do hlavy, že vědkyni nebral vážně.

A vynořovaly se další otázky. Kdo zakryl stopy LePouovy vraždy? Kdo odstranil jeho tělo a rozřezal je na kusy, jichž se pak pokusil – nutno podotknout, že bez valného úspěchu – zbavit? Jak s tím souvisel laboratorní asistent Michel Zardi? Mají jeho smrt na svědomí tíž lidé? A kde do celé události vstupuje Ben Hope – to on je ten Angličan, jemuž podle Ryderové hrozí vážné nebezpečí? Pokud měl incident na vlakových kolejích sloužit k tomu, aby Hopea odstranili, pak když jej Simon ještě týž večer viděl, netipoval by ho na někoho, kdo právě o vlásek unikl smrti. A kde se nacházejí Hope s Ryderovou teď? Je Hope kořist, nebo predátor? Celou věc halila rouška tajemství.

Simon seděl ve své stísněné kanceláři a právě popíjel kávu s detektivem Rigaultem, když konečně přišel slíbený fax z Británie. Simon odtrhl kus termopapíru se zprávou a polohlasně četl: „Benedikt Hope, třicet sedm let. Studoval v Oxfordu, rodiče zesnulí. Trestní rejstřík bez jediného zápisu, ani pokuta za parkování. Čistý jako lilium, ten šmejd.“ Hlasitě usrkl.

Podal papír Rigaultovi, zatímco telefax zpracovával další list. Vyjel Simonovi přímo do dlaně; detektiv přeletěl řádky pohledem. Hlavička dopisu nesla logo britského ministerstva obrany a pod ní byl hustý text s mnoha tučnými varováními o důvěrnosti informací a několik úředních razítek. Druhá i třetí strana se nesly v podobném duchu. Simon ohromeně hvízdl.

„Copak?“ zajímal se Rigault a zvedl hlavu.

Simon obrátil papír k němu. „Hopeovy armádní záznamy.“

Rigault se začetl do zápisu a pomalu se mu zvedalo obočí. „Do prdele,“ vydechl. „Tak to je síla.“ Pohlédl na kolegu.

„Náš záhadný střelec, o tom není pochyb.“

„O co mu jde? A co se to tu děje?“

„To netuším,“ připustil Simon. „Ale dostanu ho a dozvím se to. Okamžitě po něm vyhlásím pátrání.“ A zvedl sluchátko telefonu.

Rigault zavrtěl hlavou a poklepal na výstup z telefaxu. „To bys potřeboval polovinu národního sboru, abys tohohle parchanta dostal.“

32

Cesta na jih po francouzské dálnici byla zdlouhavá a horké počasí ji neulehčovalo. V Nevers dálnice na okamžik končí, a tak pokračovali po státní silnici až do Clermont-Ferrand a poté se vrátili na Autoroute 75 směrem k Le Puy. Cíl cesty ležel ještěo dost jižněji, ve spodní části regionu Languedoc. Tam se Ben možná dozví víc o Klausi Rheinfeldovi a čekal také, že postoupí ve svém pátrání.

Ani s informacemi, jež získal z poloviny Fulcanelliho deníku, kterou sotva stihl pročíst, mu stále nebylo jasné, co přesně hledat. Zbývalo jen držet se chatrných vodítek a doufat, že se situace časem zlepší.

Roberta klimbala na sedadle spolujezdce, hlavu spadlou na rameni. Usnula asi před hodinou a zhruba stejně dlouho je někdo sledoval. Modré BMW, které Ben po očku hlídal ve zpětném zrcátku, se na ně pověsilo kousek za Paříží a od té doby se i přes dopravní ruch drželo těsně za nimi.

Poprvé si Ben pronásledovatelů všiml na čerpací stanici. Čtyři muži stáli o několik míst za ním a lehce panikařili. Zjevně jej nechtěli ztratit z dohledu.

Najeli zpět na dálnici a Ben si muže oťukl. Kdykoliv předjel pomalejší vozidlo, BMW jej okamžitě následovalo. Když zvolnil na rychlost, která zaručeně naštvala všechny řidiče v dohledu, BMW udělalo totéž, neberouc na vědomí rozhořčené troubení ostatních. Když Ben přidal plyn, BMW zrychlilo s ním. Nebylo pochyb.

„Řídíte hrozně nevyzpytatelně,“ postěžovala si Roberta ospale.

„To bude mou nevyzpytatelnou osobností,“ odvětil Ben. „Nerad to říkám, ale máme společnost. To modré BMW,“ dodal, když se vědkyně zprudka otočila, najednou docela bdělá.

„Myslíte, že jsou to ti sami?“

Přikývl. „Buď, anebo se chce někdo zeptat na cestu.“

„Můžeme se jich zbavit?“

Pokrčil rameny. „Záleží na tom, jak dobře se na nás dokážou nalepit. Pokud se nám je nepodaří setřást, počkají, až sjedeme na nějakou vedlejší silnici a pak se o něco pokusí.“

„Pokusí o co? Ale na to ani neodpovídejte. Setřeste je.“

„Fajn. Tak se držte.“ Přeřadil o dvě rychlosti níž a ostře dupl na plyn. Peugeot vystřelil dopředu a Ben zprudka stočil volant, aby předjel kamion. Zezadu zavřeštěl klakson a vnitřek vozu naplnil řev motoru. Ben mrkl do zrcátka a spatřil, jak se BMW pouští do stíhání a kličkuje mezi pruhy. „Jak chcete,“ vzdychl Ben a přimáčkl pedál ještě víc k podlaze.

Kus před nimi vyjelo nákladní auto ze svého pruhu. Peugeot se vetřel do uvolněné mezery a předjel vozidlo z druhé strany.

I v zrcátku, kde se náklaďák rychle zmenšoval, Ben viděl, jak se divoce zakymácel. Rozčilený řidič troubil, co mu síly stačily.

„Chcete se zabít?“ zakřičela Roberta přes hluk motoru.

„Jen když jsem střízlivý.“

„A teď jste?“ zašklebila se. „Na to taky neodpovídejte.“

Před nimi se rozprostřel kousek prázdné cesty. Ben držel plyn na podlaze; ručička tachometru vyletěla nad sto šedesát kilometrů v hodině. Roberta se pevně držela boků sedačky. Náhle se ze zmatku, který po sobě zanechali, vynořilo modré BMW a hnalo se za nimi.

Peugeot se v plné rychlosti prodíral mezi troubícími auty. Byl mnohem živější než těžké BMW, a než se přiblížili ke sjezdu, ztráceli na ně pronásledovatelé už sto metrů. Peugeot se vyřítil z dálnice na křivolakou vesnickou cestu. Na dvou křižovatkách Ben náhodně zatočil – nejprve doleva, pak doprava. BMW si však svou těžkopádnost vynahrazovalo rychlostí a se zjevně odhodlaným řidičem za volantem nebylo snadné jej setřást.

U cesty se mihla odbočka k vesnici a Ben smykem stočil vůz. Ocitli se na dlouhé rovince. Během pár vteřin se přihnali i pronásledovatelé. Ben přilepil oči na tachometr a ujížděl, co nejrychleji to šlo. Jeden z pasažérů BMW otevřeným okýnkem vystrčil zbraň a vypálil několik střel. Zadní sklo peugeotu se vysypalo.

Vřítili se do vesnice a projeli návsí. Na poslední chvíli se vyhnuli fontáně a způsobili paniku mezi hosty popíjejícími na terase blízkého bistra. Lidé se na ně rozkřičeli a vyhrožovali zaťatými pěstmi, jen aby se vzápětí znovu vrhali do úkrytu před BMW, jež prosvištělo přímo mezi stoly a židle rozházelo po chodníku.

Zničehonic se před nimi objevila křižovatka a Ben strhl vůz doleva. Před nimi se zjevil kamion, který se jim pokusil na poslední chvíli vyhnout – a střetl se se zaparkovaným fiatem, jenž se převrátil na silnici přímo pod kola rychle se přibližujícího BMW. Těsně za zatáčkou vůz pronásledovatelů s řinčením narazil do strany fiatu a odmrštil jej na nedalekou zed. BMW utrpělo pár škrábanců a mělo promáčklý blatník a lehce zkroucenou kapotu. Nic z toho mu nebránilo pokračovat v cestě a znovu nabírat rychlost.

Peugeot uháněl pryč z vesnice po točité silnici lemované stromy. Po pravé straně se mezi nimi náhle objevila široká mezera. Ben neváhal; prudce stočil volant a auto sjelo z vozovky na neudržovanou polní cestu. Pneumatiky se na hliněném povrchu okamžitě protočily, avšak Ben měl řízení plně pod kontrolou. Narovnal vůz a vpadl do nerovných vyjetých kolejí. Tlumiče pracovaly na doraz a Benovi s Robertou vyskočil žaludek až do krku.

BMW se urputně drželo v závěsu. Když se Roberta otočila, spatřila jeho pomačkané čelo v oblaku prachu, jak se rovněž vnořilo do vyježděné brázdy. Peugeot vletěl do ostré zatáčky – jenže cestu zde od kraje ke kraji zabíral zemědělský traktor, jenž se při pohledu na osobní vůz začal na nerovném povrchu divoce zmítat. Benovi se podařilo navést automobil do chatrné farmářské branky, jež se roztříštila, jako by byla ze sirek. Vozidlo se v plné rychlosti vehnalo do pole, které se prudce svažovalo hřebenovitým válem. Zničehonic se přední část peugeotu propadla do prázdna a vteřinu nato narazila do protějšího náspu hlubokého příkopu. Vůz odskočil a zůstal nehybně stát.

Sotva se vysoukali ven, když na hraně svahu vykouklo BMW a řítilo se dolů. Při pohledu na vybouraný peugeot řidič dupl na brzdu – avšak příliš zhurta. Vozidlo dostalo boční smyk, otočilo se kolem svislé osy a na jedné straně zachytilo koly o hlubokou brázdu. Naklopilo se a tíha a setrvačnost je otočily na střechu, ještě se protáčející pneumatiky a podvozek zahalilo mračno prachu.

Zevnitř se začali trousit čtyři omráčení pasažéři. Obtloustlý muž, jemuž po spánku stékal pramínek krve, vypálil po peugeotu z pistole. Okýnko spolujezdce se rozletělo a střepy skla zasypaly Robertu, která se snažila odplazit mimo dostřel.

„Roberto!“ Ben vytáhl browning a palbu opětoval. Zbraň mu v dlaních cukla zpětným rázem; kulka minula tlouštíkovu hlavu o deset centimetrů a zaryla se do plechu dveří BMW. Mezitím se Roberta odplížila ze svého místa a schovala se vedle Bena.

Iři z pronásledovatelů uskočili za překocený automobil. Čtvrtý se vydrápal za mohutný kámen a praštil sebou o zem, v ruce brokovnici s krátkou hlavní. Vypálil. Sprška nábojů se zavrtala do střechy peugeotu a Roberta vykřikla strachem. Ben znovu zacílil a vystřelil čtyři rány v rychlém sledu. Kolem útočníka nataženého na břiše vyprskly do vzduchu gejzírky hlíny. Poslední kulka jej zasáhla do nadloktí. Odkutálel se z úkrytu za kamenem, ale brokovnici nezachránil. Ben do něj pálil kulku za kulkou, dokud jej nezlikvidoval – a nedošly mu náboje. Vyhodil prázdný zásobník a vrazil ruku do kapsy, aby do pistole zasunul nový.

Jenže v kapse nic nenašel. V tu chvíli mu došlo, že náhradní střelivo nechal ve svém vaku uvnitř vozu.

Zpoza převráceného BMW se vynořil další muž. V ruce držel protáhlou černou zbraň s krátkým tlumičem a dlouhým zásobníkem zastrčeným v pažbě. Dávka ze samopalu Ingram s klapotem posela bok peugeotu a zanechala po sobě linii děr. Ben, jenž se pokoušel dostat k tašce s náboji, musel zapadnout a krýt se.

1 třetí a čtvrtý útočník pomalu vystoupili zpoza BMW a s pistolemi v napřažených pažích se opatrně přibližovali ke stříbrnému autu. Střelec s ingramem pokropil peugeot další salvou a nalevo od Bena rozvířil obláček prachu a kamínků. Tohle nevypadá dobře.

Náhle však i samopalu došly náboje a muž se jej v panice pokoušel co nejrychleji dobít. Ben využil příležitosti. Natáhl se do vozu a zmocnil se kabely. Okamžik zápolil se zapínáním, ale poté ihned našel, co hledal. Chňapl nový zásobník a vrazil jej do browningu. Útočník se samopalem právě vykročil směrem k němu. Ben se vymrštil, paži se zbraní opřel o střechu peugeotu a vypálil dvě rány přímo doprostřed mužova hrudníku. Střelec se zapotácel a spadl na záda. Pronásledovatel nejblíž BMW pohotově vyběhl zpátky k vozu a bez rozmyslu vystřelil jednu ránu přes rameno. Poslední útočník si lehce spočítal, že se od úkrytu nachází příliš daleko, a tak poklekl, zamířil na cíl a vyprázdnil zásobník.

Ben se přikrčil a sklopil hlavu. Kulky mu svištěly kolem uší.

A jedna jej zasáhla. Rána do pravého boku trhla celým jeho tělem. Přesto se narovnal a palbu opětoval. Útočník náhle klesl k zemi, paže doširoka rozhozené. Pistole mu vypadla z ruky.

Ben zavrávoral. Všude kolem byla krev; zrak se mu zastřel a náhle měl před očima šedé nebe.

Roberta viděla, jak se Ben kácí k zemi. „NE!!!“ zařvala, vyrazila k němu a vyškubla mu zbraň z dlaně. Střílet nikdy nezkoušela, ale s browningem to nebylo těžké – prostě zacílit a zmáčknout. Poslední útočník vykročil zpoza BMW a pálil. Roberta postřehla, že se kulka prohnala kolem ní. Sevřela pistoli oběma rukama a stiskla spoušť. Sprška střepů z prostřeleného skla zahnala střelce zpět za převrácené vozidlo. Roberta rychle zalovila okýnkem v peugeotu, vytáhla svou tašku a hodila si ji přes rameno.

„Zvládnete utíkat?“ křikla na Bena. Angličan zasténal, překulil se a s námahou se postavil na nohy. Kolena se mu podlamovala a vzduchem navíc prosvištěla další střela. Roberta pálila téměř naslepo, ale strefila se – poslední pronásledovatel zaúpěl bolestí a z rány na stehně mu vytryskla krev. Sesul se za BMW. Jenže v browningu znovu došly náboje a nedal se použít. Zraněný útočník se připlazil ke hraně auta s brokovnicí s dvojitou hlavní v ruce. Vystřelil a boční zrcátko peugeotu vybouchlo.

„Honem!“ zaječela vědkyně, chytila Bena za ruku a společně utíkali dolů z příkrého svahu. Přímo pod nimi se zemní násyp svažoval ke klikaté polní cestě, po níž se právě šinul nákladní vůz s kupou sena na korbě. Čtyřmi chvatnými kroky se Roberta s Benem dostali do výšky asi dvou a půl metru nad vozidlem. Žena vyskočila a strhla Bena s sebou. Pár děsivých vteřin se vznášeli vzduchem – pár vteřin, které nákladák potřeboval k tomu, aby dojel přímo pod ně. Zřítili se do pichlavé peřiny, nohy a ruce ve zmatku propletené.

Střelec s brokovnicí se belhal po svahu kolem svých mrtvých společníků a hlasitě nadával. A ještě víc se rozzuřil, když zahlédl náklaďák s Benem a Robertou na korbě, jak zvolna mizí v padajícím šeru.

33

PAŘÍŽ

Po dlouhé, úmorné cestě z Říma neměl Franco Bozza náladu na zdvořilosti. Prodíral se se svým černým Porsche 911 Turbo dopravou na předměstí a uháněl ke zchátralé průmyslové zóně ve čtvrti Créteil. Brzy spatřil místo, jež hledal – opuštěná jatka stála kousek od silnice za zrezivělou železnou branou, která byla zabezpečena těžkým řetězem a visacím zámkem. Nádvoří bylo zarostlé plevelem. Bozza nechal motor běžet, vystoupil a přešel k bráně. Zámek zářil novotou. Bozza vytáhl z kapsy klíč a odemkl jej. Rozhlédl se vlevo vpravo, aby se přesvědčil, že jej nikdo nesleduje, a poté zatlačil do pravého křídla brány, které se s pronikavým skřípěním zašlých pantů otevřelo. Inkvizitor projel dovnitř a zase vrata zamknul. Silnice zela prázdnotou, Bozza přesto zaparkoval vůz z dohledu, opodál za zanedbanou budovou. Poté zamířil k zadnímu vchodu stavení, který, jak věděl, pro něj nechali otevřený.

Vysoká mlčenlivá postava s širokými rameny v dlouhém černém kabátě vzbudila ve třech mužích, již hlídali Gastona Clémenta, který stále nenabyl vědomí, bázlivou úctu. Naudon, Godard i Berger dobře znali Inkvizitorovu pověst a drželi se od něj co možná nejdále. Ani se neodvažovali na něj pohlédnout, když rozepnul svou černou brašnu a na přistavený vozík vyskládal sbírku naleštěných nástrojů. Některé byly vyloženě chirurgické, jako skalpel či pilka. O hrozivé funkci štípacích kleští, tesařského kladiva či letovací lampy se přítomní mohli jen v duchu dohadovat.

Uprostřed široké prázdné plochy visel bezvládný starý alchymista, nahý a hlavou dolů, přivázaný za kotníky řetězem ke stropní traverze. Bozza nakonec vytáhl z brašny těžký igelitový plášť. Opatrně jej přetáhl přes hlavu a pečlivě jej uhladil. Poté přejel prstem v latexové rukavici po vyrovnané řadě nástrojů, jako by se rozhodoval, čím začít. Lhostejný výraz obličeje neprozrazoval žádné pohnutí. Inkvizitor pozvedl dlouhou ostrou jehlu a protočil si ji mezi prsty. Pokýval pro sebe hlavou.

Následovaly šeptem pronášené otázky a bolestný vřískot.

O hodinu později křik pohasl a ozývalo se jen naříkavě blábolení. Pod starcem stála kaluž krve a Bozzův plášť i nástroje od ní byly notně pošpiněné.

Tentokrát to však byla ztráta času. Stařec byl nemocný a slabý a podle modřin a strupů kolem řezných ran na jeho obličeji Bozza poznal, že jej únosci zmlátili k nepoužitelnosti dávno před tím, než se sem dostal. Nyní již jeho zmučené tělo trpělo takovým šokem, že nemělo smysl agónii prodlužovat. Od něj se nic nedozví. Bozza přešel k vozíku a rozepnul malý váček. Injekční stříkačka, kterou z ní vytáhl, obsahovala silnou dávku látky, již veterináři používají při eutanazii psů. Inkvizitor přistoupil k tělu a zapíchl alchymistovi jehlu do krku.

Když bylo po všem, Bozza se obrátil ke třem mužům a obdařil je chladným pohledem. Strach z jeho přítomnosti trochu polevil. Stáli teď v odlehlém rohu továrny, kouřili, klábosili a něčemu se chechtali.

Franco Bozza se ušklíbl. Dlouho už se smát nebudou. Netuší totiž, že jeho návštěva má kromě vyslýchání Clémenta ještě jiný účel. Usbertiho rozkazy sahaly dál než k „úklidu nepořádku“. Tihle tři amatéři packali zadané úkoly až příliš často. Časy, kdy Gladius Domini najímala podvodníčky, aby odváděli špinavou práci, se chýlí ke konci.

Pokynul mužům, aby přistoupili blíž. Godard, Naudona Berger udusili cigarety, vrhli po sobě významné pohledy a vykročili. Dobrá nálada z nich náhle vyprchala a na její místo opět nastoupila nervozita. Naudon měl ve tváři zvláštní výraz, snad jako by chtěl něco říct.

Když stáli asi deset metrů daleko, Bozza nonšalantně vylovil z kapsy berettu ráže 380 opatřenou tlumičem a bez jediného slova kvapně vypálil tři rány. Těla se tiše zhroutila k zemi, prázdné nábojnice zacinkaly o beton. Inkvizitor nezúčastněně shlédl na mrtvoly, odšrouboval tlumič a zastrčil pistoli zpět do pouzdra.

Čtyři těla k likvidaci. Tentokrát žádné stopy nezůstanou.

34

Dodávka zmizela v mlžném oparu kouře a naftových zplodin. Naditá náprsní kapsa řidiče doslova hřála u srdce. Od podivných stopařů – popudlivé Američanky a jejího nemluvného, pobledlého přítele, jenž nevypadal moc zdravě –, dostal tisíc eur, jen aby je zavezl o pár kilometrů dál, než měl sám namířeno – až do malé vesničky Saint-jean. Zajímalo by ho, co jsou vlastně zač…, ale co na tom záleží? Tenhle večer platí rundu on!

Roberta si po nepříliš pohodlném noclehu ještě stále vytahovala seno z vlasů. Řidič nákladního vozidla, na jehož korbu skočili, si nezvaných pasažérů za celou dobu nevšiml. Po kodrcavé jízdě polními cestami zacouval do stodoly a zmizel. Roberta se vyplížila ven a slídila kolem tak dlouho, dokud nenašla starou hrubou deku, jíž mohla Bena zakrýt. Třásl se zimou a hodně trpěl.

Většinu noci proseděla vedle něj. Dívala se na něj a vyčítala si, že ho neodvezla do nemocnice. Brzy je odhalily dvě místní kočky a stulily se vedle ní na senovém polštáři. Roberta usnula chvíli po třetí hodině ráno a zdálo se, že uběhlo sotva pár minut, když je za svítání probudilo kohoutí zakokrhání. Vykradli se dřív, než se farmář znovu objevil.

Do Saint-jean dorazili stopem až za několik hodin, když už odpolední slunce klesalo k obzoru. Vesnice vypadala opuštěně. „Zdá se, že za posledních pár set let se toho tady moc nezměnilo,“ poznamenala vědkyně rozhlížejíc se kolem sebe.

Znavený Ben stál opřený o zed z naskládaného kamení, hlavu bezvládně svěšenou na hrudi. Je na tom dost špatně, pomyslela si Roberta úzkostlivě. „Počkejte tady. Půjdu se podívat po někom, kdo by nám mohl pomoct.“

Ben bezmocně přikývl. Čelo měl rozpálené horečkou, ale ruce ledové. Kvůli bolesti v boku nemohl pořádně dýchat. Roberta ho pohladila po tváři. „Třeba tu mají vesnického doktora,“ šeptla.

„Doktora ne,“ zamumlal. „Najděte toho kněze. Otce Pascala Cambriela.“

Poprvé v životě se Roberta, kráčejíc prázdnou ulicí, modlila k Bohu. Hliněná silnice byla nedostatkem deště rozpraskaná a prastaré ušmudlané domy, které by kdekoliv jinde než na jihu Francie vyvolávaly odpor, jako by se opíraly jeden o druhý. „Pane, jestli tam někde jsi,“ říkala si žena pro sebe, „pak mi pomoz najít otce Pascala.“ Při představě, že se dozví, že je kněz mrtvý nebo už tam nebydlí, jí přeběhl mráz po zádech. Zrychlila krok.

Kostel se nacházel na vzdáleném konci vesnice. Vedle něj ležel malý hřbitov a za ním stála kamenná chalupa. Ze zastřešeného kotce vedle přístavku se ozývalo spokojené kvokání slepic a opodál parkoval zaprášený ojetý Renault 14.

V uličce mezi domem a přístavbou se objevil muž. Vypadal jako nádeník, seschlý vrásčitý obličej svědčil o letech tvrdé práce pod nelítostným sluncem. Když Robertu spatřil, zarazil se.

„Promiňte, monsieur,“ zvolala vědkyně. Muž zvědavě přivřel oči, obrátil se a zmizel v jednom z domků. Doslova jí přibouchl dveře před nosem. Šokované Robertě chvíli trvalo, než si uvědomila, že rozcuchané umouněné cizince ve zkrvaveném triku a roztrhaných džínách v těchto končinách asi nepotkávají často. Spěchala dál, myšlenky upřené na Bena.

„Madame? Je peux vous aider?“ ozvalo se za ní. S trhnutím se otočila a uviděla postarší ženu v černém hábitu s širokým šátkem kolem ramen. Na krku zbrázděném jemnými vráskami jí visel decentní řetízek s křížkem.

„Ano, prosím, snad byste mi mohla pomoci,“ odvětila Roberta francouzský. „Hledám místního kněze.“

Stařena zvedla obočí. „Skutečně? No dobrá, jednoho tu máme.“

„Slouží tu stále otec Pascal Cambriel?“

„Ano to je on,“ přisvědčila žena a usmála se, odhalujíc mezery po vypadlých zubech. „Já jsem Marie-Claire, starám se o jeho dům.“

„Vezmete mě k němu prosím? Je to důležité, potřebujeme pomoc.“

Marie-Claire ji zavedla k chalupě a společně vstoupily dovnitř. „Otče,“ zavolala. „Máme návštěvu.“

Domek byl vybaven prostě a skromně, nebylo zde mnoho nábytku, přesto z něj vyzařovalo srdečné teplo a člověk se cítil okamžitě v bezpečí. Polena nachystaná v krbu na hromádce třísek jen jen zapálit. U jednoduchého borovicového stolu stály dvě dřevěné židle a na opačné straně místnosti starý gauč překrytý houní. Na nabílené stěně visel velký ebenový krucifix a vedle Ukřižování obrázek papeže.

Schody zavrzaly pod nevyrovnanými kroky a v místnosti se objevil otec Pascal. Jako sedmdesátiletý stařec už nemohl dobře chodit a ztěžka se opíral o hůl. „Co pro tebe mohu udělat, dítě?“ zeptal se a prohlížel si Robertin neobvyklý zjev. „Jsi zraněná? Stala se snad nějaká nehoda?“

„Já jsem v pořádku, ale můj přítel na tom není moc dobře,“ pravila žena. „Vy jste otec Pascal?“

„Ano.“

Roberta úlevně zavřela oči. Děkuji, Pane.

„Mířili jsme do vaší vsi, jenom abychom se s vámi mohli osobně setkat, otče. Cestou byl však můj přítel zraněn. Je mu zle.“

„Je to tedy vážné.“ Kněz se zamračil.

„Vím, co chcete říct. Že bychom měli sehnat doktora. Nemohu teď nic vysvětlovat, ale on lékaře nechce. Pomůžete nám prosím?“

„Tady už stejně žádný doktor nebydlí,“ oznámil otec Pascal, když kodrcali ve starém renaultu zpátky po silnici. „Pan Bachelard zemřel před dvěma lety a zatím ho nikdo nenahradil. Žádní mladí lidé se do Saint-jean nehrnou. Musím s lítostí konstatovat, že naše vesnice vymírá.“

Když se skřípěním brzd zastavili na okraji vsi, Ben sotva vnímal, co se děje. „Můj Bože, je na tom opravdu zle.“ Otec Pascal k němu rychle dokulhal a chytil jej pod paží. „Slyšíš mě, synku? Musíš mi ho pomoct naložit do auta, dítě.“

Roberta, Pascal a Marie-Claire společně vynesli Bena po schodech do chalupy a uložili ho do postele v pokoji pro hosty. Otec Pascal mu rozepnul zakrvácenou košili a při pohledu na ránu v Benových žebrech sebou lehce trhl. Nedal na sobě nic znát a nic neřekl, poznal však, že se jedná o střelné zranění. Už taková viděl, před dávnými lety. Dotkl se tkáně konečky prstů. Kulka proletěla svalovinou a vyšla ven zády.

„Marie-Claire, buďte tak hodná a doneste mi prosím teplou vodu, obvazy a dezinfekci. A nemáme tam ještě zbytek té bylinkové tinktury na čištění ran?“

Marie-Claire poslušně a co nejtišeji odešla obstarat vše potřebné.

Duchovní nahmatal Benův puls. „Tep má velice rychlý.“

„Bude v pořádku?“ Robertě zmizela barva z obličeje. Paže měla spuštěné podél těla a ruce bezmyšlenkovitě zaťaté v pěst.

„Budeme potřebovat Arabelin zázračný lék.“

„Kdo je Arabela? Nějaká místní léčitelka?“

„Naše koza. Před časem prodělala zánět kopyta a zbyla nám trocha antibiotik. Je mi líto, ale žádnou zvláštní znalostí medicíny neoplývám.“ Otec Pascal se pousmál. „Ale Marie-Claire se ohromně vyzná v bylinkách a už mnohokrát pomohla mně i jiným z našeho nevelkého společenství. Tvůj přítel se dostal do dobrých rukou.“

„Jsem vám za všechno velmi vděčná, otče.“

„Pomáhat potřebným je má povinnost, ale i radost,“ pravil kněz. „A od doby, kdy se v tomto pokoji někdo léčil, uběhla už pěkná řádka let. Poslední raněná duše se v naší vesnici objevila tak před pěti šesti roky.“

„Byl to Klaus Rheinfeld, že?“

Otec Pascal rázem přerušil svou práci, otočil se a pronikavě se na ni zadíval.

„Spí,“ oznámil otec Pascal polohlasem, když sešel ze schodů. „Necháme ho chvíli odpočívat.“

Roberta právě vyšla z koupelny, na sobě šaty od Marie-Claire. „Ještě jednou díky, že jste se nás ujal,“ hlesla. „Nevím, co bychom si počali…“

„Nemusíš mi děkovat, Roberto,“ pravil kněz s úsměvem. „Určitě máš hlad, pojďme se najíst.“

Marie-Claire nachystala jednoduchý pokrm – trochu polévky, chléb a skleničku vína lisovaného z hroznů, které si na malé vinici sami pěstovali. Jedli v tichosti, rušeni jen bzučením cvrčků za okny a vzdáleným psím štěkotem. Čas od času se muž natáhl k proutěnému koši pro poleno a přihodil je do ohně.

Marie-Claire po večeři sklidila nádobí, popřála dobrou noc a odebrala se do vlastního příbytku na druhé straně ulice. Otec Pascal si zapálil dřevěnou lulku s dlouhou troubelí a přesunul se do houpacího křesla u krbu. Zhasnul světlo a prostor zalila mihotavá, světle oranžová záře plamenů. Pokynul Robertě, aby se usadila v křesle naproti němu. „Myslím, že bychom si měli o něčem promluvit.“

„Je to dlouhý a neobvyklý příběh, otče, a ani já neznám všechny detaily. Ale pokusím se vám to vysvětlit co nejsrozumitelněji.“ Roberta mu sdělila vše, co věděla o Benově úkolu, a vyprávěla mu o nebezpečí, které jej provází, o všem, co se jí přihodilo, i o svých obavách. Mnohokrát ztratila souvislost a zasekávala se. Zmáhalo ji celkové vyčerpání a bolelo ji celé tělo.

„Teď už chápu, proč jste nechtěli jít k doktorovi,“ pokýval kněz hlavou. „Báli jste se, že by vás nahlásil a pak by vás mohli křivě obvinit ze všech těch zločinů.“ Letmo pohlédl na hodiny na zdi. „Už je pozdě. Jsi unavená a musíš si odpočinout, mé dítě. Vyspíš se tady na gauči. Nevypadá na to, ale je velice pohodlný. Přinesl jsem taky ložní prádlo.“

„Děkuji, otče. Máte pravdu, nemám už skoro žádnou sílu, ale pokud by vám to nevadilo, ráda bych zůstala u Bena.“

Položil jí dlaň na rameno. „Jsi mu věrnou společnicí. Je vidět, že ti na něm velmi záleží.“

Roberta neodpověděla, ale jeho slova ji hluboce zasáhla. „Počkám u něj, zatímco budeš spát,“ pokračoval duchovní. „Dnes jsem se nijak nenadřel. Postaral jsem se o slepice, podojil Arabelu, Bůh tomu drahému stvoření žehnej, a vyslechl dvě nudné zpovědi.“ Rty se mu roztáhly v úsměvu.

Otec Pascal seděl u Benovy postele dlouho do noci a při svitu svíčky pročítal Bibli. Zraněný sebou neklidně házel a jednou, kolem čtvrté ráno, se s trhnutím probudil. „Kde to jsem?“ vyhrkl.

„U přátel, Benedikte,“ uklidnil jej kněz. Pohladil ho po zpoceném čele a konejšivě dodal: „Odpočívej, jsi v bezpečí. Budu se za tebe modlit.“

35

Ben se pokusil pohnout nohama. Ležel už dost dlouho.

Šlo to ztuha. Posouval zdřevěnělé končetiny centimetr po centimetru a do zraněných svalů vystřelovala bodavá bolest. Zatnul zuby, pomalu spustil nohy na zem a opatrně se postavil. Košili měl vypranou a složenou na židli. Oblékal se nepříjemně dlouho.

Za okny se prostírala krajina vesnických střech, kopců a hor, jejichž vrcholky se pnuly k jasnému nebi. Ben si v duchu vztekle vyčítal, do jaké situace se to dostal. Od počátku podceňoval možná rizika. A teď tu tvrdne v téhle díře a skoro se nemůže hnout, natož aby dělal něco užitečného. Přitom možná někde umírá dítě, které potřebuje jeho pomoc. Popadl svou placatku a pořádně si přihnul. Aspoň že něco zvládnu. Přál si mít po ruce celou láhev, klidně i dvě.

Pak se rozpomněl na Fulcanelliho zápisník. Toporně se sehnul a zašmátral ve vaku. Lehl si zpátky na postel, zběžně deník prolistoval a znovu se do něj začetl.

3. září 1926

Tak k tomu nakonec došlo – žák zpochybnil konání mistra. Ještě teď, když píšu tyto řádky, mi v uších zní Daquinův hlas, když se mi dnes vzepřel v laboratoři. Oči mu plály a ruce měl zaíatě v pěst.

„Ale mistře,“ namítal. „Vždyt je to od nás sobecké! Jak můžete říct, že je lepší tak důležité vědění utajit, když by mohlo být tolika lidem ku prospěchu? Copak nevidíte, jaké blaho by mohlo přinést? Jen si to představte! Všechno by se změnilo!“

„Nikoliv, Nicholasi,“ trval jsem na svém. „Nejsem sobecký

– pouze opatrný. Ano, naše tajemství je důležité. Ale také příliš nebezpečné na to, abychom je sdělovali jen tak ledaskomu. Jedině zasvěcení a zkušení by měli mít právo je znát.“

Nicholas mě probodával pohledem, vzteky bez sebe. „Pak ale nemá žádný smysl!“ křičel. „Jste starý, mistře. Strávil jste hledáním většinu života. Avšak teď vám to není k ničemu, když nabyté vědění nepoužijete. Přitom byste pomohl světu.“

„A ty jsi mladý, Nicholasi,“ opáčil jsem. „Příliš mladý na to, abys pochopil svět, jemuž tak horečně toužíš pomáhat. Ne všichni jsou v srdci tak nezkažení jako ty. Mnoho lidí by těchto poznatků zneužilo ve vlastní prospěch a ve jménu své chamtivosti. Ne aby konali dobro, ale zlo.“

Na stole vedle nás ležel starodávný svitek v kožené tubě. Vzal jsem ho do ruky a zatřepal jím Nicholasovi před očima. „Jsem přímý potomek původců této moudrosti,“ pravil jsem. „Mí katarští předkové přisuzovali ochraně svých tajemství velký význam, bránili je za každou cenu. Věděli, kdo o ně usiluje, a také jim bylo jasné, jak by to dopadlo, kdyby se dostala do špatných rukou. Raději položili život, než aby tajemství prozradili.“

„To všechno vím, mistře, přesto…“

Přerušil jsem ho. „Vědění, jež jsme měli tu čest získat, v sobě skrývá ohromnou moc – a to je velice nebezpečné. Moc kazí člověka a přitahuje zlo. Proto jsem tě varoval před odpovědností, kterou ses rozhodl přijmout. A nezapomeň, žes složil přísahu mlčení.“ Smutně jsem svěsil hlavu a dodal: „Bojím se, že jsem ti odhalil příliš.“

„Znamená to, že už mi víc neprozradíte? A co to ostatní? Co to druhé velké tajemství?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto, Nicholasi. Je to nadmíru zásadní vědění pro někoho tak mladého a tak zbrklého. Co jsem ti řekl, už zpět vzít nemohu, ale dokud nedospěješ a nezmoudříš, nic dalšího ti neukážu.“

Po těchto slovech se můj učedník vyřítil z laboratoře; všiml jsem si, že má slzy na krajíčku. Ani mně nebylo do smíchu při pomyšlení na to, co se mezi nás postavilo.

Někdo zlehka zaklepal a Ben vzhlédl od deníku. Dveře se pootevřely na škvíru a za nimi se objevil Robertin obličej.

„Jak vám je?“ zeptala se a vešla dovnitř s podnosem na rukou. Vypadala ustaraně.

Ben zavřel deník. „V pohodě.“

„Připravila jsem něco k jídlu.“ Položila na stolek misku horké kuřecí polévky. „Snězte to, dokud je teplá.“

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Dva dny.“

„Dva dny!“ Dal si poctivý lok whisky a při zbrklém pohybu sebou trochu trhl.

„Neměl byste náhodou nepít, Bene? Jste na antibiotikách.“ Povzdechla si. „Tak aspoň něco snězte. Ať se vám vrátí síly.“

„Sním to za chvíli. Mohla byste mi hodit tašku? Mám tam cigarety.“

„Ani kouření vám zrovna teď neprospěje.“

„To nikdy.“

„Fajn, tak ať je po vašem. Donesu je.“

„Ne, jenom…“ Pohnul se příliš rychle a palčivá bolest jej paralyzovala. Klesl zpět do peřin a zavřel oči.

Roberta natáhla ruku, a jak zalovila v kabele, vypadl z ní malý předmět a zacinkal o podlahu. Zvedla ho. Byla to miniaturní podobenka ve stříbrném rámečku. Vědkyně se na ni pozorně zadívala a přemítala, kde se tam vzala. Vybledlá stará fotografie byla v rozích zmačkaná a otřepaná, jako by ji někdo roky nosil v peněžence. Usmívala se z ní roztomilá, asi osmiči devítiletá holčička s blondatými vlasy. V jiskřivých modrých očích měla inteligentní pohled a tváře jí zdobily drobné pihy. Dívenka hleděla do objektivu s výrazem nefalšovaného štěstí.

„Kdo je to, Bene? Je rozkošná.“ Ohlédla se po něm a úsměv jí ztuhl na tváři.

Zíral na ni a ve tváři se mu zračila ledová zlost. Takto ho neznala.

„Položte to a vypadněte, kurva, odsud,“ sykl.

Jak Roberta scházela ze schodů, otec Pascal rozpoznal v jejím obličeji vztek i bolest. Položil jí dlaň na paži. „Někdy, když člověk zažívá velkou bolest, zničehonic vybuchne a řekne věci, které tak ani nemyslí,“ chlácholil ji.

„To, že ho postřelili, mu přece ještě nedává žádné právo chovat se jako miz…“ Zarazila se. „Jen jsem se mu snažila pomoct.“

„Tuhletu bolest nemám na mysli,“ pravil kněz. „Souží se v srdci a na duši, jizvy jej netrápí.“ Laskavě se na ni usmál. „Promluvím s ním.“

Odešel do Benova pokoje a posadil se na okraj postele. Ben zíral do prázdna a v rukou svíral placatku. Whisky bolest alespoň trochu otupovala. Cigarety nakonec našel sám, ale v krabičce už skoro žádné nebyly.

„Nebude vám vadit, když tu chvíli pobudu?“ otázal se kněz.

Ben zavrtěl hlavou.

Otec Pascal se odmlčel a po chvíli vlídně promluvil: „Roberta mi trochu povídala o tvé práci, Benedikte. Máš nutkání pomáhat těm, kdož se ocitnou v nouzi – a to je velice šlechetné a chvályhodné. I moje povolání mě nutí k určitému konání. Není samozřejmě tak vzrušující ani tak heroické, ale já se je snažím dělat co nejlépe. Pán pro mě připravil důležitý úkol, jemuž musím dostát. Pomáhám lidem zbavit se bolesti. Najít Boha. A pro některé to znamená dojít míru ve vlastním nitru, ať to nazvou jakkoliv.“

„Tohle je můj způsob, jak dojít míru,“ zamručel Ben a pozvedl placatku.

„Víš sám, že tohle nestačí a nikdy stačit nebude. Whisky nepomůže, jen ublíží. Vrývá tvůj žal hlouběji do srdce. Ten žal je jako jedovatý trn. Když se ho nezbavíš, zanítí se jako ošklivá rána. Mnohem horší než průstřel, na který jednoduše naneseš penicilín pro kozy.“

Ben se hořce zasmál. „Jo, to máte nejspíš pravdu.“

„Podle všeho jsi pomohl mnoha lidem,“ pokračoval otec Pascal. „A přesto dál kráčíš cestou sebeničení a spoléháš na falešnou berličku alkoholu. Co se děje, když radost ze záchrany pomine? Copak se ta bolest nevrací? A v mnohem větší míře?“

Ben nereagoval.

„Myslím, že odpověď znáš.“

„Podívejte,“ řekl Ben, „jsem vám vděčný za všechno, co jste pro mě udělal. Ale na kázání už nejsem zvědavý. Tahle část mého já je už dávno mrtvá. S veškerou úctou, otče, jestli jste mi sem přišel dělat přednášku, ztrácíte čas.“

Chvíli seděli v tichosti.

„Kdo je Ruth?“ zeptal se kněz nečekaně.

Ben po něm sekl pohledem. „To vám Roberta neřekla? Holčička, která umírá. Vnučka mého klienta, ta, kterou mám zachránit. Pokud už není zatraceně pozdě.“

„Tuhle jsem nemyslel, Benedikte. Kdo je Ruth z tvých snů?“

Bena polil studený pot a srdce se mu divoce rozbušilo. Přiškrceným hlasem pronesl: „Netuším, o čem mluvíte. O žádné Ruth se mi nezdá.“

„Sedíš-li po dvě noci při blouznícím pacientovi,“ pravil duchovní, „dozvíš se o něm věci, o kterých by sám třeba vůbec nemluvil. Dusíš v sobě velké tajemství, Bene. Kdo je – nebo kdo byla Ruth?“

Ben zhluboka vydechl a znovu pozvedl láhev ke rtům.

„Proč si nechceš nechat pomoci?“ zeptal se otec Pascal jemně. „Svěř mi své břímě a uleví se ti.“

Po dlouhé odmlce Ben tiše promluvil. Slova z něj vycházela jako z nezúčastněného stroje. V očích měl nepřítomný pohled, jak si v hlavě asi pomilionté přehrával dávno známé, ale stále stejně bolestivé obrazy.

„Bylo mi šestnáct. Ruth byla moje sestra, tehdy devítiletá. Měli jsme k sobě hrozně blízko… jako nejbližší přátelé. Ji jedinou jsem z celého srdce miloval.“ Trpce se pousmál. „Byla jako sluníčko, otče, měl jste ji vidět. A pro mě představovala jediný důvod, proč věřit ve Stvořitele. Asi vás to udiví, ale jednu dobu jsem se taky chtěl stát knězem.“

Otec Pascal pozorně poslouchal. „Pokračuj, synu.“

„Rodiče nás vzali na prázdniny do severní Afriky, do Maroka,“ vyprávěl Ben dál. „Bydleli jsme ve velkém hotelu. Jednoho dne se rozhodli pro návštěvu muzea a nás nechali samotné. Nařídili mi, abych dával pozor na Ruth a abychom se za žádných okolností nevzdalovali z areálu.“

Na okamžik se zarazil a zapálil si cigaretu. „V tom hotelu bydlela i jedna rodina ze Švýcarska. Měli dceru asi o rok starší než já, jmenovala se Martina.“ Hovořil o tom po mnoha letech, přesto si vše dokonale vybavoval. Viděl před očima Martinin obličej. „Byla krásná a moc se mi líbila. Přišla pro mě, jestli se nechci projít – chtěla jít na trh, ale bez rodičů. Nejdřív jsem odmítl s tím, že musím hlídat sestru a nemůžeme z hotelu. Jenže Martina se druhý den vracela do Švýcarska a navíc mi slíbila, že když ji na ten trh doprovodím, tak mi po cestě zpátky…, no, zkrátka mě přitahovala. Řekl jsem si, že se nic nestane, když vezmu Ruth s sebou. Ze se to naši nikdy nedozví.“

„Rozumím. A dál?“ pobídl jej kněz.

„Odešli jsme z areálu a zamířili na souk. Byly tam davy lidí, bezpočet stánků, mezi nimi seděli zaříkávači hadů a ze všech stran se linuly zvláštní tóny i pachy. Neuvěřitelný pohled.“

Kněz pokýval hlavou. „Za války jsem sloužil v Alžírsku, už je to mnoho let. Pro nás Evropany je to podivný, cizí svět.“

„Bylo to fajn,“ povídal Ben dál. „Těšilo mě, že můžu být s Martinou. Celou dobu mě držela za ruku a prohlížela si věci na Stáncích. Přesto jsem Ruth nespouštěl z očí, neustále jsem ji vedl vedle sebe. A pak Martina zahlídla takovou stříbrnou šperkovnici. Moc se jí líbila, ale neměla dost peněz, a tak jsem se nabídl, že jí ji koupím. Otočil jsem se k Ruth na okamžik zády a počítal mince. Byla to jen chvilička. Koupil jsem Martině dárek a ona mě objala.“ Hlas se mu vytratil. V ústech mu vyschlo a hrdlo měl sevřené. Znovu pozvedl ruku s placatkou.

Otec Pascal mu paži zadržel – zlehka, ale nekompromisně. „Nechrne pro tuto chvíli zrádné přátele stranou.“

Ben neochotně kývl a ztěžka polkl. „Nechápu, jak se to mohlo seběhnout tak rychle. Nedíval jsem se jenom pár vteřin. Ale pak byla najednou… pryč.“ Pokrčil rameny. „Prostě zmizela, jen tak.“

Měl dojem, že mu každou chvílí pukne srdce jako velká tenká bublina. Sklopil hlavu do dlaní a pomalu jí kroutil ze strany na stranu. „Zničehonic tam nebyla. Neslyšel jsem žádný křik, nic jsem neviděl. Všechno vypadalo úplně normálně. Jako by se mi to všechno jen zdálo, jako by nikdy ani neexistovala.“

„Nikam se však nezatoulala.“

Ben zvedl hlavu a napřímil se. „Ne,“ hlesl. „Jde o výnosný obchod a lidi, kteří je unášejí, jsou zkušení experti. Udělali jsme všechno, co se dalo – zavolali policii, jednali s konzulátem, měsíce po ní nechali pátrat. Nenašla se jediná stopa.“

Bublina praskla. Mlčel tolik let, a teď jako by něco proťalo jeho nitro a všechno prýštilo ven. Od těch dob nikdy neplakal, pouze ve spánku. „A celé to byla moje vina, protože jsem se k ní otočil zády. Ztratila se mi.“

„Pak už jsi nikdy nikoho nemiloval,“ konstatoval otec Pascal. Nebyl to dotaz.

„Neumím milovat, nevím jak,“ přitakal Ben a snažil se uklidnit. „Ani si nevzpomínám, kdy jsem byl naposled doopravdy šťastný. Už ani nevím, jaké to je.“

„Bůh tě miluje, Benedikte.“

„Bůh není o nic lepší kámoš než moje whisky.“

„Ztratil jsi víru.“

„Tehdy jsem si ji chtěl uchovat. Zpočátku jsem se každý den modlil, aby ji našli. Modlil jsem se za odpuštění. Věděl jsem, že mě Bůh neposlouchá, ale stále jsem věřil a stále jsem se modlil.“

„A co rodiče?“

„Matka mi nikdy neodpustila, nemohla se na mě ani podívat. Nemám jí to za zlé, nedivím se. Upadla do hlubokých depresí. Jednou jsme zjistili, že má zamknuté dveře do ložnice. S otcem jsme na ni volali, bouchali jsme na dveře, ale neozývala se. Předávkovala se prášky na spaní. Bylo mi osmnáct a akorát jsem nastoupil na studium teologie.“

Otec Pascal smutně kývl. „A otec?“

„Po té věci s Ruth to s ním šlo rychle z kopce a matčina smrt mu ještě přitížila. Utěšoval jsem se tím, že alespoň on mi dokázal odpustit.“ Povzdechl. „Přijel jsem domů na prázdniny a stavil se u něj v pracovně. Už nevím proč, asi jsem potřeboval nějaký papír na poznámky. Otec tam nebyl. Ale našel jsem jeho deník.“

„Četl jsi ho?“

„Ano, a zjistil, co si skutečně myslí. Nenáviděl mě, naprosto všechno mi dával za vinu. Domníval se, že po tom všem, co jsem rodině způsobil, si nezasloužím žít. Nemohl jsem se vrátit na univerzitu, všechno mě přestalo zajímat. Nedlouho poté otec zemřel.“

„Cos dělal dál, synu?“

„Z prvního roku si moc nepamatuju. Potloukal jsem se po Evropě a pokoušel se zapomenout na realitu. Po několika měsících jsem se vrátil domů, prodal dům a přestěhoval se s Winnií – naší hospodyní – do Irska. Potom jsem vstoupil do armády. Nic lepšího mě nenapadalo. Nenáviděl jsem sám sebe a spaloval mě vztek. Při výcviku jsem to ze sebe dostával ven, byl jsem ten nejdisciplinovanější a nejmotivovanější branec, jakého kdy zažili. Nikdo netušil, co se za tím skrývá. Časem jsem se vypracoval ve vynikajícího vojáka. Od jiných jsem se lišil, měl jsem v sobě určitou tvrdost, neúprosnost. Hnala mě zuřivost a do všeho jsem se vrhal po hlavě. Dokázali toho využít a nakonec jsem vykonával spoustu úkolů, o kterých bych tu nerad mluvil.“

Ben se odmlčel. Mysl mu zaplavily vzpomínky, představy, zvuky i pachy. Zatřepal hlavou, aby se jich zbavil. „Ale pak jsem si uvědomil, že armáda pro mě není to pravé. Nenáviděl jsem všechno, co symbolizuje. Opět jsem se vrátil domů a zkusil si dát život dohromady. Za nějakou dobu mě kdosi kontaktoval a chtěl, abych vypátral ztraceného teenagera. Stalo se to na jihu Itálie. Když bylo po všem a já odvedl dítě do bezpečí, pochopil jsem, že jsem konečně našel něco, čemu se chci věnovat.“ Pohlédl knězi do očí. „Od té doby uběhly čtyři roky.“

„Měl jsi pocit, že když navrátíš rodinám jejich milované, rána ze ztráty Ruth se postupně zacelí.“

Ben přikývl. „Pokaždé, když se mi povedlo někoho zachránit, nabudilo mě to silou k dalšímu úkolu. Bylo to jako droga. Vlastně pořád je.“

Duchovní se pousmál. „Prožil jsi obrovskou bolest. Vážím si toho, že ses mi svěřil, Benedikte. Důvěra je mocný léčitel. Důvěra a čas.“

„Čas mě neuzdravil,“ oponoval Ben. „Bolest se sice otupuje, ale zažírá se hloub.“

„A tak věříš, že pokud najdeš lék pro tuhle malou Ruth, zbavíš se démona, svého pocitu viny.“

„Jinak bych to ani nevzal.“

„Doufám, že se ti to podaří, Bene – kvůli té dívce i kvůli tobě samému. Přesto si myslím, že opravdovou spásu a mír musíš hledat hluboko ve své duši. Musíš se naučit znovu věřit, otevřít své srdce a objevit lásku sám v sobě. Teprve pak se mohou rány zcela zahojit.“

„Ve vašem podání to zní tak jednoduše,“ vzdychl Ben.

„Vydal ses na správnou cestu,“ pravil kněz s úsměvem. „Tím, žes mi svěřil své tajemství, jsi učinil první krok. Pohřbívání vzpomínek ti vykoupení nepřinese. Dostat jed z rány může chvilku působit ještě větší bolest – to když se svým démonům díváme přímo do tváře. Ale jakmile se dostane na povrch a očistíš jej, roztáhne se před tebou volná cesta ke svobodě.“

Na hřbet Benovy ruky dopadaly kapičky vosku ze svíce, kterou pevně svíral v dlani. Belhal se do vesnického kostela, jehož dveře byly stále otevřené – i ve dvě hodiny ráno. Nohy měl ještě slabé, a jak kráčel uličkou mezi lavicemi, třásla se mu kolena.

V prázdném, ztichlém prostoru se v jemné záři třepotaly temné stíny. Před oltářem padl Ben na kolena a plamínek svíčky ozářil blyštivou bílou sochu Krista nad jeho hlavou.

Ben sklonil hlavu a modlil se.

Stopa vedla Luka Simona na jih. Nebylo těžké ji sledovat – provázely ji kulky a mrtvá těla.

Jakýsi farmář ze středofrancouzského Le Puy ohlásil, že slyšel výstřely a viděl automobilovou honičku na místních polních cestách. Na poli, kde se odehrála rozhodující přestřelka, našli policisté tři mrtvá těla, dvě zdemolovaná auta, zbraně a zem posetou použitými nábojnicemi. Vozidla nebyla registrovaná a BMW navíc podle záznamů ukradl někdo o pár dní dřív v Lyonu.

Co víc, ve stříbrném peugeotu s pařížskou poznávací značkou objevili policisté otisky prstů, které se shodovaly se vzorky odebranými Robertě Ryderové. Mezi patronami rozeznali osmnáct nábojů z browningu ráže devět milimetrů – stejný typ, na jaký narazili při prohlídce limuzíny v kolejišti a na místě vražd na nábřeží.

Ben Hope mohl stejně tak vyrýt své jméno do nejbližšího kmene.

36

LEGRANDÚV INSTITUT, POBLÍŽ LIMOUX, JIŽNÍ FRANCIE O TŘI MĚSÍCE DŘÍV

„Zatraceně – Julese, koukni sem, už zasel“

Stěny vypolstrovaného pokoje Klause Rheinfelda byly zamazané od krve. Když do krychlové místnůstky vstoupili dva ošetřovatelé, odhlédl pacient od svého díla a díval se na ně jako dítě přistižené při zakázané hře. Scvrklý obličej zkroutil do šklebu a muži si všimli, že si vyrazil další dva zuby. Roztrhal horní díl pyžama a ostrými konci zubů znovu rozdrásal podivný obrazec na hrudi.

„Nejvyšší čas opět navýšit dávky, řekl bych,“ prohodil ošetřovatel, jenž dostal Rheinfelda na starost, a vyvedl ho z pokoje. „Zavolej uklízeče, prosím tě,“ požádal svého asistenta. „Klause vezmi na kliniku, píchni mu diazepam a převleč ho do něčeho čistého. A ať má úplně krátké nehty. Za pár hodin za ním přijde návštěva.“

„Zase ta Italka?“

Rheinfeld při zmínce o návštěvnici nastražil sluch. „Anna!“ zavýskl. „Anna… Annu já rád. Anna je moje kamarádka.“ Plivl na muže. „Vás nenávidím.“

O dvě hodiny později seděl už podstatně klidnější Klaus Rheinfeld v zabezpečené místnosti pro návštěvy. Legrandův institut jí využíval pro hraničně rizikové pacienty, kteří sice čas od času mohli přijímat návštěvy zvenčí, nikoliv však bez dozoru. Nacházel se zde jednoduchý stůl a dvě židle přišroubované k podlaze. Hlídali ho celkem tři ošetřovatelé; dva stáli z každé strany a třetí opodál s nachystanou stříkačkou – pro každý případ – v ruce.

Na jedné ze stěn viselo jednostranně průhledné zrcadlo; za ním postával šéf institutu doktor Legrand a pozoroval dění uvnitř.

Rheinfeld měl na sobě namísto zkrvavených šatů bělostné pyžamo a župan a novou díru po zubech mu alespoň očistili. Nálada se mu zlepšila zčásti díky psychotropní látce, kterou mu aplikovali zdravotníci, ale také díky nové kamarádce a pravidelné návštěvnici Anně Manziniové, jež na něj měla podivně uklidňující vliv. V ruce třímal svůj drahocenný majetek – deník.

Jakmile ošetřovatel pustil Annu Manziniovou dovnitř, vzduch prosytila její éterická přítomnost i příjemný parfém. Rheinfeld se rozzářil štěstím.

„Ahoj, Klausi,“ pozdravila jej s úsměvem na rtech a usadila se u holého stolu naproti němu. „Jak se dneska máš?“

Zdravotníky pokaždé udivilo, jak se tenhle jindy obtížně zvladatelný a nepřizpůsobivý pacient v přítomnosti laskavé, atraktivní Italky vždy utišil. Uměla to s ním; mluvila vlídně a rozvážně, nikdy na něj nespěchala a ničeho se nedožadovala. Často jen dlouho mlčky seděli, Klaus se uvolněně pohupoval na židli, oči napůl zavřené, dlaň opřenou o její paži. Ošetřovatelé s tělesným kontaktem nejprve nesouhlasili, ale Anna je požádala, aby Klausovi dopřáli malou radost. Nakonec muži uznali, že lehký dotek ničemu neuškodí.

Když Klaus Rheinfeld přece jen promluvil, obvykle chrlil stále totéž – opakoval několik stejných vět ve zkomolené latině a prokládal je zpřeházenými písmeny či čísly. Někdy si při tom trhavými pohyby obsedantně přepočítával prsty na rukou.

Anně se občas jemnou pobídkou podařilo Klause přimět, aby o svých zájmech mluvil trochu souvisleji. To pak tiše povídalo věcech, které zdravotníci nedokázali pochopit. Po chvíli však vyprávění sklouzlo zpět k nesrozumitelnému blábolení a nakonec utichlo úplně. Anna se pouze usmála a nechala muže odpočívat. V ten okamžik byl vždy nejvyrovnanější. Ošetřovatelé tato sezení brzy začali vnímat jako důležitou součást Rheinfeldovy terapie.

Pátá návštěva se od těch předchozích nijak nelišila. Rheinfeld položil ruku na Anninu paži, ve druhé svíral svůj deník a chraplavým hlasem potichu drmolil ve svém prazvláštním jazyce stále stejnou číselnou posloupnost: „N-6; E-4; 1-26; A-ll; E-15.“

„Copak se nám tím snažíš sdělit, Klausi?“ tázala se Anna trpělivě.

Doktor Legrand je celou dobu pozoroval zpoza poloprůhledného zrcadla se zamračeným výrazem ve tváři. Nakonec mrkl na hodinky a spojovacími dveřmi vpochodoval do místnosti. „Dobrý den, Anno, rád vás zase vidím,“ pronesl radostně a hned se obrátil ke zdravotníkům. „To by pro dnešek stačilo, ať pacienta příliš neunavujeme.“

Jakmile Rheinfeld lékaře spatřil, rozkřičel se a vyzáblýma rukama si zakryl hlavu, jako by se chtěl chránit. Spadl ze židle, a když Anna vstala k odchodu, vrhl se celým svým vychrtlým tělem přes podlahu, sevřel jí kotníky a hlasitě protestoval. Zdravotníci ho museli odtrhnout násilím a Anna sklíčeně sledovala, jak odvádějí vzpouzejícího se muže zpět do polstrovaného pokoje.

„Proč se vás tak strašně bojí, Eduarde?“ zeptala se Legranda na chodbě.

„Netuším.“ Lékař se pousmál. „Nevíme nic o jeho minulosti. Jeho reakce mohou pramenit z nějaké traumatické události, která mu utkvěla v podvědomí. Možná mu nevědomky připomínám někoho, kdo mu ublížil – třeba otce nebo jiného příbuzného, který ho mohl zneužívat. Jedná se o docela běžný jev.“

Anna smutně zakroutila hlavou. „Asi ano, tím by se to vysvětlovalo.“

„Napadlo mě… Co děláte dnes večer, Anno? Nešla byste se mnou na večeři? Znám jednu útulnou rybí restauraci na pobřeží, dělají fantastického okouna. Mohl bych vás vyzvednout třeba v sedm. Souhlasíte?“

Anna uhnula před jeho dotekem. „Prosím vás, Eduarde. Říkala jsem vám přece, že ještě nejsem připravená… Necháme to na jindy, ano?“

„Omlouvám se,“ povzdechl Legrand a stáhl ruku zpět. „Chápu. Odpusťte prosím.“

Zpět ve své pracovně přešel k oknu a díval se, jak Anna nasedá do Alfy Romeo. Už třikrát ho odmítla. Co se to se mnou děje? přemítal v duchu. Něco takového se mu s ženami nestávalo. Odmítala jeho doteky a vytrvale ho přehlížela – ale Rheinfeldovi přitom dovolila, aby ji držel za ruku celé hodiny.

Poodstoupil a zvedl telefon. „Paulette, zjistěte mi prosím, jestli dnes u jednoho z mých pacientů nedělá vizitu doktor Delavigne… Klaus Rheinfeld… Dělá? Fajn, tak mu zavolejte a řekněte mu, že to vezmu za něho… Ano, přesně tak… Díky.“

Rheinfeld si ve svém pokoji spokojeně prozpěvoval a myslel na Annu, když náhle zaslechl z chodby zarachocení klíčů a dveře se s trhnutím otevřely.

„Nechejte mě s ním o samotě,“ přikázal hlas, který Rheinfeld okamžitě rozeznal. Nahrbil se a strachy vytřeštil oči, zatímco doktor Legrand vešel do místnůstky a potichu za sebou zavřel.

Jak se lékař pomalu přibližoval, couval Rheinfeld co nejdál, až se nakonec bázlivě krčil ve vystlaném rohu. Psychiatr se nad něj naklonil a usmál se. „Ahoj, Klausi,“ pronesl tiše.

Nato napřáhl nohu a kopl ho do břicha. Rheinfeld se zkroutil bolestí a bezmocně zalapal po dechu.

Legrand kopal znovu a znovu. S nekonečným přílivem ran nezbývalo Klausi Rheinfeldovi nic jiného než plakat a přát si, aby byl raději mrtvý.

37

Třetího dne už se Ben cítil dostatečně silný. Sešel dolů, usadil se venku a nechal se hřát poledním podzimním sluncem. Uviděl Robertu, jak opodál krmí slepice; schválně se mu vyhýbala. Věděl, že ranil její city, a mrzelo ho to. Usrkl bylinkového čaje, jejž mu připravila Marie-Claire, a otevřel Fulcanelliho deník.

19. září 1926

Začínám upřímně litovat, že jsem do Nicholase Daquina vkládal takovou důvěru. Píši tyto řádky s těžkým srdcem a s vědomím, jaký jsem byl blázen. Jedinou útěchou je mi toliko, že jsem vědění nabyté z katarských artefaktů nevyzradil celé.

Včera se potvrdily mé nejhorší obavy. V rozporu se všemi svými zásadami a ke své nekonečné hanbě jsem najal detektiva, diskrétního a spolehlivého muže jménem Corot, aby Nicholase sledoval a hlásil mi každý jeho pohyb. Vypadá to, že můj mladý učeň je už nějakou dobu členem pařížského spolku zvaného Strážci. O existenci nepočetného kruhu intelektuálů, filosofů a mužů zasvěcených esoterickým vědám jsem přirozeně věděl – a také je mi jasné, co na nich Nicholase přitahuje. Jejich cílem je zbavit se omezujících pravidel strnulé alchymistické tradice. Každý měsíc se scházejí v místnosti nad Chacornakovým knihkupectvím a diskutují o tom, jak by se plody alchymistického bádání daly implementovat do moderní vědy a využít pro dobro lidstva. V očích muže mladého jako Nicholas představují budoucnost, základy nového věku – a já chápu, jak rozpolcený se musí cítit mezi dvěma světy, kde jeden představuje progresivní vizi nové alchymie a druhý, který ztělesňuji já, charakterizují zastaralé, příliš opatrné a nedůvěřivé postoje.

Netvrdím, že máme mladistvou vervou a otevřeností opovrhovat. Avšak Corotova hlášení mne značně znepokojují. Skrze Strážce se Nicholas seznámil s novým přítelem. Nevímo něm příliš kromě toho, že se jmenuje Rudolf, zabývá se studiem okultních věd a říká se mu Alexandrijec podle toho, že se narodil v Egyptě.

Corot Nicholase několikrát pozoroval, když s tímto Rudolfem dlouze hovořil v různých kavárnách. Včera je sledoval do jedné drahé restaurace, a protože se dvojice usadila na terase, podařilo se mu jejich rozmluvu tajně vyslechnout.

Rudolf naléval do mého mladého učedníka jednu sklenici šampaňského za druhou, očividně s úmyslem rozvázat mu jazyk.

„Věř mi, je to pravda,“ naléhal Rudolf, zatímco Corot si u vedlejšího stolu nenápadně zapisoval každé jeho slovo. „Kdyby Fulcanelli opravdu věřil v tak obrovskou moc té moudrosti, nebrzdil by přece jednoho ze svých nejnadanějších následovníků.“ Doplnil Nicholasovi skleničku až po okraj.

„Nejsem zvyklý žít si tak na vysoké noze,“ bránil se Nicholas.

„Jednoho dne si budeš moci dovolit vše, po čem zatoužíš,“ slyšel Corot Rudolfa.

Nicholas se zamračil. „Nestojím o slávu a bohatství. Jenom bych rád využil svých znalostí, abych pomohl ostatním, to je všechno. To právě nechápu – proč to mistr považuje za tak špatný nápad.“

„Tvá nezištnost je chvályhodná, Nicholasi,“ pravil Rudolf. „Snad bych ti mohl pomoci, mám pár vlivných kontaktů.“

„Opravdu?“ rozzářil se Nicholas. „Ale to by znamenalo porušit přísahu mlčení… Hodně jsem o tom přemýšlel, ale nedokážu se rozhodnout.“

„Měl bys důvěřovat svým pocitům,“ řekl Rudolf „Jakým právem ti učitel brání naplnit osud?“

„Můj osud…,“ opakoval Nicholas zadumaně.

Rudolf se usmál. „Osudoví lidé jsou vzácný a obdivuhodný druh,“ pronesl. „A jestli se v tobě nemýlím, pak jsem v životě dostal už druhou šanci setkat se s jejich zástupcem.“ Rozlilzbytek šampaňského. „Znám jednoho vizionáře, který zastává podobné názory jako ty. Vyprávěl jsem mu o tobě, Nicholasi, a stejně jako jái on cítí, že by ses mohl významný podílet na formování lepší budoucnosti lidstva. Jednou ti ho představím.“

Nicholas zhltl poslední šampaňské a rázně postavil sklenici na stůl. Pak se zhluboka nadechl. „Tak dobře,“ pravil. „Už jsem se rozhodl. Podělím se s tebou o to tajemství. CHci ovlivnit svět.“

„Jsem poctěn,“ odvětil Rudolf a přidal malou poklonku.

Nicholas se naklonil blíž k posluchači. „Kdybys jen tušil, jak dlouho už prahnu po tom, abych si o tomhle mohl s někým popovídat. Tak tedy, existují dvě důležitá tajemství. Obě odhalil pradávný zašifrovaný dokument, který můj mistr objevil na jihu Francie v ruinách jednoho hradu.“

„A ukázal ti je?“ tázal se Rudolf a stěží skrýval svou nedočkavost.

„Vyjevil mi jedno. Sám jsem se přesvědčil o tom, jakou má moc. Je ohromující. Znám je a vím, jak je použít. Mohu ti ho ukázat.“

„A co to druhé vědění?“

„Jeho potenciál je ještě neuvěřitelnější,“ připustil Nicholas. „Ale tady se objevuje zádrhel. Fulcanelli mě totiž nechce dál učit.“

Rudolf objal mladíka kolem ramen. „Jsem si jist, že časem najdeš cestu i k této moudrosti,“ chlácholil ho s úsměvem na rtech. „A mezitím bys mi mohl ukázat to, co už znáš. Přesuneme se do mého bytu, co říkáš?“

Ben deník na chvíli odložil. Kdo je ten tajemný „Alexandrijec“ a co všechno mu Daquin vyzradil? A kdopak je onen „vizionář“, jemuž chce údajně Daquina představit?

S největší pravděpodobností nějaký podivín jako Gaston Clément, přemítal Ben. Zběžně prolistoval pár stránek; poslední část zápisníku byla celá poničená a zetlelá a nedalo se říct, kolik listů chybí. S velkým úsilím Ben pokračoval ve čtení pasáže, jež těsně předcházela Fulcanelliho záhadnému zmizení.

23. prosince 1926

Všechno je ztraceno. Zavraždili mou milovanou ženu Christinu. Daquin zradil a vložil naše vzácné vědění do rukou Alexandrijce. Necht mi Bůh odpustí, že jsem něco takového dovolil. Bojím se o víc než o svůj život. Zlo, jejž tihle lidé mohou napáchat, je nepředstavitelné.

Přípravy jsou v plném proudu. Spolu s mou drahou dcerkou Yvette – tím jediným, co mi zbylo – odjedeme neprodleně z Paříže. Vše zde nechávám v rukou věrného Jacquesa Clémenta. Varoval jsem ho, aby si také dával pozor a učinil všechna nezbytná opatření. Co se mě týká, nikdy se nevrátím.

Těmito slovy deník končil. Tím, že Daquin zradil Fulcanelliho důvěru, také nějakým způsobem zapříčinil mistrův pád. Vypadalo to, že se vše pokaždé stočí k tajemnému „Alexandrijci“ Rudolfovi. Stál snad on za vraždou Fulcanelliho manželky? A především – kam vlastně alchymista zmizel? Tak moc spěchal z Paříže, že si zapomněl i svůj deník…

„Dneska je krásný den,“ ozval se povědomý hlas a vytrhl Bena z myšlenek. „Mohu si přisednout?“

„Dobrý den, otče,“ pozdravil Ben a zavřel deník.

Kněz se posadil vedle něj a nalil si sklenici vody z kameninového džbánu. „Vypadáš mnohem lépe, příteli.“

„Díky. Taky se líp cítím.“

„Výborně,“ pravil duchovní s úsměvem. „Včera jsi mě poctil velikou důvěrou – a ujišťuji tě, že u mě je tvé tajemství v bezpečí.“ Odmlčel se. „Teď je řada na mně, neboť i já ti mohu něco svěřit.“

„Jenže já vás jistě nedokážu podpořit tak jako vy mě,“ opáčil Ben.

„Spíš tě mé tajemství bude zajímat. Tak trochu se tě týká.“

„Jak to?“

„Přišli jste za mnou, ale ve skutečnosti hledáte Klause Rheinfelda, není to tak? Řekla mi to Roberta.“

„Vy víte, kde je?“

Pascal přikývl. „Začnu raději od začátku. Jestliže jste přišli až sem, jistě také víte, jak jsem na toho nebožáka narazil.“

„Byl o tom článek v jedněch starých novinách.“

„Jako by dočista zešílel,“ hlesl otec Pascal. „Když jsem spatřil ty hrozné rány na jeho těle, které si sám způsobil, domníval jsem se, že jde o dílo ďáblovo.“ Instinktivně se pokřižoval – zlehka se dotkl prsty čela, hrudi a ramenou. „Také jste nejspíš zjistili, že poté, co jsem se o toho muže provizorně postaral, jej odvezli do ústavu.“

„Kam přesně?“

„Trpělivost, Benedikte, je veliká ctnost. Dostanu se k tomu, ale dovol, abych ti to dovyprávěl… Jednu věc totiž nikdo kromě mě a toho bláznivého chudáka netuší – a sice čím si ty strašlivé řezy Rheinfeld tvořil… a teď konečně k mému malému tajemství.“

Kněz měl v očích nepřítomný výraz, jak se rozpomínal. „Byla to příšerná noc – myslím tu, kdy se Rheinfeld objevil. Řádila divoká, prudká bouře. Když jsem se za ním vydal do lesa, támhle, kousek odsud,“ pokynul rukou, „viděl jsem, že drží nůž, takovou prapodivnou dýku. Nejdřív jsem se vyděsil, že mě chce zabít. Ale pak jsem jen s hrůzou sledoval, jak ten ubožák obrátil čepel proti sobě. Stále si neumím představit, v jakém duševním rozpoložení se musel nacházet. No, nicméně brzy nato se zhroutil a já ho odnesl do domu. Udělali jsme pro něj, co jsme mohli, i když byl úplně mimo. Na onu dýku jsem si vzpomněl, teprve když ho druhý den zrána odvezli. Vypadla mu z ruky ještě v lese. Vrátil jsem se tam a našel ji v popadaném listí.“

Na chvíli se odmlčel. „Ta dýka pochází ze středověku, ale je dokonale Zachovalá. Představuje krucifix; je to vlastně taková důmyslná hračka s ostřím schovaným uvnitř svislé části kříže, posetá různými znaky a zvláštními symboly. Na čepeli je vyryt složitý náčrt. Fascinovalo mě a vyděsilo zároveň, když jsem si uvědomil, že ty symboly jsou stejné jako obrazce, které si vyřezal Rheinfeld do kůže.“

Benovi došlo, že kněz mluví o zlatém kříži, jejž zmínil Clément. Fulcanelliho kříži. „Co jste s tou dýkou udělal?“ zajímal se. „Odevzdal jste ji na policii?“

„Je mi to trapné, ale ne,“ přiznal duchovní. „Neproběhlo žádné vyšetřování, policisté nikdy nepochybovali o tom, že si ty rány způsobil sám. Poznamenali si jenom pár detailů. A tak jsem si dýku ponechal. Víš, mám slabost pro staré náboženské artefakty a zrovna tenhle se v mé sbírce náramně vyjímá.“

„Mohu se na něj podívat?“

„Samozřejmě,“ přitakal otec Pascal s úsměvem na rtech. „Ale ještě jsem neskončil. Asi pět měsíců poté jsem měl neobvyklou návštěvu – proslulého vatikánského biskupa jménem Usberti. Vyptával se na Rheinfelda, na jeho duševní chorobu, na symboly i na to, jestli mi ten ubožák něco neřekl. Ale ze všeho nejvíc ho zajímalo, zda měl něco u sebe, když jsem ho našel. Podle toho, co povídal, měl určitě spadeno právě na onu dýku – přestože ji nikdy výslovně nezmínil. Snad mi Bůh odpustí, nic jsem mu neřekl. Je tak nádherná a já si ji jako hloupý chamtivý kluk chtěl nechat jenom pro sebe. Krom toho jsem však měl jakési neblahé tušení. Děsilo mě to, ale něco se mi na biskupovi nezdálo. Sice to umně skrýval, ale poznal jsem, že po něčem zoufale pátrá. Také chtěl vědět, jestli u sebe ten blázen neměl nějaké papíry či dokumenty. Neustále se vracel k jakémusi rukopisu. Rukopis – na ten se tázal znovu a znovu.“

Ben sebou trhl. „A neřekl vám o něm víc?“

„Po pravdě nebyl moc sdílný. Když jsem se ptal, jaký rukopis vlastně hledá, jako by se schválně vyhýbal odpovědi. Neprozradil mi ani, proč se na něj vlastně táže. Choval se zkrátka divně.“

„A měl u sebe Rheinfeld nějaký rukopis?“ otázal se Ben a dával si záležet, aby mu v hlase nezazněl ani náznak rostoucí netrpělivosti.

„Ano,“ odvětil otec Pascal rozvážně. „To měl. Jenže… je mi to líto, ale…“

Ben trnul nedočkavostí. Dvě vteřiny mu připadaly jako celá věčnost.

Duchovní pokračoval. „Jak už jsem řekl, jakmile ho odvedli, vrátil jsem se k místu, kde ležela ta dýka. Kromě ní jsem ovšem našel ještě zbytky svitkových archů – alespoň se domnívám, že to bylo něco takového. Nejspíš mu vypadly z těch potrhaných šatů, a jak spadl, vmáčkl je do bláta. Déšť vykonal své, většina inkoustu se rozpila. Rozeznal jsem pár netknutých zápisků a náčrtů a usoudil, že má rukopis vysokou hodnotu. Říkal jsem si, že bych ho mohl vrátit jeho majiteli,a tak jsem se pro něj sehnul. Jenže sotva jsem se ho dotkl, rozpadl se na kousíčky. Posbíral jsem je a přenesl sem. Ale nepodařilo se mi je dát dohromady, bylo to nemožné. A tak jsem je vyhodil.“

Benovy naděje rázem pohasly. Pokud byl ten svitek skutečně Fulcanelliho rukopis, pak je po všem.

„Tohle všechno jsem před biskupem zamlčel,“ vyprávěl otec Pascal dál. „Naháněl mi strach, ačkoliv nedokážu vysvětlit proč. Prostě mi něco našeptávalo, abych mu nic neříkal.“ Zakroutil hlavou. „Už tehdy mi bylo jasné, že o Rheinfeldovi neslyším naposledy. Tušil jsem, že přijdou další a budou se na něj vyptávat.“

„Kde je Rheinfeld teď?“ zajímal se Ben. „I tak bych si s ním rád promluvil.“

Kněz povzdechl. „To bohužel nepůjde.“

„Proč?“

„Protože je mrtvý. Nechť odpočívá v pokoji.“

„On zemřel?“

„Ano, docela nedávno. Asi před dvěma měsíci.“

„Jak to víte?“

„Zatímco jsi bojoval s infekcí, zavolal jsem do Legrandova institutu, což je ta psychiatrická léčebna, kde Rheinfeld trávil poslední roky života. Jenže už bylo příliš pozdě. Oznámili mi, že ten ubohý nešťastník se připravil vlastní rukou o život. A dost ohavným způsobem.“

„Tak to je konec,“ zamumlal Ben.

„Je to špatná zpráva, Benedikte,“ pravil kněz a položil mu zlehka dlaň na rameno, „ale mám pro tebe i jednu dobrou. Samozřejmě jsem se tomu člověku z institutu představil. Zeptal jsem se, zda je možné promluvit s někým, kdo Rheinfelda znal – třeba se s ním seznámil až v době, kdy tam pobýval, a pronikl k němu blíž. Řekli mi, že nikomu z Legrandova institutu se to nepodařilo. Ze se ten blázen zavřel do ulity a nikoho si k sobě nepustil. Choval se agresivně, ba dokonce násilně. Čas od času jej však v posledních měsících jeho života navštěvovala jedna žena, cizinka. Rheinfelda z nějakého důvodu její přítomnost uklidňovala, a taksi s ním dokázala i trochu normálně povídat. Podle nemocničního personálu mluvili o věcech, jimž nikdo z ošetřovatelů nerozuměl. A tak mě napadlo, jestli ta žena náhodou neodhalila něco, co by ti mohlo pomoci, Benedikte.“

„Kde ji najdu? Zeptal jste se na jméno?“

„Nechal jsem jim své číslo a požádal jsem je, aby jí vyřídili, že by si s ní rád promluvil otec Cambriel.“

„Vsadím se, že nikdy nezavolá,“ utrousil Ben ponuře.

„Důvěra je další z ctností, jak jsme o tom včera hovořili, Benedikte. Musíš se ji naučit rozvíjet a utužovat. Skutečnost je taková, že Anna Manziniová – ona tajemná žena – telefonovala dnes brzy ráno, když jste ty i Roberta ještě spali. Je to spisovatelka – a historička, pokud se nemýlím. Pronajala si vilu pár kilometrů odsud. Počítá s tím, že se jí ozveš, a zítra odpoledne má volno. To kdybys ji chtěl navštívit. Můžeš si půjčit můj vůz.“

Tak naděje přece jen ještě existuje. Benovi se okamžitě zlepšila nálada. „Otče, vy jste světec.“

Duchovní se pousmál. „To sotva,“ opáčil. „Světec by neukradl zlatý krucifix a už vůbec by nelhal biskupovi.“

Ben se zazubil. „I svati byli pokoušeni ďáblem.“

„Pravda, ale cílem je pokušení odolávat,“ pravil kněz a uchichtl se. „Já jsem jen starý pošetilec. Tak, a teď ti ukážu tu dýku. Myslíš, že by si ji Roberta chtěla taky prohlédnout?“ Zamračil se. „Ale neřekneš jí, že jsem ji ukradl, že ne?“

Ben se rozesmál. „Žádný strach, otče. Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

„Je nádherná,“ vydechla Roberta užasle. Teď když se jí Ben omluvil za své hrubé chování, cítila se mnohem lépe. Došlo jí, že v něm ta fotka vyvolává zármutek, že nechtěně tala do živého. Od rozhovoru s otcem Pascalem se však zdál jiný.

Ben převracel dýku v dlaních a pozorně si ji prohlížel. Právě drží v rukou jeden z předmětů, jichž si Fulcanelli tak považoval. Jeho význam a dosah však nedokázal plně uchopit. A deník víc nevysvětloval.

Kříž měřil pětačtyřicet centimetrů a s čepelí ukrytou v pochvě vypadal pouze jako dokonale zdobený zlatý krucifix. Kolem pouzdra se jako na Aeskulapově žezle vinul zlatý had s drobnými rubíny v místě očí. Hlavu, již měl položenu na horním okraji pochvy, kde se spodní část stýkala se záštitou, ve skutečnosti fungovala jako odpružená zástrčka. Pokud člověk uchopil kratší konec kříže tak, jako by to byla rukojeť krátkého meče, a palcem zatlačil do hadí hlavy, mohl snadno vytáhnout třpytivé, třicet centimetrů dlouhé ostří. Do úzké, perfektně broušené oceli byly jemně vyryty podivné symboly.

Ben potěžkal dýku v rukou. Nikdo by nečekal, že boží služebník zničehonic vytasí skrytou zbraň. Byl to ďábelsky záludný nápad – anebo možná jen velmi praktický. Kříž vlastně trefně vystihoval středověké náboženské dění. Na straně vítězů duchovní, kteří člověku klidně vrazili dýku do zad, a proti nim kněží, již si vždy hlídali, kdo stojí za nimi. Podle toho, co se Ben dozvěděl o historii vztahů církve k alchymistům, mohl ten, kdo dýku nosíval, klidně náležet k těm druhým.

Otec Pascal ukázal prstem na čepel. „Tenhle obraz si Rheinfeld vyřezal přímo doprostřed hrudníku. Vypadalo to, jako by jej obtahoval znovu a znovu, protože z kůže vystupovala silná vrstva zjizvené tkáně.“ Při té vzpomínce se otřásl.

Symbol, na který kněz poukázal, tvořily dva protnuté kruhy nad sebou. Uvnitř horního byla šesticípá hvězda, jejíž hroty se dotýkaly obvodu. Hvězda ve spodním kruhu měla o jeden cíp méně, představovala pentagram. Kruhy se protínaly tak, že hvězdice byly zakleslé do sebe. Přesný střed prapodivného geometrického tvaru určovaly drobné křížky.

Ben si kresbu zamyšleně prohlížel. Znamená vůbec něco? Klaus Rheinfeld v ní evidentně cosi viděl. „Napadá vás něco, Roberta?“

I ona na čepel upřeně zírala. „Kdoví? Alchymistická symbolika je mnohdy tak záhadná, že ji v podstatě nelze rozluštit. Jako by vyzývala člověka k souboji a provokovala kusými informacemi, dokud sám nezjistí, kde hledat další vodítka. Všechno sloužilo k ochraně tajemství alchymistů. Ohledně bezpečnosti byli naprosto fanatičtí.“

Ben nespokojeně zavrčel. Doufejme, že tahle „tajemství“ aspoň stojí za tu námahu, blesklo mu hlavou. „Uvidíme, co na to Anna Manziniová. Možná by do toho mohla vnést trochu světla,“ pronesl nahlas. „Třeba jí Rheinfeld řekl, co ty symboly znamenají.“

„Pokud to sám věděl.“

„Napadá vás snad něco lepšího?“

Musel vyšplhat až na vrchol kopce nad Saint-jean, aby na mobilním telefonu chytil signál a mohl podat Fairfaxovi zprávu o vývoji pátrání. V boku mu stále tepalo bolestí, když se otočil a shlédl na zalesněné údolí pod sebou.

Na modré obloze poletovali dva orli. Kroužili ladně kolem sebe ve vznešeném vzdušném tanci a Ben je pozoroval, jak se nesou na teplých proudech, plachtí a klouzají po křídle a vábí jeden druhého. Na okamžik zapřemítal, jaký je to asi pocit, být takto svobodný. Vytočil Fairfaxovo číslo a dlaní zakryl mluvítko před praskavými poryvy větru.

38

Teprve k večeru si půjčili Cambrielův vůz a vyrazili ke starobylému městečku Montségur, jež se nacházelo asi hodinu cesty daleko. Stařičký renault s klikatými vesnickými cestami těžce zápolil, namáhavě sípal a rachotil, jak projížděli úchvatnými skalnatými průsmyky, které volně přecházely ve svěží údolí s bujným porostem rozsáhlých vinic.

Těsně před Montségur sjeli z hlavní silnice na dlouhou úzkou cestu, na jejímž konci stál vysoko v kopci v houfu stromů rustikální domek Anny Manziniové. Podél průčelí okrového kamenného stavení s okenicemi se táhl dlouhý balkon a zdi byly obrostlé popínavkami. V okolní suché krajině působila vilka jako oáza. Terakotové květináče přetékaly pěstěnými rostlinami a před vchodem stála řada dekorativních stromů a fontánka, v níž radostně zurčela voda.

Anna vyšla ven, aby je přivítala, na sobě hedvábné šaty a korálový náhrdelník, jenž podtrhoval medově hnědé zbarvení kůže. Typická italská kráska, blesklo Robertě hlavou, když ji spatřila. Jemná a nádherná jako porcelánová soška. V nehostinné, drsné divočině languedockého regionu se vyjímala jako stvoření z jiného světa.

Jakmile vystoupili z auta, Anna je nadšeně pozdravila. Mluvila anglicky se sametovým italským přízvukem: „Já jsem Anna, těší mě. Toto je vaše žena, pane Hope?“

„Ne!“ vyhrkli Ben s Robertou současně a vyměnili si letmé pohledy.

„Slečna Roberta Ryderová. Pracujeme spolu,“ objasnil Ben.

Anna vtiskla ženě nečekaný polibek na tvář. Roberta okamžitě rozpoznala příjemnou vůni parfému Chanel No. 5 a uvědomila si, že sama nejspíš vydatně páchne po koze Arabele, kterou ráno s Marie-Claire dojily. Pokud si ale Anna něčeho všimla, zdvořile nedala nic znát. Obdařila je dokonalým úsměvem a uvedla je dovnitř.

Chladné, bíle omítnuté místnosti byly prosyceny vůní čerstvých květin. „Mluvíte skvěle anglicky,“ prohodil Ben, zatímco hostitelka nalévala sklenici ledového sherry Fino. Ben ji vypil jedním douškem a koutkem oka postřehl Robertin nevraživý pohled. „Proboha, nehltejte tak,“ šeptla vědkyně rozčileně.

„No tak pardon, no,“ vzdychl Ben. „Už budu hodný.“

„Díky,“ pronesla Anna. „Angličtinu miluju. Když jsem začínala, učila jsem tři roky v Londýně.“ Zvonivě se rozesmála. „Ale to už je dávno.“

Zavedla je do vzdušného obývacího pokoje s prosklenými dveřmi, jež vedly na kamennou terasu. Za ní se rozléhala soukromá zahrada a dál kopcovitá krajina Languedoku. Před oknem visela okrasná klec a v ní si štěbetali a prozpěvovali dva kanárci.

Roberta si všimla několika výtisků Anniných knih na polici. „Boží kacíři: pátrání po skutečných katarech od profesorky Anny Manziniové. Netušila jsem, že máme tu čest s takovou odbornicí.“

„Ale já nejsem žádná odbornice,“ bránila se Anna. „Jenom mě zajímají témata, která ještě nejsou do detailu probádaná.“

„Jako třeba alchymie?“ nadhodil Ben.

„Ano,“ přitakala Anna. „Středověké dějiny, kataři, esoterika, alchymie… Tak jsem se taky seznámila s chudákem Klausem Rheinfeldem.“

„Nebude vám vadit, když vám položím pár otázek?“ otázal se Ben. „Právě Rheinfeldův případ nás totiž nejvíc zajímá.“

„A mohu se já zeptat proč?“

„Jsme novináři,“ odvětil pohotově. „Hledáme materiál pro článek o záhadách alchymie.“

Anna přichystala pravou italskou černou kávu, již popíjeli z malých porcelánových šálků, a vyprávěla jim o svých návštěvách v Legrandově institutu. „Bylo mi to strašně líto, když jsem se dozvěděla, že se Klaus zabil. Ale musím přiznat, že mě to až tak nepřekvapilo. Byl opravdu hodně nevyrovnaný.“

„Udivuje mě, že vás k němu vůbec pustili,“ poznamenal Ben.

„Za normálních okolností by to nešlo,“ pokývala Anna hlavou, „ale znám ředitele institutu a ten mi ty návštěvy umožnil. Chtěla jsem nějaké podklady pro svou knihu. Pokaždé nás bedlivě střežili, ačkoliv nebožák Klaus se mnou obvykle nijak nevyváděl.“ Zakroutila hlavou. „Chudák, byl hrozně nemocný. Víteo těch obrazcích, co si vyřezával do těla?“

„Viděla jste je?“

„Jen jednou. Cosi ho vyvedlo z míry a roztrhl si košili. Celou hruď měl zjizvenou a jedním prapodivným symbolem byl obzvlášť posedlý. Doktor Legrand mi řekl, že si ho vymaloval po celém pokoji – krví a… jinými látkami.“

„Jak to vypadalo?“ zajímal se Ben.

„Dva protnuté kruhy,“ popisovala Anna. „V každém byla hvězdice, jedna šestia druhá pěticípá. Dotýkaly se špicemi.“

„Takže něco podobného jako tohle?“ Ben zalovil ve vaku a vyňal předmět zabalený v plátně. Položil jej na stůl, odhrnul cípy látky a odhalil třpytivý kříž. Vytáhl dýku z pochvy a ukázal Anně obraz na čepeli. Dva kruhy, přesně jak říkala.

Pokývala hlavou, oči vykulené údivem. „Ano, to je ono. Vypadalo to úplně stejně. Můžu?“ Ben jí zbraň podal. Anna zasunula ostří zpět do nitra kříže a zkoumala krucifix ze všech úhlů. „Skvostný kousek. A nesmírně vzácný. Vidíte ty alchymistické znaky na rukojeti?“ Vzhlédla. „Co víte o původu téhle věci?“

„Nic moc,“ povzdechl Ben. „Pouze tolik, že možná kdysi patřila alchymistovi Fulcanellimu, a domníváme se, že pochází ze středověku. Rheinfeld ji evidentně ukradl oprávněnému majiteli v Paříži a přinesl si ji s sebou na jih.“

Anna souhlasně přikyvovala. „Nejsem sice starožitník, ale soudě dle těchto rytin by doba vzniku odpovídala. Tak desáté jedenácté století. To by se dalo snadno ověřit.“ Odmlčela se. „Zajímalo by mě, co měl s touhle dýkou Klaus společného. A nejenom kvůli její vysoké hodnotě. Sám se ocitl na mizině a mohl ji prodat za spoustu peněz. Přesto si ji ponechal.“ Pozdvihla obočí. „Jak jste k tomu přišli?“

Tuhle otázku Ben čekal. Dal otci Pascalovi slovo, že nic neprozradí. „Rheinfeld ji ztratil v lese,“ pravil neurčitě. „Tehdy jak ho našli a odvezli pryč.“ Sledoval Italčinu reakci – zdála se s vysvětlením spokojená. „A co ten dvojitý kruh na čepeli?“ změnil pro jistotu téma. „Co na něm Rheinfelda tak fascinovalo?“

Anna sevřela kratší konec kříže a s kovovým zašustěním znovu vytáhla ostří na světlo. „To nevím,“ utrousila zahloubané, „ale nějaký důvod to mít musí. Byl možná duševně vyšinutý, ale rozhodně ne hloupý. V určitých směrech disponoval hlubokými znalostmi.“ Zamyšleně si čepel prohlížela. „Vadilo by vám, kdybych si to obkreslila?“ Položila dýku před sebe na stůl a ze zásuvky vytáhla pauzovací papír a obyčejnou měkkou tužku. Papírem překryla ocel a hrotem tužky opatrně vybarvovala plochu nad symbolem. Bílé čáry vytvářely slušnou kopii předlohy. Roberta si všimla ženiny dokonalé manikúry. Sklopila zrak ke svým nehtům a raději schovala ruce pod stůl.

Anna zkontrolovala výsledek své práce. „Tak, hotovo,“ prohodila spokojeně. Pak se zamračila a zadívala se na obrazec pozorněji. „Tohle ale vypadá trochu jinak než v tom zápisníku, je tady malý rozdíl. To by mě zajímalo…“

Ben se na ni pátravě zadíval. „V jakém zápisníku?“

„A jo, omlouvám se, zapomněla jsem to zmínit. Lékaři dali Klausovi notes, aby si zapisoval své sny. Doufali, že mu to pomůže v terapii a třeba i osvětlí, co zapříčinilo jeho psychické potíže. Jenže Klaus se sny nezabýval. Namísto toho plnil stránky kresbami a symboly, podivnými verši a čísly. Lékařům to nebylo k ničemu, ale zápisník mu nechali. Zdálo se, že to Klausovi přináší určitou útěchu.“

„Co se s tím notesem stalo?“ zajímal se Ben.

„Když Klaus zemřel, ředitel institutu Eduard Legrand ho nabídl mně. Napadlo ho, že by se mi mohl hodit, navíc Klaus neměl žádnou rodinu. A kromě toho by to stejně nebyl žádný klenot. Mám ho tady nahoře.“

„Mohli bychom se na něj podívat?“ vyhrkla Roberta dychtivě.

Anna se usmála. „Samozřejmě.“ Vyběhla po schodech do pracovny a za okamžik se vrátila s igelitovou taškou v ruce. Místnost znovu provoněl její svěží parfém. „Strčila jsem zápisník sem, byl strašlivě špinavý a taky smrděl,“ vysvětlovala, když tašku pokládala na stůl.

Ben natáhl paži a vylovil deník na světlo. Byl potrhaný a zmačkaný a vypadalo to, že jej někdo bezpočtukrát vymáchal v moči a krvi. Anninu vůni okamžitě přerazil ostrý, plesnivý puch. Ben sešit opatrně prolistoval. Většina stránek zůstala nepopsaná – až na prvních třicet, které byly zamazané špinavými šmouhami od prstů a červenohnědými skvrnami zaschlé krve tak, že se řádky pod nimi místy téměř nedaly přečíst.

Části, které Ben rozluštil, mu připadaly jako to nejzvláštnější, co kdy viděl. Listy plné úryvků bizarních veršů, obskurních a zjevně nesmyslných řad písmen a čísel. Poznámky načmárané v latině, angličtině a francouzštině. Rheinfeld byl podle všeho vzdělaný člověk a také docela zdatný výtvarník. Text prokládaly nejrůznější malůvky, od jednoduchých náčrtů po obrazce vyvedené do nejmenšího detailu. Benovi připomínaly alchymistické kresby, s nimiž se seznámil ve starých knihách.

Jednu z nejšpinavějších a nejohmatanějších stránek zdobil známý nákres – obraz z čepele dýky, dva protnuté kruhy s hvězdicemi, jimiž byl Rheinfeld tak posedlý.

Ben uchopil dýku a kresby porovnal. „Máte pravdu,“ zamumlal, „trošičku se liší.“

Rheinfeldova verze odpovídala předloze až na jeden dodatečný detail. Nedal se snadno popsat, ale vypadal jako miniaturní heraldický emblém s motivem ptáka s roztaženými křídly a dlouhým zobákem. Rheinfeld jej umístil v mrtvém bodě uprostřed obrazce.

„To je havran,“ konstatoval Ben. „A myslím, že už jsem něco podobného viděl.“ Symbol vyrytý v centrálním portálu chrámu Notre Dame v Paříži.

Proč ale Rheinfeld vzor z čepele pozměnil?

„Říká vám to něco?“ zeptal se Ben Anny.

Žena pokrčila rameny. „Ani ne. Kdoví, co se mu honilo hlavou.“

„Můžu se na to podívat?“ ozvala se Roberta a Ben jí předal zápisník. „Fuj, to je hnus,“ zamručela, když s odporem obracela stránky.

Benova naděje opět pohasínala. „Dozvěděla jste se od Rheinfelda něco užitečného?“ naléhal na Annu doufaje, že získá alespoň nějakou hodnotnou informaci.

„Přála bych si říct, že ano,“ povzdechla. „Když mi o tomhle podivném, fascinujícím cizinci pověděl doktor Legrand poprvé, doufala jsem, že mě setkání s ním bude inspirovat při psaní nového románu a prolomím svůj psychologický blok. To se bohužel nepodařilo,“ dodala sklíčeně. „Ale čím víc jsem ho poznávala, tím víc mi ho bylo líto. Časem už jsem za ním chodila jen proto, aby se cítil aspoň trochu lépe – ani ne kvůli sobě. Ale že bych se něco dozvěděla… Zůstal mi akorát ten zápisník. Počkejte, vlastně ještě něco.“

„A co?“ zajímal se Ben.

Anna zrudla v obličeji. „No, provedla jsem takovou…, jak se to…, neposlušnost. Při poslední návštěvě jsem do ústavu propašovala takový šikovný aparátek, co používám, abych nezapomněla nápady do knih. Takže mám náš závěrečný rozhovor nahraný.“

„Mohl bych si to poslechnout?“

„Nejspíš vám moc nepomůže,“ pravila Anna, „ale poslechnout si ho samozřejmě můžete.“ Zašátrala rukou za zády a odkudsi z postranní police vytáhla miniaturní digitální diktafon. Položila jej na stůl a zmáčkla tlačítko PLAY. Z malého kovového reproduktoru se rozeznělo téměř neslyšné Rheinfeldovo huhlání.

Robertě přeběhl mráz po zádech.

„Mluvil s vámi vždycky německy?“ zarazil se Ben.

„Jenom když opakoval ta čísla,“ odvětila Anna.

Ben soustředěně naslouchal. Zpočátku Rheinfeld mluvil tiše, jako by odříkával mantru. „N-sechs; E-vier; I-sechs-und-zwanzig…“Hlas postupně zesiloval a doprovázel ho vzrušený tón: „A-elf; E-funfzehn… N-sechs; E-vier…“ Sekvence se stále opakovala a Ben si ji naškrábal do svého poznámkového bloku. Z nahrávky se ozvalo Annino pokojné: „No tak, Klausi, uklidněte se.“

Rheinfeld se zarazil, ale za moment spustil znovu: „Igne Náturu Renovatur Integra – Igne Natura Renovatur Integra – Igne Natura Renovatur Integra…“ Pronášel frázi znovu a znovu, stále rychleji a hlasitěji, až monotónní dikce přerostla ve výkřik, který mikrofon téměř nezachytil. Záznam končil zmatenou změtí jiných hlasů.

Anna vypnula přístrojek s posmutnělým výrazem ve tváři. Zakroutila hlavou. „Museli mu dát sedativa. Ten den byl nezvykle nervózní, vyjekaný. Vůbec ho nešlo uklidnit. Chvíli nato spáchal sebevraždu.“

„Znělo to dost strašidelně,“ poznamenala Roberta. „Jakže byla ta latinská fráze?“

Ben ji okamžik předtím vyhledal v Klausově zápisníku. Prohlížel si náčrt kotlíku, v němž bublala jakási záhadná tekutina. Vedle stál vousatý alchymista v pracovním plášti a vše pozorně sledoval. Latinská věta IGNE NATURA RENOVATUR INTEGRA byla vyrytá v boční straně kotlíku. „Latinu už jsem pozapomněl,“ prohodil Ben. „Ale má to co dělat s ohněm…, přírodou…“

„Veškerá příroda ohněm obnovována jest,“ přeložila Anna. „Staré alchymistické moudro, které se vztahuje k postupům, jimiž transformovali základní materii. Byl tou frází posedlý. Když ji odříkával, počítal si to na prstech, asi takhle.“ Napodobila Rheinfeldova trhaná, nutkavá gesta. „Netuším, proč to dělal.“

Roberta se naklonila těsně k Benovi, aby na zápisník lépe viděla; vlasy se zlehka otřela o hřbet jeho ruky. Poukázala na další drobný detail na obrázku. Pod kotlíkem plápolaly divoké plameny ohně a ještě níže přikreslil autor štítek se čtyřmi kapitálkami – ANBO. „Anbo – a to je v jakém jazyce?“ tázala se.

„Rozhodně nějakém, co neznám,“ kroutila hlavou Anna.

„Takže máte jenom ten zápisník a nahrávku?“ ověřoval Ben.

„Ano,“ přitakala Italka s povzdechem. „To je bohužel všechno.“

Pak jsem tady zbytečně ztrácel čas, pomyslel si Ben trpce. Tohle byla moje poslední naděje.

Anna zahloubané zírala na černobílou kopii rytiny na ostří dýky. V hlavě se jí rodila myšlenka. Nebyla si jistá, ale…

Náhle zazvonil telefon. „Promiňte,“ zamumlala a zvedla se z křesla.

„Tak co myslíte?“ špitla Roberta.

„Podle mě to nikam nevede.“

Z vedlejší místnosti k nim doléhaly útržky Annina tichého hovoru. Zněla trochu nervózně. „Žádala jsem vás přece, abyste mi už nevolal, Eduarde… Ne, večer přijít nemůžete, mám hosty…, ani zítra to nepůjde.“

„Podle mě taky ne,“ hlesla Roberta. „Zatraceně.“ S povzdechem vstala z pohovky a přecházela bezúčelně po pokoji. V tu chvíli něco nečekaně upoutalo její pozornost.

Anna se rozloučila s volajícím a vrátila se do obývacího pokoje. „Omlouvám se,“ pravila znaveně.

„Potíže?“ zajímal se Ben.

Anna zavrtěla hlavou a usmála se. „Ale ne, nic zásadního.“

„Co je tohle, prosím vás?“ obrátila se na ni Roberta, jež pohledem zkoumala velkolepou středověkou listinu ve skleněném rámu, která visela vedle krbu. Na zašlém, popraskaném pergamenu se skvěla raná mapa regionu Languedoc posetá náčrty starých měst a hradů. Okraje zdobily starolatinské a starofrancouzské texty tištěné štočkem, které zručný kaligraf dobarvil doruda a pracně ozdobil. „Jestli je to originál,“ podotkla, „tak to muselo stát pěkný balík.“

Anna se rozesmála. „I ten Američan, co mi to dal, byl přesvědčený, že hodnota toho svitku je ne vyčíslitelná. Než ovšem zjistil, že vzácná katarská listina ze třináctého století, za kterou zaplatil dvacet tisíc dolarů, je prachobyčejný podvrh.“

„Podvrh?“

„Nebude starší než tenhle dům,“ uchichtla se Anna. „Hádám tak osmnáct set devadesát. Byl tak… nasraný, s odpuštěním, že mi to věnoval úplně zdarma. No, měl být chytřejší. Ale jak říkáte, originální pergamen v takovémto stavu by stál docela jmění.“

Roberta se usmála. „Nás Amíky se dá snadno nachytat na cokoliv, co se tváří starší než tři sta let.“ Poodstoupila od rámu a přeletěla očima stovky titulů ve vysoké knihovně, která zabírala celou stěnu. Rozličná témata zahrnovala historii, archeologii, architekturu, umění i vědu. „Máte tu tolik zajímavých děl,“ prohodila. „Až jednou budu mít čas…“ Pak si vzpomněla, že má v kabelce, kterou nechala v autě, samolepicí poznámkový bloček. „Omluvte mě na chvilku prosím. Pár názvů bych si poznamenala,“ a vyběhla z pokoje.

Anna se přitočila k Benovi. „Pojdte, něco vám ukážu,“ vybídla ho. Sotva Ben vstal, zavěsila se mu na rámě. Teplá dlaň ho hřála na předloktí.

„Copak to bude?“ otázal se.

Tajemně se pousmála. „Tudy.“

Vyšli francouzskými dveřmi na zahradu. Kamenitá stezka je dovedla až do otevřené venkovské krajiny a stačilo vyšplhat se po krátkém příkrém svahu a okouzlilo je nádherné panoráma zapadajícího slunce. Kam dohlédli, rozléhala se hornatá scenerie a nad ní se jako malířské plátno pod chrámovou kupolí vznášelo nebe plné mihotavých zlatavých, červených a modrých hvězd.

Anna namířila prst přes údolí a upozornila Bena na dvě hradní zříceniny v dálce; zubaté černé siluety usazené vysoko na vrcholcích hor, vzdálené několik kilometrů od sebe. „Katarské tvrze,“ informovala jej hostitelka stíníc si oči před paprsky nízko položeného slunce. „Ve třináctém století je při tažení proti albigenským dobyli křižáci. Kataři a jejich předchůdci vystavěli hrady, kostely a kláštery po celém Languedoku. Ovšem papežská armáda je všechny rozdrtila.“ Odmlčela se. „Něco vám řeknu, Bene. Někteří odborní historikové jsou přesvědčeni, že tahle místa mají mnohem hlubší význam.“

Ben potřásl nechápavě hlavou. „Co tím myslí?“

Usmála se. „To nikdo neví jistě. Já se kupříkladu doslechla, že se někde v Languedoku skrývá prastaré tajemství a že relativní umístění katarských sídel má údajně poskytnout vodítko k jeho přesné pozici. A kdo to tajemství rozluští, získá klíč k veliké moudrosti a obrovské moci.“ Vlahý večerní vánek si pohrával s Anninými havraními vlasy. Vypadala nádherně. „Bene,“ pokračovala nejistě, „mám dojem, že mi něco zamlčujete. Vy po něčem jdete, je to tak? Něco hledáte. Něco tajného.“

„Ano,“ připustil Ben váhavě.

V mandlových očích se ženě rozsvítily jiskřičky. „Já jsem to věděla. A má to něco společného s alchymií, s legendou o mistru Fulcanellim, je to tak?“

S nepatrným úsměvem na rtech přikývl a v duchu ocenil její bystrý úsudek. „Hledal jsem jeho rukopis,“ prozradil. „Myslím si, že Klaus Rheinfeld o něm věděl, a doufal jsem, že by mi pomohl. Ale jak se zdá, tak jsem se spletl.“

„Třeba pomůžu já,“ nadhodila Anna. „Musíme se znovu sejít a zkusit se na to podívat společně.“

Ben chvíli mlčky rozvažoval. „Dobře, to by bylo fajn,“ řekl nakonec.

Když se Roberta vrátila s bločkem v ruce, přivítal ji prázdný dům. Zvenčí se s větříkem nesly dva hlasy a Roberta vykoukla z verandy. Ben s Annou po boku právě sestupoval z příkrého kopce k zahradě. Až sem doléhal Annin zvonivý smích a proti zšeřelé obloze se krásně rýsovala její štíhlá postava. Ben ženě nabídl ruku, aby se jí lépe scházelo. Je to tak, nebo se jí to jenom zdá? Vypadalo to, že si padli do oka.

A cos čekala? Anna je jedním slovem božská. Málokterý muž by jí odolal.

„Co se ti to motá hlavou, Ryderová,“ zašveholila polohlasem. „A vůbec, může ti být ukradený.“

V tom okamžiku jí to došlo. Nebyl jí ukradený – právě naopak a mnohem hůř. Zamilovala se.

39

Druhého dne se Ben bezcílně toulal prašnými uličkami Saint-Jean a propadal stále větším chmurám. Ocitl se na mrtvém bodě.

Když přede dvěma dny telefonoval Fairfaxovi, neřekl mu, že je rukopis možná navždy ztracen. Tehdy ještě doufal, že od Anny Manziniové získá nějaké důležité informace. Teď si vyčítal, že dal starci falešnou naději. Všechno vypadalo černě, čas se nesnesitelně vlekl a Ben netušil, co dál.

Na náměstí vedle drolícího se pomníku obětem první světové války stál vesnický bar – obyčejná místnost s teráskou, na níž se jako líní plazi vyhřívali na slunci šlachovití starci, pokud právě na vylidněném náměstí nehráli pétanque. Když Ben vstoupil, všichni – tři – hosté, kteří v potemnělém koutě hráli karty, se otočili a zvědavě si vysokého blonďatého cizince prohlíželi. Rozmrzele jim kývl na pozdrav, jejž opětovali podobně nevlídným zabručením. Majitel seděl za výčepním pultem a četl si noviny. Ve vzduchu se vznášel zatuchlý pach zvětralého piva a cigaretového kouře.

Na stěně visel plakátek o pohřešované osobě.

NEVIDĚLI JSTE TOHOTO CHLAPCE? MARC DUBOIS,

15 LET.

Ben si povzdechl. Další. Tohle bych teď měl dělat – pomáhat dětem jako Marc. A ne se tu poflakovat a ztrácet čas.

Opřel se o bar, zapálil si cigaretu a požádal, aby mu výčepní doplnil placatku až po okraj. Měli jen jediný druh whisky, obzvlášť odpornou tekutinu barvy koňské moči. Benovi to bylo jedno. Poručil si ještě dvojitého panáka téhož, usadil se na stoličku a s pohledem upřeným do prázdna nepřítomně usrkával ohnivého moku.

Možná nastal čas s tím fiaskem skoncovat, běželo mu hlavou. Tenhle úkol mu od samého počátku neseděl. Neměl se nechat ovlivnit a dát na první dojem. Jako každý zoufalý člověk, který chce zachránit milovanou bytost, se stal Fairfax obětí zbožného přání. Fulcanelliho rukopis je nejspíš zničený – no a? Beztak je to celé blbost. Žádné velké tajemství neexistuje. Samozřejmě že ne. Všechno to jsou jenom výplody fantazie, výmysly, hádanky a potrava pro naivní snílky.

Připadá mu však Anna Manziniová jako naivní snílek?

Kdoví – co když jo?

Posunul prázdnou sklenici přes pult, pohodil na poškrábané dřevo pár mincí a objednal si druhého panáka. Rychle jej vypil a poručil si dalšího. Právě pozvedl skleničku ke rtům, když se trojice karbaníků v rohu nakvašeně otočila po zvuku rychle se přibližujících kroků.

Dovnitř vrazila Roberta, obličej zrudlý rozrušením.

„Myslela jsem si, že vás tu najdu,“ vyhrkla udýchaně. Utíkala celou cestu z Cambrielova domku. „Poslyšte, něco mě napadlo.“

Nebyl v tom správném rozpoložení, aby se nechal strhnout jejím nadšením. „Povíte mi o tom někdy jindy,“ zamručel. „Teď přemýšlím.“ Nelhal. Právě uvažoval nad tím, že zvedne telefon a oznámí Fairfaxovi, že končí. Vzdá to. Pošle mu zpátky všechny peníze a vrátí se domů na svou pláž.

„Poslouchejte mě, Bene, tohle je důležité,“ naléhala. „Pojďte ven. Tohle nechte být, už jste měl beztak dost. Chci, abyste myslel s čistou hlavou.“

„Běžte pryč, Roberto. Nemám čas.“

„Aha, já si nevšimla. Spěcháte se co nejrychleji ožrat do němoty tímhle potokem.“

„Potok je to, co poteče ze mě, až se ožeru. Tohle je patok,“ opravoval ji důrazně.

„To je jedno,“ odsekla nakvašeně. „Podívejte se na sebe. To si říkáte profesionál?“

Střelil po ní nevraživým pohledem, praštil skleničkou o pult a sesunul se ze stoličky.

„Modlete se, aby to vážně stálo za to,“ ucedil varovně, když vyšli ven do odpoledního slunce.

„To bych se nebála,“ utrousila a otočila se k němu, ve tváři soustředěný výraz, jak si na poslední chvíli urovnávala myšlenky. „Tak jo, poslouchejte. Co když ten rukopis, který Rheinfeld ukradl, nakonec přece jen není zničený?“

Ben svraštil obočí. „O čem to mluvíte?“

„Jen mě vyslechněte, vysvětlím vám to. Co když je Rheinfeldův zápisník a Fulcanelliho rukopis jedno a totéž?“

„Blázníte? Jak by mohlo, vždyť mu ten sešit dali v nemocnici.“

„Nemyslím tu konkrétní věc, troubo, ale její obsah. Co když tam Rheinfeld prostě jen opsal všechna tajemství?“

„No jasně. A k těm se dostal z uzavřeného pokoje, a navíc poté, co ztratil originál rukopisu. Jakpak to asi udělal? Že by si ty informace nechal poslat motákem? Jdu zpátky na bar.“ A otočil se k odchodu.

„Sklapněte už a pro jednou mě poslouchejte, zatraceně!“ zařvala Roberta a popadla ho za paži. „Snažím se vám tu něco říct, blbče umíněná! Podle mě si Rheinfeld všechno zapamatoval a později to všechno jednoduše přenesl na papír.“

Ben na ni chvíli mlčky zíral. „Bylo tam přes třicet zkurvenejch stránek plnejch hádanek, nákresů, geometrickejch tvarů, zpřeházenejch čísel, taky útržky latiny a francouzštiny a hromada jinejch nesmyslů. To se přece nedá zapamatovat do takových detailů,“ štěkal.

„Nosil ho u sebe celé roky,“ namítala vědkyně. „Nejspíš ani neměl kde bydlet, co jíst, neměl peníze… Ten rukopis byl jeho jediným majetkem, fixoval se na něj.“

„Stejně nevěřím, že by měl někdo takhle skvělou paměť. Obzvlášť podělanej šílenec do alchymie,“ dodal.

„Na Yale jsem dělala rok neurobiologie, Bene. Garantuju, že to možné je – sice jen vzácně, ale je. Říká se tomu eidetická paměť – známější je asi výraz fotografická. Tahle schopnost se většinouztrácí v průběhu dospívání, ale někteří lidé si ji udrží po celý život. Rheinfeld trpěl OCD, z čehož usuzuju…“

„OCD?“

„Obsedantně kompulzivní poruchou,“ vysvětlovala již o trochu trpělivěji. „Měl všechny příznaky, neustále opakoval slova a činnosti bez zjevného důvodu – respektive takového, který by chápal i někdo jiný kromě něj. O kompulzivních neuroticích je známo, že bývají obdaření zázračnou pamětí. Uchovávají v ní taková kvanta informací a detailů, že bychom na ně nestačili ani my dva dohromady. Obtížné matematické rovnice, obrázky do posledního puntíku, obrovské množství technických textů… Vědecké statě už o tom pojednávají skoro sto let.“

Ben klesl na lavičku. Mlžný opar whisky se rychle vytrácel.

„Tak se nad tím zamyslete, Bene,“ pokračovala Roberta a usadila se vedle něj. „Dali Rheinfeldovi deník, aby si zapisoval své sny – to je standardní součást psychoterapie. Ale on jej namísto toho využil k tomu, aby uchoval vzpomínky, které držel v sobě, a zaznamenal informace, které ukradl a pak zase ztratil. Psychiatři nemohli mít o jeho pohnutkách nejmenší tušení, nevěděli, co ty kresby a věty znamenají. Pravděpodobně je okamžitě zavrhli jako bláznivé bláboly. Ale co když jde o víc?“

„Jenže on byl blázen. Jak můžeme vkládat důvěru do šílencova mozku?“

„Pravda, Rheinfeld byl šílený,“ přitakala. „Ale především trpěl obsesemi – což se u těchto lidí projevuje tak, že jsou posedlí jednotlivostmi, podrobnostmi. Takže pokud veškeré detaily, které si poznamenal, odpovídají originálu, pak na jeho duševním vyšinutí pranic nezáleží. Podstatné je, že ten zápisník možná obsahuje dokonalou, či téměř dokonalou kopii dokumentů, které se Jacques Clément rozhodl nespálit, neboť mu je věnoval jeho mistr – Fulcanelli.“

Ben chvíli mlčky přemýšlel. „Jste si tím jistá?“

„Samozřejmě že ne. Ale mohli bychom to alespoň zkusit ověřit. Za zkoušku to stojí, ne?“ Pátravě se na něj zadívala. „No? Tak co říkáte?“

40

Anna se na svou práci nedokázala soustředit. Stále ji nenapadala uspokojivá dějová linie, kterou by v zamýšleném historickém románu mohla použít, a tak sepisovala alespoň hrubý nástin předmluvy. Mělo to jít snadno – zná to téma přece do všech detailů. Jenže správná slova jí ne a ne přijít na mysl. A jako by nestačil spisovatelský blok, jenž ji tak dlouho sužoval, rozptylovalo ji teď ještě něco jiného. Ačkoliv se snažila koncentrovat ze všech sil, po chvíli se jí myšlenky stejně vždy rozutekly, aby se poté ubíraly jediným směrem – k Benu Hopeovi.

Hluboko v podvědomí jí něco dělalo starost, ale nedokázala určit co. Jako by to viděla v dálce před sebou za slabou mlhou – jako zpola zapomenuté slovo, jež člověka škádlí na jazyku, ale nenechá se uchopit jasnou formou. Sklopila zrak k Rheinfeldovu zápisníku, který ležel na stole, a ke kopii rytiny na čepeli dýky vstrčené mezi stránkami. Možná na něm bude víc, než by ji kdy napadlo. Ty symboly…

S povzdechem se opřela v otáčecí židli a zadívala se z okna. Pomalu se šeřilo a proti potemnělé obloze, jež se klenula nad černou siluetou vrcholků hor, se třpytivě leskly čerstvě vycházející hvězdy. Pohledem přejela Orionův pás tří hvězd a pak sklouzla k Rigelu, zářivému slunci vzdálenému devět set světelných let. Souhvězdí oživovala celou historii. Jas, jejž nyní obdivuje, započal svou vesmírnou pouť před necelými tisíci roky. Už jen pohledem obráceným k nebi cestuje zpátky v čase a ocitá se v duchovním kontaktu s živoucí minulostí. Jakých temných, hrozivých či krásných tajemství byly hvězdy asi svědky nad středověkým Languedokem?

Anna znovu vzdychla a pokusila se vrátit k práci.

Hrad Montségur usazený na vrcholku hory, březen 1244. Osm tisíc křižáků placených katolickým zlatém obklopilo skupinu tří set bezbranných katarských kacířů. Po osmi měsících obléhání a ostřelování byli kataři vyhladovělí a zesláblí. Pouze čtyři měli přežít poslední útok na hradní val; zbylí bojovníci byli inkvizitory zaživa upáleni na hranicích. Oněm čtyřem kněžím se však ještě před masakrem podařilo z obléhané pevnosti utécti s blíže neurčeným nákladem a poté se po nich slehla zem. Jejich příběh zůstává záhadou. Jaké měli poslání? Utekli s legendárním katarským pokladem, aby uchránili svá tajemství před bezcitnými pronásledovateli? Existoval vůbec nějaký poklad, a pokud ano, co to vlastně bylo? Ani dnes na tyto otázky neumíme odpovědět.

Odložila pero. Odbilo teprve devět, ale rozhodla se jít brzy spát. Nejlepší nápady k ní často přicházely, když jen klidně a uvolněně ležela. Dá si horkou vanu, namíchá si dobrý drink a schoulí se do postele se svými myšlenkami. Do rána se jí snad podaří oprostit se od starostí. Mohla by zavolat Benovi a domluvit další setkání.

Přemítala, po čem muž pátrá a jaký význam má asi zlatý kříž a Fulcanelliho rukopis. Má to snad nějakou souvislost s jejím vlastním bádáním o katarském pokladu? O tom se vědělo tak málo, že většina historiků se touhle starou legendou téměř odmítala zabývat.

Prazvláštní pocit, takový už dlouho nezažila… Pousmála se. Nevzrušovala ji pouhá intelektuální zvědavost. Prostě se na schůzku s Benem Hopem těšila.

Zavřela za sebou dveře pracovny a zamířila chodbou do ložnice. Prošla do koupelny, která odjinud nebyla přístupná, a pustila horkou vodu do vany. Svlékla se, hodila na sebe župan a stáhla si vlasy. Mrkla na svůj odraz v zrcadle, jež se rychle zamlžovalo.

Náhle se zarazila. Co je to za zvuk? Přicházel zezdola. Zavřela kohoutky a zaposlouchala se. Nejspíš potrubí. Znovu nechala vodu téct a popuzeně mlaskla jazykem nad tím, jak lehce se nechá znervóznit.

Jak však svlékala župan z ramen, aby se konečně položila do koupele, uslyšela podivný zvuk znovu.

Zavázala bavlněný pásek na uzel a znepokojeně prošla ložnicí zpět na chodbu. Stála tam a napínala uši, hlavu nakloněnou na stranu, čelo svraštělé obavami.

Nic. Určitě se jí to ale nezdálo. Z dřevěného podstavce na podestě potichoučku zvedla bronzovou sochu Anubise a držíc šakalovitou hlavu egyptského boha jako palici neslyšně scházela na bosých nohou dolů. Dech se jí zrychloval a klouby na prstech měla celé bílé, jak svírala chladný kov. Potemnělá chodba ve spodním patře se přibližovala. Kdyby se tak dostala k vypínači…

Znovu ten zvuk.

„Kdo je tam?“ Doufala, že bude znít sebejistě a neohroženě. Hlas ji však zradil a vydala jen roztřesené zajíknutí.

Náhle někdo rázně zaklepal na dveře. Anna s úlekem nadskočila a zalapala po dechu; srdce cítila až v krku. „Kdo je?“

„Anno?“ zvolal muž zvenčí. „To jsem já, Eduard.“

Žena úlevně svěsila napjatá ramena a napřažená paže s Anubisem jí klesla podél těla. Přeběhla ke vchodu a otevřela nečekanému hostu dveře.

Poté, co jej Anna v telefonu několikrát nekompromisně odmítla, Eduard Legrand tak vřelé přivítání nečekal. A samozřejmě jej příjemně překvapilo, že jej okamžitě vtáhla dovnitř.

„Co jste to s tím dělala?“ otázal se s úsměvem na rtech a pokynul bradou k sošce, již stále svírala v ruce.

Anna k ní sklopila zrak. Připadala si najednou jako blázen. Odložila Anubise na stůl. „Zrovna jsem sama sebe zvládla dokonale vyděsit,“ vydechla, přitiskla dlaň na rozbušené srdce a zavřela oči. „Zaslechla jsem nějaké divné zvuky.“

Legrand se rozesmál. „No, o ty v těchhle starých domech nikdy není nouze. U mě doma je to stejné – nejspíš to byla jen myš. Člověk by nevěřil, jak taková malinká myška může rámusit.“

„Ne ne, spíš jsem slyšela vás,“ opáčila Anna. „Asi jsem trochu zmatená, promiňte.“

„Nechtěl jsem vás polekat. Doufám, že už jste nespala,“ dodal, když si uvědomil, že před ním stojí v županu.

Usmála se, už docela klidná. „Akorát jsem si chtěla dát vanu. Co třeba kdybyste si nalil něco k pití a chvilku na mě počkal? Za pět minut jsem dole.“

„Jistě, kvůli mně nespěchejte.“

Zatraceně, blesklo Anně hlavou, když se vracela do koupelny plné páry. Horlivé pozvání muselo na Legranda působit ohromně povzbudivým dojmem. Tolik k nejasným ženským signálům.

Nemohla říct, že by Eduarda vyloženě nesnášela. Měl něco do sebe a byl docela pohledný. Jenže city, které k ní lékař očividně choval, by nikdy nemohla opětovat. Znepokojovala ji určitá část jeho osobnosti, cosi, co nedokázala přesně definovat. Musí se ho teď nějak zbavit – vlídně, ale nekompromisně a hlavně rychle, než si začne situaci vysvětlovat po svém. Přesto pocítila záchvěv viny. Chudák Eduard.

Návštěvník přecházel po obývacím pokoji z jedné strany na druhou a v hlavě si přehrával pečlivě připravený proslov. Pak se rozpomněl na láhev šampaňského a kytici, které pro jistotu nechal v autě, aby od první chvíle nevypadal jako přehorlivý nápadník, jenž se o překot snaží vetřít do ženiny přízně. Avšak vzhledem k jejímu nespornému nadšení, když jej spatřila ve dveřích, nastala vhodná chvíle dárky předat. Kudy se jde do kuchyně? Možná by mohl dát šampaňské na chvíli do mrazáku, než se Anna vykoupe. Rýsuje se před nimi nádherný večer ve dvou. Kdoví, jak možná skončí? Vzrušený očekáváním vyšel lékař z domu a zamířil k autu.

Anna vylezla z vany, otřela se do sucha a vsoukala se do pohodlných domácích kalhot a trika. Mozartova symfonie, jež se linula z přehrávače v ložnici, právě dospěla k živé druhé větě a Anna si pobrukovala do rytmu. Ještě cestou dolů po schodech nevěděla, jak se k Legrandovi zachovat. Možná by neškodilo s ním chvíli posedět a okatě dávat najevo nezájem.

Vchodové dveře byly otevřené dokořán a Anna pohoršené zamlaskala. Kam zmizel? Šel se snad projít do zahrady, v téhle tmě? „Eduarde?“ zavolala a vyhlédla ven.

Pak jej spatřila, jak se otevřeným okýnkem naklání do vozu, hlavu i s rameny vstrčenou dovnitř, jako by se pro něco natahoval.

„Co to tam vyvádíte?“ prohodila s lehkým pousmáním. Seběhla po schůdcích na příjezdovou cestu a plnými doušky nasávala vlahý večerní vzduch prosycený vůní květin.

Legrand měl přikrčená kolena a tělo jakoby bezvládně opřenéo bok vozu. Vůbec se nehýbal. „Eduarde, není vám něco?“ Stihl se snad za tu chvíli opít?

Natáhla ruku a zatřásla mu ramenem.

Eduardovy nohy povolily a tělo se po zádech svalilo k zemi. S mírným zachřoupáním dopadlo na oblázkovou cestu a upřelo na ni nevidomé oči. Eduard měl proříznuté hrdlo; hluboká rozšklebená rána od ucha k uchu sahala až k páteři. Krev smáčela tělo až k patám.

Anna zaječela. Otočila se a utíkala zpět do domu. S prásknutím za sebou přirazila dveře, vrhla se k telefonu na chodbě a roztřesenou rukou zvedla sluchátko. Byl hluchý.

Náhle se znovu ozval ten zvláštní zvuk – tentokrát čistěji, zřetelněji. Kovové skřípání ocele o ocel přímo uvnitř domu. V obývacím pokoji. Čepel nože, jež se úmyslně pomaloučku třela o pruty ptačí klícky.

Anna vyrazila ke schodišti. Bosou nohou šlápla na cosi měkkého, teplého, vlhkého. Vrhla pohled k zemi. Na schodu ležel jeden z kanárků – s protrženým tělíčkem, peří smáčené krví. Dlaně jí vyletěly k ústům.

Za zpola otevřenými dveřmi do obývacího pokoje se rozezněl drásavý smích, sípavé pochechtávání muže, jenž se svou hrou neskrývaně bavil.

Na stolku u paty schodiště pořád stála bronzová soška egyptského boha. Anna ji popadla chvějící se rukou a snažila se nevnímat rozvážné přibližující se kroky. Pádila zpět ke schodům. Mobilní telefon nechala v ložnici. Kdyby se jí ho podařilo zmocnit a zamknout se v koupelně…

Náhle jí někdo škubl hlavou nazad a Anna vykřikla bolestí. Muž za jejími zády byl vysoký a měl vypracované svalnaté tělo, krátké ocelově šedé vlasy a ve tváři kamenný výraz. Znovu jí trhl za vlasy a otočil si ji k sobě. Rukou chráněnou rukavicí jí uštědřil krutou ránu do obličeje. Anna upadla na podlahu a zuřivě kopala nohama. Když se k ní útočník sklonil, ohnala se Anubisem a zasáhla jej do lícní kosti. Ozvalo se slabé zapraskání.

Franco Bozza bezděčně ucukl, sáhl si na obličej a lhostejně prohlížel kapky krve. Pak se pousmál. No dobře, hra končí. Čas přejít k věci. Popadl ženu za zápěstí a nelítostně je zkroutil. Anna opět bolestně zařvala. Soška jí vypadla z paralyzované ruky na schody a kutálela se dolů. Žena se ploužila dál nahoru a muž ji nečinně pozoroval. Už už došlapovala na podestu, když ji znovu drapl za vlasy a praštil jí hlavou o sloupkové zábradlí. Anně před očima problesklo bílé světlo a s žuchnutím spadla na záda. Na jazyku ucítila krev.

Muž poklekl nad ni a dával si načas. V očích se mu zablesklo, když zalovil v kabátě a s téměř neslyšným zašustěním oceleo umělé vlákno beze spěchu vytáhl z pochvy nabroušený nůž. Anna vytřeštila zrak. Bozza jí laškovně přejížděl ostřím od krku po žaludek. Přerývaně lapala po dechu. Útočník jí stále držel hlavu přišpendlenou k zemi, v dlani chomáč jejích vlasů.

„Chci informace, po kterých pase ten Angličan,“ zašeptal. „Dej mi je. A možná tě nechám žít.“ Nevzrušeně jí přitiskl nůž ke tváři.

„Jaký Angličan?“ vysoukala ze sebe Anna přiškrceným hláskem.

Ucítila chlad kovu na kůži a vteřinu nato zmučeně zaúpěla, jak jí čepel zajela do masa. Bozza nůž odtáhl a zálibně se zadíval na sedm centimetrů dlouhou rudou ránu. Krev crčela ženě po obličeji, přesto kroutila hlavou ze strany na stranu ve snaze vymanit se z jeho sevření. Přiložil jí nůž ke krku. „Pověz mi, co od tebe chtěl,“ zachroptěl, „nebo tě rozřežu na kousíčky.“

FIlavou jí divoce vířily myšlenky. „Ode mě nic nezjistil,“ nedala se, přestože se jí na rtech při každém slově objevila krůpěj krve.

Bozza se pousmál. „Nelži.“

„Vždyť nelžu,“ trvala Anna na svém. „Hledal jakýsi dokument – nějaký starý text.“

Bozza pokýval hlavou. Přesně to mu bylo sděleno. „A kdepak ten text je?“ šeptl dýchavičně.

Anna usilovně přemýšlela. Inkvizitor jí nastavil špičku nože přímo před oko a tázavě se na ni zahleděl. „Vedle krbu,“ zanaříkala. „V-v tom rámečku.“

Na okamžik upřel chladný pohled do jejích očí, jako by posuzoval, zda říká pravdu. Rozvážnými pohyby otřel ostří o koberec a položil nůž na podlahu těsně vedle Anny. Pak se rozmáchl a podruhé toho večera ji udeřil pěstí do obličeje. Hlava jí spadla na bok.

Bozza ji nechal ležet na schodech a cestou do obývacího pokoje zastrčil nůž zpět do pochvy. Dokument snadno našel. Strhl rám ze stěny, rozbil sklo o roh krbové římsy a střepy vysypal na podlahu. Vyňal středověkou listinu z obruby, smotal ji do ruličky a uložil ji hluboko do vnitřní kapsy kabátu.

Od Manziniové si tedy Angličan nic neodnesl. Usberti z něj bude mít radost – bez prodlení našel ženu i to, pro co jej nadřízený poslal.

Teď ji ještě probere z bezvědomí a chvilku si s ní užije. Miloval výraz v jejich obličejích, když jim došlo, že stejně nepřežijí. Tu hrůzu v očích a ten nádherný moment, kdy se ocitaly zcela bezbranné v jeho moci. Bylo to snad ještě lepší než zdlouhavé mučení a závěrečný křik, jenž následoval.

Vrátil se do chodby a přimhouřil oči. Žena zmizela.

Anna se dopotácela do pracovny. Zespod k ní doléhal dozvuk rozbíjeného skla. Po krku jí stékala teplá krev z rány na tváři a smáčela jí celou přední stranu trika. Hlava se jí motala, ale dokázala dovrávorat ke stolu a soustředit se na pracovní plochu. Natáhla paži, po níž skapávala kreva nechávala lepkavé flíčky na jejích poznámkách. Prsty objala zápisník v igelitové tašce. Přinutila se je sevřít a téměř oslepená bolestí a nauzeou klopýtala chodbou k ložnici.

Od paty schodiště Bozza spatřil, jak se zavírají dveře Annina pokoje. Ležérním krokem se vydal nahoru, nespěchal. Poblíž dveří už bezděčně sahal po plastovém vaku na svém opasku.

Ložnice byla prázdná, ale na protější straně se nacházely další dveře. Bozza zalomcoval klikou. Zavřeno na západku zevnitř.

Zamčená v koupelně Anna panicky mačkala tlačítka telefonu. Celý plastový kryt už zamazala od krve, ale stále nic. Udělalo se jí ještě hůř, když si vzpomněla, že si nedobila kredit. Pustila přístroj na podlahu a úděsem se jí zatočila hlava. Bylo jasné, že ji ten šílenec zabije. Zemře strašlivou smrtí. Mohla by se zabít dřív, než se k ní dostane? Okno nebylo dost vysoko – jen by se zmrzačila a on by ji zase brzy dostihl.

Dřevěné zárubně náhle zapraskaly, všude kolem se rozletěly třísky a dveře se zprudka otevřely. Bozza se pár dlouhými kroky ocitl před Annou a jedinou fackou ji srazil k zemi. Hlavou narazila do kachlíků a ztratila vědomí.

V odmrštěné paži cosi svírala. Bozza jí narovnal zakrvácené prsty, vytáhl předmět a prohlédl si ho.

„Copak ses to tu přede mnou snažila utajit, co?“ zasípal k jejímu nehybnému tělu. „Statečná holka.“ Strčil sešit do kapsy kabátu, ten potom sundal a úhledně přehodil přes opěradlo koupelnové židle. Přes košili měl připnuté oboustranné ramenní pouzdro; pod levou paží nosil malý poloautomat a náhradní zásobníky, pod pravou pochvu s nožem. Nejprve vytáhl nůž a odložil jej na okraj umyvadla. Pak rozepnul vak na opasku a vyňal pečlivě složený plášť. Se šustěním si přetáhl umělý oděv přes hlavu a jako vždy jej důkladně uhladil.

Se zvonivým cinknutím kovu o keramiku pozvedl nůž a pomalu přešel k Anně Manziniové. Špičkou nohy ji dloubl do boku. Zasténala a s viditelnou námahou se nepatrně pohnula. Pootevřela oči, a jakmile spatřila muže, jenž se nad ní skláněl, vytřeštila je hrůzou.

Pousmál se. Čepel se zaleskla a v očích mu zajiskřilo.

„Teď teprve poznáš opravdovou bolest,“ zašeptal.

41

Ben stočil vůz na příjezdovou cestu před Anniným domem. Opotřebované pneumatiky křoupaly na sypaném štěrku a kužely reflektorů klouzaly po přední stěně vily.

„Hele, má návštěvu,“ poznamenala Roberta, když se před nimi vynořil nablýskaný černý Lexus GS. „Říkala jsem, že máme nejdřív zavolat. Takhle lidi přepadávat není zrovna nejslušnější.“

Ben dávno vyskočil z auta a neposlouchal. Všiml si totiž něčeho ve stínu vozu a venku s hrůzou zjistil, že je to lidská paže. Zakrvavená ruka mrtvého muže s křečovitě sevřenými prsty.

Oběhl vozidlo a hlavou mu běžely děsivé scénáře. Přičapl vedle těla a pohledem přeletěl rozevřenou ránu na mužově hrdle. Za svou kariéru viděl už dost podříznutých krků na to, aby poznal práci profesionála. Konečky prstů se dotkl kůže; ještě úplně nevychladla.

„Co se děje, Bene?“ halekala Roberta a přiběhla k němu.

Rychle vstal, chytil ji za ramena a otočil ji, aby se nedívala. „Radši tam nekoukejte.“ Jenže Roberta byla rychlejší. Přitiskla si dlaně na ústa a snažila se potlačit zvracení.

„Držte se u mě,“ přikázal jí Ben šeptem. Vyrazil k hlavnímu vchodu a vyběhl po schůdcích ke dveřím. Byly zamčené. S Robertou v závěsu rychle obešel dům a zamířil zahradou k proskleným dveřím na terase. Tady měli víc štěstí. Vklouzli dovnitř, Ben vytáhl browning z pouzdra a pokynul sinalé Robertě, aby zůstala na místě a ani nemukla.

Překročil rozervané kanárčí tělo, jež sebou škubalo v předsmrtné agónii, žluté peří pod vrstvou krve téměř neviditelné. U paty schodiště postřehl malou sošku. Shora dopadaly na podlahu paprsky světla a ozývala se vážná hudba. Benův výraz zkameněl. Bral schody po třech a v běhu povoloval pojistku pistole.

Annina ložnice byla prázdná, ale dveře do koupelny pootevřené. Ben vtrhl dovnitř připraven okamžitě zacílit a střílet. Netušil však, co uvidí.

Franco Bozza se dobře bavil. Posledních pět minut si hrál s knoflíky na Annině blůze; pomalu odřezával jeden po druhém, a kdykoliv se mu snažila žena vzepřít, políčkem ji znovu a znovu srážel do kaluže vlastní krve. Zlábkem mezi ňadry stékal blyštivý karmínový pramínek. Rovnou plochou čepele sjížděl Bozza ženě po kůži až k roztřesenému bříšku, zahákl špičku pod další úchyt z nití a už už se jej chystal odříznout – náhle ho však z transu vytrhly nečekané kroky, jež se rychle přibližovaly.

S trhnutím se otočil, bradu polepenou slinami. Byl mohutný a silný, ale reakce měl pohotové. Popadl ženu za vlasy, vyskočil a vytáhl ji ječící na nohy. Potom ji otočil zády k sobě a nastavil si ji jako štít, když se dveře s rachotem rozletěly.

Benovo zděšení nad tím, co spatřil, jej zpomalilo na rozhodující okamžik vteřiny. Pohledem se setkal s Anninýma očima vytřeštěnýma hrůzou. Jasné bělmo v zakrváceném obličeji nepřirozeně vystupovalo. Statný šedovlasý muž držel ženu pod krkem a kryl se jejím tělem.

Ben držel prst na spoušti. Teď nemůžeš střílet. Zakolísal a ztratil mušku. S nezaměřitelným cílem před očima tlak prstu povolil.

Bozza cukl paží a vrhl nůž před sebe. Proletěl místností jako svištící šmouha. Ben se na poslední chvíli přikrčil a zbraň se s ostrým zaduněním zabodla do dveří pár centimetrů od jeho obličeje. Inkvizitor vrazil ruku výstřihem pláště do náprsní kapsy a vyrval z pouzdra malou osmatřicítku berettu. Ben využil příležitosti a vypálil – jenže ze strachu, aby netrefil Annu, poslal kulku širokým obloukem mimo cíl. Bozza vystřelil zlomek vteřiny nato. Ben cítil, jak se mu projektil otřel o placatku v kapse, a trochu se zapotácel. Ihned se však vzpamatoval a poháněn vztekem okamžitě znovu zacílil. Přímo doprostřed mužova čela.A mám tě.

Jenže než stačil zmáčknout spoušť, Bozza vrhl Annu před sebe jako hadrovou panenku a Ben měl co dělat, aby ženu zachytil v pádu dřív, než si rozbije hlavu o kachlíky zalité krví. A opět ztratil mušku.

Útočník se vyhoupl na parapet a jako potápěč se po zádech převrátil ven. Následovalo divoké šustění popínavých keřů a lámání dřevěných latí, jak se škrábal dolů po chatrném mřížkoví. Doskočil na zem celý urousaný, šaty potrhané. Ozval se výstřel. Kulka mu prosvištěla těsně vedle ucha a vyryla hluboký šrám do kmene stromu opodál.

Ben se vyklonil z okna a naslepo pálil. Neznámého muže pohltila neproniknutelná tma. Na moment zvažoval, že se pustí za ním, ale pak si to rozmyslel. Když se otočil, aby pomohl Anně, klečela už u ní Roberta a skláněla se nad nehybným tělem. „Ježíši Kriste.“

Ben nahmatal Annin puls. „Ještě žije.“

„Díky Bohu. Kdo to mohl…“ Roberta byla v obličeji bílá jako křída. „Tohle není náhoda, že ne? Má to co dělat s náma dvěma. Prokrista, to kvůli nám ji takhle zřídil?“

Ben neodpověděl. Přičapl a zkoumal, jestli Anna nemá nějaká vážná zranění. Kromě ošklivé rány na tváři, na jejíž okrajích pomalu zasychala vrstva nahnědlé krve, nikde jinde pořezaná nebyla.

Ben vylovil z kapsy mobilní telefon a hodil jej Robertě. „Zavolejte sanitku,“ řekl. „Policii vynechte a oznamte jenom, že došlo k nehodě. Ničeho se nedotýkejte.“

Roberta přikývla a přeběhla do ložnice.

Ben se natáhl k chromovanému držáku pro nadýchaný ručník. Složil jej do čtverce, opatrně nadzvedl Anně hlavu a podsunul jí ho jako polštář. Přikryl ji županem a dalším ručníkem, aby se udržela v teple, a zavřel okno. Znovu poklekl vedle ženy a něžně ji pohladil po vlasech slepených mazlavou krví. „Budete v pořádku, Anno,“ zašeptal. „Pomoc už je na cestě.“

Zavrtěla se a pootevřela oči. Chvilku trvalo, než se jí podařilo zaostřit zrak, a pak cosi zamumlala.

„Ššš, nemluvte.“ Přinutil se k úsměvu, ale ruce se mu třásly vztekem a sám sobě v duchu přísahal, že se pomstí.

Útočníkovi při útěku vypadla z ruky beretta a zůstala ležet na podlaze. Ben pistoli zajistil a zastrčil si ji za pas. O kus dál se povalovaly prázdné nábojnice; sesbíral je a schoval do kapes. Ze sousední místnosti se ozýval Robertin hlas, jak naléhavě mluvila do telefonu.

Teprve tehdy si Ben všiml černého kabátu, který visel přes opěradlo koupelnové židle.

42

Světlem zalitý zámecký hotel lákal zbloudilé duše v černočerné noci i přes hustý porost stromů. Ben prudce zahnul na klikatou příjezdovou cestu, jež se vinula zalesněným pozemkem. Zastavili před vchodem mezi vozy hostů a zájezdovým autokarem.

„Vezměte si kabelku, dneska spíme tady.“

„Proč v hotelu?“

„Protože dva cizinci v hotelu nebudí žádnou pozornost, zato dva cizinci přespávající u vesnického faráře ano. Po tom, co se stalo, se k Pascalovi vrátit nemůžeme.“

Ben vešel dovnitř, zamířil k recepci a cinkl na zvonek. Vzápětí se objevila hotelová recepční.

„Dobrý den, máte volno?“ otázal se.

„Bohužel, pane, všechny pokoje jsou obsazené.“

„Úplně všechny? Vždyť ještě ani nezačala sezóna.“

„Přijela skupinka turistů z Anglie na známou Tour Cathare. Obsadili skoro celý hotel.“

„Skoro?“

„Zbylo jen naše nejlepší apartmá. Ale to obvykle…, chci říct…, je rezervováno pro…“

„Vezmeme si ho,“ pravil Ben rozhodně. „Chcete zaplatit předem?“ Prohrabal kapsy a vytáhl falešný pas na jméno Paul Harris a peněženku. Doklad položil na přepážku a peněženku otevřel tak, aby byl dobře vidět její obsah. Jen hotovost by stačila na to, aby si na několik týdnů pronajal celý hotel. Recepční vytřeštila oči. „N-ne, dopředu to není nutné…,“vybreptla.

Několikrát zacinkala na hotelový zvonek. „Josefe!“ zahulákala. Během pár vteřin přispěchal vrásčitý chlapík v uniformě poslíčka. „Zaveď pana a paní Arrisovy do novomanželského apartmá.“

Starý Josef je loudavě vedl po schodech nahoru, až se konečně došoural ke dveřím příslušného pokoje, otevřel je a vešel dovnitř s taškami hostů. „Klidně to hodte na postel,“ řekl Ben a vložil mu do ruky vysoké spropitné – menší bankovky neměl.

Roberta se rozhlédla po apartmá. Předpokoj s pohovkou, křesly a konferenčním stolkem nenásilně přecházel v rozlehlý obytný prostor s čtvercovým půdorysem, jemuž dominovala sloupková postel s nebesy dozdobená obrovským červeným srdcem. Na širokém stole z ořechového dřeva ležely květiny a bonboniéry převázané mašlí. Atmosféru dotvářely sošky ptáčků, nevěst v bílých šatech a ženichů ve smokingu.

Ben se posadil na postel a skopl boty na předložku s vypodobněním Amorka. Neskutečně trapná výzdoba, blesklo mu hlavou. Nebýt Roberty, sám by přespal ve voze zaparkovaném někde v ústraní v hlubokém lese. Sundal si bundu i pouzdro na pistoli a pohodil je vedle sebe. Položil se na záda a protáhl unavené svaly. Až dodatečně si vzpomněl na placatku; vytáhl ji z kapsy a zadíval se na místo na boku, kde kovový obal promáčkla nepřesná střela. Kdyby byla kulka ráže devět milimetrů mířila přímo doprostřed, láhev by ji neodklonila – a střela by proletěla přímo skrz.

Ben na předmět chvíli zíral. Další život ztracený, blesklo mu hlavou, lokl si obsahu a přihodil čutoru k bundě a pouzdru.

„Co Anna? Bude v pořádku?“ zeptala se Roberta tiše.

Kousl se do rtu. „Jo, myslím, že jo. Potřebuje pár stehů a nejspíš utrpěla šok. Ráno obvolám nemocnice a zjistím, kde leží.“ Mohl se utěšovat alespoň tím, že je spisovatelka v bezpečí. Sanitka jistě okamžitě zburcovala policii a pravděpodobně pacientku nechávají hlídat.

„Jak na ni vůbec přišli? A co od ní mohli chtít?“

„To by mě taky zajímalo,“ zamručel Ben.

„A co ta mrtvola před domem? Kdo to byl?“

Pokrčil rameny. „Netuším. Možná jen nějaký kamarád, který se ocitl ve špatné chvíli na špatném místě.“

Roberta hlasitě vzdychla. „Už na to nechci myslet. Jdu si dát sprchu.“

Ben se posadil. Z koupelny doléhalo šplouchání vody, ale sotva je vnímal. Dělalo se mu ze sebe zle. Jen čirou náhodou dorazili k Anně včas. Za svůj život už viděl mnoho utrpení, ale nechtěl si ani představit, jakou smrtí by zemřela, kdyby přijeli o pět minut později.

Dávno si přísahal, že nedopustí, aby jeho vlastní chyby znovu ohrozily nevinné. Přesto k tomu opět docházelo. Kdokoliv, kdo se mu jen trochu přiblížil, dával příliš mnoho v sázku.

Pevně se rozhodl. Nazítří odveze Robertu do Montpellier, kde se nachází nejbližší mezinárodní letiště, a dohlédne na to, aby odcestovala do Států. Neodejde dřív, než se letadlo s vědkyni na palubě odlepí od země. Měl to udělat už před několika dny.

Složil hlavu do dlaní a pokusil se zahnat mučivý pocit viny. Někdy se zdálo, že ať se snaží dělat jen to, co považuje za správné, sebevíc, všechno, co v životě učiní – každý pohyb, každé rozhodnutí –, jej později začne neúprosně pronásledovat. Kolik lítosti a výčitek je člověk vůbec schopen unést?

Z myšlenek jej vyrušilo nečekané zaklepání na dveře. Vykročil do předsíňky a obratně zastrčil browning za pas v oblasti bederní páteře. Zároveň vytáhl košili z kalhot a zbraň překryl. „Kdo je tam?“ otázal se podezřívavě.

„Pokojová služba, monsieur ‚Arris. Vezu jídlo, které jste si objednal,“ zašveholil Josefův tlumený hlas. „A láhev šampaňského.“

„Žádné šampaňské jsem neobjednával.“ Ben odemkl a pootevřel, ruku za zády v místech, kde jej kov pistole chladil na kůži. Když se přesvědčil, že na chodbě stojí jen vetchý stařec se servírovacím stolkem, úlevně vydechl a otevřel dveře dokořán.

„Šampaňské je pozornost podniku, monsieur,“ oznámil Josef, když tlačil vozík dovnitř, „výhradně pro hosty tohoto apartmá.“

„Díky, tak ho tam nechte.“

Zdálo se, že díky bankovce, jež ho stále hřála v náprsní kapse, a příslibu dalšího vysokého spropitného se stařec pohybuje mnohem svižněji. Křepče odvezl vozík do pokoje a zběžně zkontroloval menu pohledem – výběr charcuterie a sýrů, čerstvá bageta a šampaňské v kyblíku s ledem. Ben splnil poslíčkovo očekávání a rozloučil se další bankovkou. Vyprovodil jej ke dveřím a zase za ním zamkl.

Alkohol jim trochu zvedl náladu, přesto ani jednomu nebylo u jídla do řeči. Ticho vyplňovala tlumená jazzová hudba z rádia. Když dopili, schylovalo se už k půlnoci. Ben popadl polštář z postele a hodil jej na koženou pohovku pod oknem na opačné straně místnosti. Ze skříně vytáhl pár dek a dochystal provizorní lůžko.

V rádiu nyní hráli starou píseň Edith Piaf. Roberta se přitočila k Benovi. „Zatančíte si se mnou?“

„Tančit?“ ohradil se. „Vy chcete tančit?“

„Prosím, tohle je moje oblíbená.“ Chytila ho za ruce a nesměle se usmála.

„Ale já neumím tančit,“ zdráhal se Ben.

„No jasně, typická chlapská reakce.“

„Ne, já vážně netuším, kam šlápnout. V životě jsem netančil.“

„Vůbec nikdy?“

„Ani jedinkrát.“

Nemotorné, prkenné pohyby Benova slova potvrzovaly. Vzhlédla k němu. „Nebojte, povedu vás. Jenom se mě držte a uvolněte se.“ Přistoupila blíž, položila mu dlaň na rameno a do druhé vzala jeho ruku.

„Chytněte mě tady kolem pasu,“ pobídla ho. Paži měl celou dřevěnou. Zvolna se pohupovala a Ben se toporně snažil ji napodobit.

„Vidíte? Jde jen o to, vycítit rytmus.“

„Dobře,“ utrousil nejistě.

Skladba skončila, ale Edith Piaf rádio neopustilo – následovala píseň La Vie en Rose.

„Jé, tahle je taky dobrá. Tak jo, pokračujem…, jde vám to dobře…, líbí se vám to?“

„Ještě nevím…, asi jo.“

„Myslím, že by vám to šlo líp, kdybyste se trochu uvolnil. A co kdybysme si tykali? Au, moje noha.“

„Promiň. Varoval jsem tě.“

„Moc nad tím přemýšlíš.“

Pouhý jednoduchý tanec v něm vyvolával bezpočet protichůdných emocí. Byl to zvláštní pocit a Ben nedokázal určit, jestli je mu příjemný, či nikoliv. Vábil jej hřejivý svět a lákal ho do svého pohodlí. Ben toužil podlehnout a nechat své srdce po tolika letech chladné samoty pookřát. Přesto když se začal poddávat, okamžitě ztuhl. Jako by kdesi v jeho nitru vyrostla nepřekonatelná hradba.

„Před chvílí už ses do toho docela dostal.“

Odtáhl se. Nemohl ten tlak vydržet. Jako by mu někdo narušil osobní prostor, prolomil intimní zónu po letech naprosté netečnosti. Vrhl bezděčný pohled k minibaru.

Robertě to neuniklo. „Dneska ne, Bene, prosím.“ Vzala mu ruku do teplých dlaní.

Mrkl na hodinky. „Koukej,“ zasmál se nervózně. „Už je hrozně pozdě. Ráno musíme vstávat.“

„Ale no tak, vždyť je to fajn,“ zabručela. „Pojd, oba po tom příšerném dni potřebujem oddych.“

Ještě chvíli tančili. Vnímal blízkost jejího těla. Sunul dlaň po její paži a pohladil ji po rameni. Srdce se mu rozbušilo. Hlavami se naklonili k sobě.

Píseň náhle skončila a hlas komentátora zmařil jejich chvíli. Rozpačitě se od sebe odtrhli.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Oba věděli, k čemu se schylovalo, a oba – byť každého jinak – teď přepadl smutek.

Ben přešel k pohovce a příliš unavený na to, aby se svlékal, vklouzl do peřin. Roberta si lehla na svatební postel a zadívala se na nebesa nad hlavou. „V životě jsem v takovém loži nespala,“ prohodila po chvilce.

Na pár chvil opět zavládlo ticho. Leželi mlčky na opačných stranách pokoje, zabráni do svých myšlenek.

„Jak se ti leží?“ optala se.

„Docela dobře.“

„Je ten gauč pohodlný?“

„Už jsem zažil i horší.“

„Na tomhle letišti by se vyspalo tak šest lidí.“

„A?“

„Jen mě to tak napadlo.“

Ben zvedl hlavu z polštáře a zazíral ve tmě do místa, kde tušil vědkyni. „Nabízíš mi, abych se s tebou vyspal?“

„Ale ne… ne se mnou, jen vedle mě,“ vykoktala v rozpacích. „Nedělala jsem ti návrhy, jestli to myslíš takhle. Jen jsem trochu nesvá, uvítala bych společnost.“

Ben několik minut rozvažoval. Nakonec vstal a stáhl deky z gauče. Po hmatu v neznámém prostředí dotápal k posteli, uložil se na svém kraji a přikryl se.

Leželi vedle sebe, ale stále mezi nimi zela široká mezera. Obrátila se k němu. Chtěla mu být co nejblíž, ale připadala si neohrabaná a měla divný pocit. Zaposlouchala se do jeho pravidelného dechu.

„Bene?“ špitla.

„Jo?“

Chvíli s otázkou otálela. „Kdo je ta dívka na fotce?“

Nadzvedl se na lokti a zadíval se jí do obličeje. V nesmělém měsíčním světle viděl jen bledou, rozmazanou šmouhu.

Toužila se ho dotknout, stačilo natáhnout ruku. Držet ho v náručí.

„Musíme se vyspat,“ pravil potichu a položil hlavu na polštář.

Kolem druhé hodiny v noci se probudil. Roberta měla útlou paži ovinutou kolem jeho hrudi a pokojně spala. Pár minut jen nehybně ležel. Pozoroval matnou hru stínů, jež měsíční záře vrhala na baldachýn nad postelí, a vnímal, jak se ženě pravidelnými nádechy zdvihá hruď. Dotek její teplé kůže ho uklidňoval. Zavřel oči a upadl zpět do spánku, koutky úst zvednuté v nepatrném úsměvu.

43

Ben spal sotva hodinu, když se s pocitem viny vytrhl ze snových myšlenek. Opatrně nadzdvihl Robertinu paži a vysoukal se ke kraji postele. Spustil nohy na zem, ze stolku sebral pistoli, popadl svůj vak a vstal.

V kuželu měsíčního svitu se po špičkách vytratil do předpokoje a nehlučně za sebou zavřel. Poté si rozsvítil tlumenou lampičku.

Pravidla hry se změnila. Bylo jasné, že ať jsou ti lidé kdokoliv, stejně jako on se snaží získat Fulcanelliho rukopis. Ceká ho dost práce.

V tašce měl stále jednoduchý černý kabát, jejž našel v koupelně Anny Manziniové. Vytáhl ho a znovu prošmátral kapsy. Kromě Rheinfeldova zápisníku a falešného svitku, který útočník vytrhl z rámu, Ben nic dalšího neobjevil. Ani náznak mužovy totožnosti. Kdo to byl? Možná nájemný zabiják. I těch už zažil za ta léta dost; ještě nikdy se však nesetkal se zvráceným maniakem, který se tak okatě vyžívá v mučení.

Přemítal nad falešným svitkem. Proč by o něj měl mít muž zájem? Nejspíš ho, stejně jako předchozího majitele, od něhož Anna listinu získala, oklamal dokonale napodobený styl a zastaralé vzezření. Což také znamenalo, že ať ten rukopis hledá kdokoliv, nemá o nic lepší tušení, co přesně to je či jak má text vypadat, než on sám. Nicméně je pro toho člověka očividně velmi důležitý. Dost důležitý na to, aby neváhal zabíjet.

Ben vyňal Rheinfeldův zápisník z plastového sáčku a usadil se na pohovku blízko lampy. Dosud neměl čas si sešit pořádně prohlédnout. Co když měla Roberta pravdu? Je skutečně možné,aby Rheinfeld zpaměti přepsal všechna tajemství, která původně odcizil Gastonu Clěmentovi? Ben v tuto možnost vkládal veškeré naděje. Jinak už se neměl čeho chytit.

Pomalu obracel zamazané stránky a podrobně zkoumal naškrábaná slova a náčrtky. Valná většina vypadala jako nesmyslné klikyháky spontánně rozeseté po listech. Celým zápisníkem se jako červená nit táhly střídavé kombinace písmen a čísel nadrápané v rozích či na okrajích stran – některé z nich dlouhé, jiné jen stručné, kusé. Ben prolistoval sešit tam a zpět a napočítal devět takových shluků. Matně mu připomínaly Rheinfeldovo blábolení na Annině nahrávce z diktafonu.

Co s tím? Benovi připadaly skupiny znaků jako nějaká šifra nebo snad sada alchymistických vzorců. Nezdálo se, že by se vztahovaly k obsahu stránek, na nichž se objevovaly. Pravděpodobně nesou nějaký význam, ale do podstaty systému zápisu Ben proniknout nedokázal.

Prozatím si jich přestal všímat a věnoval se dalším částem sešitu. Jedna z inkoustových skic znázorňovala objekt podobný fontáně, v jejíž základně rozpoznal obrazce připomínající symboly na čepeli zlatého krucifixu. Pod nimi stál latinský nápis:

Dum fluit e Christi benedicto Vulnere sanguis,

Et dum Virgineum lac pia Virgo premit,

Lac fuit et sanguis, sanguis coniungitur et lac,

Et sit Fons Vitae, Fons et Origo boni.

Za studií se Ben sice rád brouzdal starými náboženskými texty v latině, ale od té doby uplynulo už mnoho let. Chvíli mu trvalo, než se verši prokousal a přišel s uspokojivým překladem: Zatímco krev vytéká z požehnané rány Kristovy, a svátá Panna tiskne svůjpanenský prs, mléko a krev tryskají a mísí se, stávajíce se Fontánou Života a pramenem Dobra. (Překlad převzat z Fulcanelli: Tajemství katedrál. Trans. Tomáš Vondrovic, Vlastimil Šimek, Vladislav Zadrobílek. Praha: Trigon, 1992, s. 90. (Pozn. překl.))

Fontána Života… a pramen Dobra. To zní jako odkaz na elixír života – jenže velice vágní. Ben četl odhodlaně dál. Na další straně byl jediný řádek textu a pod ním kruhový symbol. Tentokrát šloo francouzštinu; kudrlinkové písmo se pod zaschlými šmouhami od krve a skvrnami od Rheinfeldových prstů dalo sotva přečíst.

Ben větu snadno přeložil:

Věnujme pozornost symbolu havrana,

neboť ukrývá důležitý aspekt našeho vědění.

Kruhový symbol rozeznal okamžitě; zalistoval o několik stran zpět. Ano, naprosto stejný obraz havrana. Jako by se ze zápisníku neustále vynořoval. A věta nad ním říká, že skrývá důležitý aspekt vědění. Jenže jaký?

Další skvrna pod nákresem Benovi téměř utajila další slovo. Opatrně nehtem seškrabával zaschlé zbytky krve, dokud je nedokázal přečíst… DOMUS. Latinský výraz pro dům. Co si z toho vzít? Dům Havrana?

Jedinou další zmínku o černém ptáku našel ve stejně matoucím rýmovaném čtyřverší – tentokrát psaném anglicky.

Zdi chrámu tohoto neproniknutelné jsou,

Leč ďáblova vojska, netušíce, dovnitř se stále pohrnou,

Kde havran stráží nevyřčené tajemství,

Jež pouze badatel poctivý a věrný poznat smí,

Ben se ani nepokoušel se básní zabývat. Listoval zápisníkem dál, až došel k posledním třem stranám. Vypadaly všechny stejně, až na třikrát opakované shluky zdánlivě nesmyslně zpřeházených písmen, které se od sebe pokaždé trochu lišily. Ben je přejížděl očima znovu a znovu. V záhlaví každé strany stálo mystické: „Badatel objeví.“ Benovi připadalo, jako by se mu věta schválněvysmívala. „Spíš se ve všem totálně ztratí,“ utrousil pro sebe ironicky.

Tento nápis vždy doplňovalo latinské Cum Luce Salutem. Se světlem spasení.

A konečně pod těmito dvěma řádky se na každé ze stran vyskytovalo zcela nepochopitelné a zdaleka nejvíce matoucí uspořádání písmen. První obrazec vypadal takto:

Druhý následovně:

A na třetí straně stálo:

Zdálo se, že písmena uváděná v posledním řádku – M. L. R. – by mohly být něčí iniciály. Pokud R značilo Rheinfeld, co pak ale znamená M a L? Křestním se pomatenec přeci jmenoval Klaus. Nic z toho nedávalo smysl.

A co ty zbytky slov nad tím? Ben se znaveně sesul na opěradlo pohovky. Hádanky odjakživa nesnášel. Zažíral kamsi před sebe a přemýšlel. Náhle mu kolem nosu proletěla můrka. Sledoval ji, jak roztěkaně míří k lampičce na stolku vedle gauče. Vrhala se všemi směry, až se konečně vznesla ke zdroji světla za stínítkem.

Ben ji pozoroval, jak po látce šplhá nahoru. Záře žárovky hmyz skrz naskrz prosvěcovala.

A pak to Benovi náhle došlo. Se světlem spasení.

Položil zápisník na dlaň, poslední tři popsané strany zdvihl kolmo k rozevřeným deskám, sevřel je k sobě a nastavil proti lampě. Světlo snadno prošlo slabým papírem, a co víc – neuspořádaná písmena se najednou zformovala ve slova s vlastním významem. Jestliže se tři obrazce poskládaly na sebe, tvořily souvislý text:

Teď jsme se konečně pohnuli z místa, zajásal Ben v duchu.

Anebo taky ne.

No dobře, tak dál. Rozložit sdělení na kousíčky a analyzovat je po částech. „Konec“ – tím myslí autor konec spisu? Nic jiného Bena nenapadalo. Bylo to ovšem pořád lepší než pečená voda a jezero krve, s nimiž si absolutně nevěděl rady. Promnul si oči a kousl se do rtu. Neschopnost rozluštit tajemné zkazky jej na okamžik vytočila natolik, že se měl co držet, aby sešit nerozerval na cucky. Zhluboka se nadechl a přinutil se ke klidu. Rozmrzele civěl na čtyři krátké řádky a silou vůle se je snažil přimět, aby mu prozradily svůj smysl.

Kdyby čtyřverší žádný význam neneslo, proč by se někdo namáhal s tím, aby jednotlivé fráze složitě kouskoval?

Jako všichni samoukové ovládal Ben mluvenou francouzštinu mnohem lépe než psaný jazyk. Nicméně pokud mohl soudit, řádek „jezero krve“ by měl ve francouzštině vypadat takto: LE LAC DE SANG. Namísto toho zde stálo LE LAC D’SANG, a jedno důležité písmeno tak bylo vynecháno. Šlo snad o obyčejnou chybu? Takové vysvětlení se Benovi nezamlouvalo. Vypadalo to, že autor daný pravopis volil schválně. Ale proč?

Ben usilovně přemýšlel. Zdálo se, jako by… téměř jako by si někdo schválně pohrával s formou slov, se samotnými písmeny…, jako by se mu jich nedostávalo a on potřeboval zástupný znak. Jenžek čemu?

Že by anagram?

Ben popadl ze stolku blok hotelového dopisního papíru a kvapně řádky přepsal. Kroužkoval jedno písmeno po druhém a pokoušel se je seskládat v nová slova s jiným významem. Když mu pod rukama vyšlo L’UILE ROTIE N’A MAL…, tedy „pečený olej nemá špatně“, uvědomil si, že tudy cesta nepovede, a ztratil trpělivost.

Rozzuřeně zmačkal papír do kuličky a mrštil jím o protější stěnu. Zatraceně. Utrhl čistý list a začal nanovo.

Po pěti neúspěšných pokusech se Ben začal obávat, aby neskončil zaživa pohřben ve vrstvě zmuchlaného papíru. Zároveň však nabýval dojmu, že se konečně blíží k něčemu srozumitelnému a pochopitelnějšímu.

Stačilo dalších patnáct minut. Dokázal to. Trochu nevěřícně civěl na papír, na němž se vyloupla fráze, která oproti dřívějším dávala dokonalý smysl. Tentokrát nebyla ve francouzštině, ale v rodném jazyce původního autora – italštině.

IL GRANDE MAESTRO FULCANELLI.

Velký mistr Fulcanelli.

Byl to alchymistův podpis. Ben zalapal po dechu. Vypadalo to, že skutečně našel to, po čem celou dobu pátral.

Zbýval jediný problém. I kdyby opravdu držel v rukou doslovnou kopii Fulcanelliho rukopisu, jenž mu tak dlouho unikal, stále nemá Fairfaxovi co nabídnout. Jestli se starý pán domníval, že mu dílko poskytne nějaký lékařský předpis nebo snad jednoduchý domácí recept na výrobu životadárného lektvaru s přehledným grafickým znázorněním, nemohl se mýlit víc. Obskurní masa hádanek a blábolů halených tajemstvími malé Ruth rozhodně nepomůže. Hledání ještě neskončilo, teprve začíná.

Bylo po půl sedmé ráno. Ben, jemuž se hlava točila vyčerpáním, se položil na pohovku a zavřel znavené oči.

44

V korunách stromů nad hlavou šustil noční vánek. Seděl na bobku zcela bez hnutí, dokonale maskován okolními keři. Čekal a díval se, tak tiše a trpělivě jako kterýkoliv z dravců, kteří žili v okolním lese. Bolest škrábanců a modřin, ránu na lícní kosti ani dlaně rozedřené do masa, jak klouzal dolů po laťkové mříži, vůbec nevnímal. Sotva kdy něco fyzicky cítil. Zato zloba v něm bublala jako roztavené vroucí železo, až se jí zalykal.

Nic Franka Bozzu nerozlítilo víc než nezdar. Okamžik, kdy jej někdo přemohl, zvlášť když se úspěch zdál téměř zaručen. Připravili jej o vítězství a on s tím nemohl nic dělat. Byl bezmocný. A poražený.

Prozatím.

Vyčkával ještě chvíli; s polevujícím vztekem dýchal stále klidněji a pomaleji, až hněv docela potlačil. Když se v dálce rozječely sirény, naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se. Kvílení sanitky se rychle přibližovalo a zesilovalo. Vůz prosvištěl po prázdné polní cestě těsně kolem Bozzovy skrýše a na okamžik ozářil stromy i keře jasnou modří majáku.

Útočník sledoval, jak sanita brzdí před odbočkou na soukromou cestu. Ještě než zatočila, objevily se proti ní reflektory otlučeného renaultu. Tak tak se automobily na úzké vozovce vyhnuly, i když oba zpomalily. Řidič renaultu vzápětí přidal plyn a vůz s burácením motoru opět zrychloval. V momentě, kdy se přehnal kolem Bozzova stanoviště, už Inkvizitor pospíchal mezi stromy k ukrytému porsche.

Dostihl je během okamžiku. Držel se za nimi, dokud nedojeli k zatáčce, z níž se odpojovala vedlejší silnice. Těsně před ní zhasnul přední světla. I pokud řidič renaultu sleduje provoz za sebou, bude si myslet, že vozidlo změnilo směr.

Za volantem tmavého, neviditelného porsche se Bozza nyní plně soustředil, aby neztratil z dohledu nevýrazná koncová světla renaultu, bez nichž by byl na úzké klikaté vozovce docela ztracen. Po pár kilometrech kořist zahnula na příjezdovou cestu venkovského hotýlku. Pronásledovatel zajel s vozem ke krajnici, vystoupil a dál pokračoval pěšky, dokonale splývaje s okolím.

Hope s Američankou vešli do hotelu, aniž si ho všimli, přestože stál pouhých padesát metrů za nimi. Schován ve stínu stromů pozoroval okna hotelu a čekal, ve kterém se rozsvítí. První patro, prostřední pokoj.

Čas se pomalu vlekl. Okolo půlnoci spatřil Bozza dvojici za oknem, jak tančí. Oni tančí. Potom zmizeli v místnosti a pokoj potemněl.

Bozza chvíli setrval na místě a v duchu si představoval prostorové dispozice hotelu. Pak budovu obcházel, dokud nenarazil na nezajištěný vchod do kuchyně. Plížil se ztichlými chodbami až ke kýženým dveřím. Náhradní nůž měl přichystaný za opaskem.

Právě zasouval šperhák do zámku, když se pode dveřmi novomanželského apartmá objevil žlutý proužek světla. Inkvizitor potichu zaklel, vytáhl sponku z kovové škvírky a stáhl se do bezpečí temné chodby. Hope je příliš nebezpečný protivník na to, aby jej konfrontoval bez momentu překvapení. Na vhodnou příležitost si ještě bude muset počkat.

Byl si však jist, že přijde.

45

Ben se s trhnutím probudil. Z pokoje nad nimi se ozývaly kroky a dozvuky běžných ranních činností, z chodby doléhaly hlasy hostů.

Podíval se na hodinky a potichu zaklel. Skoro devět. Na zemi se válely poznámky a kuličky zmuchlaného papíru. Okamžitě se rozpomněl na svůj noční objev zašifrovaného podpisu mistra Fulcanelliho. Chtěl se o něj rychle podělit s Robertou.

Vtrhl do ložnice. V posteli nikdo neležel, a tak zavolal přes zavřené dveře koupelny. Nic. Vstoupil bez zaklepání dovnitř – ale ani tam Robertu nenašel. Kam sakra zmizela?

Začínalo ho to znervózňovat. Popadl pistoli a zastrčil ji za pas, aby nebyla vidět. Vyšel z pokoje a zamířil do přízemí. Jídelnu okupovala skupina britských turistů, kteří při snídani nepříjemně halasili. Po Robertě ani památky. Ben pokračoval do osiřelého vestibulu; mezi vstupními dveřmi stálo v chumlu pár zaměstnanců a o čemsi šeptem znepokojeně diskutovali.

Ben se protlačil ven. Třeba se šla jen projít… Ale měla mu to říct. Proč ho nevzbudila?

Vydal se napříč přes parkoviště. Ostré ranní slunce už vydatně svítilo a Ben si musel zakrýt oči před září, jež se odrážela od bílého sypaného štěrku. Všude kolem se motali lidé. Dorazil další vůz plný nových hostů, kteří právě vytahovali z kufru zavazadla. Po Robertě stále ani stopy.

Obrátil se a zamířil zpět do hotelu, když jej z tíživých myšlenek vytrhlo nenadálé zaječení policejních sirén. Prudce se otočil. Po příjezdové cestě se rychle přibližovaly dva vozy, za sebou zvířený oblak prachu. Zastavily kousek od něj; v každém seděl řidiča dva spolujezdci. Dveře se otevřely. Z obou automobilů vystoupili dva policisté a rozešli se směrem k Benovi.

Otočil se a rychle kráčel pryč.

„Monsieur?“ Všichni čtyři muži jej následovali. Ozvalo se praskání ve vysílačkách.

Ben nereagoval a přidal do kroku.

„Monsieur, na chviličku,“ zvolal jeden ze strážníků hlasitěji.

Ben zůstal stát jako přimražený, pořád zády k nim. Policisté jej doběhli a rozestavili se kolem něj. Jeden z nich měl odznak seržanta; byl statný a podsaditý, měl mohutná ramena a širokou hruď. Mohlo mu být kolem pětapadesáti a vypadal velmi sebejistě – jako člověk, kterého jen tak něco nerozhází. Nejmladšímu policistovi bylo sotva přes dvacet. Očima těkal nervózně kolem sebe a na čele se mu leskly krůpěje potu. Ruku nesundával z rukojeti služební zbraně.

Ben ani na okamžik nezapochyboval o tom, že kdyby se na něj vrhli, odzbrojil by je a poslal k zemi dřív, než by jim došlo, co se děje. Seržanta by se zbavil jako prvního, hned poté toho nervózního kluka. Ten by byl tak vyděšený, že by se bál vystřelit. Třetí ani čtvrtý muž nepředstavovali žádný problém, ale poslední dva, kteří seděli ve vozech, byli příliš mimo dosah a měli by čas se připravit. To byla největší potíž. Ben nechtěl nikoho zabít.

Seržant promluvil jako první. „To vy jste volal policii?“ otázal se.

„Strážníku! Tady jsem, to já jsem vás volal!“ Z hotelu vyšel malý obtloustlý mužík s prošedivělými vlasy.

„Promiňte, pane,“ omluvil se policista Benovi.

„Co se děje?“ optal se Ben.

Tlouštík se k nim připojil, celý rozrušený a bez dechu. „To já jsem volal na policii,“ zopakoval. „Viděl jsem, jak někdo unesl ženu.“ Namířil prstem a vychrlil podrobnosti.

Ben nenápadně poodstoupil a s rostoucím zděšením naslouchal mužově překotnému vyprávění. „Stalo se to zrovna támhle,“ sypal chlapík ze sebe. „Byl to pořádný kus chlapa a myslím, že měl v ruce pistoli… Odvedl ji k autu… Černé porsche s cizí poznávací značkou, možná to byla italská… Prala se s ním. Mladá žena, zrzavé vlasy.“

„Viděl jste, kam ten vůz jel?“ zeptal se policista.

„Na konci příjezdové cesty doleva – ne, doprava… ne, doleva. Určitě doleva.“

„Kdy se to stalo?“

Muž dlouze vydechl a zadíval se na hodinky. „Je to tak dvacet pětadvacet minut.“

Seržant něco zamumlal do vysílačky. Tri policisté zůstali u hotelu, aby se svědkem sepsali hlášení a vyzpovídali personál. Čtvrtý nasedl do vozu a rozjel se po příjezdové cestě.

„Všiml jsem si jí včera večer, přijeli s manželem,“ pokračoval tlouštík. „Moment, právě mi došlo – vždyť to byl ten, co tu teď stál.“

„Ten blondýn?“

„Jo, to byl on. Určitě.“

„Kam zmizel?“

„Před chvílí se někam vytratil.“

„Viděl někdo, kam šel?“

Náhle se ozval poplašený křik. „Seržante!“ Nováček mával listem papíru. Nadřízený mu jej vytrhl z ruky a vytřeštil zrak. Díval se na asi deset let starou fotografii muže s vlasy na ježka ve vojenském mundúru. Ovšem nejvíc ho vyplašilo upozornění pod snímkem:

RECHERCHÉ

ARMÉ ET DANGEREUX

46

O šestnáct minut později už se před hotelem Royal shromáždila speciální zásahová jednotka a dělila se do skupin. Členové polovojenského útvaru navlečení od hlavy k patě v černém, ozbrojení samopaly, brokovnicemi s krátkou hlavní a slznými granáty, obklopili budovu ze všech stran, zatímco zmatení hosté i zaměstnanci byli vykázáni ven a odvedeni do bezpečné vzdálenosti od areálu. Zvěsti se šířily rychle a brzy již každý věděl o nebezpečném ozbrojeném zločinci, po němž policie vyhlásila pátrání. Je to terorista? Psychopat? Každý měl vlastní verzi příběhu.

Težkooděnci brzy objevili stopy, jež vedly k hledanému. Za parkovištěm pro zaměstnance, které se nacházelo před zadním vchodem, se směrem k sousedícím farmám táhlo neobdělávané pole. Pozorný strážník si všiml, že neposekaná tráva je v jednom místě lehce slehlá k zemi. Někdo jí nedávno proběhl. Policejní němečtí ovčáci okamžitě zachytili pachovou stopu a zuřivě se rozštěkali. Vzrostlou trávou vláčeli své psovody na napnutých vodítkách a ozbrojenci obezřetně postupovali za nimi. Stopa se náhle stáčela k lesíku. Uprchlík se nemohl dostat daleko.

Jenže na okraji lesa stopa nečekaně mizela. Policisté hleděli do korun stromů, ale muže neviděli. Jako by se najednou vypařil.

Teprve po několika minutách pronásledovatelům došlo, že je hledaný oklamal. Dávno se vrátil stejnou cestou zpět, a zanechal tak falešnou stopu.

S čenichy přilepenými k zemi spěchali němečtí ovčáci zpět k hotelu. Pachová stopa je vedla zadním vchodem do kuchyně. Policisté sáhli po pistolích, členové speciální jednotky si připravili brokovnice.

Psi se však zničehonic zarazili, dezorientované ťapali na místě, kýchali a tlapkami si sekali po čenichu. Někdo vysypal na podlahu velkou dózu kuliček pepře.

Taktická jednotka mužů v černém s helmami na hlavách začala okamžitě prohledávat každý kout hotelu. Komunikujíce pouze gesty se profesionálně přesunuli chodbou ke schodišti a pročesávali jedno patro po druhém, místnost po místnosti, kousek po kousku. Navzájem kryli jeden druhého a připravovali se na boj s uprchlíkem.

V novomanželském apartmá skutečně jednoho muže našli – ne však toho, kterého hledali. Na posteli seděl ve spodním prádle dvaapadesátiletý Francouz přivázaný vlastními pouty k jednomu ze sloupků. Vypoulenýma očima v rudém obličeji probodával policejní střelce, kteří vrazili do pokoje a namířili na něj všechny zbraně. Ústa měl zacpaná ručníkem. Byl to Emile Dupont, policejní seržant.

Uniforma příslušníka speciální zásahové jednotky na Benovi visela jako neforemný pytel a kalhoty měl trochu krátké. Přesto se nikdo nepozastavil, když rázně vykročil z hotelových dveří a zaštěkal pár úsečných rozkazů směrem ke služebně mladším důstojníkům. Nikdo ani nepostřehl ošuntělý zelený vojenský vak, jenž se mu klimbal přes rameno.

A nikdo ani nemrkl, když se Ben prodral houfem štěbetajících hostů, vklouzl do jednoho z policejních vozů zaparkovaných před hotelem a nevzrušeně odjel.

Podle svědka odbočilo černé porsche doleva, ale jistý si nebyl. Ben zahnul doprava. Jakmile se dostal z dohledu hotelu, přimáčkl plyn k podlaze. Ve zpětném zrcátku se ujistil, že jej nikdo nesleduje, a řítil se dál. Vysílačka chrlila jedno hlášení za druhým. Bude třeba vůz brzy vyměnit.

Zaskočila se jen podívat do butiku vedle vstupní haly. Benv předpokoji tvrdě spal, zasypán horou poznámek a papírků. Nechtěla ho zbytečně budit. Za pět minut bude stejně zpátky a konečně si alespoň bude moci obléknout něco čistého a voňavého.

Obchůdek s oblečením otevíral až v 8:45. Dívala se do výlohy a už se rozhodla, co si koupí – zalíbila se jí jednoduchá blůzka a černé džíny. Ještě pár minut zbývalo. Bylo krásné slunečné ráno a chladný vzduch příjemně osvěžoval. Poodešla o kousek dál, obdivovala hotelovou výsadbu a snažila se zapudit myšlenky na předchozí den.

Muže, jenž k ní nenápadně přistoupil, ani nezpozorovala. Pohyboval se rychle a tiše. Najednou jí ruka v černé rukavici zacpala ústa a na krku ucítila nabroušenou čepel nože. „Jdeme dál, děvko,“ zachraptěl jí někdo šeptem do ucha. Rozpoznala silný cizí přízvuk.

Pod dekorativním keříkem na druhém konci parkoviště stálo černé porsche s nachystanými otevřenými dveřmi. Muž byl mohutný a silný; Roberta se marně snažila vykroutit z jeho sevření a nemohla ani křičet. Strčil ji do auta a prudce ji udeřil do obličeje. Poslední, na co si vzpomínala, než ztratila vědomí, byla pachuť krve na jazyku.

Když se opět probrala, nedokázala určit, jak daleko ani kde jsou. Do žil jí okamžitě začal proudit adrenalin a vyjasnil jí mysl. Seděla v sevřené kabině na místě spolujezdce, těsně vedle únosce. Obličej měl jako vytesaný z kamene; řídil jednou rukou, ve druhé stále držel nůž a tiskl ho Robertě k břichu. Porsche se řítilo po polní cestě, na tachometru sto padesát kilometrů v hodině. Kolem nich se táhla otevřená prostranství a sem tam se mihl osamělý strom.

O něco se pokoušet by bylo holé šílenství. Zabiju nás oba, nebo do mě vrazí ten nůž.

Přesto se odhodlala.

Přibližovali se k sérii ostrých esovitých zatáček a vůz zpomalil na pětaosmdesát. Dopravní situace na okamžik odvedla mužovu pozornost. To stačilo. Roberta se vší silou rozmáchla a praštila únosce do ucha. Nůž s klapotem dopadl na podlahu. Muž zařval a vůz zprudka změnil směr. Roberta nadskočila na sedadle, popadla volant a strhla jej k sobě. Porsche se okamžitě stočilo na opačnou stranu, vyjelo na kamenitý násep napravo a bokem narazilo do stromu. Setrvačnost hodila ženu na dveře a únosce dopadl na ni. Mohutné tělo vyrazilo Robertě dech.

Kolem vozidla se poklidně vznášel oblak prachu, zatímco uvnitř se odehrával boj. Muž přišpendlil Robertu ke dveřím, nahmatal nůž a opět jí ho přitiskl k hrdlu. Už už si představoval, jak jen malinko zesílí tlak a pečlivě nabroušená čepel se prodře vrstvami kůže a zvolna se zakousne do masa, hlouběji a hlouběji, až začne téct krev. Nejprve pomalu, ale poté začne rytmicky stříkat podle srdečního pulsu a on ucítí křečovité záchvěvy ženina těla.

Přes rudý závoj chtíče se však rozpomněl na rozhovor, jejž předchozího večera vedl po telefonu s arcibiskupem. „Ten rukopis je u Angličana,“ oznámil mu, aniž se zmínil o tom, jak mu věc proklouzla mezi prsty.

„Chci je živé, Franco,“ nařídil Usberti. „Jestli se ti rukopis nepodaří získat, pak musíme vymyslet způsob, jak Hopea přinutit, aby nám ho dal sám.“

Bozza svou práci pro Gladius Domini miloval, ale politika ani intriky ho nezajímaly. Probodával vzpínající se Robertu zlostným pohledem a tlačil ji k sedadlu. Snažila se mu vykroutit a plivala mu do obličeje. Nemít to potěšení ji zabít jej rozčilovalo. Rozezleně sundal nůž z ženina krku, znovu ji udeřil, vlezl za volant a pokračoval v jízdě.

Za ukradeným policejním vozem, jenž uháněl po prázdných silnicích, se táhla mračna prachu. Ben právě začínal pochybovat, zda na počátku odbočil správně, když se v jedné z prudkých zatáček objevily na vozovce čerstvé černé brzdné stopy, jež vedly doprava na val z kamenů. Na něm stál poničený starý strom – kůru na kmeni měl sedřenou a jedna z větví se bezvládně klimbala jako raněná paže.

Ben zastavil a přičapl u krajnice. Na zemi a v kouscích kůry, která odpadla ze stromu, našel šupinky černé barvy.

Koutkem oka zachytil cosi tmavého a lesklého o kus dál na silnici. Poklepal na hmotu bříškem prstu – kapka motorového oleje, ještě teplá. Podle rozsahu brzdných stop se dalo usuzovat na široké přilnavé sportovní pneumatiky. Černý silný automobil, který někam hodně spěchal. To musí být to porsche.

O kus dál po cestě nalezl Ben další skvrny od oleje v pravidelných rozestupech. Řidič nejspíš najel podvozkem na kámen a prorazil klikovou skříň. Proč se ale vůz vůbec vyboural? A jaké škody mu vznikly? Jestli olej stále uniká, pak by ho mohl Ben za chvíli objevit někde odstavený. Jenže i když se v policejním autě pohyboval rychle, k nenápadnosti měl daleko a představoval snadnou oběť.

Sledoval olejovou stopu několik dalších kilometrů, uši nastražené kvůli hlášením doprovázeným elektronickým praskáním z vysílačky. Jak se dalo čekat, netrvalo dlouho, než policisté zjistili, že jim chybí služební vůz, a vyslali další, aby po něm pátraly. Bude se muset poohlédnout po jiném automobilu, a tak ztratí šanci dohnat nabourané porsche.

Téměř na konci ospalé zemědělské vísky se vynořila malá autoopravna s jediným benzínovým stojanem a vývěskou, jež se vrzavě kymácela v mírném vánku. Přímo za ní začínala rozježděná bahnitá stopa, která vedla dál stranou. Ben na ni s povzdechem sjel a s rostoucím pocitem úzkosti pokračoval asi pět set metrů, kde stopa náhle končila mezi zažloutlými trnovými keři a kamením. Stáhl ze sebe uniformu a navlékl si vlastní šaty. Otřel vše, čeho se ve voze dotkl, klíčky odhodil do příkopu a rozběhl se zpátky k opravně.

Mechanik vzhlédl a zadíval se na světlovlasého muže, jenž se zničehonic zjevil v plechových vratech a kráčel do dílny. Montér si drsnými, začernalými prsty otřel strniště na bradě, napřímil se a poodstoupil od otlučené dodávky, kterou právě opravoval. Nevzrušeně si zapálil. Jo, černý porsche jelo kolem, bude to tak hodinu, ani ne. Hezká kára, škoda tý bouračky. Vypadalo to, že někde ošklivě narazil, zadní podběh celej vtlačenej dovnitř a podle zvuku mu něco dřelo o kolo.

„Jo, italský poznávací značky? Tak to je on,“ řekl Ben. „Ten potrhlej šílenec do mě napálil a vytlačil mě ze silnice. Musel jsem šlapat pěšky snad tisíc kilometrů.“

„Potřebujete odtah?“ Montér pohodil hlavou směrem k zrezivělému odtahovému vozu na dvorku.

Ben zavrtěl hlavou. „Mám všechno smluvený v pojistce, hned jim zavolám. I tak díky.“

Zatímco spolu hovořili, Ben se nenápadně rozhlížel kolem sebe. K dílně byla přilepená malá předváděcí místnost, kde stála hlavně ojetá malá auta či polododávky na prodej. Najednou Ben na čemsi utkvěl pohledem a vyhrkl: „Něco bych od vás ale přece jen chtěl. Tamten stroj, je na prodej?“

Na motocyklu neseděl už dobrých deset let. Naposledy jel na staré vojenské motorce, která se otřásala jako hydraulické kladivo a tekl z ní olej i benzín. Elegantní tříválec Triumph Daytona 900, jejž řídil právě teď, patřil do úplně jiné třídy. Ohromně silný motor hnal Bena dopředu rychleji než většina strojů na čtyřech kolech. Držel se pevně ve svém pruhu a s očima přibodnutýma k zemi hledal další olejové skvrny. Při troše štěstí ho těch pár kapek jako Ariadnina nit dovede k cíli, ať už porsche mířilo kamkoliv.

O pár kilometrů dál se stopa náhle vytratila a Bena přepadla úzkost. Pokračoval ještě asi tisíc metrů s pohledem stále přilepeným k vozovce a postupně zpomaloval, až se motocykl šinul skoro krokem. Nic. Ben zaklel. Buď se prasklina sama zázračně opravila, anebo vůz někdo odtáhl. Asistenční služba a oběť únosu přímo ve voze? To nebylo moc pravděpodobné. Spíš kontaktoval místní spojku, aby mu pomohla a odtáhla ho. A teď byl pryč.

Ben zastavil a zůstal zírat před sebe na prázdnou silnici.

Ztratil ji.

47

Zastavil mezi stromy na okraji Saint-jean, opřel motorku o boční stojan a helmu pověsil na řídítka. Ulice vsi byly prázdné a opuštěné jako obvykle. Otce Pascala našel doma.

„Benedikte! Tolik jsem se o vás bál.“ Duchovní mu položil ruce na ramena. „Ale… kde je Roberta?“

Ben jej podrobně zasvětil do situace a knězův obličej se s každým jeho slovem čím dál víc zachmuřoval. Zoufale se sesul na stoličku a náhle se do jeho vrásčité tváře promítlo do poslední vteřiny všech sedmdesát let.

„Nemůžu se zdržet dlouho,“ vzdychl Ben. „Policie ten renault co nevidět vystopuje z hotelu až k vám a pak se sem na mě přijdou vyptávat.“

Otec Pascal vstal. V očích se mu zračil divoký pohled, který u něj Ben nikdy neviděl. Chytil Bena za paži a pobídl ho: „Pojd za mnou. Znám lepší místo, kde si budeme moci v klidu popovídat.“

Uvnitř kostela poklekl Ben ve zpovědnici. Za síťovým oknem, jež je oddělovalo, otce Pascala téměř nerozeznal.

„S policií si nedělej starosti, Benedikte,“ uklidňoval jej duchovní. „Ode mě se nic nedozví. Ale co ty? Co budeš dělat? Mám o Robertu veliký strach.“

Ben se zamračil. „Nejsem si jistý, co je lepší,“ přiznal po pravdě. Nemohl odkládat případ umírající holčičky. Každá minuta,o kterou se Ben zdrží, jí zkracuje život. Jenže když se sebere a půjde dál za svým cílem, podepíše tím Robertě rozsudek smrti. Mohl by se ji pokoušet hledat dál, ale jestli už je mrtvá, nebo ji prostě nenajde, riskuje život dítěte pro nic za nic. Zhluboka vydechl. „Obě dvě je zachránit nedokážu.“

Pascal chvíli mlčky přemýšlel. „Čeká tě těžké rozhodování, Benedikte, nemůžeš se mu vyhnout. Ale jakmile se jednou z těch cest vydáš, nesmíš litovat. Ve tvém životě už bylo příliš mnoho žalu. I kdyby tvé rozhodnutí mělo vést k utrpení, nesmíš se ohlížet zpět. Bůh pozná, žes konal s čistým srdcem.“

„Otče, víte, co je to Gladius Domini?“ zeptal se Ben znenadání.

Duchovního otázka zaskočila. „Latinsky to znamená’meč boží‘. Zvláštní výraz. Jak tě to napadlo?“

„Slyšel jste někdy o nějaké skupině nebo organizaci podobného jména?“

„To nikdy.“

„Vzpomínáte si, jak jste mi vyprávěl o tom biskupovi…“

„Pšššt,“ přerušil ho kněz a vrhl po něm varovný pohled. „Někdo tu je,“ dodal šeptem.

Vystoupil ze zpovědnice a rozešel se uličkou vstříc policejním detektivům, které přivítal pod vchodovou klenbou svatostánku.

„Otec Pascal Cambriel?“

„Ano.“

„Já jsem inspektor Luc Simon.“

„Pojďme si pohovořit venku,“ vybídl jej kněz, vyvedl muže z kostela a zavřel za sebou vrata.

Simona zmáhala únava. Právě přiletěl policejní helikoptérou z Le Puy. Přestože tamní stopa nikam nevedla, bylo mu jasné, že se Ben Hope zase někde brzy vynoří. A nemýlil se. Akorát vůbec nechápal, proč Hopeovy kroky vedou do zaprášené vesnice uprostřed ničeho. Hlava mu třeštila a dal by cokoliv za hrnek kafe.

„Pokud se nemýlím, někdo vám ukradl vůz,“ pravil detektiv s povzdechem. „Renault 14, je to tak?“

„Vážně?“ opáčil duchovní překvapeně. „Ukradl? Co tím myslíte? Už týdny jsem ho neřídil, ale pokud vím, tak pořád stojí…“

„Vaše auto se našlo u hotelu Royal poblíž Montségur.“

„Jak se tam dostalo?“ tázal se otec Pascal nevěřícně.

„Doufal jsem, že to mi právě povíte vy,“ odvětil Simon a v hlase mu zazněl podezřívavý tón. „Otče, vaše vozidlo je zapleteno do stíhání extrémně nebezpečného zločince.“

Kněz nechápavě kroutil hlavou. „To je jeden šok za druhým.“

„S kým jste to tam mluvil?“ zajímal se Simon, pohodil rukou ke kostelu a opřel se do těžkých obloukových vrat.

Otec Cambriel mu zastoupil cestu. Vypadal náhle dvakrát větší, než ve skutečnosti byl, a obdařil inspektora neúprosným pohledem. „Poslouchal jsem zpověď jednoho ze svých farníků,“ zavrčel. „A zpověď je svátá. Mí farníci nejsou žádní kriminálníci a tohle místo vám znesvětit nedovolím. Je to stánek boží.“

„Je mi zatraceně jedno, komu to tu patří,“ odsekl Simon.

„Pak proti mně budete muset použít sílu,“ pravil duchovní klidně. „Nenechám vás vstoupit, dokud neuvidím platný příkaz k prohlídce.“

Simon kněze probodával pohledem. „Ještě jsme spolu neskončili,“ ucedil, otočil se na patě a odkráčel pryč.

Než došel k vozu, pořádně jím cloumal vztek. „Ten starej mizera něco ví,“ sykl směrem k řidiči. „Jedem.“

Projížděli právě přes náměstí, když mu Simon náhle rozkázal zastavit. Vyskočil ven a rázným krokem zamířil do místního výčepu.

Objednal si kávu. Od zadního stolku jej sledovala trojice zasloužilých karbaníků. Simon položil na pult policejní odznak, na nějž barman vrhl letmý, nezaujatý pohled. „Nezahlídl někdo z vás tady ve vesnici v poslední době někoho neznámého?“ otázal se detektiv do pléna. „Hledám muže a ženu, cizince.“

Policisté se vrátili dřív, než Pascal Cambriel čekal. Uběhlo sotva pět minut a Simon znovu mašíroval uličkou. Rychlé kroky se ve ztichlém kostele hlučně rozléhaly.

„Zapomněl jste něco, inspektore?“

Simon se chladně pousmál. „Umíte docela dobře lhát,“ řekl, „tedy na to, že jste kněz. Tak povíte mi konečně pravdu, anebo vás mám zatknout za maření výkonu spravedlnosti? Vyšetřujeme tady vraždu.“

„Já…“

„A žádný hovadiny. Vím, že se tu Hope ukázal, bydlel u vás. Proč ho kryjete?“

Pascal si povzdechl. Usadil se v kostelní lavici, aby ulevil své bolavé noze.

„Pokud se prokáže, že jste poskytl azyl zločinci,“ pokračoval Simon, „namočím vás do takových sraček, že se z nich v životě nevyhrabete. Kde je Hope a kam odvezl doktorku Ryderovou? Vím, že to víte, takže byste měl začít zpívat.“ Nečekaně prudce vytáhl pistoli a s trhnutím otevíral dveře zpovědnic.

„Tady není,“ oznámil otec Pascal rozezleně a šlehl pohledem po zbrani. „Žádám vás, abyste tu pistoli schoval, detektive. Nezapomínejte, kde jste.“

„V přítomnosti lháře a možného spolupachatele,“ vyštěkl Simon. „Skvělá společnost.“ Práskl dveřmi poslední zpovědnice. Rána se vrátila několikanásobnou ozvěnou. „A teď bych navrhoval, abyste konečně promluvil.“

Kněz se na něj nasupeně zadíval. „Neřeknu vám vůbec nic. To, s čím se mi Benedikt Hope svěřil, zůstává pouze mezi námi dvěma a Bohem.“

Simon si odfrkl. „No, uvidíme, co na to soudce.“

„Klidně si mě odvedte do toho vašeho vězení,“ pronesl Pascal vyrovnaně. „Za války v Alžírsku jsem zažil mnohem horší. Nic se nedozvíte, ale řeknu vám jedno. Muž, jehož hledáte, je nevinný. Není to žádný zločinec, koná jen dobro. Jen málo lidí, s kterými jsem se kdy setkal, se chová tak čestně a hrdinně.“

Simon se hlasitě rozesmál. „No nepovídejte, vážně? Tak co kdybyste mi, otče, o tomhle svatouškovi a jeho dobročinných akcích pověděl víc?“

48

Daytona jej vmžiku odvezla daleko od Saint-jean. Razil si cestu hrbolatou krajinou přikrčen co nejníže k nádrži. Vzduch mu svištěl kolem helmy a silnice pod koly rychle ubíhala. Ben měl ve tváři soustředěný výraz. Přemítal o svém dalším kroku a zvažoval všechny možnosti. V hloubi duše věděl, že musí jediné – najít Robertu. Jenže ta mohla být kdekoliv. A klidně už také mohla být mrtvá.

Před zatáčkou povolil plyn. Na jedné straně silnice se tyčila pískovcová skála, na druhé padal příkrý sráz do lesů hluboko pod ním. Motorka se v zatáčce ostře naklonila, až Ben skoro dřel kolenem o zem. Na vrcholu zatáčky opět přidal, stroj se znovu narovnal a s burácením motoru mohutně zrychloval.

V dálce se zaleskl paprsek slunce odražený od hladkého kovu. Ben za tmavým hledím přilby zaklel. O tři sta metrů dál stál na konci táhlé rovinky zátaras a silniční hlídka kontrolovala všechna vozidla. Policie už určitě zmobilizovala všechny jednotky včetně armádních policistů. Vražda ve vile Anny Manziniové, únos a podezřelý na útěku. I ten poslední strážník v Languedoku má nejspíš v ruce jeho podobiznu.

Ben zpomalil. Čtyři policejní vozy, muži s automatickými pistolemi sice svěšenými, ale připravenými k zásahu. Právě stavělivolvo kombi. Řidič vystoupil z auta a policisté mu prohlíželi doklady. Ben u sebe žádné neměl, a i kdyby ano, jakmile sundá helmu, budou ho chtít zatknout.

To by nijak nevadilo. Problém tkvěl v tom, že kdyby Ben zatčení odporoval, dostal by se do ještě větší šlamastyky – a samozřejmě věděl, že jinak to nepůjde. Nechtěl použít násilí a těžko mohl dovolit, aby tisíce policistů a armáda pročesávaly celou jižníFrancii, jen aby ho zadržely, když potřeboval každou minutu, aby co nejdříve našel Robertu a dokončil, co začal.

Zabrzdil asi sto metrů od zátarasu a zůstal stát uprostřed silnice. Chvíli naprázdno protáčel motor a přemýšlel. Kdyby překážku prorazil, mohli by policisté začít střílet. Příliš nebezpečné. Stočil řídítka, obrátil se do protisměru a jako šipka vyrazil kupředu. Cítil, jak se mu nečekaně nadzvedly paže, zadní kolo se protočilo a zachvělo pod ohromnou silou motoru, jejž pevně svíral nohama.

Jakmile dosáhl motocykl té nejvyšší zvladatelné rychlosti na silnici, jež se klikatila jako had, Ben letmým pohledem do aerodynamického zrcátka zjistil, že si ho policisté všimli a ženou se za ním – zapnuté reflektory a maják doprovázelo pronikavé kvílení sirény. Ben trochu přidal plyn, a ještě více tak povolil uzdu výkonu daytony. Vysoký horský průsmyk se svažoval dlouhou sérií ostrých zatáček do zalesněného údolí. Ben se řítil mezi stromy a kamenitá scenerie mu ve zpětném zrcátku kvapně mizela z dohledu. Policejní vůz, jejž nechal daleko za sebou, se rychle proměňoval v těžko rozpoznatelnou tečku.

Přímo před Benem se otevřela rovina, která jej po táhlém kopci vyvedla nahoru po hustě zarostlých svazích zelenozlatých lesů. Než z nich opět vyjel a cesta začala strmě stoupat k dalšímu průsmyku, služební vůz zmizel úplně.

Na příští křižovatce Ben sjel z upravené vozovky. Policie určitě brzy vyšle další jednotky, aby po něm pátraly. Stoupal po klikatých cestičkách stále výš, dokud se pod ním jako zmenšený model nerozkládal celý pás údolí řeky Aude. Po úzké stezce plné zákrutů už se nakonec nedalo pokračovat, a tak Ben opatrně zajel ke srázu, opřel motorku o stojan a slezl. Trochu rozlámaný z nepohodlného sezení se narovnal a odepnul si helmu.

V dáli před sebou rozpoznával zříceniny starobylých pevností a hradů, flíčky neotesaných šedých kamenů mezi lesya oblohou. Přešel ke strmému svahu a zastavil se se špičkami nohou přečnívajícími přes okraj. Sklopil zrak a zabořil se pohledem do korun stromů stovky metrů pod sebou.

Co teď?

Stál tam snad věčnost. Kolem něj pohvizdoval chladivý horský vánek a na údolí i jeho naději se pomalu snášela tma. Ben vytáhl placatku; ještě byla z poloviny plná. Zavřel oči a přiložil láhev ke rtům.

Hned se však zarazil. Nečekaně se mu rozezvonil telefon.

„Benedikt Hope?“ ozval se skřípavý hlas na druhé straně.

„S kým mluvím?“

„Máme Ryderovou.“ Hlas čekal na jeho reakci, ale Ben mlčel.

Po pár vteřinách tedy muž hovořil dál. „Jestli ji chcete vidět živou, pozorně mě teď poslouchejte. Uděláte přesně to, co vám řeknu.“

„Co chcete?“ tázal se Ben.

„Vás, pane Hope. Vás a ten rukopis.“

„A podle čeho soudíte, že ho mám?“

„Víme, co jste si vzal od naší společné známé, profesorky Manziniové,“ pokračoval hlas. „Doručíte věc osobně dnes večer na Plače du Peyrou v Montpellier. Setkáme se u sochy Ludvíka XIV. přesně v jedenáct. Přijdte sám, budeme vás sledovat. Pokud spatříme policisty, pošleme vám Ryderovou po kouskách.“

„Chci důkaz, že žije,“ žádal Ben. Ve sluchátku slyšel šustivý zvuk, jak volající někomu předával telefon. Náhle se ozval Robertin hlas. Zněla vystrašeně. „…jsi ty, Bene? Já…“ Kdosi ji utnul v půli věty a sebral přístroj zpět.

Ben usilovně přemýšlel. Roberta žije, a dokud nedostanou, co chtějí, nezabijí ji. Což znamená, že musí hrát o čas.

„Potřebuju osmačtyřicet hodin,“ prohlásil.

Dlouhá odmlka. „Proč?“ zeptal se hlas nakonec.

„Protože ten rukopis nemám u sebe,“ lhal Ben. „Schoval jsem ho v hotelu.“

„Vrátíte se pro něj a přinesete nám ho,“ nařídil muž. „Máte čtyřiadvacet hodin, pak ta žena zemře.“

Čtyřiadvacet hodin. Benovi vířily myšlenky hlavou. Ať přijde s jakýmkoliv plánem na Robertinu záchranu, rozhodně bude potřebovat delší dobu na to, aby ho mohl uskutečnit. Mnohokrát už s únosci vyjednával a věděl, co se jim honí hlavou. Někdy na svých požadavcích nekompromisně trvali a byli schopni oběť popravit bez nejmenšího zaváhání. Jenže to se týkalo hlavně těch, kteří už neměli co získat – tedy když vyjednávání selhávalo, anebo bylo téměř jasné, že stanovenou sumu nikdo nezaplatí. Pokud však tihle chlápci po tom rukopisu skutečně tak touží a domnívají se, že jim ho Ben donese až pod nos, pak je to jeho eso v rukávu, které musí použít v příštím tahu. Už jednou se mu podařilo volajícího zviklat, tak proč ještě trochu nepřitlačit?

„Počkejte,“ pravil klidně. „Domluvme se rozumně. Máme tu problém – jenom díky vám se teď hotel hemží po krk ozbrojenýma poldama. Já jsem samozřejmě schopen ten rukopis dostat ven, ale potřebuju víc času.“

Další dlouhá pauza. K Benovu uchu doléhaly útržky tlumené konverzace, až nakonec hlas pronesl: „Dáme vám šestatřicet hodin. Do jedenácti zítra večer.“

„Budu tam.“

„To bych vám radil, pane Hope.“

49

POLICEJNÍ PREZIDIUM, MONTPELLIER

Prodejní automat spolkl Šimonovy drobné a vyplivl plastový kelímek, do něhož vytryskl tenký pramínek hnědé tekutiny. Nádobka byla tak křehká, že když ji chtěl inspektor vzít do ruky, málem všechnu kávu vytlačil. Usrkl si a zamračeně se rozešel chodbou k Cellierově kanceláři.

Na stěně visel plakát, který viděl snad všude – snímek pohřešovaného kluka, který před pár dny zmizel beze stopy. Vyvěsili ho dokonce i v té zaplivané hospodě ve vsi, kde bydlí onen starý kněz.

Podíval se na hodinky. Cellier už měl deset minut zpoždění. Potřeboval si s ním vyměnit poznatky o případu Bena Hopea a oznámit mu, co se právě dozvěděl z Interpolu. Proč jsou všichni tak zatraceně pomalí, sakra? Jak tak přecházel tam a zpět, Simon se neustále vracel pohledem k plakátu.

Znovu upil z plastového šálku, ale tentokrát už tekutinu skoro nepozřel. Pootevřel dveře Cellierovy kanceláře vyplněné zrnitým sklem a nakoukl dovnitř. Sekretářka vzhlédla od psaní.

„Kde bych tu sehnal dobrý kafe, prosím vás?“ zeptal se. „Někdo naplnil váš automat průjmem.“

Dívka se uchichtla. „Kousek odsud je výborná kavárna, pane, přímo rovně podél silnice. Já nikam jinam nechodím.“

„Díky. Tak až přijde váš šéf, pokud se teda vůbec kdy objeví, vyřidte mu, že se za pár minut vrátím. A tyhle blitky můžu vylít kam?“

„Nechte mi to tady,“ pobídla ho sekretářka se smíchem. Detektiv se naklonil přes její stůl, aby postavil kelímek tam, kde nebude překážet, a všiml si rozloženého pořadače s fotografií pohřešovaného Marka Duboise. Vedle ležel malý průhledný sáček s drobnými předměty.

„Tak jo, zatím se mějte. Kafe tudy, nebo tam?“ prohodil Simon na závěr, ukazuje prstem z okna nejdřív nahoru a pak dolů po ulici.

„Tam.“

Simon už vycházel ze dveří, když se zarazil a otočil se zpět k sekretářčině stolu. Sklonil se nad složkou. „Odkud je tohle?“ otázal se.

„Co přesně myslíte?“

„Tady to v tom sáčku.“ Zabodl prst do jednoho předmětu, jenž upoutal jeho pozornost. „Kde to našli?“

„Všechno patří k případu nezvěstného Duboise,“ sdělila mu. „Zápisník a pár dalších věcí toho kluka.“

„Co tohle konkrétně?“ ukázal.

Dívka svraštila čelo. „To, myslím, pochází z jeho pokoje. Nepřikládají tomu ale žádnou váhu. Právě zadávám poznámky z případu do počítače. Proč se ptáte?“

Měl příliš naspěch na to, aby šel tři bloky ke kavárně a zpátky pěšky. Skočil do neoznačeného vozu, který mu přidělili, a šlápl na plyn. O tři minuty později vyšel z kavárny s brioškou a nápojem, který svou barvou i vůní mnohem více připomínal to, čemu se říká káva. Vsoukal se za volant a usrkl z kelímku. Mmm, to je jiné kafe, doslova a do písmene, pochvaloval si v duchu. Konečně si mohl v klidu uspořádat myšlenky.

Byl tak zahloubaný do sebe, že muže, jenž se rychle přibližoval k jeho vozu, vůbec nepostřehl. Vlastně si ho všiml až ve chvíli, kdy Ben Hope otevřel dveře, vklouzl dovnitř a přiložil mu pistoli ke spánku.

„Vaši osmatřicítku, s dovolením,“ přikázal Ben nevzrušeně. „Pěkně pomalu.“

Simon chvilku váhal, ale pak s povzdechem spustil ruku k pouzdru, opatrně vytáhl pistoli a s prsty daleko od spouště a tak, aby je Ben viděl, mu zbraň pažbou napřed podal. „Vy máte ale nervy, Hope.“

„Startujte, projedem se.“

Bez jediného slova vyjeli za hranice města, a zamířili po úzkých silničkách klikatících se po zalesněných březích řeky Mosson na severozápad k oblasti Bois de Valěne. Po pár kilometrech Ben ukázal k mýtině probleskující mezi stromy. „Tady zastavte,“ řekl. Vozidlo se pár vteřin kodrcalo po neupravené cestě, až nakonec dorazilo k zastíněnému palouku za hranicí lesa. Ben nechal Simona vystoupit a stále ho držel na mušce. Vedl ho k řece, jejíž průzračná voda spokojeně šuměla a cákala o kameny.

„Zastřelíte mě,“ prohodil Simon, „majore Hope?“

Ben se pousmál. „Koukám, že jste neztrácel čas. Ale něco takového bych neudělal. Jenom jsem si s váma chtěl popovídat – a tady to vypadá moc hezky.“

Simon přemítal, jestli k němu Ben přistoupí natolik blízko, aby se mu mohl pokusit vytrhnout pistoli. Nezdálo se.

Když společně došli až ke břehu, pokynul Ben policistovi, aby se usadil na jednom placatém kameni. Sám spočinul o pár metrů dál.

„O čem chcete mluvit?“ otázal se detektiv.

„Pro začátek třeba o tom, jak nařídíte svým mužům, aby po mně nešli.“

Simon se rozesmál. „A proč bych to dělal?“

„Protože já nejsem váš zabiják.“

„Ne? Ovšem zatím to vypadá, že kamkoliv se hnete, necháváte za sebou mrtvá těla,“ oponoval inspektor. „A únos policisty pod pohrůžkou k nevinnému člověku taky moc nesedí.“

„Nedostanete mě.“

„Uvědomujete si, že tohle ukazuje na vaši vinu?“

„Zcela jasně,“ přitakal Ben. „Jenže mě ještě čeká kus práce, ve které nebudu moct pokračovat, dokud mi vaši lidi budou pořád šlapat na paty.“

„Jenže to je zase naše práce, Hope. Kde je Roberta Ryderová?“

„To už dávno víte. Unesli ji.“

„Přestávám se v těch jejích únosech orientovat,“ utrousil Simon.

„Tentokrát je to poprvé. My dva spolu pracujeme.“

„Na čem?“

„To vám bohužel nemůžu říct.“

„No ale něco mi snad říct můžete, ne? Proto jste mě sem přece vzal.“

„To je pravda. Říká vám něco pojem Gladius Domini?“

Simon se zarazil. „No… vlastně ano. Jedna z vašich obětí to měla vytetované na těle.“

„Není to moje oběť, zabili ho jeho vlastní lidé. Kulkou určenou Robertě Ryderové – nebo mně.“

„Do čeho jste to sakra zapletený, Hope?“

„Podle mě jde o sektu křesťanských fundamentalistů, možná i o něco víc. Jsou vysoce organizovaní, disponují velkým množstvím financí a jdou si tvrdě za svým. A teď drží Robertu.“

„Proč? Co by po ní mohli chtít?“

„Pokoušejí se ji – a mě taky, když jsme u toho – zabít už celý uplynulý týden. Nevím jistě proč. Ale dokážu ji zachránit.“

„Tohle je záležitost pro policii,“ namítl Simon.

„Kdepak, tohle je moje teritorium. Vím, jak to dopadá, když se do únosu vloží policie, zažil jsem to až příliš často. Oběť pak většinou skončí v plastovém pytli. Musíte se stáhnout a nechat to na mně. Navíc tím taky něco získáte.“

„Nejste v pozici, abyste si kladl podmínky.“

Ben se pousmál. „Já držím v ruce zbraň.“

„A co vás vede k závěru, že vás nechám jít?“

„A co vás vede k závěru, že nechám jít já vás, inspektore?“ odvětil Ben. „Klidně jsem vás mohl zabít. A dostanu vás, kdykoliv se mi zachce.“

„Hm. Tajná úkladná vražda. K tomu vás cvičí, co?“

„Nevyhrožuju vám. Chci jenom, abysme si navzájem vyšli vstříc.“

Simon povytáhl obočí. „Co bych z toho měl?“

„Dám vám ty, co zabili vaše muže. Vrahy Michela Zardiho, kteří se snažili dostat i Robertu Ryderovou – v době, kdy jste ji pokládal za blázna.“

Při té vzpomínce Simon zahanbeně zabodl pohled do země.

„A to jen pro začátek,“ pokračoval Ben. „Myslím, že budete hodně překvapený, až zjistíte, kam vás to dovede.“

„No dobře. Co teda chcete?“

„Potřebuju, abyste pro mě něco udělal.“ Ben mu hodil lístek s telefonním číslem, jež získal od holohlavého muže při přestřelce pod mostem.

„Co je to?“ Detektiv na číslo nechápavě zacivěl.

„Jenom mě poslouchejte. Sežeňte ty nejschopnější lidi z Paříže, aby mu zavolali. Vystupuje jako’Saul‘ a váš člověk by měl dělat, že je Michel Zardi.“

„Ale Zardi je přece mrtvý.“

Ben přikývl. „To ano, ale Saul si myslí, že žije. A taky že se mnou určitým způsobem spolupracuje. O detaily se nestarejte. Saulovi řekněte, že Ben Hope zdrhl zpátky do Paříže, že vy jste šel s ním, ale zradil jste ho a teď ho držíte v hrsti. Dáte mu ho, ale bude to něco stát. Určete hodně vysokou částku a dohodněte si schůzku.“

Simon se kousal do rtu, jak se rychle snažil složit všechny kousky skládačky dohromady.

„Nechejte Saula zatknout,“ hovořil Ben dál, „a pořádně ho zmáčkněte. Řekněte mu, že policie ví o Glaidus Domini úplně všechno, protože ten plešoun ho před svou smrtí prodal. Takže by měl hezky rychle všechno vyklopit.“

„Vůbec se nechytám,“ přiznal inspektor zamračeně.

„Brzo to pochopíte – pokud uděláte všechno tak, jak říkám. Musíte sebou ovšem pohnout.“

Simon několik minut mlčky přemítal. Ben povolil sevření zbraně a položil si ruku do klína. Sehnul se pro kamínek a šplouchl s ním do řeky.

„Povězte mi víc o vás a Ryderové,“ vybídl ho Simon nakonec. „Jste páreček, jak se říká?“

„… ne,“ odvětil Ben po chvilce.

„S chlapama jako my nemají ženské o co stát,“ pronesl Simon zamyšleně a jako prve Ben i on hodil do vody kamínek. Oba pozorovali, jak letí širokým obloukem proti slunci a pak s cáknutím dopadne na hladinu, na níž zbudou jen soustředné kružnice zčeřených vlnek. „Takoví vlci samotáři. Chceme je milovat, ale nakonec jim jen ubližujeme. A tak nás opouštějí.“

„Vlastní zkušenost?“

Simon se Benovi podíval do očí a smutně se usmál. „Řekla mi, že život se mnou po boku je jako smrt. Nedokážu myslet na nic jiného a je to taky jediné téma mých hovorů. Smrt je moje práce a tu znám dokonale.“

„A taky vám docela jde,“ prohodil Ben.

„Docela jo,“ pokýval Simon hlavou, „ale ne dost. Jak jste sám trefně poznamenal, vy držíte v ruce zbraň.“

Ben mu hodil osmatřicítku nazpět. „Na znamení dobré víry.“

Detektiv překvapeně zamrkal a zastrčil pistoli do pouzdra. Ben mu nabídl cigaretu. Jen mlčky seděli, kouřili, pozorovali proudící vodu a naslouchali zpěvu ptáků. Po chvíli se Simon otočil k Benovi. „Dobrá. Řekněme, že do toho půjdu. Chci, abyste pro mě na oplátku udělal ještě jednu věc.“

„A to?“

„Pomohl najít jednoho pohřešovaného kluka. Tomu se přece běžně věnujete, ne?“

„Vy jste fakt neztrácel čas.“

„Tohle mi sdělil váš přítel kněz. Zpočátku jsem mu nevěřil, tak jsem kontaktoval Interpol. Vy náhodou nevíte něco o případu únosu Juliána Sancheze, co? Španělská policie pořád ještě tápe po tajemném zachránci, který odvedl tak… vynikající práci.“

Ben pokrčil rameny. „Cistě mezi náma bych o tom možná něco věděl. S tím únosem vám ale bohužel pomoct nemůžu, na to nemám čas. Musím najít Robertu.“

„A co kdybych vám řekl, že ty dva případy spolu souvisejí?“

Ben po něm vrhl ostrý pohled. „Co tím míníte?“

Simon se pousmál. „V pokoji toho chlapce našli zlatý medailon. Symbol, který je na něm vyrytý, by vám byl určitě povědomý. Schválně – meč s heslem Gladius Domini, které se vine kolem ostří.“

50

MONTPELLIER

„Další otázky? Proč radši nehledáte mýho syna, místo abyste se sem chodili pořád vyptávat?“

Natalie Duboisová i tak pozvala Bena dál a uvedla jej do obývacího pokoje jednoduchého, střízlivě zařízeného domu. Drobné blondýnce bylo něco přes třicet, měla bledou pleť, ustaraný obličej a tmavé kruhy pod očima. „Dlouho vás nezdržím,“ ubezpečoval ji Ben. „Potřebuju si jen doplnit pár detailů.“

„Všechno už jsem řekla policajtům,“ odsekla. „Je pryč už několik dní – co ještě chcete vědět?“

„Jsem specialista, madam. Prosím, pokud se mnou budete spolupracovat, jsem si jist, že budeme mít mnohem větší šanci najít Marka co nejrychleji. Mohu se posadit?“ Vytáhl zápisník a pero.

„Já jenom vím, že se mu stalo něco hroznýho. Cítím to. Myslím, že už ho nikdy neuvidím.“ Ve ztrhané tváři se zračilo vyčerpání. Paní Duboisová potichu zavzlykala do kapesníku.

„Takže když jste ho naposledy viděla, odjížděl na mopedu. Neřekl vám, kam má namířeno?“

„Samozřejmě že ne. Kdyby ano, už bych se o tom zmínila,“ odpověděla netrpělivě.

„Mohla byste mi napsat poznávací značku toho mopedu, prosím? Už Marc někdy něco takového provedl? Mám na mysli, že by na pár dní zmizel.“

„To nikdy. Párkrát přišel pozdě domů, ale takhle dlouho ještě pryč nebyl.“

„Co kamarádi? Nemohl třeba odjet někoho navštívit nebo vyrazit na nějakou akci? Co koncert? Party, která se protáhla…?“

Žena zavrtěla hlavou a popotáhla. „Marc takový není. Je spíš plachý, uzavřený do sebe. Rád si čte a dokonce píše vlastní povídky. Pár přátel sice má, ale ven s nima nechodí.“

„Ještě studuje?“

„Ne, tenhle rok skončil. Pracuje s mým švagrem, učí se na elektrikáře.“

„A co Markův otec, žijete spolu?“ Ben si všiml, že žena nenosí snubní prstem.

„Markův otec nás před několika lety opustil,“ odvětila chladně. „Od té doby jsme ho neviděli.“

Ben si do notesu poznamenal: Otec – zapleten v únosu?

Natalie Duboisová se hořce zasmála. „Jestli vás napadá, že by v tom mohl mít prsty, tak se mýlíte. Tomu chlapovi nezáleží na nikom jiném než na sobě.“

„To je mi líto,“ pravil Ben. „Je Marc věřící? Nemluvil někdy o tom, že by se chtěl přidat k nějaké křesťanské organizaci nebo něčemu podobnému?“

„Kdepak. Ptáte se kvůli tý věci, co našli v jeho pokoji?“

„Tomu medailonu, ano.“

„Netuším, kde to vzal, v životě jsem to neviděla. Policajti – teda ti jiní – tvrdí, že to ukradl. Ale můj Marc není žádnej zloděj,“ pronesla Natalie Duboisová rázně, až se nadzvedla ze židle.

„S tím souhlasím. Poslyšte, myslíte, že bych si mohl promluvit s jeho strýcem? S Richardem?“

„Proč ne, bydlí o kus dál v týhle ulici. Ale neřekne vám víc, než už víte ode mě.“

„Přesto bych ho rád navštívil. Bude teď doma?“

Když už se zvedal k odchodu, sevřela mu žena náhle zápěstí a zadívala se mu do očí. „Najděte mého chlapce, pane.“

Poplácal ji po ruce. „Pokusím se.“

„Toho kluka neunesli, prokrista. Někam se zdejchnul, nejspíš s nějakou holkou. Nebo klukem. Kdo to sakra může dneska říct?“ Richard nabídl Benovi pivo. „První polda, co znám, kterej pije ve službě,“ rozesmál se, když Ben plechovku otevřel, a přitáhl židli ke stolu.

„Funguju jako externí poradce, dalo by se říct,“ opáčil Ben. „Co vás vede k závěru, že prostě jenom utekl?“

„Podívejte, čistě mezi náma, Marc je stejnej jako můj brácha Thierry. Totální flákač, v životě si neudržel žádnou práci a co chvíli se ocitl v lochu za drobný krádeže a tak. A jeho kluk se podle mě dal na to samý, akorát jeho matka to nechce vidět. Bezmezné ho zbožňuje. Já osobně proklínám den, kdy jsem se od ní nechal překecat, abych vzal toho malýho bastarda do fochu. Naprostá ztráta času a peněz, a jestli ho brzo nevyhodím, nejspíš se jednou uškvaří na živým vodiči a já za to ještě ponesu zodpovědnost…“

„Já vás chápu, přesto nemůžu vyloučit podezření, dokud se nepotvrdí jiná verze. Vy jste jeho strýc a ten kluk nemá otce. Svěřoval se vám někdy? Nezmínil se třeba o něčem neobvyklém?“

„Žertujete? Marc je celej divnej, furt chodí s hlavou v oblacích, jak se říká.“

„Jak to?“

Richard rozčileně rozhodil rukama. „Protože… sakra, žije si ve svým snovým světě. Kdybych měl věřit polovině z toho, co vykládá, musel bych si myslet…, nevím…, že Drákula žije vedle v baráku a svět ovládají vetřelci. A tak dále, co vás napadne.“ Hlasitě usrkl piva, a když odtáhl plechovku od úst, zbyl mu na horním rtu prstýnek pěny. Otřel si jej rukávem. „Jako s tím kšeftem, co jsme dostali těsně před tím, než zdrhl…“

„Nebo zmizel.“

„No, to je jedno.“ Richard vyprávěl Benovi o sklepení. „Neustále o tom mlel, furt dokola. Byl přesvědčenej, že se tam něco děje. Prej něco zvláštního.“

Ben se naklonil nad stůl a odložil plechovku. Z kapsy vytáhl notes. „Bylo to soukromé sídlo?“

„Ále, vlastněj to jacísi pánbíčkáři.“ Richard se zašklebil. „Znáte to, středisko křesťanskýho čehosi. Jako nějaká škola nebo co. Milí, přátelští lidi. A slušní, zaplatili hned a na dřevo.“

„Máte adresu?“

„No jasně.“ Richard zašel do předsíně a vrátil se s tlustým obchodním diářem. Chvíli v něm listoval. „Tady je to. Středisko křesťanskýho učení, taková díra asi patnáct kilometrů odsud. Ale jestli si myslíte, že ten bezbožnej malej mamlas šel právě tam, tak se zatraceně mejlíte.“ Richard si povzdychl. „Podívejte, možná jsem trochu moc tvrdej. Jestli se mu něco stalo, pak je mi líto a beru všechno zpět. Ale prostě tomu odmítám uvěřit. Za tři čtyři dny mu dojdou všechny prachy, co sebral Natalii, a bude doma, ani nemrknete – se staženým ocasem a pořádnou vopicí navrch. A na tyhle jdou naše daně, místo co byste honili opravdový hajzly.“

Roberta netušila, jak dlouho už na té úzké tvrdé pryčně leží. Pomalu přicházela k sobě a nejistě mrkala. Snažila se rozpomenout na to, co se stalo a kde vlastně je. Začínaly se jí vybavovat děsivé momenty. Mohutný, silný muž, jenž ji táhne z auta. Povalil ji. Vzpínala se a křičela, když jí píchl nějakou injekci. Pak asi ztratila vědomí.

V hlavě cítila pulsující bolest a v ústech nepříjemnou pachuť. Nacházela se v chladném, temném sklepě bez oken. Místnost byla dlouhá a široká, ale ona vězela zavřená v malé, stísněné kleci. Ze tří stran ji obklopovaly ocelové mříže a za zády měla studenou kamennou zed. Přesně zprostřed stropu visel drát a na něm jediná nezakrytá žárovka, jejíž matná žlutá záře chabě osvětlovala tlusté kamenné sloupy.

Ve druhé kleci o pár metrů dál ležel na betonové zemi zcela otupělý dospívající chlapec. Vypadalo to, že jej bud těžce nadopovali sedativy, anebo už je mrtvý. Roberta na něj zkusila zavolat. Ani se nepohnul.

Hlídal je vyhublý muž kolem třicítky. Měl vypouklé oči, jimiž neustále těkal kolem sebe, a rozcuchané zažloutlé vousy. Na krku mu visel popruh se samopalem. Nervózně přecházel z jednoho konce místnosti na druhý a zase zpátky. Roberta jej sledovala a odhadovala rozměry sklepení podle jeho kroků. Čas od času po ní střelil pohledem a vyboulenýma očima si ji prohlížel od hlavy k patě.

Po chvíli jej vystřídal starší podsaditý hlídač s vyholenou lebkou, jenž vystupoval mnohem sebevědoměji. Přinesl Robertě hrnek slabé kávy a trochu fazolí a rýže v cínové misce. Poté ji okázale ignoroval.

Kluk ve vedlejší kleci se pomalu probíral. Roztřeseně se vyškrábal na všechny čtyři a obrátil k vědkyni zrak. Měl ztrápené, krví podlité oči.

„Já jsem Roberta,“ šeptla přes mezeru. „Jak se jmenuješ?“

Chlapec byl příliš dlouho mimo sebe na to, aby jí dokázal odpovědět. Jen na ni tupě civěl. Robustní hlídač si však zjevně nepřál, aby spolu komunikovali. Z příruční tašky na zip vytáhl injekční stříkačku, skrze mříže chňapl chlapcovu paži a okamžitě mu něco píchl. Během minuty se kluk zase zhroutil k zemi.

„Čím ho to k sakru dopujete?“ zasyčela Roberta.

„Sklapni, ty děvko, nebo ti taky šlehnu.“ A pak si jí muž opět přestal všímat.

Hodiny se nekonečně vlekly a Robertě připadalo jako celá věčnost, než se strážní znovu vystřídali. Sotva hlídač s plnovousem zaujal svou pozici, začal si ji opět prohlížet. Tentokrát se dokonce váhavě usmál – a ona úsměv opětovala. „Asi bych nemohla dostat sklenku vody, co?“ houkla na něj. Muž chvíli váhal, ale nakonec přešel ke stolku, na kterém stála karafa s vodou a několik zaprášených sklenic.

Zdálo se, že by se rád zdržoval u Robertiny klece i poté, co dopila, a tak se znovu usmála. „Jak se jmenujete?“

„A-André,“ odvětil hlídač nejistě.

„Pojďte blíž, André, potřebuju, abyste mi s něčím pomohl.“

Vyhublý muž se ohlédl přes rameno, přestože v místnosti nikdo jiný nebyl. „Co chceš?“ zamumlal podezřívavě.

„Ztratila jsem náušnici,“ řekla. A dokonce nelhala. Šperk mohl ležet kdekoliv mezi hotelem a tímhle místem. Ukázala neurčitě mezi stíny na podlaze. „Spadla kousek od vás, jak stojíte. A skrz mříže tam nedosáhnu.“

„Seru na to, najdi si to sama.“ Hlídač se s kyselým výrazem ve tváři odvrátil.

„Moc vás prosím. Je to starožitnost, čtyřiadvacetikarátové zlato. Stála spoustu peněz.“

To muže zaujalo. Okamžik ještě rozvažoval, ale pak se otočil nazpět, přehodil samopal na záda a přešel k Robertině kleci. Poklekl do prachu a rozhlížel se kolem sebe. „Kde přesně?“

Roberta se přikrčila k mřížím. „Přímo tam, jak klečíte…, aspoň myslím…, možná o něco blíž ke mně…, jo, přesně tady…“

„Nic nevidím.“ Šátral dlaněmi po zemi, v očích soustředěný, lačný pohled. Roberta cítila pach zatuchlého potu smíchaný s levným deodorantem, asi jako vychladlé fazole v rajské omáčce. Vyčkávala, dokud se strážcova hlava téměř nedotýkala jejích mříží. Protáhla mezi nimi obě ruce a srdce se jí při pomyšlení na to, co se chystá udělat, zběsile rozbušilo. Muž se plně věnoval podlaze. Roberta se zhluboka nadechla a sebrala všechnu odvahu.

Prudkým pohybem popadla hlídačův knír a přitáhla jej k sobě. Muž škubl hlavou nazad a snažil se vytrhnout, vydávaje přidušené výkřiky. Roberta však držela pevně. Koleny se zapřela o mříže a vší silou trhla. Strážný narazil kostnatým čelem o ocelový prut klece. Zaječel bolestí a chňapal Robertě po zápěstích. Vědkyně zesílila sevření, prudce sebou cukla dozadu a znovu mu udeřila hlavou proti mřížím. Hlídač se tentokrát omráčeně svalil na podlahu, ale stále se vzpínal. Zabořila prsty do jeho mastných vlasů a stiskla. S nezamýšlenu krutostí, která jde ruku v ruce se zoufalstvím, mu opakovaně mlátila hlavou o betonovou zem, dokud nepřestal křičet a bránit se. Nakonec zůstal muž jen nehybně ležet a ze zlomeného nosu mu vytékal pramínek krve.

Pustila ho a odskočila od mříží, těžce oddechujíc a otírajíc si pot z očí. Pak spatřila svazek klíčů, jenž visel hlídači na opasku. Vydechla, opatrně se připlazila prachem zpět k mřížoví a natáhla paži. Napnutými prsty na klíče tak akorát dosáhla. Chvíli s nimi neobratně zápolila, než se jí je podařilo odepnout, vystrašená, že někdo přijde a chytne ji při činu. Roztřeseně zkoušela jeden klíč po druhém a neustále vrhala úzkostlivé pohledy k ocelovým dveřím na vrcholu schodů.

Čtvrtý klíč konečně zapadl a Roberta odemkla klec. Musela seo mříže pořádně opřít, aby odstrčila bezvládné tělo a mohla projít. Sehnula se pro samopal a pověsila si ho kolem krku.

„Hej, vstávej!“ Zabouchala na kov chlapcovy klece, ale nedočkala se žádné reakce. Hlavou jí blesklo, že kluka vytáhne a ponese s sebou, ale v tu ránu si uvědomila, že by pro ni byl příliš těžký. Jestli se jí podaří dostat se ven, vrátí se sem i s policií.

Přeběhla ke kamenným schodům, ale nedošlápla ještě ani na třetí schod a dveře nad ní se otevřely. Ztuhla a zůstala stát jako přimražená.

Na vrcholku schodiště se objevil muž v černém. Střetli se pohledem.

Okamžitě ho poznala. Její únosce. Bez jediného zaváhání mu namířila na hlavu a zmáčkla spoušť.

Jenže muž klidně vykročil po schodech dolů a široce se na ni usmíval. Přitlačila na spoušť ještě silněji, ale stále se nic nedělo. Zbraň se nejspíš zasekla – Roberta nedokázala přesně určit, co se děje. Ve dveřích se objevili další tři strážní; všichni na ni mířili samopaly podobnými tomu, jaký třímala v rukou.

Oni ovšem neopomněli natáhnout kohoutek.

Bozza ji zbraně rychle zbavil. Zachytil pěst, jíž se po něm rozmáchla, a zkroutil jí ruku za zády. Robertu ochromila bodavá bolest. Ještě půl centimetru a byl by jí zlomil paži. Odvedl ji zpátky k cele a smýkl s ní dovnitř. Zamřížované dveře za ní opět zaklaply.

Bozza jen těžko odolával touze rozčtvrtit ženu na kousíčky, pěkně pomalu a zvolna. Vytáhl nůž a začal přejíždět ostřím po ocelových prutech. „Až se nám tvůj pří teliček Hope vzdá,“ zaskřehotal svým chraplavým, přidušeným hlasem, „užijeme si všichni spoustu legrace.“

Plivla mu do obličeje, ale on se jen skřípavě rozesmál a sliny otřel.

Poté se sklonil a Roberta zděšeně pozorovala, jak zneškodněnému hlídači podřezává krk a nechává jeho krev odtékat do odpadu uprostřed podlahy, jako by v rukou držel obyčejné podsvinče.

51

Dlouhá horká léta, poklidný život a dobré jídlo a víno. Typické francouzské přednosti imponovaly k stáru mnoha Britům natolik, že se rozhodli nechat zkažené ostrovní království za sebou a přesídlit na důchod na pevninu. Ne všichni vystéhoválci však byli Vysloužilí advokáti, akademičtí pracovníci či obchodníci. Uběhlo pěkných pár let od chvíle, kdy dal deštivému Blackpoolu sbohem i Benův spolubojovník ze speciální jednotky Jack a přestěhoval se do hezkého plážového domku poblíž Marseille. I on byl napůl v důchodu, ale stále si držel pár zákazníků. Podnikal v oblasti elektronických sledovacích přístrojů – a podobně zaměřených záležitostí.

Daytona se řítila po francouzské pobřežní silnici jako neřízená střela. Za normálních okolností to do Marseille trvalo dvě hodiny jízdy. Ben urazil vzdálenost za hodinu.

O pět hodin později už uháněl zpět, k tandemu přivázanou velkou černou kabelu.

Široká dlážděná příjezdová cesta vedla mezi svěže zelenými trávníky až k oslnivému průčelí ze skla a alabastru moderní budovy vsazené mezi stromy. Na jednom z vysokých kamenných sloupů vstupní brány visela naleštěná mosazná cedule s křížem a nápisem STŘEDISKO KŘESŤANSKÉHO UČENÍ. Před vchodem stály řady zaparkovaných vozů. I z místa, kde Ben zastavil, dokázal v listoví rozeznat několik nenápadných kamer, které se neustále otáčely a snímaly prostor kolem budovy. Brána z tepaného železa byla zamknutá; ve zdi byl zabudován bzučák pro návštěvy a další miniaturní kamera.

Kluk musel přelézt zed, aby se dostal dovnitř, což znamenalo, že někde poblíž by měl být stále ukrytý jeho moped. Ben zaparkoval motorku o pár metrů dál po silnici a vydal se na průzkum do křovin a mezi stromy, jež cestu lemovaly. V místech, kde na opačné straně přecházela asfaltová vozovka v zarostlou krajnici, našel Ben v hlíně nejasné stopy po pneumatikách. O kousek dál travina zvolna vybíhala k trsu trnitých keřů a skupince stromů. Ben sledoval stopy kol v sešlapané trávě – na prašném kousku země dokonce objevil část šlépěje. Mezi zelení náhle prosvitl záblesk jasně žluté barvy. Ben nadzvedl hustě olistěnou větev a odhalil zadní konec mopedu Yamaha, jenž vykukoval z křoví. Poznávací značka přišroubovaná k blatníku souhlasila s tou, kterou mu nadiktovala Natalie Duboisová.

Nenápadně přešel zpět ke svému motocyklu. Plán už dávno vymyslel. Z tandemu uvolnil černou kabelu a opatrně ji položil do trávy. Potom otevřel postranní brašny motorky a vylovil modrou kombinézu a elektrikářské nářadí.

Recepční si právě chtěla udělat malou přestávku, když se v luxusním vestibulu Střediska křesťanského učení objevil elektrikář a kráčel k její přepážce. Na sobě měl pracovní kombinézu a kšiltovku, přes rameno černou kabelu a v ruce krabici s nářadím.

„Myslela jsem, že už jste to vedení předělali celé,“ poznamenala, ale v duchu složila kompliment mužovým hezkým modrým očím.

„Já si to jdu jenom prohlídnout, slečno,“ odvětil elektrikář. „Za chvilku je to hotový. Potřebuju překontrolovat pár věcí, udělat nějaký poznámky a tak. Zdraví a bezpečnost, celej ten úřední postup – stavební předpisy, znáte to.“ Zamával jí před očima laminovaným průkazem, který byl nejspíš v pořádku, přestože se na něj recepční nestihla pořádně podívat.

„A co si tam nesete?“ otázala se ještě a pohodila hlavouk brašně.

„Jo, no, cívky drátů…, taky elektroměr a tak podobně, spoustu krámů, který budu potřebovat. Chcete se mrknout?“ Ben složil těžkou tašku na přepážku a z poloviny ji rozepnul. Ven se oka mžitě vyvalily různobarevné drátky.

Dívka se usmála. „Ne, díky, budu vám věřit. Tak zatím na shle.“

52

PLACE DU PEYROU, MONTPELLIER

Neoznačená dodávka zastavila na náměstí přesně za minutu jedenáct. A přesně podle domluvy čekal Ben u sochy Ludvíka XIV. Zadní dveře se rozletěly a ven vyběhli čtyři hromotluci. Když Bena obstoupili, zvedl ruce nad hlavu na znamení kapitulace. V zádech ucítil hlaveň pistole a poté jej muži důkladně prohledali. Neměl zbraň. Hrubě do něj strčili a šoupli jej do dodávky. Posadili ho na tvrdou lavici mezi dva únosce. Zadní okna vozu byla zaslepená a kabinu řidiče oddělovala od nákladního prostoru dřevěná přepážka, takže nebylo vůbec možné vyhlédnout. Dodávka se s trhnutím rozjela; v plechovém prostoru se kovově rozléhal pravidelný klapot motoru.

„Předpokládám, že mi nikdo neřekne, kam mě vezete, co?“ prohodil Ben a zapřel se nohama o protější podběh, aby nesklouzl z lavice. Žádnou odpověď neočekával. Nikdo z mužů ani necekl, zato na něj soustředěně mířily čtyři páry očí, jeden glock ráže devět milimetrů, čtyřicítka kel-tec a dva samopaly škorpion.

Drkotavá, rachotivá jízda trvala asi půl hodiny. Podle toho, jak nadskakovali, museli opustit hlavní silnici a prodírat se dál na venkov. S tím Ben počítal. Dodávka náhle znatelně přibrzdila, ostře zahnula doprava a najela na sypaný štěrk. Chvíli chroupal pod koly a pak drnčení ustalo – vůz se vyhoupl na betonovou rampu a v prudkém sklonu sjížděl dolů. Za okamžik zastavil a dveře nákladového prostoru se otevřely.

Další ozbrojenci. Bena oslepila prudká záře svítilny. Ozývaly se úsečné rozkazy a někdo jej drsně vytáhl z auta ven. Ztěžka doskočil na betonovou zem. Stáli v podzemním parkovišti.

Muži jej hlavněmi postrkovali před sebou ke krátkému schodišti, po němž vyběhli nahoru do zšeřelé budovy. Procházeli potemnělými chodbami v mihotavém světle baterky, jež přicházelo zpoza Benových zad. Na konci úzké spojovací chodby se nacházel snížený dveřní prostor. Jeden ze strážných, muž s plnovousem na tváři a škorpionem přes rameno, zarachotil klíči a odemkl visací zámky. Těžké dveře se se zhoupnutím otevřely a v kuželu světla Ben postřehl, že jsou to vlastně železná pancéřová vrata.

Další schody vedly opět dolů, tentokrát do sklepení. Ozvěna mužských hlasů Benovi prozradila, že se jedná o prostornou místnost. Paprsky světla se odrážely od kamenných sloupů a mihl se v nich záblesk ocelových mříží. Zdálo se, že přeletěly i po páru mžourajících očí na protějším konci sklepa.

Patřily Robertě.

Než na ni stihl zavolat, vrazili do něj a postrčili ho k dalším dveřím. Se skřípotem otevřeli železnou západku a dveře s vrzáním povolily. Muži s Benem hrubě smýkli do cely a zabouchli za ním. Zástrčka zapadla na své místo.

V naprosté tmě Ben hmatem zkoumal prostor kolem sebe. Kobka měla masivní, pravděpodobně dvouvrstvé stěny a žádná okna. Usadil se na tvrdou pryčnu a čekal. Jediný proužek světla pocházel z matně zeleného ciferníku jeho hodinek.

Asi po dvaceti minutách, kolem půlnoci, se pro něj ozbrojenci vrátili. S pistolí v zádech jej odváděli zpět prostorným sklepením.

„Bene?“ zvolala Roberta ustrašeně odkudsi z hlubin místnosti. Úsečný příkaz hlídače, jenž stál poblíž její klece, ji však okamžitě umlčel.

Zpátky temnými chodbami a nahoru po schodech. První patro budovy už bylo osvětlené lépe. Prošli jakýmsi vchodem a Ben náhle zamrkal před oslnivou září bíle omítnutých stěn a silných neonů. Hnali jej výš po dalším schodišti a pak dlouhou chodbou ke dveřím kanceláře. Uvedli ho dovnitř.

Na opačném konci místnosti se od pracovního stolu se skleněnou deskou zvedl muž s vážnou tváří oděný v šedivém obleku. Bena šťouchla do zad hlaveň samopalu tak nečekaně, že klopýtl a udělal pár nechtěných kroků dopředu.

„Rád vás konečně poznávám, biskupe Usberti.“

Usbertiho širokou snědou tvář rozjasnil úsměv a s těžkým italským přízvukem pravil: „Jsem ohromen. Jen ta hodnost už je dnes arcibiskupská.“ Pokynul rukou k jednomu z kožených křesel rozestavěných kolem stolu. Otevřel pokojový bar a vytáhl dvě broušené skleničky a láhev Rémy Martin. „Něco k pití?“

„Jak zdvořilé.“

„Nerad bych, abyste získal dojem, že se o své hosty neumíme postarat,“ opáčil Usberti vlídně, nalil každému poctivou dávku koňaku a pánovitým gestem volné ruky propustil hlídače. To Bena překvapilo. Po očku duchovního sledoval, jak pohledem vyprovází strážné z místnosti. „Doufám, že se na vás mohu spolehnout a v průběhu našeho soukromého rozhovoru se nepokusíte o žádný z těch svých triků,“ podotkl Usberti a podal Benovi sklenku. „Nezapomínejte na to, že i v tuto chvíli má doktorka Ryderová pistoli u spánku.“

Ben se na poznámku neobtěžoval reagovat a namísto toho prohodil: „Blahopřeju k povýšení. Jak vidím, svůj hábit jste dneska nechal doma.“

„Blahopřát bych měl spíš já vám,“ pravil Usberti. „Máte přece Fulcanelliho rukopis, nebo ne?“

„To ano,“ připustil Ben a zavířil zlatavou tekutinou v dlani. „Proč tedy doktorku Ryderovou nepustíte?“

Usberti se dunivě rozesmál. „Pustit ji? Chtěl jsem ji nechat zabít, jakmile dostanu rukopis do ruky.“

„Zabijete ji, a potom zabiju já vás,“ poznamenal Ben nevzrušeně.

„Řekl jsem, že jsem ji chtěl nechat zabít,“ oponoval Usberti. „Ale rozmyslel jsem si to.“ Přejížděl sklenkou po povrchu stolu a zamyšleně si Bena prohlížel. „Dokonce jsem se rozhodl nenechat zabít ani vás, pane Hope. Tedy za určitých podmínek, samozřejmě.“

„To je od vás velice šlechetné.“

„Ale vůbec ne. Člověk jako vy by se mi totiž mohl náramně hodit.“ Usberti se chladně pousmál. „Ačkoliv musím přiznat, že mi chvíli trvalo, než jsem si to uvědomil. Nejdřív jsem jenom vztekle přihlížel, jak jednoho po druhém ničíte mé muže, kteří měli vás i Ryderovou zlikvidovat. Ukázalo se, že je velice těžké sprovodit vás ze světa. Tak těžké, až jsem si začal říkat, že takový člověk má příliš velkou cenu na to, abych ho nevyužil ve svůj vlastní prospěch. Chci, abyste pro mě pracoval.“

„Myslíte pro Gladius Domini?“

Usberti přikývl. „Mám s Gladius Domini velké plány a vy se můžete stát jejich součástí. Udělám z vás velice bohatého muže. Pojdte se mnou, pane Hope, projdeme se.“

Ben jej následoval z kanceláře do chodby. Strážní, již zvenčí hlídali vchod, se k nim beze slova připojili a kráčeli pár metrů za nimi, zbraně namířené na Bena. Zastavili se u výtahu. Usberti zmáčkl přivolávač a kdesi hluboko pod nimi se ozvalo hučení hydraulického zařízení.

„Prozradte mi, arcibiskupe, co má s tímhle vším ten rukopis vlastně společného? Proč o něj tolik stojíte?“ Dveře výtahu se s jemným zavrčením otevřely a Ben s duchovním nastoupili, ozbrojené muže stále v patách.

„Už spoustu let se věnuji alchymii,“ odpověděl Usberti. Natáhl tupý prst a stiskl tlačítko přízemí.

„Proč?“ zajímal se Ben. „Jen abyste ji mohl zavrhnout jako kacířské učení?“

Usberti se pro sebe uchichtl. „Tak tohle si myslíte? Kdepak. Rád bych jejích poznatků co nejlépe využil.“

Výtah se hladce zastavil a všichni vystoupili. Ben se rozhlédl kolem sebe. Ocitli se v rozlehlé, jasně osvětlené laboratoři, kde asi patnáct pracovníků obstarávalo vědecké přístroje, horlivě něco zapisovalo do tabulek nebo sedělo u počítačového terminálu. Všichni na sobě měli bílé pláště a ve tvářích stejný, vážný výraz.

„Vítejte v zařízení Gladius Domini pro alchymistický výzkum,“ pronesl Usberti a teatrálně rozhodil pažemi. „Jak vidíte, pracujeme v o něco sofistikovanějších podmínkách než doktorka Ryderová. Týmy mých vědců se střídají na směny, fungujeme bez přestávky.“ Vzal Bena za loket a prováděl ho po laboratoři. Ani tehdy nepřestávaly na Bena mířit hlavně samopalů.

„Něco vám o alchymii povím, pane Hope,“ pokračoval Usberti. „Nepředpokládám, že byste kdy slyšel o organizaci zvané Strážci.“

„A to se zrovna pletete.“

Usberti povytáhl obočí. „Jste obdivuhodně informován. Asi pro vás tedy nebude překvapením, že Strážci byli elitní pařížský spolek, který se zformoval po první světové válce. Patřil k němu i jistý Nicholas Daquin.“

„Žák alchymisty Fulcanelliho.“

„Přesně tak. A jak nejspíš také víte, tento velice talentovaný mladý muž zjistil, že jeho učitel objevil něco, co mělo nedozírný význam.“ Usberti se odmlčel. „O Fulcanelliho objev se ovšem zajímal ještě další člen spolku,“ pravil po chvíli. „A ten se jmenoval Rudolf Hess.“

53

V týž okamžik zaparkoval muž, jehož mnozí znali pouze jako Saula, dvousedadlový kabriolet Mazda u prázdného skladiště na okraji Paříže. Noc byla chladná a nad světly velkoměsta problikávaly zářivé hvězdy. Saul mrkl na hodinky a dál přešlapoval na smluveném místě.

V ruce držel kufřík naditý bankovkami. Celková suma činila čtvrt milionu amerických dolarů, o které žádal volající výměnou za něco mnohem cennějšího – Angličana Bena Hopea se svázanýma rukama a roubíkem v ústech. Usberti bude moc potěšen, až zjistí, jaký dárek mu Saul přichystal.

Peníze, jež získal od speciálního agenta z Gladius Domini, byly samozřejmě falešné a hotovost měla sloužit stejně pouze k odvedení pozornosti. Přestože nešlo o pravé bankovky, ani tak neměl Saul v úmyslu je někomu předávat. V pouzdře skrytém pod bundou měl kompaktní pětačtyřicítku automat, kterou naopak hodlal použít ihned po převzetí zboží. Respektive v případě, že se zboží neobjeví.

Celou tu věc s Michelem Zardim Saul stále tak docela nechápal. Vypadalo to, že toho kluka podcenili. Nejprve dokázal uniknout vraždě, poté nalákal několik jeho nejlepších mužů do smrtelné pasti a teď tvrdí, že drží pod zámkem toho zpropadeného Angličana Bena Hopea? Nikdy by neřekl, že bezvýznamný křupan bude mít takovou kuráž a talent.

Kdyby ho ovšem chtěl oklamat, tentokrát mu to neprojde. Saul se pojistil i pro případ, že by si Zardi přivedl nějaké kamarádíčky. Jakmile s ním dohovořil po telefonu, vyslal na střechu skladiště osvědčeného odstřelovače vybaveného puškou Parker-Hale ráže 7,62 milimetru s nočním zaměřovačem.

Uplynulo ještě několik minut, než se v dálce konečně ozval zvuk motoru. Saul sledoval kužely reflektorů, které se přibližovaly po průmyslovém pozemku. Otlučená dodávka zastavila vedle jeho mazdy. Za volantem však neseděl Michel Zardi, ale malý obtloustlý mužík s knírem a kšiltovkou na hlavě. Nejspíš jeden ze Zardiho kumpánů, blesklo Saulovi hlavou.

„Saul?“ prohodil muž, když vyskočil z dodávky.

„Kde je Hope?“

Muž v odpověď zavrčel: „Máte prachy?“ Saul přikývl. Řidič mu pokynul, aby přešel ke dveřím nákladového prostoru a s trhnutím je otevřel. Saul se při pomyšlení na svého střelce, jenž nyní toho hlupáka pozoruje skrze mířidla, v duchu pousmál.

Přistoupil k zadním dveřím vozu a nahlédl dovnitř. Na hrubé podlaze skutečně ležel někdo svázaný, s roubíkem v ústech.

Muž zazíral na Saula očima plnýma hrůzy a náhlého prozření. A nebyl to Ben Hope.

Civěl na něj jeho odstřelovač.

Než se Saul zmohl na nějakou reakci, přiložil mu nadporučík Rigault hlaveň ke spánku a z budovy skladiště se vyrojili ozbrojení agenti. Elitní střelci s trénovaným prstem na citlivé spoušti poseli Saulovo temeno a bundu červenými tečkami laserových zaměřovačů.

Rigault shodil Saula na podlahu vedle snajpra Gladius Domini, spoutal mu ruce za zády a přečetl mu jeho práva. Když jej pak odváděl k přistavenému policejnímu antonu, zavolal Simonovi. „Ryba sežrala návnadu,“ oznámil s uspokojením v hlase.

54

Výtah potichu vyjel zpátky nahoru. Hlídači následovali dvojici mužů stále s mířidly na Benově hlavě až ke dveřím Usbertiho kanceláře, kde zaujali své dřívější pozice, zatímco Ben s arcibiskupem vstoupili dovnitř. Usberti Benovi znovu pokynul, aby se usadil, a oběma dolil koňak.

„Jediný Rudolf Hess, o kterém jsem kdy slyšel,“ pravil Ben, „je ten nacista.“

Arcibiskup pokýval hlavou a usmál se. „Hitlerův dlouholetý přisluhovač a zástupce. Celý svůj život projevoval hluboký zájem o esoteriku, možná i proto, že vyrůstal v egyptské Alexandrii. Když mu bylo čtrnáct, vrátila se jeho rodina do Evropy. Hess zájem dále rozvíjel a ve dvacátých letech se od Fulcanelliho učně Nicholase Daquina dozvěděl důležitá alchymistická tajemství.

V tu dobu už byl samozřejmě také pevně spjat s národně socialistickou stranou, která si rychle získávala příznivce. Vědom si významu nabytých vědomostí je Rudolf Hess okamžitě předal svému vůdci a učiteli Adolfu Hitlerovi.“

Benovi se zatočila hlava. Alexandrijec – Daquinův záhadný přítel Rudolf – skutečně to byl jeden z nejvýše postavených nacistů Rudolf Hess?

Usbertimu Benova reakce neunikla a potěšeně pokračoval. „Nacisté se už dávno před válkou zajímali o potenciál alchymie, který by se dal využít při budování Třetí říše. Měli dokonce tajné výzkumné středisko nazývané Společnost 164, které se soustředilona zkoumání alchymistické transmutace hmoty pomocí změny vibrační frekvence.“

„K čemu by Říše alchymii potřebovala?“

Arcibiskup se zakřenil. Otevřel zásuvku a něco se mu zatřpytilo v dlani. Položil těžký předmět na stůl přímo Benovi před oči. „Tak, pane Hope, předkládám vám tajnou znalost mistra Fulcanelliho tak, jak ji on sám předal svému žáku Nicholasi Daquinovi.“

Pod světlem lampy se matně zaleskla kostka zlata. Na boku byl vyražen drobný říšský orel usazený nad svastikou.

„To si děláte srandu.“

„Vůbec ne, pane Hope. Primárním cílem Společnosti 164 byl objev a následná výroba alchymistického zlata.“

„Z neryzích kovů?“

„Zejména z oxidu železa a z křemene,“ upřesnil Usberti. „Prvky se složitě zpracovávaly podle přesných a velice přísných pravidel, která Daquin Hessovi také prozradil. Našemu příteli Fulcanellimu se tak nevědomky podařilo přispět k tomu, aby se tato neuvěřitelná informace dostala až k nacistům.“

„A ti ve výzkumu uspěli?“ otázal se Ben a pochybovačně přivřel oči.

„Důkaz leží před vámi.“ Arcibiskupovi se roztáhly rty v úsměvu. „Podle tajných nacistických dokumentů se roku 1928 v jedné továrně Společnosti 164 kousek od Berlína stali členové strany svědky výroby alchymistického zlata. Podnik byl za druhé světové války pod záminkou boření průmyslových zařízení zničen. Nikdo přesně neví, kolik zlata mohli za ta léta nacisté vyrobit. Já se ovšem domnívám, že šlo o obrovské množství.“

„Chcete tím naznačit, že nacisté získávali prostředky z výroby alchymistického zlata?“

„Nikoliv, pane Hope, předkládám to jako holý fakt.“ Usberti položil dlaň na hroudu. „Miliony těchto věciček, které na konci války získali Spojenci – a to ještě nenašli všechno –, nepocházely ze zlatých plomb a cetek zabavených Židům v koncentračních táborech, jak nás učí dějepis. Ani od šesti milionů židovských vězňů by se takové množství zlata nesesbíralo. Celou tuhle historku si vymyslely spojenecké vlády, aby zakryly fakt, že Hitler byl schopen vyrábět alchymistické zlato. Báli se, že kdyby pravda vyšla najevo, mohla by ohrozit stabilitu globální ekonomiky.“

Ben se rozesmál. „Už jsem teda slyšel dost divoké konspirační teorie, ovšem téhle se nic nevyrovná.“

„Smějte se, jak je libo, pane Hope. Nebude trvat dlouho a budeme alchymistické zlato vyrábět také. Neomezené bohatství. Jen si to představte.“

„Nevypadá to, že byste měli nouzi o zdroje. Jenom ten váš projekt musí přijít na pěkné peníze.“

„Divil byste se, kdo všechno patří k našim investorům,“ opáčil Usberti. „Pocházejí z nejrůznějších denominací po celém světě a zahrnují i nejvlivnější firemní hráče. Jenže mé plány vyžadují obrovské množství financí.“

„Podobně jako ty Hitlerovy?“

Usberti pokrčil rameny. „Hitler měl vlastní ambiciózní představy, já mám své.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a Ben rozvažoval nad obrovským dosahem informací, jež se právě dozvěděl.

„Teď tedy chápete, k čemu potřebuji Fulcanelliho rukopis,“ pokračoval arcibiskup přecházeje před oknem, jež halila tma, z jedné strany na druhou. „Jelikož nacistická výrobna zlata byla zničena, chybí nám k doladění procesu určité detaily. A rukopis je podle mě klíčem k jejich poznání. Krom toho to nebylo jediné tajemství alchymie, které Fulcanelli objevil.“ Odmlčel se a změřil si Bena pohledem. Pak hovořil dál: „Jenže když ten starý blázen zjistil, že se proces výroby zlata dostal do rukou Hessovi a jeho kolegům, zpanikařil. Zmizel, a s ním i druhé velké tajemství, které svému učni Daquinovi nikdy nesvěřil a které, jak se domnívám, najdeme v jeho rukopisu.“

„A dál?“

„Víte, pane Hope, v Gladius Domini je potřeba neustále upevňovat dva základní stavební kameny – bohatství a čas. Je mi devětapadesát a nebudu žít věčně. Nechci se dočkat toho, že výsledky mé těžké dřiny spadnou do klína někomu, kdo by mohl všechno zničit. Chci mít věci pod kontrolou přinejmenším dalších padesát let nebo i déle, dokud nesplním cíl, který jsem si předsevzal.“

Arcibiskup mu gestem ruky nabídl další koňak a Ben nastavil skleničku. „Takže pátráte po elixíru života?“

Usberti přikývl. „Abych jej mohl využít a také abych chránil jeho tajemství. Když mi mí zvědové řekli, jak blízko se doktorka Ryderová ocitá jeho odhalení, rozhodl jsem se nechat ji zabít.“

„Dost radikální řešení, když uvážím, že zdaleka neznala všechny odpovědi. Byla sotva na začátku výzkumu.“

„Pravda. Ale žvanila o tom s kýmkoliv, kdo byl ochoten jí naslouchat.“

„To jste ji nemohl prostě přetáhnout do svého týmu?“

Znovu ten chladný úsměv. „Všichni vědci, kteří pro mě pracují, jsou členové Gladius Domini a vroucně věří v naši věc. Oproti tomu doktorka Ryderová je individualistka – její chování to jasně potvrzuje. Velmi ambiciózní a také plná záště vůči kolegům z branže. Touží jim dokázat, že se mýlí, stejnou měrou, jako chce pokročit ve svém výzkumu. Nikdy by na můj návrh nepřistoupila.“

„Tak proč ji nechávat naživu?“

„Je naživu teď,“ poznamenal Usberti. „Ovšem jestli zůstane naživu i nadále, to záleží výhradně na vás, pane Hope.“

„Na mně?“

„Správně.“ Arcibiskup neznatelně kývl. „Před chvilkou jsem zmínil, že bych byl rád, abyste pro mě pracoval. Přemýšlel jste o mé nabídce?“

„Nespecifikoval jste, co přesně bych měl dělat.“

„Právě buduji vlastní armádu. A ta potřebuje vojáky, muže jako vy. Mé zdroje mě seznámily s vaší působivou minulostí.“ Usberti se odmlčel. „Chtěl bych z vás udělat vojenského velitele Gladius Domini.“

Ben se hlasitě rozesmál.

„Čeká vás bohatství, moc, ženy a luxus. Cokoliv si zamanete,“ pravil Usberti ve vší vážnosti.

„Myslel jsem, že nabíráte jen přívržence, a ne individualisty.“

„Vidím-li výjimečný talent, jsem schopen učinit výjimku.“

„Jsem poctěn. Pokud však vaši nabídku odmítnu…?“

Usberti pohodil rameny. „Pak Roberta Ryderová zemře. A vy samozřejmě také.“

„To je výtečný obchod,“ poznamenal Ben s úsměvem na rtech. „Povězte mi ještě – k čemu katolický arcibiskup potřebuje soukromou armádu? Už tak v jedné ohromně významné organizaci zastáváte vysoký post, tak proč nejít vyšlapanou cestou? Se svojí ctižádostivostí to jednoho dne dotáhnete na papeže. A pak budete mít veškerou moc k tomu, abyste kýžené reformy učinil – a zevnitř.“

Tentokrát se od srdce zasmál arcibiskup. „Reformy?“ vyštěkl opovržlivě. „Vy si myslíte, že mě zajímá církev? Kdo je vlastně papež? Pouhá loutka, kterou se pohybuje pro potěchu davů. Obyčejná upadající figurína, zrovna jako ta vaše anglická královna. Kdepak, to není nic pro mě. Já chci mnohem víc, mnohem větší moc.“

„To vše ve jménu Boha? Vaše organizace mi nepřipadá zrovna pobožná. Špionáže, vymývání mozků, vraždy, únosy…“

Usberti jej přerušil upřímným zachechtáním. „Je vidět, že o historii církve toho příliš nevíte, pane Hope. Tyhle činy k ní patřily vždycky. Největším problémem vlastně je, že je přestala provádět. Banda neprůbojných staříků z Říma nechala moc církve znatelně oslabit. Na Západě víra ochabuje, lidé jsou necháváni osudu napospas. Cítí se jako vojáci bez vůdce. Jako dítě, jejž opustí matka.“

„A vy jim tu matku chcete nahradit, chápu-li správně.“

Usberti mu zazíral do očí. „Potřebují silnou ruku, někoho, kdo by je vedl. Co jiného jim zbývá? Věda? Zvrácená a zkažená. Zajímá ji jen zisk, klonování lidí a kolonizování dalších planet, protože tuhle si ničí pod rukama. Technologie? Hračky, které je uvádějí v pokušení. Počítačové hry. Televize, díky níž ovládají média jejich mysl. Potřebují vůdce, a tím jsem já. Dám jim něco, čemu budou moci věřit a zač budou chtít bojovat.“

Ben se zamračil. „Bojovat? Proti komu?“

„Žijeme v nejistém světě,“ odvětil Usberti. „Zatímco křesťanská víra upadá, formuje se nová moc. Temná síla Středního východu.“ Arcibiskup rázně praštil pěstí do stolu; oči mu rozohněné plály. „Nepřítel, jehož církev před mnoha staletími rozdrtila, znovu povstává a formuje bojové jednotky. My jsme oslabení, a oni silní. Oni mají víru, my jen strach. Tentokrát zvítězí, už se tak děje. Západ absolutně netuší, s kým má doopravdy tu čest. A proč? Protože jsme zapomněli, co to znamená něčemu věřit. Pouze Gladius Domini dokáže zabránit tomu, aby tahle morálně úpadková společnost zničila celou strukturu západního světa.“

„A vy si myslíte, že bezvýznamná teroristická organizace, jako je Meč boží, zvládne změnit svět?“

Usbertimu se nahrnula krev do obličeje. „Tahle bezvýznamná organizace, jak říkáte, neustále roste a sbírá síly. Gladius Domini se neomezuje na pár zvědů ve Francii. To, co jste měl možnost poznat, je pouhá kapka v oceánu naší moci. Působíme po celém světě, máme agenty v Evropě, Americe i Asii. Přátelíme se s osobnostmi z nejvyšších politických kruhů a ozbrojených sil. V Číně, nejrychleji se rozvíjející ekonomické velmoci na světě, se k fundamentalistickému křesťanskému hnutí přidává na dva miliony nových členů ročně. Vy nemáte nejmenší ponětí, k čemu právě dochází, pane Hope. Do několika let sestavíme plně vybavenou armádu oddaných stoupenců, ve srovnání s níž bude Třetí říše vypadat jako skupinka skautíků.“

„A co potom? Provedete samostatný útok na vyznavače islámu?“

Arcibiskup se pousmál. „Jestliže se nám nepodaří dostatečně přesvědčit tvůrce zahraniční politiky Spojených států a naše kontakty ve zpravodajských službách a armádních složkách, pak ano. Zrovna jako kdysi církev vyslala svá vojska, aby zneškodnila nebezpečné síly Saladina a jiných muslimských králů, započneme my novou éru svaté války.“

Ben okamžik rozvažoval. „Rozumím-li dobře,“ pronesl po chvíli, „mluvíte tu v podstatě o třetí světové válce. Ovšem podnítit džihád mezi novým křesťanstvem a spojenými silami muslimského světa znamená přivolat zkázu naprosto na všechny, arcibiskupe.“

Usberti přezíravě rozhodil rukama. „Je-li to vůle boží, nechť je krev prolita. Neca eos omneš. Deus suos agnoscet.“

„Zobte je všechny. Bůh ty své pozná,“ přeložil Ben nahlas. „To zní jako z úst pravého vrahounského diktátora.“

„Dost řečí,“ sykl Usberti. „Dejte mi ten rukopis.“

„Nemám ho u sebe,“ opáčil Ben klidně. „To si vážně myslíte, že bych ho sem jen tak přinesl? No tak, Usberti, na to už byste mě měl znát.“

Arcibiskupovi vztekem znachověly tváře. „Kde ho máte?“ procedil mezi zuby. „Varuju vás, nezahrávejte si se mnou.“

Ben sklopil zrak k hodinkám. „Já nikde, má ho jeden z mých společníků. Řekl jsem mu, že se ozvu kolem půl druhé. Pokud mu nezavolám, bude předpokládat, že se mi něco stalo, a rukopis spálí.“

Usberti vrhl pohled na hodiny na pracovním stole. „Čas se nám krátí, arcibiskupe. Jestli ten spis lehne popelem, přijdete o všechno.“

„A vy o život.“

„Pravda. Jenže moje smrt má pro vás mnohem menší cenu než vlastní nesmrtelnost.“

Usberti chňapl po telefonním sluchátku bezdrátového přístroje na skleněné desce. „Dělejte,“ přikázal. „Nebo vám před smrtí ještě do ucha zavřeští Ryderová. Inkvizitor umí agónii prodlužovat zatraceně dobře.“

To ovšem dokázal i Ben. Ještě chvíli vyčkával a nechával Usbertiho počítat každou vteřinu.

„Rychle,“ naléhal arcibiskup a snědý obličej pro změnu výrazně bělel.

Nakonec Ben pohodil rameny a vzal sluchátko do ruky. „No dobrá. A ať to vezmeme při jednom, odpovím vám pak taky na tu vaši nabídku.“

Zmáčkl několik drobných stříbrných tlačítek a na displeji naskočilo číslo. Vytočit? ptal se přístroj automaticky.

Benův prst se vznášel nad telefonem. Usberti se na něj tázavě zadíval.

„A tady je moje odpověď,“ uzavřel Ben.

Arcibiskup vytřeštil oči hrůzou. Příliš pozdě mu došlo, že tu něco hodně, ale opravdu hodně nehraje.

55

Ben nechal prst klesnout na poslední tlačítko a nespouštěl z arcibiskupa oči. Ze sluchátka se ozval sled vysokých tónů rychlého vytáčení.

Na signál okamžitě reagovalo šest dálkově řízených přijímačů rozmístěných po středisku Gladius Domini, které byly propojeny se šesti miniaturními elektrickými mžikovými rozbuškami a dále elektronicky aktivovaly šest jako pěst velkých kusů trhaviny PBX flegmatizované plastickou hmotou.

Ani ne vteřinu nato otřásl budovou mohutný výbuch. Omítka po kusech odpadávala a zdi se protrhávaly ven. Podzemní parkoviště zachvátil požár, jenž každé vozidlo proměnil v další zápalnou bombu. Chodbami se jako moře sálající tekutiny valila obří ohnivá koule a smetla vše, co jí stálo v cestě. Luxusní recepce se rozletěla na kusy. Šokovaní muži se s nelidským křikem zmateně potáceli v plamenech. Okna v prvním patře se tlakem roztříštila ve smrtonosnou spršku střepů a ušetřena nezůstala ani laboratoř, jejíž vědecké vybavení a počítače se vmžiku proměnily v hromadu trosek.

Usberti stál v kanceláři jako přikovaný, přestože cele vnímal, jak se podlaha pod nimi kolébá ohlušujícími explozemi. Nárazová vlna vytlačila z místnosti všechen vzduch. Ben ke ztuhlému arcibiskupovi pohotově vyběhl, ale v ten moment dovnitř vrazili strážní ze zakouřené chodby a mávali kolem sebe automaty. Ben popadl jednu z trubkových židlí a ohnal se po muži, jenž stál nejblíže. Ocelová noha mu projela měkkým patrem až do mozku – byl na místě mrtvý a jeho škorpion zařinčel o podlahu. Salva ze zbraně dalšího hlídače pokropila skleněnou desku arcibiskupova stolu. Ben se vrhl na zem, překulil se a natáhl ruku po samopalu mrtvého. Okamžitě vypálil. Devítimilimetrové kulky posely protější zed a nevynechaly ani rozložité tělo útočníka. Muž bolestně zkroutil obličej a zhroutil se k zemi.

Po Usbertim ani památky. Za závěsem se ještě houpaly prosklené bezpečnostní dveře a zvenčí zněla ozvěna těžkých kroků uhánějících po kovovém požárním schodišti.

Ben nechal arcibiskupa jít – musí najít Robertu. Vyběhl z kanceláře a zamířil k výtahu, vyťukávaje na sluchátku další číslo. Jak kabina pomalu ujížděla do přízemí, Ben vyskočil a zachytil se za ocelový rám stropního průlezu. Zhoupl se a pěstí vyrazil poklop. Malá brašna, kterou si tam ukryl, byla stále na místě. Pustil se, zlehka dopadl na podlahu a otevřel kabelu právě v okamžiku, kdy výtah s nepatrným zachvěním zastavil. Ben vystoupil a potvrdil na telefonu vytáčení hovoru. Na opačné straně budovy vybuchla další, o něco menší nálož plastické trhaviny a vyřadila z provozu hlavní pojistku. Středisko se ponořilo do tmy.

Ben vylovil z brašny svůj browning, natáhl kohoutek a rozsvítil LED diodu připevněnou pod hlavní. Pohyboval pistolí rozvážně z jedné strany na druhou a opatrně postupoval ztemnělými chodbami ke sklepu.

Všechno se seběhlo přesně tak, jak Benedikt Hope řekl. Simultánní exploze proběhly během okamžiku a chvíli nato následoval sotva postřehnutelný výbuch, po němž se středisko ocitlo ve tmě, kterou probleskovaly pouze třepotavé oranžové plameny z podzemí.

Na Šimonův pokyn se z úkrytu mezi stromy vynořili členové taktické jednotky a vtrhli do budovy. Chráněni černými neprůstřelnými vestami, s kuklami přes hlavu a speciálními brýlemi na očích se ozbrojenci prodírali zmatkem, jenž panoval na každém kroku. Sem tam na něv panice naslepo vypálil osamocený střelec; policisté však byli rychlejší a mířili rozvážněji – a přesněji. Utočili jen na ty, kdo představovali bezprostřední hrozbu. Ostatní, kteří před nimi bud utíkali, nebo se sami vzdávali, povalili na podlahu, zabořili jim hlaveň samopalu MP5 do týla a pevně je spoutali za zápěstí i kotníky. Laboratorní výzkumníky, kteří se sežehlí a zakrvácení omráčeně plazili mezi hromadami kouřících trosek, postavili na nohy a pod pohrůžkou střelby vyvedli ven. K zajištění místa jim stačilo necelých pět minut.

Usberti měl pocit, že mu divoce bušící srdce každou chvílí vypoví službu. Budovou duněly ohlušující výbuchy, a jak utíkal kolem vnější zdi, zevnitř k němu doléhal křik zaměstnanců a štěkání zbraní. Se vzdouvající se hrudí vyklopýtal na pozemek, sotva popadaje dech. Opřel se o kmen stromu a zlomil se v pase. Těžce sípal a třásl se zděšením i vztekem.

Ben Hope ho krůtě podrazil. Bez ohledu na to, co arcibiskup věděl o jeho schopnostech, i bez ohledu na vlastní mazanost se mu podařilo Hopea strašlivě podcenit. A stále mu tak docela nedocházelo, k čemu vlastně právě došlo.

„Hej vy,“ zahlaholil nějaký hlas. „Ruce za hlavu.“ Usberti vzhlédl a spatřil dva muže v černých uniformách, kteří stáli ve tmě o pár metrů dál a mířili na něj pistolemi. Ozvalo se šumění vysílačky. Usberti se neochotně odlepil od stromu a zvedl paže nad hlavu. Takhle se nechat polapit…

Jeden z policistů natáhl ruku za záda pro pouta.

A vzápětí se oba muži vznesli jako hadrové panenky a ve vzduchu se srazili hlavami. Ozvalo se tlumené křupnutí a policisté se nehlučně snesli k zemi.

Jakmile Usberti rozpoznal vysokou postavu, která se nad bezvládnými těly tyčila, roztáhl rty v širokém úsměvu. „Franco! Díky Bohu!“

Bozza vytáhl nůž a vmžiku obratně podřezal mužům hrdla. Jednomu z nich sebral vysílačku a samopal a s letmým pohledem přes rameno beze spěchu zvedl arcibiskupa na nohy a vedl jej mezi stromy hlouběji do temnoty.

K silnici to bylo lesem asi půl kilometru. Bozza pomohl nadřízenému překonat zarostlou vyvýšeninu k asfaltové vozovce, kde se zastavili. V dálce se objevily kužely předních světel osobního vozu. Inkvizitor na chvilku pustil Usbertiho paži, stoupl si přímo doprostřed silnice a koupal se v záři reflektorů, které se rychle přibližovaly. Když se vůz octl na dohled, pozvedl Bozza samopal a zacílil na přední sklo. Tmu protnulo kvílení brzd a vozidlo smykem zastavilo šikmo před mužem.

Uvnitř seděl mladý pár. Bozza se škubnutím otevřel dveře řidiče, popadl muže za vlasy a vytáhl ho ven. Poslal ho prudce ke krajnici a za ním dávku ze samopalu. Řidič se svalil do křoví, hrudník prosáklý krví.

Dívka, která zůstala uvnitř vozu, se hystericky rozječela. Inkvizitor se pro ni natáhl otevřeným okýnkem, chladnokrevně se jí zadíval do očí a jediným zkušeným pohybem jí zlomil vaz. Obě těla pak odvlekl do strouhy u silnice a překryl je křovinami.

„Dobrá práce, Franco,“ pochválil jej Usberti. „A teď rychle odsud.“

Bozza pomohl arcibiskupovi na zadní sedadlo a sám se chopil řízení. Během pár vteřin už uháněli na letiště.

Jako poslední si Ben do brašny přibalil malou průbojnou kumulativní nálož. Přilepil plastickou trhavinu na ocelové dveře sklepení, zastrčil do ní dvě elektrody a kvapně se stáhl co nejdále do chodby. Teprve potom stiskl palcem tlačítko na telefonu. Vzduchem projela nárazová vlna, a když se rozptýlil dým, vypadalo to, jako by dveře vykousla dokonale oválná obří ústa. Z matně rudých okrajů díry sálal slabý žár. Ben obezřetně vkročil do zakouřeného sklepa, pistoli v pevně napřažených pažích.

Hlídač musel stát v okamžiku výbuchu těsně za vraty. Ben na něj namířil úzký kužel světla z baterky pod hlavní zbraně. Muž ležel na zádech a z uší a nosních dírek se mu valila krev. Z hrudníku mu trčelo asi patnáct centimetrů trojúhelníkového ocelového střepu. Ben mu serval z opasku kroužek s klíčia vrhl se po schůdcích do místnosti plné dýmu. Několikrát zavolal Robertino jméno.

„Bene!“ vykřikla vědkyně, když přes zvonění v uších, které náhlá exploze vyvolala, rozeznala jeho hlas. „Leží tu ještě nějaký kluk, tamhle.“ Ukázala k sousední kleci. Ben tím směrem mávl pistolí a v proužku světla spatřil omámenou, zhroucenou postavu. Otevřel oboje mřížové dveře. „Tak honem, padáme odsud,“ prohodil tiše a nenásilně se vyhnul Robertině objetí. Sehnul se a pověsil si malátného hocha přes rameno.

O deset minut později objevili překvapení policisté Marka Duboise na zadním sedadle služebního vozu. „Kde ten se tu bere?“ tázal se jeden. „Mě se ptej,“ odvětil jeho kolega. Chvíli trvalo, než jim došlo, že před sebou mají pohřešovaného kluka z plakátků.

Simon s uspokojením sledoval, jak jeho muži odvádějí ze zničené budovy přes tři desítky rozkašlaných a prskajících zaměstnanců poznamenaných plameny či kouřem. Doposud nalezli šest mrtvých těl a dostatečné množství zbraní a munice na vznesení obvinění ze závažných trestných činů či terorismu proti celé organizaci.

Rychlost, agrese, překvapení. Kdesi zaslechl, že právě toto je neoficiální motto jistého britského pluku. (V orig. znění: „Speed, Aggression, Surprise“, autor tedy naráží na speciální výsadkové jednotky SAS. Oficiální motto SAS nicméně zní „Who dares, wins“, tj. česky „Odvážnému štěstí přeje“. (Pozn. překl.)) Zakřenil se a zavrtěl hlavou.

56

Když Ben odváděl Robertu temnotou pryč, potácela se mezi divokou radostí a rozechvělým vyčerpáním. Ben ji podpíral v pase a směroval ji mezi těžko rozpoznatelnými stromy černého lesa k úzké pěšině dost daleko od policejního kordonu, kde při příjezdu ukryl vůz z půjčovny. Byl zamlklý a otázky, kterými jej vědkyně zasypávala, zcela ignoroval.

Konečně dorazili k autu. Znenadání za nimi zašustilo spadané listí a Ben se s trhnutím otočil. S úlevou se zadíval na rozčepýřenou sovu, kterou nechtěně vyrušili.

Ben se cestou pryč držel polních cest. Několik minut ani jeden z nich nepromluvil. Roberta zavřela oči. Hlavou jí vířily neuspořádané myšlenky, ale rozmazané vzpomínky na vězení, ten nejčerstvější zážitek, jako by se už začínaly vytrácet.

Po dvou kilometrech po nerovných neupravených cestách vyjeli na úzkou silnici.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Něco jsem nám pronajal.“

Minuli pár vesniček a o dvacet minut později dorazili k malému domku schovanému za skupinkou stromů na konci soukromé příjezdové cesty. Ben pomohl Robertě po pěšině, otevřel dveře a rozsvítil. Domek byl zařízený pouze tím nejnutnějším, ale alespoň zde byli v bezpečí.

Roberta sebou žuchla do staré lenošky, zaklonila hlavu a zavřela oči. Ben k ní neslyšně přistoupil a podal jí sklenku červeného vína, které do sebe rychle obrátila. Okamžitě pocítila uklidňující účinek alkoholu. Ben mezitím nachystal třísky a pár polen a zapálil oheň v kamenném krbu v koutě místnosti. Choval se podivně odměřeně, až odtažitě.

„Jsi v pořádku, Bene? Co se děje?“

Nereagoval. Klečel před krbem zády k ní a rozrýval oheň pohrabáčem.

„Proč se mnou nemluvíš?“

Odhodil hráblo na zem, až kovově zarachotilo, postavil se a otočil se k ní. „Na co sis to sakra hrála?“ vyštěkl rozzuřeně.

„O čem to mluvíš?“

„Nedokážeš si představit, jak jsem se o tebe bál! Myslel jsem, že už jsi mrtvá. Co tě to napadlo jen tak si odejít?“

„Já…“

„Ze všech stupidních kravin zrovna…“

Vstala. Spodní ret se jí třásl a ruce se klepaly.

Při pohledu na její obličej se Ben trochu uklidnil. „No tak, nebreč. Necht…“

Nedala mu příležitost omluvu dokončit. Než se nadál, přistála mu na bradě zaťatá pěst a před očima se mu roztančily hvězdičky. Zavrávoral a ustoupil o dva kroky nazad.

„Už nikdy se mnou takhle nemluvte, vážený Bene Hope!“

Nehnutě stáli a zírali na sebe. Ben si pomalu mnul bradu, když se mu vrhla kolem krku a zabořila mu obličej do ramene. Cítila, jak ztuhl, a zase se odtrhla. Nejistě se na něj zadívala, oči plné horkých slz.

Pak však napětí povolilo a v Benovi se cosi mohutně vzedmulo. Náhle zatoužil po blízkosti a teple, které tak dlouho odmítal. Chtěl se do něj ponořit, jako potápěč padá do hřejivých vod mořské laguny, a nikdy nevyplavat na povrch. Hleděl do Robertiných smutných, uslzených a ztracených očí a uvědomil si, že ji miluje víc, než by ho kdy napadlo.

Natáhl ruce, popadl ji za paže a přitáhl ji k sobě. Pevně se objímali, bázlivě se hladili a prsty se vískali ve vlasech. Oba přerývaně oddechovali.

„Tak strašně jsem se bál,“ zašeptal. „Měl jsem strach, že už tě neuvidím.“ Pozvedl dlaň a bříšky prstů otřel ženě slzy ze tváří rozjasněných úsměvem. Jejich rty se setkaly; líbal ji dlouho a vášnivě, jako ještě nikoho ve svém životě.

Následujícího rána ji probudilo vzdálené kohoutí zakokrhání. Zamrkala víčky a teprve po pár vteřinách si uvědomila, kde je. Oknem proudila do ložnice sytá sluneční záře. Při vzpomínce na minulou noc se lehce pousmála. Nezdálo se jí to. Když mu řekla, jak moc ho miluje, dočkala se stejné odpovědi. Byl tak něžný; jako by v sobě s rostoucí vášní objevoval celou novou bytost.

Přetočila se na záda a protáhla se pod peřinou, kochajíc se jemnou bavlnou ložního prádla. Odhrnula si rozcuchané vlasy z očí a natáhla paži, aby Bena pohladila. Nahmatala však jen prázdný polštář. Nejspíš už sešel dolů.

Ještě chvíli se nechala unášet mlhavým oparem polospánku. Hrůza z prožitého únosu a uvěznění se jevila jako vzdálená vzpomínka, jako by patřila do jiného života či snad byla částí téměř zapomenuté noční můry. Přemítala, jaké to bude, žít v Irsku, na pobřeží. Nikdy u moře nebydlela…

Když už se docela probrala, napadlo ji, co vlastně Ben dělá. Necítila vůni kávy a kromě štěbetání ptáků venku na stromech neslyšela žádné zvuky. Spustila nohy na zem a nahá přecházela po ložnici a sbírala rozházené kusy oblečení, které se válely od vrcholku schodiště až k posteli. Další čerstvé vzpomínky doprovodil letmý úsměv.

Ben nebyl ani v kuchyni a nepřipravoval snídani. Roberta procházela domkem volajíc jeho jméno. Kam se poděl?

Teprve když jí došlo, že nenarazila ani na žádné jeho věci, a všimla si, že venku nestojí půjčený automobil, začala si dělat starosti. A když na jídelním stole našla vzkaz, věděla, co v něm stojí, ještě než ho začala číst.

Oči se jí zalily slzami, které vmžiku stékaly po tvářích. Seděla za stolem s hlavou složenou v dlaních a ještě dlouho vzlykala.

57

PALAVAS-LES-FLOTS, JIŽNÍ FRANCIE, O TŘI DNY POZDĚJI

Nastával podzim. V přímořském letovisku pomalu končila sezóna a jediní turisté, kteří se ještě vydrželi koupat, pocházeli bud z Británie, nebo z Německa. Ben seděl na pláži, hleděl na modrý horizont a myslel na Robertu. Touto dobou už by měla být na cestě domů, do bezpečí.

Odešel brzy ráno po noci plné lásky. Neměl jsi to nechat dojít tak daleko, vyčítal si. Nebylo to vůči ní fér. Cítil se mizerně, že jí přiznal své city, i když celou dobu věděl, že se s prvním zábleskem světla vytratí, zatímco ona bude ještě spát.

Za rozbřesku se posadil ke kuchyňskému stolu a napsal stručný dopis. Vlastně ani ne dopis, pouhých pár řádků. Toužil jí sdělit víc, ale to by oběma jenom ztížilo situaci. Kromě vzkazu jí nechal také dost peněz na to, aby se co nejrychleji bezpečně dostala zpátky do Ameriky. Pak posbíral svých pár věcí a zamířil ke dveřím.

Nedokázal však jen tak odejít. Musel ji ještě alespoň spatřit, naposled. Po špičkách vyšel po rozvrzaných schodech, opatrně, aby ji nevzbudil. Stál mezi dveřmi a pozoroval ji, jak spí, jak jí pod jemnou pokrývkou stoupá a zase klesá hruď, vlasy rozházené po polštáři. Jemně jí odhrnul kadeř z očí a láskyplně se pousmál nad zcela uvolněným, téměř dětským výrazem v její tváři. Toužil ji vzít do náručí, líbat ji a zahrnout ji pozorností, přinést jí snídani až do postele. Zůstat s ní navždy, žít šťastně až do smrti.

Jenže nic z toho nebylo reálné. Jako sen, který odplul a už se nevrátí; osud měl pro něj připravenou jinou cestu. Vzpomněl si na slova Luka Simona: Jsme jako vlci samotáři. Chceme svoje ženy milovat, ale nakonec jim jen ubližujeme.

Poslal Robertě vzdušný polibek a přinutil se k odchodu.

Teď se musel zase plně soustředit na svůj úkol. Fairfax i Ruth čekají.

Vrátil se do penzionu kousek od pobřeží. Ve svém pokoji se usadil na posteli, natáhl se pro telefon a vytočil číslo.

„Takže jsem z toho oficiálně venku?“

Simon se zasmál. „Nikdy jsem vás do ničeho nehodil, Bene. Chtěl jsem vás jenom vyslechnout.“

„To jste ovšem dával najevo zatraceně zvláštním způsobem.“

„Nicméně neoficiální odpověď zní ano, jste zcela volný,“ pravil Simon. „Dodržel jste slovo a já dodržím svoje. Marc Dubois je zpět se svou rodinou a osazenstvo Gladius Domini vyšetřujeme. Polovina lidí už sedí ve vazbě s obviněním z vraždy nebo únosu, případně dalších trestných činů. Takže co se vás týká, jsem ochoten určité záležitosti pustit z hlavy, jestli mi rozumíte.“

„Zcela jasně. Díky, Luku.“

„Děkovat mi nemusíte, jenom už mi nedělejte potíže. Naopak mi udělejte radost a řekněte mi, že ještě dnes odjíždíte z Francie.“

„Už brzo, dočkáte se,“ ujistil ho Ben.

„Myslím to vážně. Užijte si posledního hezkého počasí, zajděte si do kina, prohlídněte památky. Jestli se ale dozvím, že zase něco chystáte, vyřídím si to s váma raz dva, příteli.“

Simon odložil telefon a pousmál se. Nemohl si pomoct – přes to všechno cítil k Benu Hopeovi určité sympatie.

Dveře kanceláře za jeho zády se rozletěly a Simon se otočil k příchozímu. Dovnitř vtrhl detektiv s ustupujícími zrzavými vlasy. „Dobrý den, seržante Morane.“

„Ah – dobrý den, pane. Omlouvám se, nevěděl jsem, že jste ještě tady.“

„Právě se chystám k odchodu,“ opáčil Simon a mrkl na hodinky. „Potřeboval jste něco?“

„Chtěl jsem si jenom vyzvednout jeden spis.“ Moran přešel ke kartotéce, otevřel zásuvku a začal se probírat kartonovými složkami.

„No, já každopádně mizím.“ Simon vzal příruční kufřík, poplácal detektiva přátelsky po rameni a vyšel ven.

Moran inspektora sledoval, dokud na konci chodby nezahnul za roh, a pak tiše zavřel dveře kanceláře. Zasunul zásuvku a zvedl sluchátko telefonu. Vytočil číslo a čekal, až se ohlásí spojovatelka.

„Můžete mi sdělit, odkud sem bylo naposled voláno?“ požádal. Naškrábal diktované číslo na kus papíru, ukončil hovor a vzápětí cifry naťukal na přístroji.

Ozval se ženský hlas. „Omlouvám se, to je omyl,“ pravil po chvilce a zavěsil.

Uskutečnil třetí telefonát. Tentokrát se na druhé straně ozval chraplavý šepot.

„Tady Moran,“ ohlásil se detektiv. „Mám pro vás tu informaci, co jste chtěl. Cíl se nachází v penzionu Marina v Palavas-les-Flots.“

Usazen za psacím stolem v hotýlku usrkl Ben kávy, protřel si oči a znovu prošel všechny své zápisky. „Tak jo, chlape,“ zamumlal si pro sebe. „Jdeme na to. Na co jsme prozatím přišli?“

Nepříliš povzbuzující odpověď zněla, že toho není moc. Pár nesouvislých střípků informací, hromada nezodpovězených otázek a v podstatě žádná vodítka. Ben stále věděl zoufale málo, zmáhal ho nedostatek spánku a z nekonečného plánování, utíkání a jemného balancování na mnoha hranách byl duševně zcela vyčerpaný. A kromě toho kdykoliv se chtěl plně soustředit na práci, vyskakoval mu před očima obličej Roberty Ryderové. Její vlasy a oči. Její pohyby, to, jak se smála i jak plakala. Nedokázal ji pustit z hlavy ani zaplnit prázdnotu, která po ní zbyla.

Zase mu skoro docházely cigarety. Vytáhl placatku a zatřepal s ní – ještě tam trocha zbyla. Už už otevíral vršek… Ne. Položil láhev na stůl a odsunul ji od sebe.

Pořád ho znepokojovaly zdánlivě nahodilé a nesmyslné shluky měnících se čísel a písmen, které se objevovaly na devíti stranách zápisníku. Znaveně vzal do ruky tužku, listoval sešitem a zapisoval všechny znaky v tom pořadí, v jakém se vyskytovaly.

Zaznamenána běžným rukopisem připomínala písmena a čísla jakousi šifru ještě víc než v notesu. Co se za nimi skrývá? Ben o kryptografii věděl dost na to, aby mu došlo, že k rozluštění takového kódu je nutný klíč. Vyzvědači a tajní agenti často namátkou volili řádek z náhodně vybrané knihy. Prvních šestadvacet písmen řádku pak odpovídalo abecedě nebo číselné řadě, popřípadě obojímu, a to směrem po, anebo proti směru klíčového řádku. Tak mohla být šifra i násobně kódovaná a existovalo několik různých způsobů, jakými se dala přečíst – za předpokladu, že člověk znal knihu, stránku a řádek, který se k šifrování použil. Šlo jen o to, zakódovanou zprávu správně rozluštit.

Pokud ovšem o původu klíče neměl ponětí, pak byla taková zpráva zcela neproniknutelná. A Ben se neměl potřebných informací jak dopátrat. Fulcanelli si mohl zvolit naprosto cokoliv, jakoukoliv knihu či text, který uvedeným znakům sloužil jako klíč. A mohl také využít kteréhokolivz jazyků, jež ovládal – francouzštiny, italštiny, angličtiny či latiny – nebo i překladů mezi nimi.

Ben chvíli jen nehnuté seděl a v hlavě si přehrával různé možnosti. Příslovečné hledání jehly v kupce sena se ve srovnání s úkolem, před kterým stál, jevilo jako banální záležitost. Ben v duchu oživoval další a další vzpomínky, když si náhle vybavil Anninu nahrávku z posledního sezení s Klausem Rheinfeldem. Rheinfeld tehdy drmolil podobný sled čísel a písmen. A Ben si je přeci poznamenal.

Prohrabal kapsy a vylovil svůj malý notes. Rheinfeld dokola opakoval stejnou sérii znaků: N-6, E-4, 1-26, A-ll, E-15. Ty všaknikde v sešitě nefigurovaly. Že by se tedy Klaus Rheinfeld pokoušel kód rozluštit sám? Ben si vzpomněl na Annino vyprávění o tom, jak muž při svém mumlání neustále cosi posedle počítal na prstech – což dělal i v případě té věty…, jakže to zněla? Cosi v latině, jakoby alchymistické rčení… Ben pevně zavřel oči a horečně vzpomínal.

Ta věta se vyskytuje někde v Rheinfeldově sešitě. Ben znovu listoval umazanými stránkami, až narazil na perem vyvedenou skicu alchymisty, jenž pozoruje svůj bublající výtvor. Právě zde, na vnější straně kotlíku, byla fráze vyryta: IGNE NATURA RENOVÁTOR INTEGRA. Veškerá příroda ohněm obnovována jest.

Jestliže Rheinfeld úzkostlivě odpočítával na prstech, zatímco vykřikoval tuto větu… znamenalo to snad… Ben spočítal písmena latinského rčení. Dvacet šest. Stejně jako písmen v abecedě. Je tohle klíč, který hledá?

Přepsal latinskou větu na kus papíru; v řádku pod ní přiřadil jednotlivým znakům písmena abecedy (Zde je míněna standardní anglická abeceda. (Pozn. překl.)), nad ní pak čísla od 1. do 26. Systém se zdál příliš jednoduchý, Ben se ho přesto rozhodl vyzkoušet. Ihned bylo jasné, že zatímco odlišná čísla mohla vzhledem k opakování písmen ve větě odpovídat stejnému znaku, písmena klíče mohla být teoreticky skládána do různých slov. S pomocí tohoto kódu se Ben pokusil rozluštit první dvě zašifrovaná slova – N 18 a U 11 R:

Vycházeje ze znaků klíče ve sloupcích měla písmena ve vodorovném směru tvořit nějaké rozpoznatelné slovo. Benův výsledek však zdaleka nedával smysl. Zkus to jinak, tohle bylo stejně příliš předvídatelné. Obrátil číselnou řadu tak, že tentokrát přiřadil čísla znakům z kódovací fráze sestupně, a dešifroval slova znovu:

Jako by to celé vzal za špatný konec. Kódovací fráze zněla nejspíš úplně jinak.

„Bože, jak já nesnáším hádanky,“ zamumlal si Ben pod vousy. Bezděky žvýkaje konec tužky se zahleděl do sešitu pro inspiraci. Pohledem utkvěl na obrázku alchymisty u kotlíku, pod nímž hořel oheň. Pod plameny stál onen záhadný nápis – ANBO.

A pak mu to docvaklo. No jasně, hlupáku. ANBO představuje šifru latinského IGNE, oheň. Jestliže je tedy ANBO kód pro slovo IGNE, pak písmena abecedy byla od začátku šifrovacího řádku postupně přiřazována každému lichému znaku. Když fráze skončila, pokračovalo se jednoduše zase od jejího začátku tak, že se doplnily zbývající mezery.

Spolu s čísly od 1 do 26 přiřazenými pozpátku Ben okamžitě získal docela jiný klíč. „Tak jo,“ vzdychl. „Jde se na to, ještě jednou.“ V kódu stálo N 18, U 11 R. Podle nejnovějšího klíče mohlo N představovat písmena B, C, G nebo K, číslo 18 potom jednoznačně E. Co se druhého slova týkalo, pak U mohlo být Q nebo V, 11 pouze U a znaku R se dalo rozumět jako E, F, J anebo M.

Ben upřeně zíral na své čmáranice a trochu se mu zamotala hlava. Pak mu však srdce poskočilo novou nadějí. Tak moment. Něco se tu začínalo formovat…, z uvedených písmen mohl poskládat dvě samostatná slova: CE QUE. TO CO. Přepsal si klíč zřetelněji:

Ben se vrhl na nový kód a rychle začal rozpoznávat zašifrovaná slova vytvářená z daných písmen. Kódovaná zpráva se pak rozlouskla téměř sama.

TO, CO HLEDÁTE,

JE POKLAD KATARŮ

Vzrušení z tohoto zásadního objevu dodalo Benovi novou energii. O překot listoval zápisníkem a hledal další zakódovaná poselství, která by na jeho úspěch vrhla ještě více světla. V zápatí strany, na níž objevil zakódovaný výraz TRESOR, stála další tři zašifrovaná slova.

22E 18T 22E 181 – 26 – T12 U20 A18. Teď už i ve své původní verzi vypadal vzorec povědomě – když na něj však Ben aplikoval získaný klíč, veškerá naděje v něm opět pohasla.

Slova sestavená z uvedených písmen nedávala žádný smysl. COEICSEW AIHVDRE?

Počkej, ty mizero, mě se tak snadno nezbavíš. Pronikaje do téměř uličnických kliček a hříček, kterými se Fulcanelli očividně velice rád bavil, obrátil Ben číselnou a písmennou řadu v klíči tak, aby čísla nyní stoupala od 1 do 26, zatímco střídavé znaky abecedy byly přiřazovány odzadu. Tak získal docela jiný sled písmen.

Očima klouzal po vrchním řádku, a kde sloupce nabízely více možností, zkoušel dosazovat různá písmena. Netrvalo dlouho a rozeznal další francouzská slova:

CHERCHEZ A…

HLEDEJTE V…

Pouze poslední slovo mu zůstávalo záhadou. Z písmen mohl vytvořit RHEDIE, WHEDIE, WHEDAE, RHEDAE a bezpočet ještě podivnějších výrazů, jako například CHJKE, které ovšem nedávaly absolutně žádný smysl.

Poškrábal se na hlavě. Hledejte v… Podle kontextu by tajemné třetí slovo mělo označovat nějaké místo – hledejte v někde. Ben se pokoušel najít názvy, které stvořil, na své mapce. Bezvýsledně. Pak si náhle vybavil, že ve vestibulu hotýlku nabízejí na prodej řadu průvodců. Seběhl dolů po schodech, od majitelky penzionu koupil brožuru o celém Languedoku, a ještě než se vrátil do pokoje, dávno pročítal rejstřík. Jenže žádné z vymyšlených jmen se v něm nevyskytovalo.

„Do prdele!“ Ben mrštil průvodcem přes celou místnost. Knížečka se v letu rozevřela, narazila do stěny, a když padala dolů, shodila z krbové římsy keramickou vázu s květinami, která s rachotem dopadla na zem a rozbila se na kusy. „Do prdele!“ zařval Ben ještě hlasitěji.

V ten okamžik jej ale napadlo něco, díky čemu na vztek ihned zapomněl. Co ten kód, který si opakoval Rheinfeld na nahrávce? Neskrývá odpověď? Popadl blok a v rychlosti rozluštil pět znaků. Když spatřil výsledek, musel se skoro smát.

KLAUS

Tak Rheinfeld na to přišel taky, mizera ubohej. Ben zapřemítal, jestli Němce dohnala k šílenství úzkost z toho, že nedokázal vyřešit poslední část. A teď už si také uměl docela jasně představit, jak se onen muž cítil.

Začal stírat rozlitou vodu z podlahy a sbírat zplihlé květiny a střepy porcelánu. Tiše si pro sebe nadával, když mu znenadání přišlo na mysl ještě něco jiného, jsem to ale vůl – no jasně. Všeho nechal a přiskočil ke svému vaku. Chvíli se v něm přehraboval, než nakonec vytáhl falešnou středověkou mapu soudobého Languedoku, jež visívala v obývacím pokoji Anny Manziniové. Roztáhl ruličku papíru s ornamentálně zdobenými okraji a rozložil ji na stole.

Když místo konečně našel, srovnal jeho polohu s moderní mapou. Nebylo pochyb. Středověký název staré vísky Rennes-le-Cháteau, jež ležela sotva třicet kilometrů od Saint-jean, zněl Rhédae. Ben praštil pěstí do stolu. Rada CHERCHEZ A RHEDAE nenadále získala nový a velmi skutečný význam: HLEDEJTE

V RENNES-LE-CHÁTEAU.

A jak se dočetl v průvodci, právě toto místo spojovaly legendy s pokladem katarů nejčastěji.

58

Cestou po dálnici D118, jež se vinula drsnou, nehostinnou krajinou směrem k Rennes-le-Cháteau, přemýšlel Ben o tom, co seo místě dozvěděl ze zakoupeného průvodce. Ten název si matně vybavoval z jakéhosi televizního dokumentu, ale netušil, že ospalá středověká vesnička nyní patří k největším senzacím v jižní Francii a navštěvuje ji bezpočet turistů. V průvodci doslova stálo: „Důležité centrum pro hledače svátého pokladu a nadpřirozených úkazů. Ať už v okultismus a kabalistické myšlenky, UFO či kruhy v obilí věříte nebo ne, to, že Rennes-le-Cháteau obklopuje záhadné tajemství, nikdo zpochybnit nemůže.“

Záhada se týkala příběhu muže jménem Bérenger Sauniěre, jenž v chudé vesnici sloužíval jako kněz. Říká se, že při rekonstrukci kostela v roce 1891 objevil čtyři pergamenové svitky zapečetěné v dřevěných tubusech. Pocházely z období mezi rokem 1244 a osmdesátými lety osmnáctého století a jenom díky nim prý otec Sauniěre odhalil velké tajemství.

Nikdo netušil, nač vlastně Sauniěre přišel, ale vypadalo to, že se brzy po svém objevu doslova přes noc proměnil z žebráka v milionáře. Odkud všechny ty peníze získal, zůstávalo hádankou. Podle některých zdrojů narazil na legendární poklad katarů – obrovské množství zlata, jež ve třináctém století ukryli kacíři před svými utiskovateli. Jiné tvrdily, že poklad nesestával z peněz ani cenného kovu – že se jednalo o velké tajemství, významnou prastarou informaci, a Sauniěre přišel k pohádkovému bohatství skrze církev, která ho uplatila, aby nic neprozradil.

Když příběh na počátku osmdesátých let dvacátého století zveřejnila média, zkazky o pokladu a nejasná fakta vyvolaly obrovskou vlnu hysterického zájmu. Vypuklo horečné bláznění zapálených jedinců, kteří se vydávali po sebemenší stopě záhady Rennes-le-Cháteau. Každé léto zaplavovaly vesnici davy mystiků, hippies i hledačů pokladů. Turistický průmysl Languedoku se od té doby zkrátka odvíjel od šílenství kolem katarů.

Ben sjel z dálnice u městečka Couiza a táhl se dál po klikaté horské cestě. Po čtyřech kilometrech stále divočejšího terénu konečně dorazil do Rennes-le-Cháteau.

Pár metrů od hlavní ulice stál za železnými vraty kostelík a těsně vedle něj se nacházelo turistické informační centrum, které s prastarou, drolící se středověkou vesnicí ostře kontrastovalo. Kolem se právě šinulo procesí turistů s fotoaparáty v rukou a průvodcem v čele. Ben se k nim nenápadně přidal. Chvíli se soustředil na vzrušené ševelení návštěvníků a brzy zjistil, že jsou to Britové.

„A teď, dámy a pánové,“ zadrmolil průvodce nezaujatě, „prosím pokračujte tudy, navštívíme náš tajuplný kostel. Jak je typické pro všechny středověké svatostánky, i tato stavba je na délku roztažena od východu na západ a půdorys má tvar kříže. Oltář…“

Ben se vmísil mezi turisty, již se úzkým vchodem nahrnuli dovnitř a zaujatě si prohlíželi zdobné prvky. Přímo za vstupem se nacházela velice věrohodná socha rohatého běsa s vytřeštěnýma očima. Nad ní se vznášeli čtyři andělé a hleděli přes hlavní loď směrem k oltáři.

Průvodce pokynul rukou k soše, a když promluvil, jeho hlas se v chladném prostoru rozléhal dunivou ozvěnou. „Tenhle hrozivý démon údajně symbolizuje Asmodea, strážce tajemství a… skrytých pokladů.“ Turisté se při této zmínce potěšeně zatetelili, avšak Ben už pochopil, že zde se nic zásadního nedozví. Oddělil se od skupiny a vyšel zpět na sluncem zalitou ulici. Kráčel dál po zaprášeném chodníku a otráveně před sebou kopal kus kamene.

Vesnice Rennes-le-Cháteau ležela vysoko na kamenitém úbočí s výhledem na široké panoráma. Na jejím západním konci padala dolů příkrá horská stěna. Ben stál na okraji srázu a rozhlížel se po horách a údolích pod sebou. Sevřel dlaň v misku a zakryl plamínek zapalovače před větrem, aby si mohl připálit. Potáhl z cigarety a povzdechl. Přemítal, kde je teď asi Roberta. Už mnoho let se necítil tak osaměle.

Rozesety po svazích v dálce se tyčily letité věže, mezi nimi se čas od času objevila nějaká zřícenina a Ben dokonce rozpoznal i pár starobylých vesnic z okrového kamene. Hluboko pod ním se ve vyschlém říčním korytě nacházela ves, která podle mapy nesla jméno Esperaza. Ben se pousmál. Naděje. (V angličtině „Hope“, tedy příjmení hlavního hrdiny. (Pozn. překl.)) Pohledem zkoumal horizont a hledal trosky vísky Coustaussa, kterou rovněž našel na mapě.

Hlavou mu bleskla vzpomínka. Krajina stejná jako tato. Stáli tehdy na kopci za vilkou a dívali se přes údolí. Vybavil si, co mu řekla. Z určité pozice má relativní umístění starých sídel poskytnout vodítko k tajemství, jehož nálezce získá klíč k veliké moudrosti a obrovské moci.

„Cos mi to vlastně naznačovala, Anno?“ zamručel a nepřestával zírat do dálek. Fulcanelli. Kataři. Ztracená tajemství. Všechno to nějak souviselo, muselo to mít spojitost. Našel snad mistr alchymista ten svitek a kříž někde tady? Proto si Usberti vybral právě tuto část Francie pro centrálu Gladius Domini?

Ben se chvíli šoural po vesnici, hlavu plnou myšlenek. Nedaleko kostela narazil na kavárničku, kde prodávali také pohledy a suvenýry. Byla téměř prázdná a ven se linula příjemná vůně kávy. Vybral si stolek v nejzazším rohu a usadil se u něj s šálkem horkého nápoje. Opatrně usrkával a snažil se urovnat si myšlenky. Co to všechno sakra znamená? Z igelitové tašky vytáhl Rheinfeldův zápisník, otevřel ho a zadíval se na zvláštní rýmovačku:

Zdi chrámu tohoto neproniknutelné jsou

Leč ďáblova vojska, netušíce, dovnitř se stále pohrnou

Kde havran stráží nevyřčené tajemství

Jež pouze badatel poctivý a věrný poznat smí

Mohl to být zběsilý výplod vyčerpaného, přepracovaného mozku, anebo naopak záblesk jasné mysli, jemuž se podařilo proniknout hustou mlhou alchymistických hádanek. Tak či onak, ta náhlá myšlenka Bena zasáhla jako prudký blesk.

Obracel stránky sešitu nazpátek, dokud nedošel k náčrtu dvojitého kruhu, jaký byl vyryt i na čepeli dýky. Pamatoval si, že verze v notesu se od té na zbrani lišila havranem, jenž byl přikreslen přímo uprostřed. Jestliže Rheinfeld vytvořil přesnou kopii originálu, pak to znamenalo, že Fulcanelli přidal tento znak k motivu schválně. Musel mít nějaký význam – ale jaký?

Kde havran stráží nevyřčené tajemství.

Nalistoval stranu, kde se pták objevoval spolu s výrazem DOMUS. Dům Havrana.

Ben se opřel a soustředěně přemýšlel. Za předpokladu, že Dům Havrana – ponechával stranou fakt, že prozatím netuší, co to vlastně je – stojí ve středu geometrického obrazce, je možné, že onen dvojitý kruh představuje nějaké skutečné místo? Místo, jehož polohu určovaly souřadnice aplikované na reálnou krajinu s výchozími body ve starých sídlech?

Zdálo se to šílené, ale z určitého pohledu to zároveň dávalo dokonalý smysl.

Ben se vrátil k rýmovanému čtyřverší. Zdi chrámu tohoto neproniknutelné jsou.

Jaké zdi mohou být neproniknutelné? Rozhodně ne kamenné, vzal-li v úvahu četné ruiny v nejbližším okolí. Křižácké armády byly v ničení pevností a svatostánků kacířských nepřátel nemilosrdně důkladné.

Hlavou mu probleskl další nápad. Co když ony zdi ve skutečnosti nikdy nestály – a nikdy stát neměly? Co když měl Fulcanelli na mysli hranice neviditelného geometrického útvaru, jenž se nacházel přímo v krajině a o němž věděli pouze poctiví a věrní obeznámení s tajemstvím? Nájezdná vojska by se o existenci takového chrámu neměla ani jak dozvědět. Jeho zdi byly neviditelné, neboť žádné neměl.

Nákres tedy představoval mapu. A ať byl Dům Havrana cokoliv, nacházel se v jejím středu a pravděpodobně něco symbolizoval. Nejspíš něco, co může člověka přivést do pěkného maléru. Skryté alchymistické tajemství? Usberti byl jeho nalezením posedlý, toužili po něm nacisté a ti, kdo nařídili totální vyvraždění katarů, po něm možná prahli také.

Benovi se hlavou honily neuvěřitelné myšlenky. Rychle vylovil z tašky skládací automapu, rozložil ji na umělohmotném stolku a zabořil prst do Rennes-le-Cháteau. Až sem ho Fulcanelli dovedl. Právě tady, v samotném srdci země katarů a kolébce legendo jejich ztraceném pokladu, musí jeho pátrání začít.

Využívaje okraje stolku jako pravítka zkoušel na mapě tužkou vytyčovat provizorní osy. A zanedlouho vystupovaly na povrch jasně rozeznatelné linie.

St Sermin – Antugnac – La Pique – Bugarach.

Couiza – Le Bezu.

Esperaza – Rennes-les-Bains.

A nejméně tucet dalších. Všechny byly dokonale rovnými spojnicemi nedalekých kostelů, vesnic a rozvalin, které přímo protínaly místo, kde se právě nacházel – střed Rennes-le-Cháteau. Vypadalo to, že toto prazvláštní zjištění potvrdilo správnost volby vesnice jako výchozího bodu. Rychle črtal další čáry a brzy měl před sebou hustou síť souřadnic, jež se proplétaly celou oblastí.

Turisté přicházeli a odcházeli, avšak Ben je vůbec nevnímal. Káva mu pomalu chladla, ale on se nedokázal odtrhnout od omračující změti perfektně zvládnuté komplexnosti, která se mu postupně vynořovala pod rukama. Po první hodině měl před sebou dokonalý kruh, jehož obvod spojoval čtyři staré kostely – Les Sauzils, St Ferriol, Graněs a Coustaussa. Promítnuté čáry k Benově překvapení tvořily šesticípou hvězdu, jejíž vrcholy pasovaly přesně do kruhu a dva z nich se nacházely na souřadnicích prvních dvou kostelů. Střed kruhu ležel ve vsi v údolí pod Rennes-le-Cháteau, jež nesla jméno – Esperaza.

Za další hodinu už se personál kavárny začínal dohadovat, jak dlouho ten podivný host ještě vydrží čmárat do své mapy. Ben si jich nevšímal. Podařilo se mu zformovat druhý kruh, který pevným tahem zvýraznil. V jeho středu se tentokrát ocitla ves Lavaldieu – Údolí Boha. Kruhy byly naprosto shodné a ležely šikmo od severozápadu na jihovýchod. Ben črtal dál a užasle kroutil hlavou nad složitým alchymistickým symbolem, který se mu formoval před očima.

Dvě z jižních špic šesticípé hvězdy v kruhu se středem v Esperaze směřovaly přesně do vesnic Les Auzils a St. Ferriol, zatímco dva západní hroty pentagramu usazeného v kruhu, jehož střed spadal do Lavaldieu, se přesně kryly s tečkami na mapě, které označovaly vísky Graněs a Coustaussa. Ideální přímka, jež spojovala obce Peyrolles, Blanchefort a Lavaldieu, se setkala s obvodem spodnějšího kruhu přesně v bodě páté špice pentagramu, a poslední perfektně rovná čára, která vedla od Lavaldieu ke vzdálenějšímu hradu Arques, udávala polohu nejvýchodnějšího hrotu pěticípé hvězdy.

Ben se uvolněně sesul do židle a hloubal nad hustě popsanou mapou. Nemohl věřit tomu, co vidí. Díval se na kompletní symbol, dvojitý kruh s dokonalou geometrií – virtuální chrám přímo na té nejlevnější mapě od čerpací stanice.

Ať už toto schéma vymyslela jakákoliv civilizace, a to dávno, dávno před tím, než na ně narazil Fulcanelli, musela být nesmírně zběhlá v topografii, geometrii i matematice. Pouhá logistika aplikování této vysoce propracované sítě na nerovnou, hornatou krajinu byla sama o sobě ohromující, nemluvě o míře odhodlání, kterou tito lidé projevili záměrnou výstavbou kostelů a celých osad přesně v zóně vytyčené neviditelným obloukem kruhu nebo průnikem imaginárních obrazců. Tolik práce jenom proto, aby zajistili bezpečnou oblast a mohli ukrýt jakousi tajnou informaci? Jaké záhadné vědění stálo za tolik námahy?

Možná už to brzy zjistí. Kráčel po Fulcanelliho historických stopách a zbývalo jediné – najít střed. Podle něj už by se měla dát snadno určit přesná poloha místa, kde alchymista našel svůj poklad, ať to bylo cokoliv. Ben přidal do nákresu dvě čáry, které přetínaly symbol diagonálně a podle svislé osy obrazce jako protáhlé písmeno X. V jejich průsečíku pak ležel mrtvý bod.

„X označuje místo,“ zamumlal si Ben pro sebe. Přesný střed symbolu se nacházel poblíž Rennes-le-Cháteau, pouhých pár kilometrů odsud přibližně na severozápad.

Co tam na něj čeká? To mohl zjistit jen jediným způsobem. Nachází se už hodně blízko.

59

Vydal se pěšky do hornatého kraje. Vyrazil ze západního konce vesnice, odkud se po úbočí klikatila úzká nezpevněná stezka. S obtížemi sestupoval dolů; pod nohama mu ujížděly kameny a hroudy hlíny. Někdy klouzal po vyprahlé zemi několik metrů a tak tak udržel rovnováhu. Teprve když asi o sto metrů níž dosáhl výškové hranice, kde se vyskytují stromy, pěšina se trochu zpevnila a mohl se v tomto posledním úseku přidržovat svěšených větví. Stromy se nejdřív objevovaly osamoceně, ale jak se terén zarovnával, pomalu houstly, až se proměnily v opravdový les.

Ben pokračoval po pěšině plné opadaného listí, jež se vinula mezi trsy dubů, buků i jehličnanů. V korunách nad hlavou mu švitořili ptáci a skrze zelené a zlaté listoví pronikaly mléčně bílé paprsky podzimního slunce. Poprvé za poslední dny se mu téměř podařilo oprostit se od sužujících myšlenek. A i když mu Roberta strašlivě chyběla, vědomí, že už je v bezpečí, mu poskytovalo alespoň částečnou útěchu. Ať se stane cokoliv,o ni už je postaráno.

Druhý břeh zalesněného údolí začal opět nepatrně stoupat a po kilometru skalnaté plošiny se k nebi strmě zvedala stěna vysokého horského hřebene. Trasa, kterou si Ben zvolil, vedla přímo přes jeho vrchol. Kráčel vytrvale dál mezi obrovskými balvany ignoruje trnité šlahouny keřů, které se mu zachytávaly za kotníky. Drsný hřbet hory se s každým krokem rýsoval blíž a blíž.

Zdálky pozoroval drobnou postavu skrze silné čočky dalekohledu Franco Bozza. Sledoval Bena Hopea celou cestu z Palavas a dával bedlivý pozor, aby jej Angličan nezahlédl. Pozoroval ho při nesnadném sestupu po úbočí, jež se svažovalo od Rennes-le-Cháteau, i poté, když pokračoval přímo přes skalnatou rovinu. Hope očividně znal svůj cíl, nebloudil. Ať odhalí cokoliv, Bozza bude u toho. A tentokrát ho nenechá uniknout.

Inkvizitor stoupal v polokruhu nad Benovou pozicí po vyšlapané pěšině v houštinách, které jej dostatečně kryly. Přikrčen za kameny stále skalnatějšího terénu se čas od času zastavil, aby zkontroloval postup vzdálené malé postavy. Nacházel se už vysoko nad ní, téměř na vrcholu příkré horské stěny. A v dálce za ním, kde svah opět klesal do zeleného údolí, se rýsoval malý dům.

Líc skalního srázu se prudce zvedal k plochému převisu, jakési mělké plošině, a pak ještě strměji k samotnému vrcholku. Po Benově pravé ruce padalo úbočí asi tři sta metrů hluboko do údolí plného stromů. Ben započal náročný výstup. Po půl hodině dosáhl prvního záchytného bodu, jenž měl v průměru asi deset metrů. Z téměř kolmé stěny útesu vybíhala šedá skalní římsa, jež spolu s mělkou plošinou tvořila nehlubokou jeskyni. Ben se zastavil a pár minut odpočíval, pokukuje po poslední části hory, kterou ještě zbývalo zdolat.

Přímo nad ním se Bozza připlížil po velkém balvanu k okraji převisu. Z tohoto místa na Angličana s pomocí dalekohledu výborně viděl. Široký, plochý kus skály čněl nad prudkým srázem. Bozzovi připadal dostatečně pevný a ani na okamžik nezapochyboval, že by nevydržel na místě, kde se nachází posledních tisíc let. Jenže nedocenil váhu svého těla, a čím dál se posunoval, tím větší tlak na kámen vytvářel.

Než si uvědomil, že se pomalu naklání, bylo už příliš pozdě na to, aby stihl zabránit nevyhnutelnému.

Pár metrů sjížděl po plochém balvanu natažený na břiše, než kámen udeřil o zem a roztříštil se na malé dílky, které se zběsilým tempem valily po skále. Bozzu rána odhodila o kus níž; nekontrolovatelně se kutálel a smýkal dalších třicet metrů. Zoufale se snažil něčeho zachytit, ale vše se řítilo dolů s ním. Sesuv půdy nabyl na rychlosti a strhl s sebou část srázu.

Ben, jenž právě vzhlížel k vrcholu, nejprve postřehl prach z desítek padajících kamenů. Krev mu ztuhla v žilách, když si uvědomil, že se ženou přímo na něj. Skryl se pod římsou právě ve chvíli, kdy začaly dopadat na převis. Burácely všude kolem něj a ukrajovaly si obrovská sousta z nevelké plošiny. Ben si dlaněmi chránil obličej před hroudami uvolněné hlíny a prachem, které se v dusivém závoji snášely přes skalní výběžek. Náhle povolila i země pod jeho nohama. V návalu beznaděje se Ben přitáhl za okraj římsy nad sebou a modlil se, aby nespadla a nerozmačkala ho napadrť. Náhle se od skalní stěny odrazil velký neotesaný balvan a trefil ho do ramene. Ani s vypětím všech sil se Ben nedokázal na převisu udržet; pustil se a valil se dolů v proudu kamení a hlíny. Tělem mu znenadání projela ostrá bolest. Vmžiku si uvědomil, že narazil na vyčnívající zbloudilý kořen, a stačil se ho zachytit. Půda ho bičovala ze všech stran, ale kořen vydržel. Sesuv se pomalu mírnil a nakonec ustal úplně.

Vzduch byl prosycen prachem. Ben dusivě kašlal a prskal, ústa plná hlíny a kamínků. Nahmatal tvrdou zem pod nohama, velmi opatrně se pustil kořene a zkusil, co křehký povrch svahu vydrží. Vděčně kořen poplácal a v duchu mu vzdal hold za záchranu. Pak se opět pustil opatrně po stěně nahoru, vstříc pevnějšímu terénu.

Bozza skončil omráčený a zakrvácený na hromadě kamení. Špičky prstů měl rozedřené, jak se snažil něčeho zachytit. Roztřeseně se zvedl a rozhlédl se kolem sebe. Všude se válela suť z půdního sesuvu. Stačilo pár metrů a čekal by ho strmý pád přes okraj a po ostré horské stěně hluboko do zalesněného údolí.

Zaslechl jakési zvuky a zprudka se otočil. Deset metrů od něj se vynořil Ben Hope.

Bozza nestihl ani vytáhnout zbraň. Ben rozvážně zamířil na mužovu hruď a v rychlém sledu vypálil dvě rány.

Dvojitý výstřel v horském tichu dunivě zaburácel. Inkvizitor se zapotácel a ustoupil o několik kroků nazad. Jako loutka teď vrávoral na okraji srázu. Ben jej chladnokrevně pozoroval a pak zmáčkl spoušť potřetí. Bozza se chytil za hrudník, věnoval Benovi poslední nenávistný pohled a nenávratně zmizel.

Benovi trvalo další hodinu, než sestoupil do údolí posetého stromy pod horou. Posadil se na mechem obrostlý spadlý kmen a ztěžka oddechoval. Tady by se hodily vojenské kanady, spílal si v duchu při pohledu na polorozpadlé tenisky. Nohy v nich měl bolestně sedřené.

Tohle nemůže být ono, běželo mu hlavou, když se zahleděl přes údolí. Přesto se podle mapy i kompasu nacházel na správném místě a všude kolem se rozléhala jen divoká krajina.

Zrakem spočinul na bílém domku, jenž prosvítal mezi stromy na opačné straně údolí o několik set metrů výš. Stál zastrčený u úpatí vysoké hory, jež se tyčila k nebesům. Ben si povzdechl. Nevěděl, co přesně hledá, ale očekával nějakou zříceninu, klidně i kruh z kamenů. Tahle udržovaná moderní vilka se však jeho představě o podobě „Domu Havrana“ ani zdaleka nepřibližovala.

Od kamenných domků, které se v Languedoku obvykle vyskytovaly, se stavba značně lišila. Měla krabicovitý půdorys a plochou střechu a její celkové vzezření ukazovalo na výtvor z posledních let. Přesto s okolní divočinou dokonale, téměř magicky splývala, jako by tu stála po celá staletí.

Po další náročné pouti došel až ke vstupní bráně obehnané zdí a zazíral před sebe na bílý dům, když zevnitř někdo zahlaholil: „Haló? Je tam někdo?“ Pěknou udržovanou zahrádkou k němu zamířila vysoká štíhlá žena s hezkým držením těla. Mohlo jí být mezi pětapadesáti a šedesáti lety. Bena však zaujala jiná věc – tmavé brýle na očích a bílá hůl v ruce, s jejíž pomocí žena prozkoumávala bezprostřední prostor před sebou. Opatrně našlapovala cestičkou k bráně. Usmála se, oči upřené kamsi za Benovo rameno.

„Právě jsem obdivoval vaši nádhernou vilku,“ pravil Ben.

Úsměv se ještě roztáhl. „Aha, takže se zajímáteo architekturu?“

„Ano,“ přitakal Ben. „A taky jsem si říkal, kdyby vás to neobtěžovalo, jestli bych vás nemohl požádat o sklenici vody. Zrovna jsem překonal ten horský hřeben a mám strašlivou žízeň…“

„Ale jistě, pojdte dál,“ vybídla jej majitelka a obrátila se k domu. „A pozor na závoru, jde trochu ztuha.“

Kráčel za ní po dlážděném chodníčku, jenž vedl až k vilce. Žena jej provedla prostornou halou do moderně zařízené kuchyně a s rytmickým klepáním špičky hole došla až k lednici. Vytáhla láhev minerálky. „Skleničky jsou v kredenci, nějakou si vytáhněte, budte tak hodný.“ Usadili se u stolu, a zatímco Ben do sebe rychle obrátil dvě sklenice vody, žena s laskavým výrazem ve tváři vyčkávala.

„Jste velice laskavá,“ vydechl Ben vděčně. „Sel jsem pěšky celou cestu až z Rennes-le-Cháteau. Hledám Dům Havrana.“

„Tak to jste v cíli,“ konstatovala hostitelka prostě a pohodila rameny. „Tohle je Dům Havrana.“

„Tohle?“ To nemohla být pravda. Jak by se tahle moderní vila ocitla na osmdesát let starém alchymistickém rukopisu? „Spíš jsem na špatné adrese,“ zavrtěl Ben hlavou. „Ten dům by měl být starý.“ V tu chvíli jej něco napadlo. „Nestojí tahle vila na místě nějaké zbořené budovy?“

Žena se rozesmála. „Kdepak, toto je skutečně originální stavba. Je mnohem starší, než vypadá, postavili ji roku 1925. A říká se jí tak podle architekta, který ji navrhl.“

„Kdo to byl?“

„Ve skutečnosti se jmenoval Charles Jeanneret, ale známější je jako Le Corbusier. A přezdívalo se mu Corbu.“

„Dům Havrana,“ opakoval Ben a přikyvoval. Corbu – a francouzský corbeau znamená havran. Takže i přes ultramoderní, téměř futuristický vzhled pocházel dům skutečně zhruba ze stejného období jako Fulcanelliho rukopis.

„Proč jste po něm pátral?“ tázala se žena zvědavě.

Ben se instinktivně uchýlil k předem připravené historce. „Dělám takový malý historiografický průzkum a párkrát jsem na tuhle stavbu narazil ve starých knihách. Tak jsem si říkal, že když už jsem tady poblíž, mohl bych se na ni podívat na vlastní oči.“

„Chcete se tu porozhlédnout?“ nabídla mu hostitelka. „Zrak mi vypověděl službu už před několika lety, ale v mysli tuhle vilku vidím pořád stejně živě jako kdysi.“

Klepajíc holí o podlahu Benovi ukazovala jednotlivé místnosti a upozorňovala ho na významné prvky. V obývacím pokoji se nacházel vysoký krb obložený zdobně vyřezávaným dubovým dřevem. Dekorace ostře kontrastovala se zbytkem střídmě a účelově, až asketicky zařízeného domu. Ben se před ním zastavil a soustředěně si jej prohlížel. Nezaujal jej ani tak řemeslný um, byť byl velmi působivý. Zíral na řezbu nad krbovou římsou, jež výtvoru dominovala.

Byl to havran na kruhovém emblému, stejný jako ve Fulcanelliho rukopisu a na katedrále Notre Dame. Ben klouzal očima po ptačích křídlech plochých jako čepel nože, zahnutých drápech a hrozivém zobáku. Na místě očí měl havran vsazená třpytivá rubínově červená sklíčka, která jako by Benovi opětovala zvědavý pohled.

„To je originální prvek?“ zeptal se Ben hostitelky. „Myslím ten krb,“ dodal, když si uvědomil, že je slepá.

„No ano. Vyřezával ho sám Corbu. Začínal vlastně jako řezbář a studoval i šperkařství, než přesedlal na architekturu.“

Pod dřevěným havranem stála zlatým gotickým písmem vyvedená slova HIC DOMUS. „Hic… tady,“ přeložil Ben polohlasem. „Tady dům…, zde je dům… Toto je Dům Havrana…“

Jenže kam dál? Proč zanesl Fulcanelli dům do mapy? Musel mít nějaký důvod, něco se tu určitě skrývá. Ale co?

Horečně přemýšlel a pohledem bloudil po pokoji, až spočinul na obraze, jenž visel na protější stěně. Byl na něm starý muž a na sobě měl něco, co silně připomínalo středověký háv. V jedné ruce třímal obrovský klíč a ve druhé kulatý štít, či snad tác, který byl podivně světlý, bezbarvý, jako by malíř nestihl svou práci dokončit. Muž se tajemně usmíval.

„Ještě jste mi ani neprozradil, jak se jmenujete,“ poznamenala žena.

Ben se představil.

„Tak vy jste Angličan? Teší mě, Bene. Já jsem Antonie.“ Odkašlala si. „Nezlobte se, ale musím vás požádat, abyste odešel. Jedu na pár dní za svým synem do Nice a taxík tu bude cobydup.“

„Děkuji za prohlídku.“ Ben se kousl do rtu a snažil se nedat najevo zklamání.

Antonie se na něj povzbudivě usmála. „Jsem ráda, že jste to místo našel, Bene. A doufám, že objevíte to, po čem pátráte.“

60

Ben seděl v lese s výhledem na údolí a Le Corbusierův dům o něco níž na protějším svahu a pokoušel se uspořádat si myšlenky. Rychle se šeřilo a vítr nabíral na síle. Byla zima a vlhko se mu lepilo na kůži. Nad vrcholky stromů houstly černě mraky; blížila se bouřka.

Antoniina poslední poznámka jej trochu zarazila.A doufám, že objevíte to, po čem pátráte. Řekl jí přece, že hledal tento dům – z toho pro ni tedy plynulo, že už hledané našel. Výraz pátráte byl navíc příliš silný pro člověka, který si přišel pouze prohlédnout místo, na něž náhodou narazil na mapě.

Třeba si to jen špatně vykládá. Nebo snad ví slepá žena víc, než dávala najevo? Může mu snad něco prozradit její dům? Pokud ne, pak je toto konečná. Odsud už žádná další stopa nevede.

V dálce zaburácel hrom. Ben napřáhl paži a otočil ji dlaní vzhůru. Za okamžik mu na ni dopadla obrovská, těžká dešťová kapka. Brzy se k ní přidala další, a pak ještě jedna. Než se v dálce vynořily reflektory vozu, který se zvolna přibližoval po klikaté soukromé cestě k vile, zemi už bičovaly provazy deště. V oknech vilky se zhaslo a Antonie vyšla ze dveří. Řidič taxíku jí přidržel deštník a pomohl jí nastoupit. Schován pod prosakující korunou starého dubu Ben pozoroval, jak vozidlo odjíždí.

Když z koncových světel zbyly jen červené špendlíkové hlavičky, zvedl si límec bundy a vydal se přes údolí.

Tiše a obezřetně postupoval k domu. Dešťová voda přetékala z okapů a proměňovala udržované květinové záhony v blátivé kaluže. Temnou oblohu proťal blesk a vteřinu nato jej doprovodilo rozhněvané hřmění. Ben si otřel kapky z očí.

Bouřkové mraky s sebou přitáhly neproniknutelnou tmu. Ben odňal diodovou baterku zpod hlavně svého browningu a postupoval podél obvodové zdi k zadnímu vchodu. Chatrný zámek nepředstavoval žádnou překážku a během minuty se Ben ocitl vevnitř. Bouřka teď zuřila přímo nad ním a nabývala na intenzitě. Příští dvě vteřiny zvenčí probleskovala sytě bílá záře a vzápětí vilkou otřáslo hrozivé hřmění.

Ben si rychle vybavil polohy místností a bez potíží našel obývací pokoj. Namířil mdlý kužel světla na vyřezávaného havrana, který se ve tmě zdál ještě živější než za dne. Korálkovité oči slídivě probleskovaly ve žlutých paprscích.

Ben o kousek poodstoupil a znovu zapřemítal. Co vlastně hledá? lim si nebyl tak docela jistý. Symbol havrana ho dovedl až sem a instinkt mu říkal, že by jej měl následovat i dál. Ben civěl na krb, hlavu plnou nesourodých myšlenek. Do oken bubnovaly kapky deště. A pak si něco uvědomil. Vyběhl ven, aby se přesvědčil. Nemýlil se.

Zevnitř domu to vypadalo, že je krb vsazen přímo do obvodové zdi. Když se však Ben, otíraje si vodu z očí, díval ve světle baterky ze zahrady na střechu, všiml si, že přikrčený tovární komín vystupuje z konstrukce zhruba tři metry od lomenice. Uvědomil si také, že okno ve zdi kolmé na stěnu s krbem je v místnosti vzdálené asi metr od rohu, zatímco zvenčí mu ke konci domu chybí asi čtyři metry.

Ben utíkal zpátky dovnitř. Byl promočený na kůži a třásl se zimou. Pokud se nejedná o nějaký výstřelek tohoto ultramoderního domu, běželo mu hlavou, znamená to jediné – za krbem je skrytá dutina. Izolační vrstva? Na to byla mezera příliš velká. Výdut musela být alespoň tři metry hluboká. Mohla to být chodba, klidně i úschovný prostor, do něhož se dalo vstoupit z jiného pokoje.

Jenže kudy? Ben pozotvíral všechny dveře, ale žádné nevedly správným směrem. Podlahu v ložnici v patře nad krbem tvořila poctivá dřevěná prkna a přímo dolů se odtamtud nijak dostat nedalo. Pod domem nebyl vyhlouben žádný sklep, odkud by do utajeného prostoru mohlo vést schodiště či padací dveře. Ben se vrátil do obývacího pokoje a znovu zazíral na krb. Jestli existuje vstup, pak tohle musí být on.

Ben rozsvítil v místnosti a proklepával zeď, pečlivě naslouchaje ozvuku. V těsné blízkosti krbu byla stěna plná, ale o něco víc nalevo rezonovalo klepání jinak. A o další metr dál už ozvěna prozrazovala dutinu za stěnou. Ben nenašel žádné trhlinky či pukliny, nic, co by nasvědčovalo tajným dveřím. Pokusil se zapáčit za dřevěné obložení a doufal, že za některým z nich něco objeví. Bezúspěšně.

Natáhl paži a zašmátral v komíně plném sazí; třeba se tu skrývá nějaká páka nebo jiný mechanismus, kterým se výduť otevírá. Nic. Otřel si ruce umazané od koptu. „Něco tu přece být musí,“ zamumlal pro sebe. Dlaněmi prohmatával celou plochu krbu. Sjížděl po dřevě po stranách a konečky prstů zkoumal složité vyřezávané vzory v očekávání, že se mu podaří objevit část, kterou lze stlačit, která se otočí či se zkrátka nějak podvolí. Vypadalo to beznadějně. Déšť praskal za okny jako plameny ohně.

Ben odstoupil o krok dozadu a zoufale se snažil něco vymyslet. Tak prostě nemá jinou možnost. Dostane se přes tu zeď stůj co stůj, a když tu není zabudován vstup, vyrobí si ho sám. Do prdele s tím.

V kůlně u domu objevil velkou sekeru zaraženou ve špalku uprostřed hromady polen. Popadl dlouhý topor, zapáčil a nástroj vyškubl. Vrátil se do obývacího pokoje a v místech, kde zeď zněla dutě, se rozpřáhl. Pokud byl jeho odhad správný, pak by se měl probořit do vyduti.

Jenže co když se pletu? Nechal sekeru poklesnout, náhle zaplaven vlnou pochyb, a vrhl provinilý pohled na havrana. Třpytivá očka se významně zaleskla.

Ben zamyšleně civěl do lhostejného zvířecího obličeje. Pták vypadal tak živě, že by jej nepřekvapilo, kdyby najednou vzlétl. Pustil sekeru na zem a prsty kopíroval hladkou křivku ptačího křídla a krku, až nahmatal skelný rudý kamínek. V náhlém popudu na něj vší silou zatlačil.

Nic se nestalo. To by nejspíš bylo příliš zřejmé, běželo mu hlavou. Vytáhl baterku a pátravě přejížděl mléčným světlem po konturách řezby. Když paprskem zamířil na havraní oko, oslepila ho nečekaná záře. Jako by uvnitř kamínku spatřil komplexní systém miniaturních zrcadélek, jež soustředila kužel světla do jednoho bodu a odrážela ho v silném proudu zpět.

Další nápad. Ben kvapně přešel k vypínači na stěně a zhasl. Místnost se ponořila do tmy. Znovu namířil světlo do havraního oka a tentokrát včas uhnul pohledem, aby jej paprsek neoslňoval.

Odražená záře vytvořila červený kruh o průměru asi sedm centimetrů na protější stěně, přesněji na obraze, jehož si Ben povšiml při oficiální návštěvě domu. Přímo v tom zvláštním nenabarveném štítu, jejž stařec z plátna svíral v ruce.

Ben mířil baterkou stále havranovi do oka a přistoupil k malbě blíž. S úžasem zjistil, že se v červeném poli zobrazuje motiv dvojkruhu – stejný jako na čepeli dýky a v Rheinfeldově sešitě.

Vzpomněl si na Antoniinu poznámku o tom, že architekt se původně věnoval šperkařství. Ty mizero prohnanej. Vyrýt do zrcadlového systému, od něhož se světlo odráželo, dokonalou repliku složitého geometrického tvaru muselo být neuvěřitelně náročné. Co mu však symbol naznačuje tentokrát?

Ben sundal obraz ze stěny a srdce mu poskočilo – odhalil skrytý sejf. Přiskočil k vypínači, opět v místnosti rozsvítil a vrhl se zpátky k trezoru, aby jej pečlivě prozkoumal. Co asi ukrývá?

Sejf pocházel ze stejné doby jako celý dům. Ocelová dvířka zdobily smaltované motivy v secesním stylu a uprostřed čněl vypouklý otočný kódový zámek, jejž nezvykle tvořily dvě soustředné části, jedna písmenná, druhá číselná.

„Pro Krista pána, jenom to ne – už žádné kódy, prosím!“ zaskučel Ben. Vytáhl z vaku zápisník, do něhož vstrčili papírek s vyluštěnou šifrou. Notes by snad mohl ukrývat i správnou kombinaci k sejfu, ale kde ji hledat? Zběžně sešitem zalistoval. Mohlo to být cokoliv.

Posadil se na zem a opřel notes o koleno. Naškrábal do bloku pár nahodilých variant, které jej právě napadly, a v rychlosti je podle číselně-písmenné šifry zakódoval. Nejprve vyzkoušel francouzský překlad „Domu Havrana“. Nejspíš beznadějné, ale v zoufalé situaci stojí každý pokus za to.

LA MAISON DU CORBEAU

Otáčel zámkem tam a zpátky, nastavuje složitou posloupnost znaků. E/4,1/26; R/2,1/26… Trvalo mu přes minutu, než zadal celý kód. Potom napjatě čekal, co se stane.

Zbytečně. Ben netrpělivě povzdechl a nastavil jinou kombinaci – poklad katarů.

LE TRESOR DES CATHARS

Rovněž bez úspěchu. Takhle to může zkoušet donekonečna. Mrkl na sekeru, jež stále ležela na podlaze, a na okamžik zapřemítal, jestli by neměl trezor prostě vyrvat ze zdi a zkusit se do něj prostřílet skrze zadní stěnu. Pousmál se při vzpomínce na prošedivělého armádního velitele, jenž mu kdysi radil: „Když si nejseš jistej dalším krokem, mladej – šáhni po násilí.“ Za určitých okolností to možná nebyl špatný tip.

Poté Ben sklouzl pohledem k obrazu, jejž opřel o zed, a nahrbil se, aby si jej prohlédl zblízka.

Já pitomec. Ten klíč!

Na dlouhé válcovité části obřího stříbrného klíče, jejž držel stařec v ruce, rozeznal Ben drobný nápis. Padl na kolena a zaostřil zrak.

LE CHERCHEUR TROUVERA

Badatel objeví. Ben popadl tužku a rozrušeně nadrápal fráziv šifře.

Srdce mu vzrušeně tlouklo. Nastavil poslední písmeno a číslo a kdesi z hlubin sejfu zaznělo kovové lupnutí. Pak se rozhostilo ticho. Ben chňapl za rukojeť dvířek a s trhnutím zatáhl. Ani se nehnula. Neslyšně zaklel. Buď je to další špatná kombinace, nebo se mechanismus po těch dlouhých desetiletích zasekl. Dvířka držela jako přikovaná.

Znenadání Bena poplašil zvuk, jenž se ozval za jeho zády. Zprudka se otočil a ruka mu vyletěla ke zbrani.

Krb se otevíral. Z komína padala jemná sprška sazí, když se koptem zanesené dřevěné panely pozvolna posunovaly a odhalovaly vstup široký akorát tak, aby jím člověk proklouzl dovnitř.

Ben se zhluboka nadechl a vkročil krbem do temnoty. Rozsvítil diodu a překvapeně zamrkal.

Ocitl se v úzké, asi tři metry hluboké a šest metrů dlouhé místnosti. Na jednom konci se nacházel široký dubový stůl pokrytý tenkou vrstvou prachu a na něm stál těžký kovový kalich podobný velké číši na víno s okrajem osázeným železnými nýty. Uvnitř pak, zírajíc prázdnýma očima do stropu, vězela lidská lebka. Po stranách této chmurné dekorace stály dva půlmetrové železné svícny s bytelnými kulatými podstavci a v každém z nich byla vložena tlustá kostelní svíce.

Světlo z diody začínalo slábnout. Ben vytáhl zapalovač, zažehl svíce a zvedl jeden ze svícnů. Třepotavá záře vrhala mihotavé stíny na stěny místnosti. Bezzubá lebka po něm vilně pošilhávala. Zdi lemovaly uprášené police plné knih. Ben jednu namátkou vybral, sfoukl z ní vrstvu špíny a pavučin a ve svitu plamínku přečetl název na kožené vazbě vyvedený zlatými písmeny – Necronomicon. Kniha mrtvých. Vytáhl jiné, opět v kůži vázané dílo. De Occulta Philosophia. O okultní filosofii.

Zdálo se, že se nachází v něčí dávno opuštěné soukromé pracovně. Vrátil knihy na své místo a svícnem v natažené paži přejížděl ze strany na stranu. Stěny zdobily malby zachycující alchymistické procesy. Ben přistoupil blíž a zahleděl se na obraz ruky, jež se vynořovala z mraku. Ruka boží? Odkapávaly z ní kapky vody do podivné nádoby, již přidržovaly maličké okřídlené nymfy. A z otvoru ve dně nádoby crčel pramínek éterické, mlhavé tekutiny posetý alchymistickými symboly, u něhož jemně vlála stuha se slovy Elixír Vitae.

Ben se odvrátil a ve světle svíce zkoumal další zákoutí místnosti. Nad vchodem visela olejomalba zasazená v mohutném zlatém rámu, z níž shlížela nějaká tvář. Patřila podsaditému muži s prošedivělým vousem a hustou hřívou stříbrných vlasů. V očích pod šedivým obočím jako by se třpytily pobavené jiskřičky, a zrazovaly tak přísný výraz v mužově obličeji. Na zlaté plaketě pod portrétem bylo gotickým písmem napsáno:

FULCANELLI

„Tak se konečně setkáváme,“ utrousil Ben. Odstoupil od obrazu a procházel dál kolem zdí, pohled tentokrát upřený k zemi. Kamenné dláždění zčásti překrývala prastará rohož plná prachu, ale zpod krajů prosvítaly kousky mozaikového vzoru. Ben přičapl a s kovovým cinknutím odložil svícen na podlahu. V mihotavém světle se vznesl obláček jemných smítek. Když Ben nadzdvihl část rohože, vyrušil velkého pavouka, jenž spěšně odcupital do tmavých stínů. Smotal hrubý koberec do role a odsunul ji ke zdi. Pak zběžně otřel prach ze země a odhalil mozaiku z drahokamů vsazených do dlaždic. Po pár minutách foukání a řádnějšího čištění se vzor vyjevil v plné kráse.

Byl asi čtyři a půl metru dlouhý a zabíral celou šířku pracovny. A znovu se Ben díval na dvojitý kruh se dvěma hvězdicemi. Přímo ve středu obrazce se nacházel kulatý kámen s železným prstencem sklopeným tak, aby byl zarovnaný s podlahou. Ben jej popadl oběma rukama a zatáhl. Cítil, jak kámen povoluje, a ovanul ho proud studeného vzduchu z podzemí.

Namířil dolů zapnutou diodu. Blednoucí světlo ozářilo točité schodiště vytesané do tvrdé skály, jež vedlo do hlubin země.

61

Ben sestupoval po spirále hlouběji a hlouběji do skaliska. Burácení bouřky zvolna sláblo, až nakonec utichlo úplně.

Schodiště končilo v horizontální chodbě, jež se vinula do temnoty. Ben se vydal jediným směrem, jímž se dalo pokračovat. Doprovázela ho ozvěna vlastních kroků a kapání podzemní vody. Vyhlazená klenba tunelu byla naštěstí dost vysoká, aby mohl kráčet vzpřímeně. Dokončit takovýto výtvor v odolné mase hory muselo trvat stovky let. Postačila by neupravená chodbička, ale těm, kdo za tímhle dílem stáli, šlo o víc než o pouhou účelovost. Usilovali o dokonalost. Jaký pro to však měli důvod? A kam jej tunel dovede? Nedočkavě se ubíral dál.

Chodba se bez varování ostře stočila a Bena na okamžik přepadla obava, že se ocitl na slepém konci. Pak mu ale pročísl vlasy chladivý vánek, jenž přicházel odkudsi shora. Ben pozvedl baterku. Nalevo od něj se ze tmy vylouplo další schodiště, jež tentokrát vedlo nahoru. Vydal se po něm a šlapal tak dlouho, až se mu zdálo, že musel vylézt výš, než odkud začínal. To mohlo znamenat jediné – stoupá nad úroveň terénu. Vzpomněl si na útes za vilou a uvědomil si, že šplhá vzhůru vnitřkem hory, ze všech stran obklopen tunami nepropustného kamene.

Svítilna skomírala. Mléčný kužel nejprve zežloutl a pak úplně zmizel. Ben zastrčil nepotřebnou baterku do kapsy a dál si svítil zapalovačem. Byla mu stále větší zima a kolem uší mu šepotávě hvízdal studený vítr, přestože schodiště bylo úzkéa stěny těsně semknuté. Rozpálený kov zapalovače mu spaloval konečky prstů a také se obával, aby se nevznítil hořlavý plyn v náplni. Zničehonic ve tmě minul další schod, klopýtl a málem spadl. Srdce se mu rozbušilo a na okamžik se zastavil. Nechal rozehřátý zapalovač vychladnout a teprve pak při svitu maličkého plamínku pokračoval dál.

Schodiště vyvedlo Bena do jakési komnaty. Pořádně se narovnal, pozvedl ruku se zapalovačem a vydechl úžasem. Místnost se prostírala do všech stran. Přešel ke kamennému pilíři, jenž jako by vyrůstal ze země a dosahoval až ke klenutému stropu asi dva metry nad jeho hlavou. Sloup byl pečlivě vyhlazen a pokryt složitými rytými vzory, jež zobrazovaly náboženské výjevy a ikony. O pár kroků dál uzřel Ben druhý sloup a za ním další.

Otáčel se se zapalovačem v natažené ruce kolem své osy a vstřebával, co vidí. V mihotavém světle se leskly řady zlatých krucifixů a před ním stál obrovský oltář vytesaný z kamene a hustě zdobený zlatém.

Ocitl se v kostele. Ve středověkém gotickém svatostánku vyhloubeném uvnitř hory.

Ben zažehl oltářní svíce. Byly jich tam desítky, všechny usazené v masivních zlatých svícnech. S každou další se kostel plnil jasnější jantarovou září. Ben zalapal po dechu, když se mu svatostánek vyjevil v celém svém prostoru a ohromném bohatství.

Teprve pak postřehl tucty kamenných truhlic podél zdí. Byly asi po kolena vysoké, čtvercového rozměru o hraně jeden metr. Ben k nim přistoupil blíž. Truhly přetékaly zlatém. Prsty prohrábl vrstvu tvrdých mincí, nugetů, prstenů a amuletů. V kostele se nacházelo tolik majetku, že jeho nálezce by se okamžitě stal nejbohatším člověkem na světě.

S těžkým svícnem v ruce přešel Ben k impozantnímu oltáři. Dva bílí lvi vytesaní z hladkého kamene, jejichž těla se sbíhala v jedinou hlavu, podpírali obří kamennou mísu o průměru asi dva a půl metru. Světlo svíce se odráželo na hladině temné vody. Ve vybroušeném okraji mísy byla psacím písmem vyvedena následující slova:

Omnis qui bibit hanc aquam, Si fidem addit, Salvus erit.

Kdokoliv naplněn vírou se napije této vody, uzdraven bude. (Překlad převzat z Fulcanelli: Tajemství katedrál. Trans. Tomáš Vondrovic, Vlastimil Šimek, Vladislav Zadrobílek. Praha: Trigon, 1992, s. 92. (Pozn. překl.))

U paty andělské sochy ležel zlatý piedestal a na něm spočíval dlouhý kožený tubus, jenž ukrýval svitkový rukopis. Ben opatrně rozvinul prastarou listinu plnou trhlinek na podlaze a poklekl. Úžasně Zachovalý dokument pocházel bezpochyby ze středověku. Sdělení byla napsána ve verzi latiny, které Ben nerozuměl, a prokládána podivnými symboly, jež vypadaly jako egyptské hieroglyfy.

Zamrkal očima, když si uvědomil rozsah nálezu. Tak tohle je onen legendární rukopis, po kterém všichni pátrají? Teď už bylo jasné, že listiny, jež Rheinfeld ukradl Clémentovi, i věrná kopie v šílencově sešitě nebyly nikdy víc než Fulcanelliho vlastní zápisky, záznamy vodítek, s jejichž pomocí pravý rukopis sám objevil. Vodítek, která měla nasměrovat dalšího badatele, jenž se vydá v jeho šlépějích.

Tváří v tvář pravdě Ben konečně pochopil, proč má tento tajemný dokument takovou sílu i moc nad mnoha. Nedalo se určit, kolik krve bylo v průběhu staletí prolito – ať kvůli ochraně rukopisu, nebo naopak touze jej získat. Svitek očividně podněcoval velké zlo. Avšak dokázal také působit dobro?

Z koženého tubusu vypadl ještě jeden list papíru. Když jej Ben rozmotal, uviděl dobře známý rukopis.

Badateli:

Drahý příteli,

pokud jsi došel až sem a čteš tyto řádky, vzdávám ti hold. Tajemství, jež unikalo velikánům a mudrcům od samého počátku civilizace, teď leží ve tvých odvážných a pevných rukou.

Mně už zbývá pouze předat toto varování: Je-li jeho dlouhá a náročná lopota konečně korunována úspěchem, pak Mudrc nesmí podlehnout pokušení marností světa. Zůstává věrný a pokorný a navždy vnímavý k osudu těch, jež svedla moc zla.

Ve Vědě, v Dobru, Adept musí navždy MLČET. (Překlad poslední věty a výraz „Mudrc“j>řevzat z Fulcanelli: Tajemství katedrál. Trans. Tomáš Vondrovic, Vlastimil Simek, Vladislav Zadrobílek. Praha: Trigon, 1992, s. 205. (Pozn. překl.))

Fulcanelli

Ben vzhlédl ke kamenné míse u paty oltáře. Elixír vitae na dosah ruky. Hledání je u konce, a není času nazbyt.

Vyskočil na nohy a rozhlédl se po nějaké nádobě, do níž by mohl elixír nabrat a odnést ho Ruth. Skoro by zapomněl na svou věrnou placatku – bez jediného zaváhání odšrouboval vršek a obrátil láhev vzhůru nohama. Whisky se s cákáním rozlila po kamenné podlaze. Srdce Benovi zběsile bušilo, když ponořil placatku do nehluboké vody a naplnil ji po okraj.A co on sám, věří? Skutečně tato zvláštní substance uzdravuje?

Když vylovil láhev z mísy, kapky vzácné tekutiny pokropily zem. Bena přemohla zvědavost a přiložil hrdlo ke rtům.

Z odporné chuti se mu udělalo nevolno a málem se pozvracel. Znechuceně odplivuje podržel svícen nad hladinou a odlil trochu vody z láhve zpět do mísy. Byla plná zeleného kalu.

Ben padl na kolena a svěsil hlavu. Je po všem. Došel na konec cesty, a neuspěl.

Místností znenadání otřásla nečekaná rána a Benovi připadalo, jako by mu ušními bubínky projel ostrý nůž. Jeden z kamenných lvů napraskl a zhroutil se k zemi. Obří mísa se rozlomila ve dví a nazelenalá stojatá voda se rozlila do slizké skvrny na podlaze.

Ben se v panice vyškrábal na nohy, ale než stačil sáhnout po zbrani, zíral do ústí hlavně těžkého automatu Colt, jenž se vynořil z temnoty.

„Překvapenej, Angláne?“ zasípal Franco Bozza chraptivě a vystoupil ze stínu do třepotavé záře. Ve zkrvaveném obličeji měl divoký, zuřivý výraz a v očích se mu zračila čistá nenávist. „Odhod zbraň.“

Mohutné tělo chráněné neprůstřelnou vestou se z bolesti, kterou způsobily energické nárazy tří devítimilimetrových kulek, ještě zcela nevzpamatovalo. Bozzův dlouhý neovladatelný pád zarazil osamělý strom, jehož větve muži rozervaly kůži a málem jej probodly skrz naskrz. Ze stovky škrábanců tekla Inkvizitorovi krev a pravou tvář měl roztrženou od úst až k uchu. Sotva však cítil bolest, když se drápal nahoru po srázu a v běsnící bouři překonával hluboké údolí. Soustředil se na jediné – co provede Hopeovi, až se zase setkají. Něco takového dosud nezažily ani jeho nejzmučenější oběti.

A teď ho konečně drží v hrsti.

Ben na Bozzu chvíli zíral a poté pomalu vytáhl pistoli z pouzdra. Hodil ji na zem a odkopl ji od sebe, celou tu dobu nespouštěje zrak z útočníka.

„Ještě berettu,“ přikázal Bozza. „Tu, cos mi sebral.“

Ben doufal, že na ni muž zapomněl. Stejně opatrně sáhl pro třistaosmdesátku zastrčenou za opaskem a odhodil ji.

Mužovy sinalé, tenké rty se roztáhly ve zvráceném šklebu. „Výborně,“ zachraptěl. „Konečně jsme spolu o samotě.“

„Je mi potěšením.“

„Veškeré potěšení bude na mé straně, o tom tě ujišťuju,“ zaskřehotal Bozza. „A až zdechneš, najdu si tu tvou úchvatnou kamarádku Ryderovou a zvesela se vyřádím i na ní.“

Ben zavrtěl hlavou. „V životě ji nenajdeš.“

„Ne?“ prohodil muž pobaveně, rukou v černé rukavici zalovil v kapse a zamával Robertiným červeným adresářem. „Po tomhle si zasloužím prázdniny.“ Usmál se. „Nejspíš pojedu do Států.“

Bena při pohledu na knížečku zaplavila čirá hrůza a obrátil se mu žaludek. Řekl jí přece, ať ten adresář zničí. Musela ho mít v kabelce, když ji Bozza unesl.

„Zemře jako poslední,“ pokračoval Inkvizitor víceméně sám pro sebe a zasněně se pousmál. Ben sledoval, jak si vychutnává každé slovo. „Nejdřív se bude dívat, jak řežu na kousíčky její rodinku. A pak jí, ještě před smrtí, ukážu vítěznou trofej – tvoji hlavu. Teprve pak se doktorce Ryderové začnu pořádně věnovat. Neboť silný jest Pán, kterýž ji potupí.“ Bozza se sadisticky zasmál a paže se zbraní mu klesla o něco níž. Teď mířil Benovi na koleno. Přitáhl prst ke spoušti. Nejprve odrovná jednu čéšku, pak druhou. Poté nastoupí jedna ruka, a pak druhá. A až když se bude oběť bezmocně svíjet na zemi, přijde ke slovu nůž.

Ben zavzpomínal, jak se před mnoha lety účastnil výcviku v technice odzbrojování nepřátelského střelce zblízka. Záleželo jen na vzdálenosti, přestože i při nejlepším úsilí se pořád jednalo o zoufalý manévr. Stál-li protivník blízko, byl takový pokus poměrně málo šílený. Ovšem nacházel-li se o jediný krok příliš daleko, pak vyvinout dostatečnou rychlost bylo prakticky nemožné. Stačilo pouhé kmitnutí prstem a člověk padl mrtvý k zemi.

Zatímco Bozza hovořil, Ben odhadoval vzdálenost mezi nimi; byla tak akorát na hranici mezi extrémně riskantní a sebevražednou. Ben věděl, že oproti reflexivní reakci útočníka má jen pramalou výhodu momentu překvapení – půl vteřiny přinejlepším. Jenže měl také jenom jeden život, a nehodlal se ho vzdát bez boje.

Rozhodoval se asi desetinu vteřiny. Právě se chystal vrhnout nepříteli vstříc, když místností zaburácel další výstřel.

Bozzova drsná tvář znehybněla, v očích šokovaný výraz a ústa otevřená v neslyšném „O“. Upustil pistoli, která s rachotem dopadla na zem, a zoufale zachňapal po krku, v němž zela díra po výstupu kulky a z ní tryskala krev.

Postava schovaná v temných stínech znovu pozvedla zbraň a vypálila druhou ohlušující ránu. Tentokrát Bozzovi odletěl kus temene a kolem se rozprskla tříšť mozkového moku smíchaného s rudou krví. Muž zůstal na okamžik otřeseně stát, jako by se vznášel na neviditelných provazech, a vyhasínajícíma očima hledal Benův obličej.

Pak se náhle sesul k zemi. Tělo sebou několikrát křečovitě zaškubalo, jak z něj vyprchávaly poslední zbytky života, a nakonec zůstalo nehybně ležet.

Ben obrátil nevěřícný pohled k téměř přízračnému zjevení, které se vynořilo zpoza tajemných sloupů a pomalu se přibližovalo. Byla to žena, ale ve tmě nedokázal rozpoznat její tvář.

„Roberto? Jsi to ty?“

Když postava postoupila ještě o pár kroků, Ben viděl, že netipoval dobře. Žena v ruce svírala zastaralou pistoli Mauser model C96, z jejíž protáhlé, zúžené hlavně stoupal tenký pramínek dýmu, v hledáčku stále Inkvizitorovo tělo. Preventivní opatření dávno nebylo zapotřebí; bylo jasné, že tentokrát Bozza nevstane.

Žena se narovnala a její tvář zalilo zlatavé světlo svíce. Ben sebou překvapeně trhl, když ji konečně poznal. Byla to jeho slepá hostitelka.

Jenomže teď perfektně viděla. Tmavé brýle zmizely a ona si ho měřila jestřábím pohledem. Koutky úst zvlnil záhadný úsměv. „Kdo jste?“ vyhrkl Ben ohromeně.

Neodpověděla. Teprve pak si všiml, že mu mauserem míří do srdce.

62

„Ruce za hlavu a na kolena,“ přikázala. Neústupný pohled v očích i pevné držení zbraně Bena přesvědčilo, že to žena myslí zcela vážně. Stála příliš daleko na to, aby se o něco pokoušel, a tak uposlechl. Antonie vylovila z kapsy silnou baterku a posvítila mu do obličeje.

„Tvrdil jste mi, že se zajímáte o staré domy,“ prohodila, jak tam tak bezmocně klečel a mhouřil oči před ostrou bílou září. „Ale jak se zdá, zajímalo vás i něco jiného.“

„Nechtěl jsem vás okrást,“ opáčil.

„Vloupáte se mi do domu s pistolí v ruce, vplížíte se do mojí soukromé kaple, a chcete mi namluvit, že se mě nepokoušíte okrást?“ Sklouzla kuželem světla k Bozzovi. „A kdo je tohle? Kamarád?“

„Vypadá to tak snad?“

Pokrčila rameny. „I zloději se hádají. Co tam máte?“ namířila baterku na Benův vak pohozený u oltáře. „Vysypte to na podlahu. Pěkně pomalu, a ať vám vidím na ruce.“

Ben obrátil tašku dnem vzhůru a na kamennou zem dopadlo pár předmětů. Žena posvítila na Rheinfeldův sešit a deník Fulcanelliho. „Posuňte to ke mně,“ nařídila a přichytila baterku pod paží. Ben se sehnul pro zápisníky a postrčil je k ženě. S mauserem stále namířeným na jeho hruď hostitelka obojí zběžně prolistovala a zamyšleně pokyvovala hlavou. Po chvíli předměty opatrně odložila zpátky na kamennou podlahu a sklopila zbraň. „Omlouvám se,“ pravila už mírnějším tónem. „Ale musela jsem si být jistá.“

„Kdo jste?“ otázal se Ben znovu.

„Jmenuju se Antonie Brazantiová,“ odvětila. „A jsem Fulcanelliho vnučka.“ Zarazila ho gestem ruky. „Na mluvení bude čas později. Teď se musíme zbavit tohohle odpadu.“ Pohodila pistolí k Bozzovu tělu. Kaluž krve už se začala mísit s nazelenalou slizkou vodou, jež vytekla z rozbité mísy.

Svítíc před sebe provedla Antonie Bena mezi sloupy do krátké spojovací chodby. V ní stál na hraně opřený o stěnu obrovský kulatý balvan, jenž připomínal mlýnský kámen o průměru téměř dva metry. „Tenhle východ vede na úbočí. Otevřete to.“

Ben se opřel do balvanu a hekaje námahou jej za pronikavého skřípotu odvalil drážkou vytesanou v podlaze. Dovnitř zavál chladivý noční vzduch. Kámen skrýval vchod do asi pět metrů dlouhého tunelu. Jeskynním otvorem spatřil Ben kostrbatý půlkruh temné oblohy. Bouřka už se vyřádila a skalnatou krajinu nyní ozařoval měsíc v úplňku. Pod nimi zela závratně hluboká roklina.

„Tam na dně ho v životě nikdo nenajde,“ poznamenala Antonie a ukázala prstem dolů. Ben se vrátil do komnaty, chytil mrtvolu v podpaždí a táhl ji do jeskyně. Na vyhlazené zemi zůstávala vodově krvavá stopa. Na začátku tunelu Ben tělo pustil a nohou je dokutálel až k okraji, odkud už samo lehce sklouzlo do propasti. Ben pozoroval obrysy černé siluety v měsíční záři, jak se ve výkrutech řítí po strmém srázu a nakonec mizí mezi stromy na dně rokle o několik set metrů níž.

„Teď můžeme jít,“ pobídla jej Antonie.

Teprve když Ben následoval hostitelku chodbami zpět k vile, dopadl na něj nezdar celou svou vahou. Ukázalo se, že elixír je naprosto bezcenný. Přece jen to byla pouhá legenda. Musí předstoupit před Fairfaxe s prázdnýma rukama, podívat se mu do očí a oznámit mu, že milované dítě zemře.

Zpět v domě Antonie zavřela krbový vchod a pokynula Benovi, aby s ní šel do kuchyně. Omyl si krev z rukou a obličeje, a sotva odložil ručník, příkře oznámil: „Tak abych šel.“

„Nemáte žádné otázky?“

Ben vzdychl. „K čemu by byly? Stejně je po všem.“

„Vy jste ten badatel, který se měl podle dědečka jednoho dne ukázat. Vydal jste se po utajené stezce a našel jste poklad.“

„Nepřišel jsem pro zlato,“ utrousil. V očích ho pálily slzy. „Na tom mi nezáleží.“

„Zlato přece není jediný poklad,“ pravila Antonie a pohodila hlavou, ve tváři opět onen podivný úsměv. Přistoupila ke kredenci a otevřela dvířka. Na polici stály lahvičky olivového oleje a octa, sklenice sušených bylin a zavařenin, pepře a různého jiného koření. Žena je rozhrnula a vytáhla jednoduchou kameninovou nádobku, již s největší opatrností položila na stůl. Nadzvedla víko a odkryla skleněnou ampulku. Vzala ji do ruky, a když jí obezřetně potřásla, v umělém světle se slabě zaleskla jasná tekutina. Antonie se otočila k Benovi: „Tohle jste hledal?“

Ben nedočkavě napřáhl ruku. „Tak toto je…?“

„Pozor. Je to jediný vzorek, který dědeček vyrobil.“

Ben sebou žuchl do křesla. Cítil nesmírné vyčerpání i úlevu zároveň. Antonie se usadila naproti němu, složila ruce na stole a netrpělivě se na něj zadívala. „A teď už mě vyslechnete?“

Mluvili dlouho. Ben povídal o svém úkolu i o událostech, které jej na strastiplné cestě k Domu Havrana provázely, a poté sám naslouchal vyprávění, jež bylo v podstatě pokračováním Fulcanelliho deníku.

„Jakmile Daquin zradil dědečkovu důvěru, seběhlo se všechno strašně rychle. Do domu vtrhli nacisté a prohledali ho do posledního koutku. Ve snaze najít tajemství vyplenili celou laboratoř. Bohužel je překvapila moje babička, kterou bez váhání zastřelili.“ Antonie si povzdechla. „Dědeček potom uprchl s mou matkou z Paříže a uchýlil se sem.“

„A co se stalo s Daquinem?“

„Ten kluk natropil tolik škody.“ Žena smutně potřásla hlavou. „On sám nejspíš věřil, že dělá dobrou věc. Když ale pochopil, co je to za lidi, jimž vyzradil dědečkovo učení, nedokázal dál žít. A stejně jako Jidáš Iškariotský zvolil provaz.“

„Jaká je spojitost mezi Fulcanellim a oním architektem?“ zajímal se Ben. „Proč Dům Havrana?“

„Corbu a můj děda sdíleli zvláštní pouto,“ vysvětlovala Antonie. „Oba byli přímými potomky katarů. Když Fulcanelli objevil ztracené katarské artefakty, dokázal s jejich pomocí určit polohu utajeného chrámu, kam kataři schovali svůj poklad. Tenhle dům nechal postavit rok po svém nálezu, aby vzdal svatyni poctu a také aby ochraňoval její tajemství. Kdo by si pomyslel, že tahle stavba střeží vstup do posvátného chrámu?“

„Takže vy a vaše matka jste žily tady s Fulcanellim?“

„Dědeček poslal matku na studia do Švýcarska a zůstal tu sám do roku 1930, kdy se sem vrátila se svým manželem. Tehdy už si byl jist, že nepřátelé ztratili jeho stopu. Matka poté převzala roli strážkyně domu i tajemství a Fulcanelli odešel. Prostě zmizel.“ Antonie se nostalgicky pousmála. „Proto jsem se s ním nikdy nesetkala. Byla to taková neklidná duše, vždycky věřil, že je pořád čemu se učit. Osobně se domnívám, že se mohl vydat do Egypta probádat kolébku alchymie.“

„To už ale musel být hodně starý.“

„Bylo mu přes osmdesát, ale lidé mu hádali o dvacet míň. Ten portrét, který jste viděl, vznikl těsně před tím, než odešel. Já se narodila pár let nato, v roce 1940.“

Ben povytáhl obočí. Vypadala mnohem mladší.

Antonii jeho udivený pohled neunikl. Znovu se tajemně usmála a pokračovala. „Když jsem dospěla, stala jsem se strážkyní domu já. Matka se odstěhovala do Nice. Táhne jí na stovku, ale pořád se těší výbornému zdraví.“ Odmlčela se. „Co se dědečka týká, nikdy už jsme o něm neslyšely. Podle mě se neustále obával, aby ho nepřátelé přece jen nedostihli, a proto se nám nikdy neozval ani nikomu neprozradil svou totožnost.“

„Takže nevíte, kdy zemřel?“

Záhadný úsměv ženinu tvář neopouštěl. „Proč předpokládáte, že zemřel? Třeba se ještě pořád někde toulá.“

„Vy tedy věříte, že by ho elixír života mohl držet po všech těch letech naživu?“

„Moderní věda nenabízí všechny odpovědi, Bene. Rozumí sotva nepatrnému zlomku vesmíru.“ Antonie mu věnovala pronikavý pohled. „Tolik jste riskoval, abyste elixír našel. Copak vy v jeho moc nevěříte?“

Ben se zahloubal. „Já nevím. Chci věřit. Možná bych měl.“ Vytáhl z vaku deník Fulcanelliho, Rheinfeldův zápisník i neumělou kopii čepele dýky a rozložil je na stole. „No každopádně tyhle věci patří vám. Toto je jejich pravé místo.“ Zhluboka vydechl. „Tak, a co se stane teď?“

Antonie se zamračila. „Co tím míníte?“

„Můžu se prostě sebrat a vzít elixír s sebou? Nechá strážce badatele jednoduše odejít s lahvičkou v ruce? Anebo je pro mě určena další kulka z toho mauseru?“

Ženě v očích zasvítily veselé jiskřičky a Ben si náhle uvědomil, jak moc se podobá muži z portrétu. Položila dlaň na elegantní starou pistoli. „Ta zbraň patřila dědečkovi. Nechal ji matce pro případ, že by nás tu nepřátelé náhodou přece našli. Ale na vás ji nepoužiju, Bene. Můj dědeček věřil, že vodítka, která po sobě zanechal, rozluští jednoho dne opravdový zasvěcený a pouze ten odhalí tajemství. Člověk s čistým srdcem, jenž je bude respektovat, nikdy je nezneužije ani se jím nebude vychloubat.“

„To je v mém případě ovšem hodně odvážné tvrzení,“ podotkl Ben. „Jak můžete vědět, že mám tak čisté srdce, jak se domníváte?“

Antonie se na něj laskavě zadívala. „Myslíte jen na to dítě. Vidím vám to na očích.“

ŘÍM

Příjezdovou cestou, jež vedla bujnými zahradami k renesanční vile, se táhla dlouhá kolona neoznačených policejních vozů, jež po chvíli zastavila ve vyrovnaném půlkruhu u paty impozantních bílých sloupů na nádvoří.

Za oknem ve vysokém patře majestátního dómu stál arcibiskup Massimiliano Usberti a sledoval, jak policisté vystupují z vozidel, suverénně procházejí kolem služebnýcha stoupají po schodech ke vchodu, ve tvářích neproniknutelný, odhodlaný výraz. Duchovní je dávno očekával.

Vinou jediného člověka – Benedikta Hopea – utrpěla Gladius Domini obrovské škody. Přestože Usberti překypoval nenávistí, musel toho muže obdivovat. Nikdy by ho nenapadlo, že bude tak brzy poražen. Ale Hope to nějakým zázrakem dokázal. Pokořil ho. A ohromil.

O všem rozhodla bezodkladná útočná akce policie. Nejprve zatkli nejvyššího francouzského agenta Saula a současně s tím došlo k osudnému neštěstí v Montpellier. Interpol vzápětí zorganizoval vysoce koordinovanou důkladnou razii napříč Evropou a pozavíral bezpočet arcibiskupových přisluhovačů. Mnoho z nich právě teď sedělo u výslechu. Některým, jako například Fabriziu Severinimu, se podařilo utéct a skrýt. Jiní se pod nátlakem agentů zhroutili a začali mluvit. Vyšetřování postupovalo závratným tempem a každá další informace vedla detektivy jako padající dominové kostky či hořící cestička střelného prachu neomylně k samému vrcholu pyramidy. Přímo k Massimilianu Usbertimu.

Ze schodiště už doléhaly hlasy policistů. Budou zde každou vteřinou. Nejspíš jsou přesvědčení, že už ho mají v hrsti.

Blázni. Netuší, s kým mají tu čest. Muž jako Usberti, se sítí kontaktů a vlivem, o jakém si mohou nechat jen zdát, nepůjde ke dnu tak snadno. Najde si cestu z téhle kaše a vrátí se, aby se pomstil.

Dveře na opačném konci místnosti se rozletěly a Usberti se nevzrušeně otočil, aby příchozí přivítal.

63

Konečně mohl Ben zavolat Fairfaxovi a oznámit mu, že úkol splnil a vrací se zpět. Do chvíle, kdy jej měl na letišti poblíž Montpellier vyzvednout soukromý tryskáč, zbývalo pár hodin.

Otec Pascal se právě věnoval své maličké vinici, když dřevěná vrátka nečekaně zavrzala. Vzhlédl a spatřil Bena, který k němu kráčel s širokým úsměvem ve tváři. Kněz jej radostně objal. „Benedikte! Věděl jsem, že se ještě ukážeš.“

„Nemám moc času, otče. Chtěl jsem vám jen poděkovat za všechno, co jste pro mě udělal.“

Duchovní se na něj znepokojeně zadíval. „A Roberta? Je…“

„V bezpečí doma v Americe.“

Kněz dlouze vydechl. „Tak je v pořádku, díky Bohu,“ pravil. „Takže už jsi dokončil svou práci?“

„Ano. Dnes odpoledne odjíždím.“

„Pak ti dávám své sbohem, příteli. Opatruj se, Benedikte, Bůh tě provázej a ochraňuj. Budeš mi chybět… Ach, a málem bych zapomněl, jsem to ale popleta. Mám ti něco vyřídit.“

Zdravotní sestra mu pokynula gestem ruky a Ben rozpačitě vstoupil do soukromého pokoje. Policejní ochranka zmizela teprve onoho odpoledne – poté, co Luc Simon obdržel Benův telefonát.

Anna seděla opřená o polštář a četla nějakou knihu. Oknem za jejími zády proudily dovnitř hřejivé paprsky podzimního slunce a celou místnost příjemně provoněly žluté, bílé a rudé růže v několika vázách, které obklopovaly nemocniční postel. Sotva Ben vešel, Anna vzhlédla a obličej jí rozjasnil úsměv. Pravou tvář halil široký gázový obvaz.

„Rád vás zase vidím,“ řekl Ben a doufal, že žena nerozezná úzkostlivý tón v jeho hlase.

„Dneska ráno jsem se vzbudila a jako první uviděla všechny tyhle krásné květiny. Moc vám děkuji.“

„To je to nejmenší, co jsem mohl udělat,“ hlesl. Provinilým pohledem přeletěl modřiny kolem Annina oka a na čele; hrály už všemi barvami. „Omlouvám se za to, co se vám stalo, Anno, je mi to moc líto. I vašeho přítele…“

Položila mu dlaň na rameno a Ben sklopil hlavu. „Nebyla to vaše vina, Bene,“ pravila konejšivě. „Kdybyste se neobjevil, ten chlap by mě byl zabil. Zachránil jste mi život.“

„Jestli vás to potěší, je mrtvý.“

Anna na poznámku nereagovala.

„A co teď? Co máte v plánu?“ zajímal se Ben.

Žena povzdechla. „Myslím, že Francie už jsem měla dost. Asi nastal čas vrátit se do Florencie. Možná se mi i podaří získat svou starou práci.“ Uchichtla se. „A jednoho dne třeba taky dokončím svou knihu. Kdoví?“

„A já si ji pak nenechám ujít,“ řekl Ben povzbudivě a mrkl na hodinky. „Musím jít, letadlo čeká.“

„Vracíte se domů? Našel jste, co jste hledal?“

„No vlastně…, nevím, co přesně jsem našel.“

Anna jej znenadání popadla za ruku. „Byla to mapa, že ano?“ vyhrkla šeptem. „Mám na mysli ten obrazec. Pořád mi to vrtalo hlavou, jak jsem tu jen tak ležela, a pak mi to najednou cvaklo. Že mě to nenapadlo dřív…“

Ben se posadil na okraj postele a lehce jí sevřel dlaň. „Ano, byla to mapa,“ přisvědčil. „Ale jestli vám můžu radit, zapomeňte na všechno, co o tomhle víte. Kolem té věci se motají sami grázlové.“

Anna se pousmála. „To jsem si všimla.“

Chvíli tiše seděli obklopeni vůní květin a pak se na něj žena tázavě zadívala svýma mandlovýma očima. „Jezdíte někdy do Itálie, Bene?“

„Čas od času.“

Jemně, ale pevně jej potáhla za ruku a Ben se k ní sklonil. Posadila se rovněji a přitiskla mu rty k líci. Byly hebké a měkké a okamžik se ho nepouštěly. „Tak kdybyste náhodou zavítal do Florencie,“ zašeptala, „nezapomeňte mi zavolat.“

64

Iři hodiny nato už Ben seděl na zadním sedadle limuzíny Bentley Arnage, jež mířila k Fairfaxově sídlu. Cestou po listím zasypaných silničkách, jež se vinuly mezi řadami zlatých dubů a platanů, se začalo pomalu smrákat. Po chvíli projel vůz bránou soukromého pozemku a zvolna se šinul kolem menších domků z červených cihel, které si Ben pamatoval ze své první návštěvy.

Po pár metrech se vozidlo náhle stočilo doprava a přední náprava nepatrně zakodrcala. Řidič potichu zaklel, zastavil a vyšel zjistit, co se stalo. Po pár vteřinách nakoukl otevřenými dveřmi dovnitř: „Omlouvám se, pane, píchli jsme.“

Ben vystoupil, zatímco řidič už stál u kufru a odepínal popruhy, jimiž bylo přivázáno rezervní kolo. „Nechcete pomoct?“ nabídl se Ben.

„Kdepak, pane, za pár minut je to hotové,“ odmítl řidič a jal se kolo vytahovat.

V tu chvíli se otevřely dveře nejbližšího domku a v nich se ukázal postarší muž s přívětivým úsměvem ve tváři a bekovkou na hlavě. „Asi jste narazili na hřebík nebo co,“ prohodil s náustkem dýmky na rtech a otočil se k Benovi. „Nechcete počkat uvnitř, než to tady Jim opraví? Večer už teď bejvá dost chladno.“

„Díky, ale právě jsem si říkal, že bych si jenom zakouřil a šel se podívat na koně.“

Muž jej doprovodil k výběhu. „Takže vám se líběj koně, pane?“ Napřáhl pravici. „Herbie Greenwood, hlavní podkoní pana Fairfaxe.“

„Teší mě, Herbie.“ Ben se opřel o dřevěné břevno ohrady a zapálil si cigaretu.

Stájník bezděky žvýkal troubel a spokojeně pozoroval dva koně, kaštánka a hnědáka, kteří jej okamžitě zavětřili a rozběhli se přes rozrytý povrch paddocku. Dvěma paralelními oblouky se přiřítili k plotu, těsně před ním zvolnili, pokývali hlavami jakoby na pozdrav a hlasitě odfrkovali. Láskyplně se lísali k podkonímu a ten je na oplátku poplácával po šíji. „Vidíte tohodle chlapíka?“ prohodil Herbie k Benovi a ukázal na hnědáka. „Trojnásobnej vítěz derby, Černej princ. Teď už je tu na odpočinku, a já ho budu brzo následovat. Vid, hochu?“ Hladil zvíře po dlouhém krku, zatímco kůň ho šimral nosem na rameni.

„Krasavec,“ pravil Ben uznale a očima obdivoval Princovy zvlněné svaly. Natáhl ruku dlaní nahoru a kůň na ni přitiskl svůj sametově hebký čumák.

„Sedmadvacet a furt se tu prohání jak mladej hřebeček.“ Herbie se zasmál. „Jó, pamatuju den, kdy se narodil. Ze prej z něho nevyroste nic kloudnýho, tvrdili. Ale nakonec jim všem ukázal, chlapík.“

Ve vedlejším výběhu stál malý šedý poník a bezstarostně se popásal na trsu trávy. Ben si při pohledu na něj vzpomněl na fotografii, kterou mu Fairfax prve ukázal. „Jestlipak se ještě kdy projede malá Ruth?“ zapřemýšlel nahlas.

O pár minut později bentley s chroupáním zastavil na štěrkové cestě přímo před vchodem do honosného sídla. Na schodech už čekal majitelův asistent. „Pan Fairfax vás přijme v knihovně za půl hodiny, pane. Mezitím vám ukážu váš pokoj.“ V mramorované hale s vysokými stropy se jejich kroky rozléhaly ozvěnou. Muž vystoupal s Benem po schodech do patra západního křídla. Ben se v klidu osvěžil a upravil a přesně po třiceti minutách sešel dolů. Asistent jej okamžitě odvedl do prostorné knihovny s ochozem.

Fairfax chvátal přes místnost s napřaženou pravicí. „Pane Hope, tohle je pro mě báječný okamžik.“

„Jak se má Ruth?“

„Nemohl jste si vybrat lepší dobu,“ povzdychl Fairfax. „Od chvíle, co jsme se viděli naposled, se její stav neustále zhoršuje. Máte ten rukopis?“ Netrpělivě natáhl dlaň.

„Fulcanelliho rukopis by pro vás neměl žádnou cenu, pane Fairfaxi,“ pravil Ben.

Starci přeletěl přes rudnoucí obličej stín zloby. „Co prosím?“

Ben se pousmál a zalovil v bundě. „Přinesl jsem vám něco jiného.“ Vytáhl ruku a předal předmět Fairfaxovi.

Muž zazíral na promáčknutou kovovou placatku.

„Pro jistotu jsem to přelil,“ objasnil Ben.

Starcův výraz se pomalu měnil v nevěřícné pochopení. „Elixír?“

„Vyroben Fulcanellim osobně. Je to ono, doufám. Tohle jste přece chtěl, ne?“

Fairfaxovi se zaleskly oči slzami a sevřel drahocenný předmět v dlaních. „Nemohu vám nikdy dostatečně poděkovat. Hned to odnesu Ruth. Moje dcera Caroline se od ní poslední dny nehne na krok.“ Smutně se odmlčel. „Doufám, že se mnou poté alespoň povečeříte, pane Hope.“

„Takže to nebylo vůbec snadné,“ řekl Fairfax.

Seděli u dlouhého naleštěného ořechového stolu v jídelně, Fairfax v čele. V krbu za jeho zády plápolal oheň a vedle něj stálo vysoké rytířské brnění s mečem se širokou čepelí vsazeným do neživých rukou.

„Věděl jsem, že to bude náročný úkol,“ pokračoval hostitel. „Ale vy jste zcela předčil veškerá moje očekávání. Připíjím na vás, pane Hope.“ Stařec se vítězně zašklebil. „Nemáte tušení, co jste pro mě učinil.“

„Myslíte pro Ruth,“ řekl Ben a pozvedl skleničku.

„Jistě, pro Ruth.“

Ben z něj nespouštěl zrak. „Nikdy jste mi neřekl, co vás vlastně k Fulcanellimu přivedlo.“

„Ten elixír se snažím získat už strašně dlouho,“ odvětil Fairfax, „a už mnoho let se zabývám esoterikou. Přečetl jsem snad všechny knihy k tématu a sledoval jsem každou stopu, na kterou jsem narazil. Jenže moje vlastní vyšetřování nikam nevedlo. Skoro už jsem to vzdal, když jsem se při zcela náhodném setkání s jedním knihkupcem v Praze dozvěděl o Fulcanellim. Rázem jsem pochopil, že tenhle nepolapitelný mistr alchymista patřil k hrstce vyvolených, kteří odhalili tajemství bájného elixíru vitae.“

Ben zaujatě poslouchal a usrkával vína.

Fairfax povídal dál: „Nejdřív jsem si myslel, že objevit Fulcanelliho tajemství bude hračka. Jenže brzy se ukázal opak. Muži, které jsem na tento úkol najímal, budto utekli s mými penězi, nebo skončili mrtví. Došlo mi, že se mě snaží zastrašit někdo velmi nebezpečný, a odradit mě tak od pátrání. A taky jsem si uvědomil, že obyčejní soukromí detektivové ani žádní badatelé mi nepomůžou. Potřeboval jsem někoho mnohem schopnějšího. Tak jsem se pídil dál, až jsem narazil na vás, pane Hope. Okamžitě jsem věděl, že jste pro tenhle úkol ten nejlepší kandidát.“

Ben se pousmál. „Lichotíte mi.“

Služebnictvo odneslo talíře od předkrmu a vrátilo se se starožitnými stříbrnými podnosy. Pod poklopem toho největšího se skrýval hlavní chod – lesknoucí se pečený hovězí hřbet. Vrchní lokaj dlouhým nožem naporcoval část na křehounké plátky a dolil mužům vína.

„Jen nebuďte tak skromný, Benedikte – nevadí, že vás oslovuji křestním jménem?“ Fairfax se na okamžik zamyslel, převaluje na jazyku kousek jemného masa. „Ale zpátky k tomu, o čem jsem hovořil. Pečlivě jsem studoval váš životopis, a čím víc jsem toho věděl, tím jsem si byl jistější, že jste pro mou věc ten pravý. Vaše působení na Středním východě. Speciální protiteroristické operace v Afghánistánu. Chladnokrevná efektivita a neohrožené nasazení v akcích, do kterých by většina chlapů ani nešla. A ještě později totální oddanost novému poslání – zachraňování unesených dětí a nemilosrdnému trestání grázlů, kteří ublížili nevinným. Nepodplatitelný člověk s dostatečným množstvím vlastních financí. Neměl byste potřebu mě okrást a nenechal byste se odstrašit nástrahami nebezpečné mise. Nebylo pochyb, že jste přesně ten, koho potřebuji. Kdybyste mou nabídku odmítl, těžko bych hledal způsob, jak vás přesvědčit.“

„Dobře víte, proč jsem tu práci vzal,“ podotkl Ben. „Dělal jsem to jenom kvůli vaší vnučce Ruth.“ Odmlčel se. „Ale byl bych ocenil, kdybyste mě s možnými riziky seznámil dopředu. Některé informace mi mohly ušetřit spoustu starostí, kdybych se je dozvěděl včas.“

„Plně jsem důvěřoval vašim schopnostem.“ Fairfax se pousmál. „A taky jsem se bál, že kdybych vám řekl celou pravdu, mohl byste mě odmítnout. Bylo pro mě ohromně důležité najít způsob, jak vás přesvědčit.“

„Celou pravdu? Přesvědčit mě? Kam tím míříte?“

„Všechno vám vysvětlím,“ odvětil Fairfax a uvolněně se opřel. „Člověk v mém postavení se rychle naučí, že může jiné – jak to podat – vždycky nějak ovlivnit. Každý má svoji slabost, Benedikte. Všichni máme kostlivce ve skříni, svá střežená tajemství. A jakmile tyhle věci odhalíte, můžete jich využít. Člověk s ostudnou minulostí či skrytými slabinami se podvolí snadno. Ještě snadněji ten, který spáchal nějaký zločin. Ale vy… vy jste se prostě lišil.“ Fairfax si dolil skleničku. „Na vás se mi nedařilo vyhrabat nic, čím bych vás přiměl na mou nabídku přistoupit, pokud byste ji napoprvé odmítl. Z takové situace jsem samozřejmě nebyl nejšťastnější.“ Tvář mu zkřivil chladný úsměv. „Pak se ovšem moji špehové vytasili se zajímavou drobností z vašeho života. A já si ihned uvědomil její potenciál.“

„Prosím?“

„Něco vás strašně žene dopředu, Benedikte,“ pokračoval stařec. „A já jsem zjistil co. Pochopil jsem, co vás tak ohromně motivuje… a co vás přimělo pít. Honí vás démoni viny. Věděl jsem, že mi neodmítnete, když budete mít pocit, že vlastně zachraňujete Ruth. Protože Ruth jste ve svém srdci vyhradil zvláštní místo, není to tak?“

Ben se zamračil. „Když budu mít pocit, že zachraňuju Ruth?“

Fairfax dopil víno a hned si dolil další. Na okamžik se zatvářil pobaveně. „Benedikt,“ pravil po chvilce přemýšlivě. „Tohle jméno má silně náboženské konotace. Takže se nemýlím, domnívám-li se, že vaše rodina byla velmi křesťansky založená?“

Ben neodpověděl.

„Zkrátka mě napadlo…, jestliže rodiče pojmenují své dvě děti Benedikt a Ruth, pak to ukazuje na znalost bible, nemyslíte? RuthHopeová… smutná ironie tohoto jména. Protože pro ni žádná naděje nezbyla, viďte?“

„Jak jste se o sestře dozvěděl? Do životopisu o ní obvykle nepíšu.“

„Víte, když máte peníze, lze zjistit všechno, můj milý mladý příteli. Připadalo mi docela zajímavé, jakou dráhu jste si vybral,“ vysvětloval Fairfax. „Nejste detektiv, nepátráte po informacích, nehledáte ukradený majetek – ale lidi, a zejména děti. Bylo zřejmé, že ve skutečnosti se snažíte odčinit vinu za ztrátu své sestry. Nikdy jste se nevzpamatoval z toho, že vaše nedbalost zapříčinila její smrt… a možná také utrpení, které mohlo být ještě daleko horší. Obchodníci s lidmi nejsou proslulí zrovna svou laskavostí. Znásilňování, mučení…, bůh sud, co všechno s ní prováděli.“

„Vy jste tady nezahálel, co, pane Fairfaxi?“

Muž se pousmál. „To já nikdy. Uvědomil jsem si, že byste nikdy neodepřel pomoc nebohému nemocnému dítěti stejného jména a stejného věku, jako byla vaše sestra, když se po ní slehla zem. A měl jsem pravdu. Právě příběh o mojí vnučce vás přesvědčil, abyste mi pomohl.“

„Zajímavá volba slov. Příběh?“

Fairfax se uchichtl. „Nazvěte si to, jak chcete. Smyšlenka. Lest, mám-li být zcela upřímný. Žádná malá Ruth neexistuje, natož aby umírala. A obávám se, že s ní mizí i naděje na vaše vykoupení, Benedikte.“

Hostitel vstal a přešel k příborníku. Nadzvedl široké víko a vytáhl drobný zlatý kalich. „Kdepak, žádná umírající holčička,“ opakoval. „Jenom starý muž, který ze všeho nejvíc touží po jediném.“ Zasněně se zadíval na pohár. „Nemáte ponětí, jaké to je, přiblížit se sklonku života, navíc takového, jaký jsem vedl. Dosáhl jsem tolika skvělých věcí, nahromadil takové bohatství a získal tak obrovskou moc… Nedokázal jsem snést pomyšlení na to, že by moje impérium spadlo do klína někomu podřadnějšímu

– kdo by je prohýřil a znehodnotil. Stal by se ze mě před smrtí ten nejnešťastnější a nejzklamanější člověk pod sluncem.“ Pozvedl číši, jako by Benovi připíjel. „Teď jsou však mé obavy zažehnány a pouze díky vám. Stanu se nejbohatším a nejmocnějším mužem v historii lidstva a navíc budu mít spoustu času na to, abych naplnil všechny své ambice.“

Znenadání se otevřely dveře. Dovnitř vstoupil Alexander Villiers a zvolna se rozešel směrem k nim. Fairfax mu věnoval významný pohled a Villiers roztáhl rty v širokém úsměvu. Vytáhl revolver Taurus 357 s krátkou hlavní a namířil na Bena.

Fairfax se rozesmál a pozvedl kalich ke rtům. „Přál bych si připít na vaše zdraví, Benedikte. Ale bohužel jste se ocitl na konci své cesty. Villiersi? Zastřel ho.“

65

Villiers zacílil na Benovu hlavu, zatímco Fairfax zavřel oči a nenasytně lokal ze zlatého kalichu.

„Ještě než mě zastřelíte, Fairfaxi, měl byste něco vědět,“ poznamenal Ben klidně. „To, co jste právě vypil, není elixír života. Natočil jsem tu vodu u vás v koupelně.“

Fairfax pomalu sklopil ruku s číší. Po bradě mu stékala kapka vody a výraz čiré extáze mu okamžitě zmizel z obličeje. „Co jste to řekl?“ vypravil ze sebe.

„Slyšel jste dobře,“ odvětil Ben. „Musím přiznat, že jste mě pěkně napálil. Nemýlil jste se – byl jsem absolutně slepý a vaše lži jsem neprokoukl. Vynikající plán a skoro by byl vyšel až do konce. Nebýt prasklé pneumatiky a setkání s vaším podkoním, pil byste teď opravdový elixír.“

„O čem to mluvíte?“ tázal se stařec přiškrceně.

Villiers spustil paži se zbraní k pasu, ve tváři nepředstíranou zvědavost. „Herbie Greenwood pro vás pracuje už pětatřicet let,“ pokračoval Ben. „Ale o žádné Ruth v životě neslyšel. Vy jste nikdy neměl děti, vážený pane Fairfaxi, natož vnoučata. Vaše žena zemřela bezdětná. Takže žádná holčička neexistuje a nikdy neexistovala.“

„Tak co jste udělal s pravým elixírem?“ rozkřikl se Fairfax a praštil se zlatým kalichem o podlahu. Ten zabřinkl a odkutálel se pryč.

Ben sáhl do kapsy a vylovil skleněnou ampulku, kterou mu dala Antonie Brazantiová. „Tady je,“ oznámil suše. A než jej stihli zarazit, rozmáchl se a mrštil jí do ohniště. Rozletěla seo železný rošt na tisíc miniaturních střepin a plameny šlehaly pár vteřin vysoko do stropu, jak se spaloval alkoholický konzervační prostředek směsi.

„Tak co tomu říkáte?“ prohodil Ben a podíval se starci zpříma do očí.

Fairfax se obrátil k Villiersovi, v obličeji bílý jako křída. „Odved ho a zavři pod zámek,“ přikázal ledovým hlasem a jen těžko skrýval svůj hněv. „Přísahám Bohu, Hope, vy vysypete i to, co nevíte.“

Villiers otálel.

„No tak, Villiersi, jsi snad hluchý?“ zahřímal Fairfax, tvář náhle rudou vzteky.

Asistent znovu pozvedl zbraň – jenže tentokrát se otočil ke svému zaměstnavateli.

„Co to děláš? Zešílel jsi?“ Stařec se zděšeně přikrčil a ustoupil o pár kroků dozadu.

„Nezešílel,“ utrousil Ben. „Je to špeh, pracuje pro Gladius Domini. Je to tak, Villiersi? To vy jste ten informátor, který každý můj krok hlásil Usbertimu.“

Fairfax už stál těsně před krbem, plameny mu téměř olizovaly záda. V očích měl žadonivý pohled a kalhoty zmáčené močí. „Dám ti, na co si vzpomeneš,“ naříkal. „Cokoliv. No tak, Villiersi

– dáme se dohromady. Jenom nestřílej.“

„Už pro tebe nedělám, Fairfaxi,“ ušklíbl se Villiers pohrdlivě. „Pracuju pro Boha.“ A zmáčkl spoušť. Rána z revolveru ráže 357 magnum přehlušila starcův výkřik. Fairfax zmateně tápal po své sněhobílé košili, na níž se rychle rozlévala karmínová skvrna. Zapotácel se a přichytil se závěsu, který se pod jeho vahou nebezpečně napnul.

Villiers vystřelil znovu. Fairfaxova hlava sebou škubla dozadu a přesně mezi očima se objevila díra po kulce. Stěnu zacákala sprška krve. Starci se podlomila kolena a sesul se k zemi, v dlaních stále sametový závěs, který konečně povolil a jedním koncem spadl do ohniště. Hladové plameny se na nečekanou potravu okamžitě nenasytně vrhly.

Ben chtěl přeskočit stůl, ale Villiers mu nedal šanci. Otočil se na patě a zamířil na něj přes místnost. „Zůstaň, kde jsi.“

Ben obešel roh stolu a obezřetně vykročil k útočníkovi. Nespouštěl oči z jeho těla a sledoval jeho reakce. Viděl, jak je muž napjatý – celý se potil a oddechoval trochu přerývaněji a rychleji než obvykle. Nejspíš ještě nikdy nikoho nezastřelil a nadto musí tuhle situaci vyřešit úplně sám. Takový vývoj událostí neočekával; mateřská organizace je v troskách a nemůže ho nijak chránit. Jenže nervózní útočník často představuje stejnou hrozbu jako chladnokrevný vrah, ne-li větší.

Villiers držel paži se zbraní strnule před sebou, Benovu hlavu stále na mušce. „Ani se nehni,“ ucedil. „Střelím.“

„Jen mě klidně zab,“ pravil Ben a postupoval zvolna dál. „Ale hned potom bych ti radil rychle utéct. Protože až se tvůj šéf dostane z vězení, najde si tě a nechá tě mučit tak, že si to ani nedokážeš představit – za to, žes ho připravil o hlavní výhru. Zastřel mě, a jako bys zastřelil sebe.“

Oheň se rozšířil ze závěsu na krbovou předložku a nepohrdl ani Fairfaxovými kalhotami. Jídelnu zalil odporně nasládlý pach kouře a spáleného masa. Plamínky nesměle poskakovaly po straně čalouněné pohovky, až dostatečně zesílily a s lačným praskáním se pustily do polštářování.

Villiers couval pozpátku vstříc žhavému ohni a ruka se zbraní se mu znatelně třásla.

„Jenže pak je tu další problém,“ pokračoval Ben. Cítil, jak v něm kypí vztek a dere se ven jako studené bílé světlo. Probodával Villierse pohledem a stále se k němu přibližoval. „Živého mě nedostaneš, sám to nezvládneš. Budeš muset zmáčknout spoušť, protože jestli to neuděláš, tak zabiju já tebe. Takže ať se rozhodneš, jak chceš, skončíš mrtvý.“

Villiers upevnil stisk na spoušti, obličej zbrocený potem. Úderník revolveru se stáhl dozadu a Ben spatřil, jak tříštivá plášťová kulka v komoře otáčivého válce milimetr po milimetru zapadá na své místo, téměř v jedné úrovni se závěrem, jen jen počkat, až úderník roznítí zápalku. Ta pak zažehne prachovou výplň střely, jež Benovi vyvrtá díru v lebce.

Mezitím však Ben dostal útočníka přesně tam, kde ho chtěl mít – na dosah ruky a bez možnosti dalšího ústupu. Rozehnalse a uštědřil mu nečekaně ostrou ránu do zápěstí. Villiers vyjekl bolestí a revolver odletěl do ohniště. Ben doprovodil úder kopnutím do břicha, jež Villierse odhodilo na brnění, které se s rachotem rozpadlo na ocelové pláty. Meč zařinčel o podlahu. Villiers se zoufale vyškrábal na nohy a vrhl se po středověké zbrani. Popadl ji za rukojeť a rozmáchl se. Ben padl k zemi. Široká čepel se zabořila do starožitného pokojového baru a proťala křišťálové karafy koňaku a whisky. Na podlaze vzplála ohnivá kaluž a rychle se rozšiřovala.

Villiers znovu zaútočil mávaje zbraní ze strany na stranu. Ben rychle vstal a ustupoval, ale nohou zaškobrtl o zlatý pohár, jímž Fairfax praštil o zem, podklouzl a spadl nazad. Hlavou se uhodil o dřevěnou nohu stolu.

Meč se mu hrozivě vznesl před očima a svištěl dolů vzduchem. Ben na poslední chvíli uhnul na stranu a ostří tentokrát projelo deskou stolu. Koutkem oka Ben postřehl cosi třpytivého a vystřelil paži, aby předmět zachytil.

Černý kouř houstl, oheň nekontrolované sílil a ukrajoval z místnosti stále větší sousta. Už téměř nebylo úniku. Fairfaxovo tělo hořelo od hlavy k patě – z jeho šatů zbyly jen zuhelnatělé cáry a maso se doslova peklo.

Villiers se tyčil proti plamenům a pozdvihl meč nad hlavu, připraven k poslední ráně. V ocelové čepeli se odrazila rudá záře a špehovy oči plály živočišnou radostí z pokoření nepřítele.

Ben se silou vůle posadil alespoň napůl zpříma, napřáhl se a paží opsal prudký půlkruh. Vzduchem se mihla rozmazaná šmouha.

Villiers se zarazil. Prsty povolily sevření rukojeti a těžký meč s rachotem spadl na zem. Muž zavrávoral a bezděky udělal krok dozadu, pak další. Oči se mu obrátily ke stropu a po zádech spadl do žhavých plamenů. Zprostřed čela mu trčel deseticentimetrový kus oceli s ebenovou rukojetí porcovacího nože.

Ben se potácivě vyškrábal na nohy. Ze všech stran jej obklopoval nenasytný oheň a na kůži už cítil suchý žár. Chňapl nejbližší židli a mrštil jí proti vysokému oknu. Téměř dva metry vysoká tabule se roztříštila na kusy. Do místnosti se nahrnul vzduch,a požár se proměnil v peklo. Ben využil chvilkové mezery mezi běsnícími plameny a vřítil se do nich, co mu nohy stačily. Vrhl se do rozšklebené skleněné díry a snažil se nevnímat bolest, když mu dlouhý tenký střep prořízl předloktí. Ztěžka dopadl na trávník a překulil se.

Zpola oslepen kouřem a s dlaní přitisknutou na krvácející ruce klopýtal od domu dál zahradou k rozlehlému parku. Opřel seo kmen stromu a dusivě se rozkašlal.

Z oken Fairfaxova sídla začaly šlehat plameny a k nebi jako černá věž stoupal obrovský sloup páchnoucího dýmu. Ben několik minut pozoroval nezastavitelný žár, jenž rychle prostupoval celým domem. A jakmile v dálce zaslechl houkání sirén, otočil se a zmizel mezi stromy.

66

OTTAWA, PROSINEC 2007

Letadlo dosedlo na jedno z malých ottawských letišť se zahvízdáním obřích pneumatik. Chvíli nato už Ben vyšel z haly do čerstvého, chladného vzduchu. Ještě než nasedl do taxíku, náhlý poryv větru jej zasypal vločkami sněhu. Z rádia ve voze se linula vánoční píseň I’ll Be Home for Christmas v podání Franka Sinatry a zpětné zrcátko bylo ověšeno stříbrnými cetkami.

„Tak kam to bude?“ zeptal se řidič a otočil se k Benovi.

„Na Carletonskou univerzitu.“

„Přijel jste na Vánoce?“ zajímal se chlapík za volantem, když zvolna ujížděl po širokém městském obchvatu lemovaném sněhovými náspy.

„Spíš jenom tak na výlet.“

Přednáškový sál vědecké sekce Carletonské univerzity byl už téměř zaplněný, když Ben konečně dorazil. V nejvyšší řadě svažující se posluchárny našel poblíž prostředního východu jedno z posledních volných míst a usadil se. Spolu se zhruba třemi stovkami studentů čekal na přednášku z biologie vedenou doktory D. Wrightem a R. Kaminskou. Téma znělo Účinek slabých elektromagnetických polí na buněčné dýchání.

Aulou se nesl tlumený hovor studentů vybavených notesy a propiskami. Dole pod hledištěm stálo malé pódium se dvěma židlemi, dvěma stojany na mikrofon, projektorem a plátnem. Přednášející se ještě neukázali.

Téma, o kterém se mělo hovořit, Bena v nejmenším nezajímalo – ovšem doktorka R. Kaminská ano.

Šveholení náhle utichlo a vystřídal je zdrženlivý uvítací potlesk. Na pódium vystoupili muž a žena a každý se usadil na opačné straně řečniště. Krátce se představili posluchačům a zahájili výklad.

Roberta měla vlasy obarvené na blond a stažené do culíku na temeni. Dokonale odpovídala představě zanícené vědkyně, přesně jako když ji Ben viděl poprvé. Těšilo ho, že si vzala k srdci jeho radu a změnila si jméno. A také nebylo úplně jednoduché ji najít – i to vnímal jako dobré znamení.

Ostatní se plně soustředili na výklad a pilně zapisovali poznámky. Ben se zabořil do sedadla, trochu se svezl dolů a snažil se být co nejméně nápadný. Netušil, o čem se hovoří, ale stačilo mu poslouchat hřejivý tón Robertina sametového hlasu, jenž se nesl z reproduktorů. Jako by se jím nechával hladit.

Teprve tehdy si uvědomil, jak moc ji toužil opět spatřit a jak moc mu bude zase chybět.

Už ve chvíli, kdy nastupoval do letadla do Kanady, věděl, že ji uvidí naposledy. Nemínil se zdržet dlouho, jen se chtěl na vlastní oči přesvědčit, že je Roberta v pořádku a má se dobře. A v duchu jí dát sbohem. Cestou k sálu se zastavil u recepce a nechal jí tam obálku s červeným adresářem. K ní přidal lístek s kratičkou zprávou, v níž oznamoval, že se mu podařilo dostat z Francie živému.

Zadíval se na druhého přednášejícího na pódiu. Z řeči těla doktora Dana Wrighta – jak se kolegyni držel co nejblíže, ze způsobu, jakým jí přikyvoval, usmíval se, když hovořila, a pronásledoval ji očima, když přecházela od mikrofonu k plátnu – bylo zřejmé, že se mu Roberta líbí. Vypadal jako slušný člověk, právě takový, jakého by si Roberta zasloužila, běželo Benovi hlavou. Solidní, spolehlivý, z oboru. Rodinný typ, který jí bude dobrým manželem a jednoho dne také dobrým otcem jejích dětí.

Ben si povzdechl. Splnil, co si předsevzal, a teď jen čekal na vhodnou příležitost, aby se zvedl k odchodu. Jakmile se Roberta otočí zády, vyklouzne ven.

Nebylo to snadné. V mysli si tenhle moment přehrával v posledních pár dnech snad tisíckrát. Ale teď, v její přítomnosti a v místnosti plné jejího hlasu, jenž se rozléhal z reproduktorů, připadalo Benovi zcela nemyslitelné, že by jen tak odešel, nasedl na první letadlo zpět do Evropy a už ji nikdy nespatřil.

Proč to musí skončit zrovna takhle? tázal se v duchu sám sebe. Co kdyby neodjel? Co kdyby prostě zůstal? Mohli by se dát dohromady a začít spolu žít? Anebo se opravdu musí rozloučit?

Ano, tak je to nejlepší. Mysli na ni. Jestli ji miluješ, musíš jít.

„… a biologický účinek tohoto elektromagnetického impulsu ilustruje následující grafické znázornění,“ vysvětlovala Roberta a opětovala Wrightův úsměv. Vzala do ruky laserové ukazovátko z pultíku, otočila se k plátnu a namířila červený paprsek na příslušný obrázek.

Na pár vteřin se tak octla zády k obecenstvu. Tak jo, na tohle jsi čekal, blesklo Benovi hlavou. Zhluboka se nadechl, zahnal všechny pochybnosti a rychle se zvedl.

Sotva se prodral ke středové uličce, když se v zadní řadě přihlásila dívka s hřívou zrzavých vlasů a zvolala: „Doktorko Kaminská?“

Roberta se otočila od plátna. „Ano?“ řekla a pohledem pátrala mezi studenty po zvednuté ruce.

„Mohla byste prosím objasnit vztah mezi stoupajícími hladinami endorfinu a změněným buněčným cyklem T-lymfocytů?“

Ben spěšně proklouzl dveřmi a chvátal k východu. Venku jej ovanul studený vítr.

„Doktorko Kaminská…,“ opakovala zrzka zmateně.

Roberta Kaminská však dotaz neslyšela. Zírala nahoru k východu, jímž právě někdo odešel.

„Já… omlouvám se,“ zamumlala nepřítomně do mikrofonu, na který pak okamžitě připlácla dlaň, a připravila tak uším posluchačů nepříjemný zážitek. „Dane, vezmi to za mě,“ vyhrkla naléhavě polohlasem k doktoru Wrightovi, jenž byl stejně udiven jako všichni ostatní.

Studenti okamžitě začali rozebírat, co se právě stalo, a sálem se neslo vzrušené štěbetání. To už ale Roberta seskočila z pódia a vyrazila středovou uličkou nahoru. Zvědaví posluchači se otáčeli v sedadlech, natahovali krky a dívali se za ní, jak sprintuje k východu. Dan Wright stál za mikrofonem s otevřenými ústy.

Ben seběhl ze schodů prosklené budovy vědecké sekce a s těžkým srdcem se rázně rozešel přes zasněžený univerzitní kampus. Z ocelově šedého nebe se na zem snášely další vločky. Mezerou mezi skrčenými budovami, jež lemovaly široké obdélníkové prostranství, spatřil Ben silnici, po které přijel, a vedle ní parkoviště a stanoviště taxíků. Dva vozy čekaly na zákazníka, střechy a okna pokryté bílou čepicí.

Ben si zhluboka povzdechl a zamířil k nim. Nad hlavou mu ohlušivě zaburácelo letadlo, jež právě odstartovalo z nedalekého letiště. A on bude během deseti minut opět čekat v odbavovací hale a zabíjet čas do odletu.

Roberta rozrazila dvoukřídlé dveře a zastavila se uprostřed padajících vloček. Z vrcholku schodiště se rozhlížela po kampusu, až utkvěla pohledem na postavě o několik desítek metrů dál. Okamžitě ho poznala. Rychle se blížil k taxíku, jehož řidič už vystoupil ven a otevíral mu zadní dveře. Věděla, že jestli do něj Ben nasedne, už ho nikdy neuvidí.

Vykřikla jeho jméno, ale zvolání se utopilo v nenadálém zahřmění boeingu s javorovým listem společnosti Air Canada na ocasní ploše, který právě stoupal k nebi.

Muž ji neslyšel.

Utíkala, co jí nohy stačily. Lodičky jí podkluzovaly a ledový vítr mrazil horké slzy na tvářích. Znovu zavolala a tentokrát postava strnula a ztuhla uprostřed pohybu.

„Bene! Neodcházej!“ zaslechl zdáli a zavřel oči. V jejím hlase rozpoznal nádech zoufalství, téměř bolestný výkřik, a hrdlo se mu stáhlo úzkostí. Pomalu se otočil a viděl ji, jak k němu běží přes volné prostranství, paže rozpřáhnuté, za sebou klikatou čáru stop ve sněhové pokrývce.

„Jedete, pane?“ otázal se řidič.

Ben neodpověděl, dlaň položenou na hraně dveří. Zhluboka vydechl a přibouchl je. „Vypadá to, že se ještě zdržím.“

Taxikář se zahleděl směrem, kterým se díval Ben, a zakřenil se. „To teda jo, pane.“

Zaplaven vlnou emocí se Ben obrátil a rozešel se ženě vstříc. Po chvilce se dal do klusu a pak se rozběhl. Oči se mu zalily slzami, když zavolal její jméno.

Setkali se přesně na okraji kampusu. Vrhla se mu do náručí a on se s ní radostně otáčel.

Vlasy jí zdobily nadýchané vločky sněhu.

POZNÁMKA AUTORA

Odkazy na alchymii, alchymistickou vědu a historii v této knize se zakládají na skutečnosti. Záhadný Fulcanelli je uznáván jako jeden z největších alchymistů v dějinách a pokládán za strážce důležitého vědění. V průběhu let se objevilo několik teorií spekulujících o jeho pravé totožnosti, ale mistr alchymie zůstává nadále zahalen tajemstvím. Záhada Fulcanelliho láká tvůrce rozličných uměleckých žánrů, od italského mistra filmového hororu Daria Argenta – v jehož filmu Inferno z roku 1980 vystupuje postava vycházející z osoby Fulcanelliho – po Franka Zappu, z jehož pera pochází píseň But Who Was Fulcanelli?. (Kytarové sólo z alba Guitar (1988). Volně lze přeložit jako „Kdo byl vlastně Fulcanelli?“ (Pozn. překl.)) V nedávné době se postava, která možná má představovat Fulcanelliho a možná nikoliv, objevila také v mysteriózním seriálu Sea of Souls (Moře duší), jejž uváděl kanál BBC.

Vědecká komunita posledních zhruba tří set let odmítá brát jakékoliv alchymistické učení vážně. To se však může brzy změnit. V roce 2004 byla po osmdesáti letech znovu objevena sbírka alchymistických esejů otce klasické fyziky Isaaka Newtona. Vědečtí pracovníci z univerzity Imperiál College v Londýně věří, že Newtonovo alchymistické dílo jej mohlo dovést k pozdějším průkopnickým objevům na poli fyziky a kosmologie. S tím, jak moderní věda neustále posunuje hranice lidské nevědomosti, je stále pravděpodobnější, že staří alchymisté skutečně mohli být, slovy doktorky Ryderové, prvními kvantovými fyziky.

Historické údaje, které se týkají genocidy páchané katolickou církví a inkvizicí, jsou přesné, respektive zjemněné. Tažení proti albigenským ve třináctém století patří bezpochyby k nejtemnějším kapitolám v dějinách katolické církve; zdánlivým cílem období brutálního krveprolití a ukrutností, jež postihlo celou jižní Francii, mělo být vyhlazení rozšířeného pokojného křesťanského proudu známého jako katarství, a to na přímý rozkaz papeže Inocence III. Jeho opravdové motivy se však zřejmě týkaly spíš získání rozlehlého území a dost možná i legendárního ztraceného pokladu katarů než náboženského zanícení. Jak píše historička Anna Manziniová ve svém Alchymistově tajemství – dodnes se přesně neví, jaké tajemství kataři střežili či co se s ním mohlo stát.

Charles-Edouard Jeanneret, známější jako Le Corbusier či jednoduše Corbu, patřil k nejvynalézavějším a nejnovátorštějším architektům dvacátého století. A zatímco „Dům Havrana“ a jeho skryté tajemství existuje pouze v tomto románu, jejich domnělý tvůrce je skutečně pokládán za jednoho z posledních potomků katarů. Celoživotní fascinaci esoterickou filosofií promítal do svých architektonických řešení skrze aplikování geometrického jevu známého jako „zlatý průměr“, matematiky označovaného jako fí. Tento tajuplný princip přírody, jenž podle některých vědců řídí uspořádání všech věcí, ctili i alchymisté dávnověku. Le Corbusierova smrt utonutím v roce 1963 je taktéž zahalena rouškou tajemství.

Neuvěřitelné geometrické obrazce zasazené do krajiny kolem Rennes-le-Cháteau v jižní Francii skutečně existují a spojováním různých míst na mapě lze opravdu vytvořit prapodivné schéma dvojitého kruhu a dvou hvězdic, tak jak je popsáno v této knize. Román vychází z ohromující reálné teorie, podle níž mohl tento jev skutečně sloužit jako tajné označení místa, na kterém se mohlo skrývat střežené tajemství. Rennes-le-Cháteau je dodnes významným střediskem všech hledačů pokladů!

Nechvalně proslulý nacista a Hitlerův zástupce Rudolf Hess byl skutečně členem uzavřeného esoterického spolku známého jako „Strážci“ (Les Veilleurs), který se scházíval ve dvacátých letech dvacátého století v Paříži – ve stejné době, kdy zde žil údajně i alchymista Fulcanelli. Rudolf Hess se opravdu narodil v Alexandrii a zajímal se o okultní vědy a alchymii. To mohlo do jisté míry ovlivnit i Adolfa Hitlera a zavdává podnět k úvahám o historicky možných experimentech nacistů za účelem vytvoření alchymistického zlata, jímž by financovali jak své válečné snažení, tak plánovanou tisíciletou říši.

Gladius Domini je sice fiktivní společenství, nicméně v posledních patnácti letech jsme všichni svědky celosvětového vzestupu militantních fundamentalistických náboženských – a to zejména křesťanských – organizací, které hlásají nesnášenlivost a uplatňují tvrdou linii dogmatu. Svět se nachází na prahu nové éry svátých válek, jež by mohly hrůzu středověkých křižáckých tažení snadno zastínit.

Snad vás čtení knihy Alchymistovo tajemství těšilo stejně, jako mě těšilo ji psát a provádět související průzkum. S Benem Hopem se ještě neloučíme.

Scott Mariani

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai