Mozartovské spiknutí

Scott Mariani

Domino (2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Thrillery, Literatura česká

Zemřel Mozart na otravu jedem žárlivého skladatele, nebo byl zavražděn kvůli porušení slibu mlčení, jenž složil jako významný člen řádu svobodných zednářů? A může s jeho smrtí souviset i prapodivná, brutální vražda proslulého klavíristy Olivera Llewellyna, k níž došlo o celých dvě stě let později? Právě takové otázky se honí hlavou vysloužilému vojáku a bývalému členovi speciálních jednotek SAS Benu Hopeovi při nervy drásajícím pátrání po vrazích svého přítele Oliviera. Všechny záhady se přitom točí kolem prastarého dopisu, který dost možná pochází z pera samotného Mozarta. Pokud ale za jeho smrtí skutečně stojí odštěpenecká skupina zednářské lóže, musel být skladatel součástí něčeho opravdu velkého… a nebezpečného. Bena a jeho dávnou lásku, slavnou operní zpěvačku a sestru zemřelého Leigh Llewellynovou, zavede pátrání po pravdě z Oxfordu přes Benátky a Vídeň až do zasněžených slovinských hor. Při zběsilému úprku Evropou musejí zůstat vždy o krok před skupinou odhodlaných zabijáků, jejichž cílem je jediné – smazat veškeré stopy po Mozartovském spiknutí.

Copyright © 2008 by Scott Mariani

Translation © 2010 by Klára Míčková

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE MOZART CONSPIRACY,

vydaného nakladatelstvím Avon, Londýn 2008,

přeložila Klára Míčková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v dubnu 2010

ISBN 978-80-7303-514-3

PODĚKOVÁNÍ

Opět bych rád poděkoval týmu nakladatelství Avon/Harper-Collins – nejdynamičtější, nejbystřejší a nejzábavnější partě redaktorů, kterou si spisovatel může přát.

Vřelý dík patří i dalším lidem, kteří se podíleli na tomto pokračování příběhu Bena Hopea. Obzvláště zavázán jsem Peterovi a Maureen Smartovým a Robovi Gaffneymu z jachtařské školy Hamble School of Yachting, jenž ochotně poskytoval námořnické rady totální suchozemské kryse. A jako vždy velice děkuji těm, kteří mě podporovali nejen mnoha litry červeného vína, bez nichž by tato kniha nikdy nevznikla.

Věnováno Mary, Laně a Richardovi.

„Vím, že musím zemřít.

Kdosi mi dal aqua toffana a přesně vypočítal čas mé smrti –

a právě pro ni si objednal Requiem. To pro sebe ho píši.“

Wolfgang Amadeus Mozart, 1791

1

RAKOUSKO 9. LEDNA

Bez dechu hrůzou a v šoku se Oliver Llewellyn vrávoravě odpotácel ze sálu. Na okamžik se opřel o holou kamennou zeď a hlavou mu běžely úryvky scény, jejímž svědkem se právě stal. Obracel se mu žaludek a v ústech měl sucho.

Netušil, co přesně zjistí, když se tajně vykradl ze sálu, aby dům podrobně prozkoumal. Avšak to, co viděl – co udělali tomu muži v té divné klenuté síni –, bylo mnohem děsivější než jeho nejdivočejší představy.

Utíkal dál. Nahoru po točitém kamenném schodišti, přes spojovací můstek a zpátky do hlavní části domu s klasickou architekturou a výzdobou. Stále k němu doléhalo klábosení a smích hostů večírku. Smyčcové kvarteto spustilo v tanečním sále Straussův valčík.

Mobilní telefon měl stále zapnutý a nastavený na videonahrávání. Teď jej vypnul a zastrčil do kapsy smokingu. Pohledem sklouzl k ciferníku starých natahovacích hodinek na zápěstí; skoro devět třicet. Do čtvrt hodiny se musí vrátit ke svému sólovému recitálu. Uhladil si sako a zhluboka se nadechl. Vykročil dolů po širokém rameni dvojitého schodiště a snažil se nedávat najevo zděšení. Lustry třpytivě zářily, obsluhující číšníci umně balancovali se stříbrnými podnosy plnými vysokých skleniček se šampaňským. Oliver se pro jednu natáhl ještě z posledního schodu a na jeden lok do sebe obrátil celý obsah. Očima sklouzl k naleštěnému koncertnímu křídlu značky Bechstein na opačném konci sálu, od nějž odešel sotva před pár minutami. Připadalo mu to jako celé hodiny.

Znenadání ucítil na rameni něčí dlaň. Ztuhl a s trhnutím se otočil. Stál před ním postarší muž v brýlích s drátěnými obroučkami a s upraveným vousem a spokojeně se usmíval.

„Dovolte, abych vám pogratuloval ke zdařilému výkonu, Herr Meyer,“ pravil německy. „Ten Debussy byl famózní. Už se nemohu se dočkat druhé půle vašeho vystoupení.“

„D-Danke schön,“ vykoktal Oliver a nervózně se rozhlédl kolem sebe. Viděli ho snad? Musí odsud co nejrychleji vypadnout.

„Jste nějaký pobledlý, Herr Meyer,“ poznamenal muž a zamračil se. „Je vám snad nevolno? Nechcete trochu vody?“

Oliver ztěžka hledal slova. „Krank,“ zamumlal. „Není mi dobře.“ Obrátil se, zaplul do davu a neohrabaně se prodíral mezi lidmi. Narazil do pohledné ženy ve flitrových šatech a rozlil jí pití. Hosté se po něm zvědavě otáčeli. Vyhrkl omluvu a tlačil se dál.

Věděl, že na sebe strhává pozornost. Přes rameno zahlédl strážné s vysílačkami, jak scházejí po schodech, mizí v davu a míří jeho směrem. Někdo ho musel vidět proklouznout pod podstupnicí. Co ještě o něm ví?

Telefon měl stále v kapse. Jestli ho najdou, zjistí všechno a zabijí ho.

Konečně se dostal k hlavnímu vchodu. Do obličeje ho udeřil ostrý ledový vzduch a od úst mu stoupala pára. Pot na čele byl najednou nepříjemně lepkavý.

Pozemek panského sídla se topil v závěji sněhové pokrývky. Noční oblohu proťal jasný blesk a na okamžik ozářil průčelí domu, jako by byl den. Oliver spatřil svůj klasický MG Midget zaparkovaný mezi dvěma nablýskanými vozy značek Bentley a Lamborghini a vyběhl k němu. V tu chvíli se za ním ozvalo: „Halt!“

Oliver výzvu strážného ignoroval a naskočil do auta. Otočil klíčkem v zapalování a dupl na plyn. Kola se protočila na zamrzlých dlažebních kostkách, ale za moment už MG uhánělo po dlouhé příjezdové cestě k hlavní bráně. U strážního domku stál další člen ochranky a něco chrlil do vysílačky.

Vysoká křídla z pozlaceného tepaného železa se pomalu začala zavírat.

Oliver zamířil doprostřed zmenšující se mezery a ještě stačil bránu prorazit. Setrvačností sebou škubl dopředu a přední blatníky na tom nebyly nejlépe, ale dostal se ven a ujížděl dál. Slyšel, jak strážný křičí, aby zastavil. Řítil se po zledovatělé silnici, pedál plynu sešlápnutý až k podlaze.

Neuplynula ani minuta, když jej ve zpětném zrcátku oslnily reflektory pronásledujícího vozu, který kvapně zrychloval. V záplavě žlutého světla se míhaly sněhem zaváté jehličnany.

Hladký led zahlédl v momentě, kdy už nemohl nic dělat. Cítil, jak kola podkluzují do smyku a několik okamžiků zápasil s volantem. Na poslední chvíli se mu podařilo zachránit situaci a opět získal nad vozem kontrolu. Těsně za ním dorazilo k ledové pokrývce i pronásledující vozidlo, avšak řidič moment zdaleka nezvládl tak bravurně jako Oliver a auto skončilo mezi okolními stromy.

O dvacet minut později už byl Oliver u hotýlku. Pomačkané MG zaparkoval mimo dohled a vyběhl nahoru do svého pokoje. Venku se schylovalo k bouřce a jemný sníh ustupoval prudkému dešti, jenž zuřivě bubnoval o střechu. Když Oliver zapnul laptop, světlo stolní lampy se jemně zamihotalo.

Trvalo snad celou věčnost, než počítač naběhl; Oliver netušil, kolik času mu zbývá. „No tak, honem,“ zaúpěl netrpělivě.

Přihlásil se do svého e-mailového účtu a ve složce přijatých zpráv sjel spěšně ke zprávě nazvané Mozartův dopis, již dostal od profesora. Klikl na tlačítko ODPOVĚDĚT a prsty se mu rozčilením klepaly, když rychle běhaly po klávesnici.

Pane profesore, musíme si znovu promluvit o tom dopisu. Spěchá. Zavolám. Na něco jsem přišel. Hrozí nebezpečí.

Stiskl tlačítko ODESLAT a zašmátral v kapse po telefonu. Kabelem s USB konektorem připojil přístroj k počítači. Jen klid. Zůstaň v klidu. V rychlosti nahrál videosoubor z mobilního telefonu na harddisk.

Nechtěl se na ty záběry dívat, ale věděl, že je u něj nesmí objevit. Existovalo pouze jediné bezpečné řešení. Pošle jí soubor e-mailem – pak jej dostane, ať se nachází kdekoliv.

Byl asi v polovině zprávy, když zhasla všechna světla. Na obrazovce v potemnělém pokoji zazářila zpráva, že internetové spojení bylo přerušeno. Oliver hlasitě zaklel a zvedl sluchátko telefonu. Hluchý tón. Bouřka vyřadila z provozu i telefonní linky.

Kousl se do rtu a usilovně přemýšlel. Laptop běžel na záložní zdroj; Oliver zalovil v kufříku a vytáhl kompaktní disk, na který si ukládal fotografie pořízené v průběhu pátrání. Zasunul jej do počítače a v rychlosti na něj videosoubor zkopíroval.

Zašátral ve tmě a nahmatal plastový obal cédéčka s Mozartovou operou Kouzelná flétna. Tak jako tak jí ho chtěl dávno poslat zpátky a obálku s bublinkovou fólií už měl dokonce nadepsanou i ofrankovanou. Pokýval pro sebe hlavou – jiná možnost není. Vytáhl nosič s Mozartovou hudbou a na jeho místo vložil médium, na něž právě přesunul soubor z harddisku. Popadl popisovač a na stříbřitý povrch cédéčka naškrábal pár slov; teprve pak na něj položil hudební CD a zavřel umělohmotný obal. V duchu doufal, že jestli se k ní disk dostane dřív než on sám, bude brát jeho varování vážně.

Věděl, že nejbližší schránka se nachází kousek od hotýlku, u náměstí na konci Fischer Strasse. Seběhl ze schodů a vyrazil na ulici. Elektřina stále nešla a domy se topily ve tmě. Provazy deště vystřídal mokrý sníh, a než Oliver urazil po rozbředlých chodnících pár kroků, promočený smoking se mu lepil na tělo. U paty zdí ospalých budov se krčily hromady špinavého sněhu a ulice zely prázdnotou.

Vhodil balíček do poštovní schránky, prsty roztřesené zimou a strachem, a obrátil se na cestu zpět. Teď si musí sbalit věci a zmizet – co nejrychleji.

Stál asi padesát metrů od hotelu, když zpoza rohu nečekaně vyrazil silný vůz a Olivera oslnila sytá záře reflektorů. Vozidlo směřovalo přímo na něj. Otočil se na patě, aby vyrazil opačným směrem, avšak uklouzl, kolenem dopadl na chodník a ošklivě se odřel. Mercedes zastavil přímo vedle něj. Uvnitř seděli čtyři muži. Zadní dveře se rozletěly a dva z nich vystoupili ven. Uchopili Olivera za paže. Jejich zachmuřené obličeje nevěstily nic dobrého. Šoupli ho na zadní sedadlo a vůz se pomalu rozjel ztichlou vesnicí.

Nikdo nepromluvil. Oliver hleděl do tmy kamsi ke špičkám bot. Zanedlouho vůz opět zastavil a muži jej hrubě vytáhli ven.

Ocitli se na břehu jezera. Přestalo sněžit a od hladké zamrzlé hladiny se odrážela bledá měsíční záře. V dálce zablikaly lampy veřejného osvětlení, jak do vesnice začala znovu proudit elektřina.

Z vozu vystoupili všichni pasažéři. Muži smýkli zajatcem o bok auta; někdo mu bolestivě zkroutil paži za zády a kdosi jiný mu zkušeně rozkopl chodidla od sebe. Pak jej obratně prohledali.

Na mobilní telefon se rozpomněl asi vteřinu před tím, než jej nahmatali v náprsní kapse jeho saka. Zmocnil se ho ještě větší strach, když si uvědomil, že ve spěchu zapomněl vymazat nahraný videosoubor.

Smýkli jím ze studeného kovu karoserie; v měsíčním svitu se zaleskla hlaveň pistole. Muž, jenž ji držel v ruce, byl asi metr devadesát vysoký a statný. V očích se mu zračil chladný, nezúčastněný pohled a nakrátko ostříhané vlasy nedokázaly skrýt trvale poškozený, zjizvený lalůček jednoho ucha.

Oliver na něj zazíral. „Vás už jsem viděl.“

„Jděte.“ Muž pokynul pistolí k jezeru.

Oliver se prodral rákosím a vykročil na zamrzlou hladinu. Pomalu se rozešel po jezeře; deset metrů, patnáct. Led byl silný a pevný. Každý nerv v Oliverově těle křičel napětím a zběsile tlukoucí srdce cítil až v krku. Přece musí existovat způsob, jak se odsud dostat.

Neexistoval, a on to v hloubi duše věděl. Kráčel dál po tvrdém, hladkém ledě, smoking nasáklý potem.

Ušel asi třicet metrů od břehu, když se ozvaly výstřely. Trhl sebou – ale necítil žádnou bolest, žádné zranění. Jen masa ledu mu pod nohama jemně rezonovala.

V ten okamžik si uvědomil, že nemíří na něj.

Bezmocně sledoval, jak se od průstřelu v hladině šíří namodralá trhlina a se zlověstným praskáním pomalu míjí jeho chodidla. Vrhl pohled ke břehu a spatřil dalšího muže, jak z vozu vytahuje samopal s krátkou hlavní a podává jej vysokému střelci.

Zavřel oči.

Útočníkovi se roztáhla ústa ve spokojeném šklebu. Pevně přidržel zbraň u pasu a jediným zmáčknutím spouště vyslal k Oliverovým nohám spršku ostrých kulek.

Hladina se zčeřila odštěpky ledu a rovný povrch zbrázdila pavučina trhlinek. Už nebylo úniku. Zamrzlá vrstva vody pod Oliverovýma nohama výmluvně zaskřípala a povolila pod vahou jeho těla.

Mrazivě chladná jezerní voda jej ochromila a vyrazila mu dech. Snažil se zachytit zubatého okraje jámy, avšak bez úspěchu. Hladina se mu zavřela nad hlavou, voda se drala do nosu a úst.

V uších cítil obrovský tlak; kopal kolem sebe a bojoval ze všech sil. V černočerné tmě pochopil, že zaplul pod ledový příkrov. Prsty bezradně klouzal po spodní straně ledové vrstvy; čím dál víc se vzdaloval od díry. Přes rty se mu přelévaly bubliny. Nebylo cesty nahoru ani zpátky.

Zadržel dech, vzpíral se ledu a kopal do něj, dokud nevyčerpal poslední zbytky sil. Pak tělem zazmítala křeč a ledová voda zalila plíce po okraj.

Když umíral, zdálo se mu, že k němu ze břehu doléhá bezstarostný smích jeho vrahů.

2

JIŽNÍ TURECKO O JEDENÁCT MĚSÍCŮ POZDĚJI

Dva muži, kteří u kuchyňského stolu hráli karty, postřehli nenadálý rachot motoru na poslední chvíli a vzhlédli těsně před tím, než se za vysokými okny zjevil mohutný pickup.

V další vteřině vůz narazil. Místnost zasypaly střepy skla, úlomky dřevěných trámů a kusy vyzdívky. Vozidlo s trhnutím zastavilo; kostrbatou dírou ve zdi čněla dovnitř přední kola a prorezavělá, omítkou zavalená kapota.

Muži se vrhli do úkrytu. Vyrazili od stolu, až smetli prázdné lahve od piva, ale nebyli dost rychlí. Dveře vozidla se rozletěly a zpoza zaprášeného čelního skla se vynořil útočník oblečený od hlavy k patě v černé – černá vojenská bunda, černá lyžařská maska, černé rukavice. Chvíli sledoval, jak hráči pozadu ustupují místností, pak beze slova vytáhl z pouzdra browning ráže devět milimetrů opatřený tlumičem a v rychlém sledu vpálil každému muži dvě kulky do hrudníku. Těla se bezvládně zhroutila k zemi a o dlaždice zacinkaly prázdné nábojnice. Útočník přistoupil k bližší oběti a vpálil jí poslední kulku mezi oči. Ani druhý karbaník poslední ráně neunikl.

Muž v černém sledoval odlehlý dům tři dny, ukrytý mezi stromy za plotem. Dával si načas. Jejich rutinu už dobře znal. Věděl, že za domem stojí garáž a v ní prorezlý pickup značky Ford s klíčky v zapalování. Věděl i to, že snadno přeskočí zeď a dostane se k vozu, aniž jej okny v místnosti v zadní části domu spatří dvojice chlápků, kteří tam obvykle hrávali karty a k tomu se vydatně posilňovali pivem.

A samozřejmě věděl, kde hledat tu dívku.

Zdemolovanou kuchyni pokrývala vrstva prachu. Když se nezvaný host ujistil, že muži už nepředstavují žádné nebezpečí, zastrčil browning zpátky do pouzdra a postupoval dál do domu. Mrkl na hodinky; od chvíle, kdy prorazil zeď, uplynuly necelé dvě minuty. Všechno šlo podle plánu.

Dveře do dívčina pokoje byly chatrné a panty povolily na třetí kopnutí. To už ji slyšel křičet. Vtrhl dovnitř. Seděla schoulená na vzdáleném konci postele, pokrývku přitaženou až k bradě, v očích čirý děs. Právě oslavila třinácté narozeniny.

Přešel k ní a u paty postele zůstal stát. Křičela ještě hlasitěji. Zapřemítal, jestli jí bude muset podat sedativa, která měl pro všechny případy vždycky u sebe. Sundal si lyžařskou masku, a odhalil tak jemný opálený obličej a husté světlé vlasy. Napřáhl k dívce paži. „Pojď se mnou,“ vybídl ji tiše.

Zarazila se a váhavě k němu vzhlédla. Ten druhý chlap měl v očích krutý pohled. Tenhle je jiný.

Vetřelec zalovil v kapse bundy a ukázal dívce fotografii, která jej zachycovala s jejími rodiči. Ty už hodně dlouho neviděla. „Neboj se,“ řekl. „Jmenuju se Ben a přišel jsem ti na pomoc. Poslala mě tvoje rodina, Catherine, všichni na tebe čekají. Odvedu tě za nimi.“

Tváře jí smáčely slzy. „Vy jste policajt?“ zeptala se tiše.

„Ne,“ usmál se. „Jen přítel.“

Pomalu natáhl paži ještě blíž a ona se ho opatrně chytila. Pomohl jí vstát. Ruce schované v umouněné halence měla pohublé a slabé. Nevzpouzela se, když ji vedl ven z pokoje, a při pohledu na dvě mrtvoly na kuchyňské podlaze nijak nereagovala.

Venku zamrkala před ostrými paprsky slunce; od chvíle, kdy ji naposled pustili z domu, uplynula už hodně dlouhá doba. Na zesláblých nohou trochu vrávorala, a tak ji Ben k Land Roveru, který nechal stát padesát metrů od sídla ukrytý v křoviscích, donesl v náručí. Otevřel dveře spolujezdce a uložil dívku na sedadlo. Třásla se od hlavy k patě. Natáhl se za ni pro deku a přikryl ji.

Opět zkontroloval čas. Do návratu zbylých tří kompliců – pokud se neodchýlí od běžného postupu – zbývá pět minut. „Tak jedem,“ šeptl a přešel na stranu řidiče.

Dívka cosi zamumlala, ale Ben její hlásek sotva slyšel.

„Cos říkala?“ zeptal se.

„A co Maria?“ opakovala dívka a vzhlédla k němu.

Přivřel oči. „Maria?“

Catherine ukázala k domu. „Je tam uvnitř.“

„Maria je dívka jako ty? Drží ji tam ve vězení?“

Zachmuřeně pokývala hlavou.

Ben se ve vteřině rozhodl. „Fajn, budeš tu muset zůstat chvíli o samotě. Můžu se na tebe spolehnout?“

Znovu přikývla.

„Tak kde je?“

Našel ji do tří minut. Aby se k ní dostal, musel projít neudržovanou místností, kde stála postel se zmuchlanými přikrývkami a kolem ní několik kamer na stativu. V rohu bylo uložené levné osvětlovací zařízení a na malém stolku spatřil televizi a video. Přístroj byl zapnutý, jen zvuk ztlumený na minimum. Ben se zarazil a zadíval se na obrazovku. Teprve po pár vteřinách mu došlo, co vlastně vidí. Poznal jednoho z mužů, které před chvílí zastřelil; nahé dívce, jež se v nahrubo vyrobeném snímku bezmocně svíjela, nemohlo být víc než jedenáct dvanáct let.

Projela jím vlna vzteku. Napřáhl se a skopl televizi ze stolku. Roztříštila se o zem a implozi doprovodil roj hvězdiček na obrazovce.

Dveře Mariina pokoje nebyly zamknuté. Když vstoupil do zaneřáděné místnosti, v první chvíli si myslel, že je dívka mrtvá.

Byla to ta z nahrávky. Dýchala, ale byla těžce omámená drogami. Vyhublé tělo zakrývaly jen zamazané tílko a kalhotky. Ben ji opatrně zvedl z postele a vynesl ji z domu k autu. Starostlivě ji uložil na zadním sedadle, sundal si bundu a přikryl ji. Catherine natáhla paži, vzala kamarádku za ruku a obrátila na Bena tázavý pohled.

„Bude v pořádku,“ uklidnil ji.

Při zvuku přijíždějícího vozu náhle strnul. Vrací se. Land Rover byl dobře schovaný za keři a stejně tak muži nespatří ani pick-up, napůl pohřbený v kuchyňské zdi v zadní části domu. Přesto nezbývá moc času.

Ben vklouzl za volant a zaposlouchal se. Uslyšel hlasy, když jeden z věznitelů vystoupil z vozu, a skřípění železných vrat následované křoupáním pneumatik na štěrkové cestě. Zaklokotání v tlumiči výfuku, jak auto zastavilo u hlavního vchodu. Otevírání a zavírání dveří, kroky a smích.

Potichu za sebou přibouchl a už už se natahoval po klíčku v zapalování. Zmizí dřív, než si stačí něčeho všimnout. Pak odveze Catherine k rodičům a Mariu předá těm úřadům, kterým se ještě dalo věřit.

V polovině cesty ke klíčku se však ruka zastavila. Ben se opřel a zavřel oči. Znovu mu před nimi proběhly neumělé záběry z kamer. Velké tlapy sápající se po mladém mase. Zkažené zuby probleskující úšklebky. Prosebný pohled v očích dívky svržené na postel.

Ohlédl se na Mariino drobné tělíčko skrčené na zadním sedadle. Catherine jej zamračeně pozorovala.

Do prdele. Sehnul se a zpod sedáku vytáhl záložní zbraň, černou brokovnici Ithaca ráže 12. Od pažby k ústí upilované hlavně byla dlouhá necelých šedesát centimetrů a trubicový zásobník měla naplněný hrubými broky 00, které člověku umožnily vstup do zabarikádované místnosti, aniž musel vzít za kliku.

Opět dveře otevřel a spustil nohy na zem. „Hned se vrátím,“ oznámil Catherine.

Když se připlížil k domu, stáli muži ještě na verandě. Dva z nich, tlouštík a ten s dlouhými vlasy, o čemsi vtipkovali v turečtině. Třetí věznitel, potetovaná vazba s ulízanými černými vlasy a svazkem klíčů v ruce, se tvářil velice vážně. Na boku měl za pasem strčenou čínskou napodobeninu koltu 1911-A1 – amatérsky úderníkem dolů.

Při charakteristickém kovovém lupnutí předpažbí pro nabití brokovnice se všichni tři okamžitě otočili, oči vytřeštěné hrůzou. Ani jeden z nich nestihl vytáhnout zbraň. Z otevřených úst vypadla cigareta.

Vteřinu na ně chladně zíral. A pak z bezprostřední blízkosti vyprázdnil zásobník do jejich těl.

3

NAD FRANCIÍ O DVA DNY POZDĚJI

Benedikt Hope zíral z okýnka Boeingu 747 na moře bílých oblaků pod sebou a znovu se dlouze napil whisky. Ve sklenici jemně zarachotily kostky ledu a alkohol zanechal na jazyce pálivou stopu. Jakási bezejmenná namíchaná letecká skotská, ale lepší než nic. Tohle byla jeho čtvrtá. Možná pátá. Už si nevzpomínal.

Místo vedle něj bylo neobsazené, jako ostatně většina sedadel v business třídě. Odhlédl od okýnka, natáhl se a zavřel oči.

Tento rok už měl za sebou tři úkoly. Bylo to hodně a byl unavený. Strávil v Turecku celé dva měsíce, než vůbec objevil muže, kteří drželi Catherine Petersenovou v zajetí. Dva dlouhé měsíce provázené špínou a potem, kdy sledoval falešné stopy, zkoumal bezcenné informace, obracel každý kámen. Rodiče dívky několikrát ztratili naději na to, že ji kdy ještě spatří živou. Ben nikdy nic nesliboval. Byl si dobře vědom toho, že vždycky existuje určitá pravděpodobnost, že domů dorazí jen tělo v igelitovém pytli.

To se mu zatím přihodilo pouze jednou. Mexico City, jedno z největších center únosů a žádostí o výkupné na světě. Nebyla to jeho vina. Únosci dítě zavraždili ještě před tím, než vznesli požadavky. On však našel tělo. Malý chlapec, ještě mu nebylo jedenáct, nacpaný v sudu. Stihli mu ještě ořezat uši a usekat prsty; únoscům někdy prostě nešlo jen o peníze. Stále na to nerad myslel, ale napůl potlačená vzpomínka jej hnala kupředu.

V Turecku přes všechna úskalí vytrval, stejně jako vždycky. Nikdy žádnou práci nevzdal, byť se zdála beznadějná. Jak bylo pro tyhle záležitosti typické, dlouho se neměl čeho chytit, neměl žádná vodítka. Poznával jen příliš mnoho lidí, kteří se příliš báli na to, aby promluvili. Pak se však objevila jediná náhodná informace – jediný střípek, a ten jako mávnutím kouzelného proutku pomohl vyřešit celou věc a zavedl jej přímo k domu. Museli kvůli tomu zemřít lidé, ale Catherine Petersenová se vrátila za svými rodiči a o malou Mariu bylo do doby, než se najde její vlastní rodina, také dobře postaráno.

Teď toužil Ben po jediném – jít domů, do svého útočiště ve starém domě ve špatně dostupné oblasti západního pobřeží Irska. Vzpomínal na dlouhý pruh své soukromé pláže, na kamenitou zátoku, kde rád trávil čas o samotě jen s vlnami, racky a vlastními myšlenkami. Plánoval, že po Turecku tam bude v klidu a tichosti odpočívat, co nejdéle to půjde. Do té doby, než zase někdo zavolá – o čemž nepochyboval. Pokaždé někdo zase zavolal.

Hovor však přišel mnohem dřív, než čekal. Kolem půlnoci předchozího dne, kdy seděl v hotelovém baru a na práci neměl nic jiného než lít do sebe drink za drinkem a počítat hodiny do odletu z Istanbulu, se poprvé za celý týden podíval na telefon.

V hlasové schránce měl jedinou zprávu a volající okamžitě poznal.

Byla to Leigh Llewellynová, ta poslední, kterou by čekal. Poslechl si zprávu několikrát; žena zněla napjatě a nervózně, trochu bez dechu.

„Ahoj, Bene, netuším, kde jsi nebo kdy se k téhle zprávě dostaneš, ale potřebuju se s tebou setkat. Nevím, komu jinému zavolat. Jsem v Londýně, bydlím v Dorchesteru. Přijeď sem za mnou. Budu tu na tebe čekat, dokud budu moct.“ Po krátké odmlce přiškrceně dodala: „Bojím se, Bene, prosím tě, jestli můžeš, přijeď co nejrychleji.“

Zpráva byla pět dní stará, ze čtvrtého prosince. Když si ji Ben poslechl, zrušil let do Dublinu. Teď zbývala asi hodina letu a vystoupí na Heathrow.

Co po něm může chtít? Nemluvili spolu patnáct let.

Naposled viděl Leigh Llewellynovou na Oliverově pohřbu v lednu. V ten příšerný den, kdy na pochmurný velšský hřbitov dopadaly ledové kapky hustého deště a on sledoval, jak v nehostinné zemi mizí rakev s tělem jeho dávného kamaráda. Leigh stála při kraji hrobu, dlouhé černé, deštěm zmáčené vlasy jí vlály ve větru. Dávno ztratila rodiče a teď přišla i o bratra, jenž se utopil při tragické nehodě. Kdosi k ní tehdy přistoupil a přidržel jí nad hlavou deštník. Jako by to ani nevnímala. Nádherné rysy v pobledlém obličeji vypadaly ztrhané a unaveně. Nefritově zelené oči, na jejichž třpyt Ben nikdy nezapomněl, zíraly sklesle do prázdna. Nevšímala si ani fotografů, kteří se snášeli na hřbitov jako supi, aby pořídili záběr slavné operní hvězdy, jež přerušila své evropské turné jen proto, aby mohla převézt rakev s bratrovými ostatky soukromým tryskáčem do rodného Walesu.

Chtěl si s ní tehdy promluvit, ale panovala mezi nimi příliš velká bolest. Nevšimla si ho a on se jí vyhýbal. Když vycházel ze hřbitova, vtiskl svou vizitku do dlaně její osobní asistentky; víc dělat nemohl. Pak už jen nepozorovaně vyklouzl ven.

Po pohřbu se Leigh stáhla z veřejného života a uchýlila se do svého domu v Monte Carlu. Často na ni myslel, ale zavolat jí nemohl.

Ne po tom, co jí před patnácti lety provedl.

4

BALLYKELLY, SEVERNÍ IRSKO O PATNÁCT LET DŘÍV

Jednoho utahaného úterního večera sešel svobodník Benedikt Hope z hlavní ulice do úzké uličky plné louží a kráčel dál kolem popelnic a čerstvě nesprejovaného nápisu DO HAJZLU S PAPEŽEM. Ve větru se s vrzáním houpal nevelký vývěsní štít místní hospody.

Vešel kamenným vchodem a setřepal kapky deště z oblečení, šťastný, že na sobě nemusí mít uniformu. Zrezivělé železné schodiště vedlo nahoru k dvoukřídlým dveřím baru. Opřel se do nich a zamířil po podlaze s odchlipujícím se linoleem k pultu. Místnost byla téměř prázdná.

Ben si přisunul barovou židli a posadil se. Výčepní právě utěrkou leštil sklenici na pivo.

„Jak to jde, Joe?“

Barmanův úsměv se ztrácel v houští plnovousu. „Ále jo, dobře, dík. Jako obvykle?“

„Jak jinak,“ přitakal Ben.

Joe se natáhl pro panáka a naplnil jej z lahve Black Bush vystavené v polici za barem. „Tahle ti dlouho nevydrží,“ poznamenal při pohledu na hladinu tekutiny.

Pianista se znovu rozehrál. Lak otlučeného starého klavíru byl dávno zašlý a nástroj zoufale potřeboval naladit, ale muž si s ním přesto poradil docela dobře. Zpod jeho dlaní se linula zdařilá interpretace boogie-woogie Jerryho Lee Lewise; levou rukou skvěle držel rytmus a pravou chrlil bluesové stupnice.

„Docela dobrej, co?“ prohodil Joe. „Jak na něj tak koukám, asi jeden z vás.“

Ben se otočil směrem ke klavíru. „No jo, trefil ses.“

„Škoda, zrovna jsem si říkal, že bych ho najal. Možná by sem přilákal trochu peněz.“

Ben dokonce věděl, jak se mladík jmenuje. Vojín Oliver Llewellyn byl vysoký a štíhlý a měl černé, po vojensku nakrátko zastřižené vlasy. Momentálně se příliš zaobíral klaviaturou na to, aby postřehl, že jej Ben zaujatě pozoruje.

O bok nástroje se opírala asi dvacetiletá pohledná blondýna a s obdivem sledovala Oliverovy prsty, jak kmitají po klávesách. Vojín na závěr hry předvedl rychlý sled tónů od vysokých k nízkým a zakončil jej sérií mihotavých jazzových akordů.

„To bylo super,“ vydechla dívka. „Ty doopravdy nejsi voják, že ne?“

„Ale jo,“ opáčil Oliver a usmál se na ni, prsty stále na klávesách. „SAS.“

„To si děláš srandu,“ pravila dívka pochybovačně.

„Kdepak,“ odporoval, „nikdy nežertuju. SAS. Sofistikovaný, atraktivní a sexy, to jsem já.“

Zasmála se a plácla ho laškovně po rameni. Oliver pravou rukou pokračoval ve hře a levou popadl dívku za pas a přitáhl ji k sobě. „Na téhle stoličce je dost místa i pro dva,“ řekl. „Pojď, naučím tě duet.“

Posadila se těsně vedle něj, až se dotýkali stehny. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se Oliver.

„Bernie.“

Ben se zazubil a vrátil se ke svému drinku. Vyměnili si s Joem významné pohledy; vojín Llewellyn neztrácel čas.

Náhle se rozrazily dveře a dovnitř vstoupila čtveřice mrzoutských, arogantních mladíků kolem pětadvaceti. Zabrali stůl přímo uprostřed místnosti a jeden z nich šel k baru objednat pivo. Benovo přátelské kývnutí ignoroval. Jeho poněkud otylý kamarád s těstovitým obličejem se ztěžka otočil na své židli a křikl na dívku, jíž Oliver právě ukazoval jednoduchou skladbičku. „Bernie! Pojď sem!“ A přivřenýma očima se dlouze zadíval na vojákova záda.

Bernie nervózně vstala ze stoličky. „Musím jít,“ šeptla pianistovi do ucha. Ten smutně pohodil rameny a spustil Chopinovo nokturno.

Dívka se usadila u stolu s mladíky. „Cos to tam sakra vyváděla, tams tím?“ tázal se tlusťoch a probodával ji pohledem. „Nevidíš, co je to zač?“

„Jenom jsme se trochu bavili,“ odvětila tiše. „Nech ho na pokoji, Gary.“

Oliver dohrál, popadl z víka klavíru zpola dopité pivo a na jeden lok sklenici vyprázdnil. Pak mrkl na hodinky a zamířil k východu. Když procházel kolem stolu, natáhla Bernie krk a věnovala mu neveselý úsměv.

Čtyři mladíci se po sobě podívali. Gary povytáhl obočí a pohodil bradou ke dveřím. „Ty počkej tady,“ zavrčel na dívku. Hrubě odsunul židli od stolu a vstal. Ostatní dopili zbytky piva a následovali ho ke dveřím. Bernie vypadala vyděšeně. „Gary…,“ vypravila ze sebe.

„Ty – drž – hubu.“ Gary při každém slově varovně bodal krátkým tlustým prstem do vzduchu těsně u jejího obličeje. „Je to tvoje vina, ty couro. Kolikrát jsem ti říkal, aby ses s těma posranejma vojákama netahala.“

Skupinka odhodlaně odkráčela.

Ben celou scénu po očku sledoval a teď si povzdechl. Odložil skleničku na bar a svezl se ze židle.

Mezitím už mladíci dohonili Olivera v uličce. Drželi jej přišpendleného ke zdi, dva z nich měli v ruce skládací nůž. Gary zasadil Oliverovi ránu pěstí do žaludku a voják se zlomil v pase. Rychle se však vzpamatoval, narovnal se a udeřil útočníka čelem přímo mezi oči. Tlusťoch vykřikl a zavrávoral o pár kroků nazpět; z nosu se mu vyřinula krev. Ostatní tři se vrhli na Olivera – dva mu drželi nůž pod krkem a třetí jej kopal do břicha. Pak mu sebrali peněženku a vytahovali z ní bankovky.

Ben se k nim neslyšně přiblížil. Gary byl zaujat svým nosem, a tak se mohl soustředit na ostatní. Chomáč vlasů do hrsti a ostré kopnutí kolenem do zad a jeden z těch, co měli na pomoc nůž, už se svíjel na zemi. V tu chvíli ho Ben mohl klidně i zabít, ale namísto toho mu vší silou šlápl na genitálie. Muž zařval jako raněné zvíře. Zbylí dva Olivera okamžitě pustili a dali se na útěk.

Gary, obličej zmáčený krví, zatnul ruce v pěst. Ben přesně věděl, co od tohohle neupraveného pořízka čekat – žádný mozek, žádná disciplína, hrálo pro něj jen štěstí, vztek a síla. Vdusá do ringu jako velký, hloupý býk, rány budou pomalé a mířené velkým obloukem, takže trénovaný bojovník je bezpečně stihne vykrýt a dostane se útočníkovi přímo k tělu, kde nebude problém zasadit pár odvetných úderů.

Gary postupoval přesně podle Benova odhadu. Jediný problém tkvěl v tom, jak muže zastavit a nezpůsobit mu přitom žádné vážné zranění. Ben zachytil pěst, která se k němu hrozivě řítila, znehybnil ji a trhnutím zlomil útočníkovi zápěstí. Tento zásah doprovodil úderem, jímž Garymu rozdrtil rty a poslal jej po hlavě mezi popelnice. Tlusťoch se svalil na mokrý beton vedle kamaráda, který se ještě stále svíjel na zádech, kvílel bolestí a dlaně tiskl k rozmačkanému rozkroku.

Ben pomohl Oliverovi na nohy. Vojín po těžkém kopanci do břicha stále lapal po dechu. „Tak pojď, jdeme odsud,“ řekl Ben a přidržel ho, aby neupadl. Při prvním kroku šlápl na cosi tvrdého, až to zakřupalo. Podíval se pod nohy a spatřil kousky Garyho zubu.

„Dobře, že ses tu ukázal,“ zasípal Oliver. „Jinak bych je taky mohl zabít.“ Zamračil se a soustředěně se na Bena zadíval. V obličeji se mu mihl záblesk poznání. „Teda jste se ukázal, pane,“ dodal.

„Jo, všiml jsem si. SAS, co?“ Na mokré zemi ležela Oliverova peněženka. Ben podřepí, zvedl ji a posbíral vše, co z ní vypadlo – bankovky, řidičský průkaz, fotografii. Všechno zasunul zpátky do přihrádek a už už ji vracel Oliverovi, když se náhle zarazil.

Znovu peněženku otevřel, vytáhl přehnutý snímek, rozložil ho a dlouho a pozorně se na něj díval.

Na fotografii, pořízené očividně na nějakém večírku, stál Oliver s nějakou dívkou. Paži měl ovinutou kolem jejího pasu a z legrace se pitvořil do objektivu.

Oliver však Bena nezajímal.

Měla na sobě zelené večerní šaty, které zvýrazňovaly barvu jejích očí. Lesklé černé vlasy dopadaly v kaskádách na holá ramena.

Na okamžik od snímku nedokázal odtrhnout zrak. Nakonec se přinutil odhlédnout, ale stálo ho to hodně sil. Než jej opět složil a vrátil do peněženky, mávl jím Oliverovi před obličejem. „Kdybych já měl takovouhle holku,“ ucedil stroze, „vůbec bych se kvůli takovým jako Bernie nepouštěl do malérů.“

Oliver převzal peněženku a strčil si ji do kapsy. Otřel si krev z horního rtu a pravil: „Dobrá rada, pane. Jenže to není moje holka, ale mladší sestra.“

5

LONDÝN SOUČASNOST

Ben vkročil do okázale vyzdobeného foyer hotelu Dorchester a zamířil k recepci. „Slečna Llewellynová bydlí stále v pokoji 1221?“ otázal se.

O tři minuty později už spěchal po hebkém koberci chodbou na jejím patře. Přemítal, co po něm asi chce a co jí po tak dlouhé době řekne.

Chodba se stáčela a za ohybem před sebou spatřil nějakého muže. Nezdálo se, že by na někoho čekal, a nevypadal ani jako hotelový host. Prostě jen stál zády k jednomu z pokojů. Ben se podíval na číslo na dveřích. 1221.

Prohlédl si muže od hlavy k patě. Měl mohutnou postavu, široká ramena, byl asi o deset patnáct centimetrů vyšší než Ben a také zhruba dvakrát těžší – mohl vážit tak sto padesát kilo. Na sobě měl tmavý oblek z polyesteru; sako mu přes hruď a ramena bylo příliš úzké a silné paže vypadaly, že vytrhnou rukávy ze švů. Deset či více let těžkého užívání steroidů zanechalo muži na tváři ošklivé jizvy po akné. Nevelkou hlavu měl vyholenou do vysokého lesku; seděla mu na ramenou jako kulička hrášku na pravítku.

Ben nezpomalil. Přistoupil k muži a řekl: „Přišel jsem za Leigh Llewellynovou.“

Obr založil ruce na hrudi a zakroutil hlavou. Ve tváři se mu mihl pobavený výraz. „Nikoho nepouštíme,“ oznámil hlubokým hlasem. „Nechce být rušena.“

„Jsem přítel. Očekává mě.“

Oči posazené široko od sebe se příkře zadívaly do Benových. „O tom já nic nevím.“

„Mohl byste jí říct, že jsem tady?“ pravil Ben neústupně. „Jmenuju se Hope.“

Strohé odmítnutí. „Ne-e. V žádném případě.“

„Radím vám, abyste mě pustil dovnitř.“

„Vypadni, skřete.“

Ben se naklonil, aby zaklepal na dveře, ale mužova tlapa překvapivě rychle vystřelila a krátké silné prsty jej chytily za zápěstí.

„To jste neměl,“ odtušil Ben.

Než stačil obr zareagovat, Ben mu zkroutil ruku do polohy, v níž stačilo málo a zlomil by mu zápěstní kloub. Paži mu ohnul za záda a přinutil jej padnout na kolena. Přesně tak fungovala bolest – nezáleželo na tom, jak je člověk velký.

„Možná bysme měli začít znovu,“ pronesl Ben klidně. „Přišel jsem za Leigh Llewellynovou. Nechci vám ublížit, pokud nebudu muset. Chci jenom, abyste mě pustil dovnitř. Myslíte, že to zvládnete?“

„Fajn, fajn. Jenom mě nechte,“ kníkal obr a v panice se začínal třást.

Znenadání se otevřely dveře pokoje a v nich se objevili další dva členové ochranky. Měli na sobě stejné levné obleky, ale ani jeden z nich nebyl tak mohutný jako strážce na chodbě.

Ben po nich šlehl varovným pohledem. „Měli byste mě okamžitě pustit dovnitř,“ zasyčel, „nebo mu zlomím ruku.“

Zpoza jejich zad vykoukl známý obličej. Bodyguardi se rozestoupili, aby žena mohla projít dopředu. „To je v pořádku,“ řekla, „je to můj známý.“

„Ahoj, Leigh,“ pozdravil Ben.

Zažírala na něj. „Co to tu provádíš s mým osobním strážcem?“

Když uslyšel její hlas, nemohl se neusmát. Stále to byla táž melodická velština s rytmickým přízvukem, jen malinko zjemněná roky cestování po celém světě a životem v zahraničí.

Ben pustil muže ze sevření a ten se ztěžka svalil na podlahu. „Takhle říkáš tomuhle pytlů sraček?“ poznamenal.

Zbylí dva strážcové postávali ve dveřích a neklidně po sobě pokukovali. Zaražený obr se nemotorně zvedl ze země a se sténáním si třel ruku.

„Radši už pojď dál,“ vybídla Bena hostitelka.

Otřel se o strážné ramenem a vkročil do místnosti.

Rozlehlým apartmá číslo 1221 prostupovala vůně čerstvých květin. Třemi vysokými okny lemovanými těžkými závěsy proudilo dovnitř bledé sluneční světlo. Leigh za Benem tiše zavřela dveře; všichni tři členové ochranky zůstali na chodbě.

Nejistě stáli naproti sobě.

„Patnáct let,“ prohodil Ben nakonec. Ale přesto to byla pořád ta Leigh, kterou si pamatoval, pořád stejně krásná. Stále měla ladnou, štíhlou postavu a nádhernou kůži. A ty její zelené oči. Na sobě měla vybledlé džíny a tmavomodrý svetr. Obličej nezkrášlovala žádná líčidla, neměl to zapotřebí. Neměla ani náušnice; jediný šperk jí visel kolem krku – zlatý medailonek na tenkém řetízku. Černé lesklé vlasy měla spuštěné volně na ramena, přesně jak si je Ben pamatoval.

„Ben Hope,“ ucedila žena ledově a zadívala se mu do tváře. „Kdysi jsem si slíbila, že až tě znovu uvidím, jednu ti vrazím.“

„Tak proto jsi mi volala?“ odvětil. „No, jsem tu. Klidně si posluž.“

„Vypadalo to, že se tu neukážeš.“

„Dostal jsem tvoji zprávu teprve včera. Jel jsem sem, hned jak to šlo.“

„Volala jsem ti přece už před několika dny.“

„Měl jsem nějakou práci,“ pravil Ben vyhýbavě.

„No jistě,“ ušklíbla se.

„Měl jsem dojem, že potřebuješ pomoc,“ podotkl. „Ovšem teď to vypadá, že mě nevidíš úplně ráda.“

Věnovala mu vzdorovitý pohled. „Už tě nepotřebuju. Zpanikařila jsem, nic víc. Neměla jsem ti volat. Teď už mám všechno pod kontrolou.“

„O všechno se totiž skvěle stará tvůj uvítací výbor, všiml jsem si.“

„Když už ses musel tak namáhat, aby ses sem dostal, tak ať z toho taky něco máš.“ Přešla ke kabelce pohozené na křesle, vytáhla peněženku a začala odpočítávat bankovky.

„Nechci tvoje peníze, Leigh. Rád bych věděl, co se děje.“ Ukázal palcem za sebe. „Chystáš cirkusové představení?“

Zarazila se. „Cože?“

„Na co bys jinak najímala tyhle kašpary?“

„Na ochranu.“

„Ti by tě neochránili ani před bandou jehovistů.“

„Někoho jsem si najít musela. Tys tady nebyl, stejně jako když jsme se viděli naposled.“

„Jsem tady teď,“ řekl. „Tak když už jsem sem vážil takovou cestu, aspoň mi řekni, o co jde.“

Vzdychla a trochu povolila. „Tak jo, promiň. Jsem unavená a mám strach. Potřebuju se něčeho napít. Dáš si taky?“

Ben odložil svoji hnědou koženou bundu na opěradlo pohovky. „To je lepší začátek,“ usmál se. „Dal bych si nějakou dobrou skotskou. Musím si spravit chuť po tom patoků, co mi lili v letadle.“

„Takže whisky ti pořád chutná.“ Otevřela orientální domácí bar a vytáhla zelenou láhev. Benovi připadalo, že se jí lehce třese ruka. „Jednosladovou?“ otázala se a nalila si stejně poctivou sklenici jako hostu. Nevzpomínal si, že by kdy pila. Ale tehdy jí, pravda, bylo devatenáct let. Uplynulo moře času. Uvědomil si, že už ji vlastně skoro nezná.

V rozčilení si dala pořádný lok. Vzápětí se znechuceně zašklebila a trochu zaprskala. „Jsem v pěkné kaši. Něco se stalo.“

„Tak si sedni a všechno mi hezky pověz,“ vyzval ji.

Seděli naproti sobě v pohodlných křeslech, mezi sebou nízký konferenční stolek se zdobně rytou skleněnou deskou. Ben už svou sklenici pomalu dopíjel. Natáhl se pro láhev a dopřál si další dvojitou dávku.

Leigh si odhrnula z obličeje neposlušný pramen vlasů, a zatímco vyprávěla, prsty mimoděk otáčela skleničkou, již si odložila na stolek. „Přijela jsem do Londýna na šest týdnů kvůli práci,“ začala. „Zpívala jsem Toscu v Královské opeře, tak jsem si pronajala malý byt nedaleko odtamtud. Stalo se to den po posledním vystoupení, hned ráno. Rozhodla jsem se, že si na chvíli oddychnu, a šla jsem si nakoupit do Covent Garden. Když jsem se vracela – ten byt je v takové tiché uličce, málokdy tam někoho potkáš –, vycítila jsem, že mě někdo sleduje. Znáš takový ten pocit, jako že nejsi úplně sám?“

„Povídej dál.“

„Seděli v autě; bylo dost velké, tmavý lak, ale značku si nepamatuju. Jeli za mnou, krokem. Nejdřív jsem si myslela, že je to nějaký fotograf nebo že někdo hledá ženskou, víš, jak to myslím, tak jsem se ho snažila ignorovat, jenom jsem trochu zrychlila. Jenže pak ten řidič dupl na plyn, strhl to přímo na chodník a zahradil mi cestu. Když jsem to auto chtěla obejít z druhé strany, vyběhli ven a postavili se přede mě.“

„Dokázala bys je popsat?“

Temně se pousmála. „Tohle se musí Monte Carlu nechat – někdo si sice stěžuje, že je to policejní stát, ale aspoň se tam ženská nemusí bát vyjít sama na ulici. Všude jinde, ať v Evropě nebo ve Státech, si s sebou beru aspoň sprej.“

Zamrkal. „Mělas u sebe pepřák?“

Zavrtěla hlavou. „Ve svobodomyslné Británii? Blázníš? Nosím u sebe malý lak na vlasy. Takže zatímco se mi věšel na ruku, trochu jsem mu nastříkala do očí.“

„Dost hrozné, ale efektivní.“

Povzdechla si a složila hlavu do dlaní. Černé vlasy jí skryly obličej. „V životě bych si nemyslela, že ho budu muset použít,“ hlesla. „Bylo to příšerné. Pořád se mi to vrací, furt to vidím před očima. Pustil mě, zařval bolestí a mnul si oči. Rukou zajel do bundy a vytáhl pistoli. Utíkala jsem jak šílená, ale pustili se za mnou. A běhám sice hodně rychle, ale nebýt toho taxíku, který se náhodou objevil u chodníku, s přehledem by mě dostihli. Na řidiče jsem vyštěkla jenom jeďte, honem, a od té doby jsem v tom bytě nebyla.“ Obrátila k němu ztrápený pohled. „Tak co myslíš?“

„Myslím, že ti chlápci za dveřma ti s tímhle moc nepomůžou.“

„Byl to pokus o únos, že jo?“

„Rozhodně to tak vypadá,“ přitakal Ben. „Lidi v tvém postavení jsou častý cíl – jsi známá a bohatá. A pak ještě existuje možnost, že by ti někdo chtěl ublížit. Máš nějaké nepřátele?“

Leigh sešpulila rty. „Nikdo mě nenapadá. Proč taky? Jsem jenom zpěvačka.“

„Jo, ale docela proslavená. Mělas někdy dojem, že by tě někdo sledoval? Nějaké divné telefonáty? E-maily, dopisy?“

Pokrčila rameny. „Občas se ke mně snaží dostat nějací fanoušci, ale to jenom přes moji osobní asistentku Pam. A někdy mě taky někdo pozná a chce autogram na cédéčko nebo tak. Ale nic z toho by se nedalo popsat ani jako divné, ani jako děsivé.“

„Když jsi jim utekla a naskočila do toho taxíku, jelas pak přímo sem?“

„Tak blbá nejsem. Napadlo mě, že by si mohli zapsat číslo taxíku a vysledovat mě.“

Pokýval hlavou. „Takže kromě personálu nikdo neví, že jsi tady?“

„Ještě policie.“

„Ta v těchhle případech bývá úplně k ničemu.“

„No, zaznamenali si moji výpověď a tvrdili, že se na to podívají.“

„Předpokládám, že číslo toho auta sis nezapsala.“

„Bene, seběhlo se to tak rychle…“

„Jasně, nic se neděje. Stejně to nejspíš byla falešná značka, možná i kradené auto.“ Chvíli váhal a pečlivě vážil slova. „Leigh, musím se tě zeptat…, už je to dlouho, co…“

„Cos mě nechal a jen tak zmizel?“

Rozhodl se poznámku ignorovat. „Prostě, dlouho jsme nebyli v kontaktu. Vdala ses?“

„Dost divná otázka, nechápu…“

„Mohlo by to být důležité.“

Okamžik se rozmýšlela. „Bylo to až dlouho po tobě,“ odpověděla nakonec.

„Kdo to je?“

„Skladatel, dělá hudbu k filmům. Jmenuje se Chris. Chris Anderson.“

„Jste pořád spolu?“

„Vydrželo to asi dva roky,“ vzdychla. „Prostě to nefungovalo. Čas od času se sejdem, ale jenom jako kamarádi.“ Zamračila se. „Kam tím míříš?“

„Únos je obchod jako každý jiný, Leigh. Není to nic osobního, jde jenom o peníze. A pokud nemáš žádnou rodinu ani partnera, kteří by zaplatili za tvůj návrat, neexistuje vlastně žádný motiv. Únos je to nejhorší citové vydírání a funguje jenom za předpokladu, že je nějaká třetí strana, která má strach, že by mohla přijít o někoho milovaného.“ Lokl si whisky; opět mu zbývalo pouze na dně. „Jedinou výjimku tvoří lidi s takzvanou UV pojistkou.“

„A to je co?“

„Unos a vydírání.“

„Ani jsem netušila, že se proti tomu dá pojistit.“

„Což znamená, že ji nemáš.“

Zavrtěla hlavou.

„Což ovšem taky znamená, že finanční motiv můžeme úplně vyloučit,“ pokračoval. „Pokud to ovšem nebyla práce amatérů – nejdřív chytit kořist, detaily řešit později. Ale podle toho, cos vyprávěla, vypadají ti chlápci spíš jako profíci. A nemyslím si ani, že by šlo o záměnu osob. Věděli, kde bydlíš, dali si s tím práci.“Dopil skleničku a s cinknutím ji odložil na stolek. „Co máš teď v plánu?“ zajímal se.

„Pro začátek chci vypadnout z Londýna. Nemůžu to tady vydržet, jsem tu zavřená v hotelu jako zvíře v kleci. V polovině ledna musím být v Benátkách, zpívám tam Kouzelnou flétnu. Ale ještě předtím se chystám do západního Oxfordshire, na venkov. Dave a jeho tým mě tam doprovodí.“

„Proč zrovna tam?“

„Nedávno jsem tam koupila dům. Napadlo mě založit operní školu.“

„Kdo všechno o tom ví?“

„Nikdo kromě mě, mojí asistentky a mého manažera,“ sdělila mu. „Zatím je to jenom starý velký prázdný dům s pár krabicemi věcí, co jsem si nechala poslat z Monte Carla. K žádnému zařizování jsem se ještě nedostala, ale přebývat se tam dá. Pár dní zůstanu tam a pak se rozhodnu, co dál.“

„Řeknu ti, co dál,“ prohlásil Ben. Palcem znovu ukázal na dveře. „Nejdřív se zbavíš těch pitomců za dveřma, je to jenom přítěž. Mohl jsem být naprosto kdokoliv, a oni mě ani nezbrzdili.“

Přikývla. „Ukázals mi trochu jiný úhel pohledu, takže souhlasím. Okamžitě propustit. Co dál?“

„Chceš, abych se do toho vložil?“

„V to jsem doufala,“ odvětila.

„Já nejsem osobní strážce, Leigh, to nedělám. Ale znám ty správné lidi. Seženem ti pořádnou ochranku.“

Zatvářila se nešťastně. „Proč mám jenom vyměnit bandu goril za jiné?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Mám na mysli opravdové profesionály. Ani nepostřehneš, že tě hlídají, ale budeš v bezpečí. Vím to, vycvičil jsem je.“

„Cítila bych se v bezpečí s tebou,“ šeptla.

„I po tom, co jsem ti udělal?“

„Znovu už bys mě nezklamal, ne?“ nadhodila. „Tentokrát snad ne.“

Ben vzdychl. „Ne,“ hlesl, „už tě nezklamu.“

6

BERN, ŠVÝCARSKO

Heini Müller se přesunul blíž ke zdroji tepla a nahříval si ruce. Z noční oblohy se spirálovitě snášely vločky sněhu a syčivě dopadaly na kovové stěny barelu, v němž plápolal oheň.

Byl to dlouhý den a někteří protestující začínali být po celodenním čekání na to, až se něco stane, poněkud netrpěliví. Heini očima přejel dav lidí. Nebyli už zdaleka tak hluční jako odpoledne. Postávali v hloučcích s bylinnými cigaretami v ruce, popíjeli černorybízový čaj či kávu bez kofeinu ze svých termosek, povídali si, podupávali nohama proti chladu a vesměs vypadali promrzle a unaveně. Někteří už to vzdali a šli domů, ale pořád jich zbývalo kolem čtyř set.

Nejprve se sice pokusili dostat před hotel, ale ostraha těch šmejdů, co vysedávali na konferenci, byla neproniknutelná. Místo bylo neprodyšně uzavřené, a tak se museli spokojit s prostranstvím před vysokou bránou, kde rozezleně mávali transparenty. Policie se držela v uctivé vzdálenosti; vozy a motocykly měla zaparkované v ulici o kus dál a pak také přímo u hotelu. A policisté byli pěkně nervózní – dobře věděli, že protestující mají výraznou početní převahu.

Obrovský hotel stál pár set metrů od nich za zasněženými pruhy trávníků. Před konferenční budovou stálo třináct naprosto stejných černých limuzín. Sotva před pár minutami spatřila Heiniho přítelkyně Franka uniformované řidiče, jak vycházejí postranním vchodem, aby z vozů otřeli sníh. Zdálo se, že se konečně začne něco dít.

„Už jdou!“ křikl kdosi. Demonstranti popadli transparenty jako zbraň a mávali jimi jako o život. ZASTAVTE KLIMATICKÝ CHAOS. ARAGON PRO EVROPU.

Heini Frančiným dalekohledem sledoval, jak se otevírají dveře budovy a účastníci kongresu vycházejí pod padající sníh. Nejmladší z nich byli ve středním věku a všichni na sobě měli dokonale padnoucí obleky, které pár starších mužů doplnilo klobouky. Nádvoří před hotelem bylo pro Pány Důležité nasolené a vyčištěné a kolem postávali poslíčci a řidiči s nachystanými deštníky. Policisté nasedli na své hondy Pan European, členové ochranky v civilu si narychlo vyměňovali informace vysílačkami.

Třináct řidičů jako na povel současně otevřelo zadní dveře limuzín a pasažéři nasedli dovnitř. Jakmile za nimi dveře opět zabouchly, hotelový personál se uctivě seřadil na sněhu podél příjezdové cesty a vozy se s tichým předením motorů rozjely. Pomalu směřovaly k hlavní bráně, za níž čekali protestující. Zepředu a z boku provázely konvoj policejní motocykly a vzadu jej hlídala čtyři bezpečnostní vozidla.

Na zadním koženém sedadle čelní limuzíny se pohodlně uvelebil téměř sedmdesátiletý muž nevysoké postavy v elegantním obleku. Jmenoval se Werner Kroll a byl předsedou výboru. Ruce složil uhlazeným způsobem do klína a trpělivě pozoroval, jak se limuzína přibližuje k rozvášněnému běsnícímu davu.

Naproti Krollovi seděl jeho asistent, asi čtyřicetiletý muž s vypracovanou postavou a účesem, který připomínal dobu, kdy sloužil v armádě. Natočil se tak, aby měl výhled na vlnící se transparenty, a zamračil se. „Pitomci,“ utrousil posměšně a ukázal do davu prstem v rukavici. „Jen se na ně podívejte. Co si jako myslí, že tím dokážou?“

„Demokracie jim dává zdání svobody,“ odvětil Kroll suše a zadíval se do tlačenice.

Brána se automaticky otevřela a vpustila limuzíny do davu. Demonstranti se okamžitě nahrnuli na projíždějící vozy, skandovali různá hesla a rozezleně mávali transparenty. Kroll si všiml, že je jich o dost více než obvykle. Ještě přede dvěma lety se při takových mítincích objevila maximálně nesourodá banda hipíků, nanejvýš šedesát sedmdesát lidí, se kterými si policie hravě poradila. Věci se měnily.

Nespokojení lidé obklopili limuzínu ze všech stran. Policisté se vmísili mezi protestující, odtrhovali je od vozidla a táhli k přistaveným dodávkám. Napětí a skandování rostlo. Tři strážníci strhli mladíka s heslem ARAGON PRO EVROPU, jenž vozidlům blokoval cestu, na stranu. Transparent se přilepil na čelní sklo a nahrubo vymalovaná písmena zůstala pasažérům viset před očima.

Kroll jméno Aragon dobře znal. Právě tento muž dodával lidem sílu. Stačilo pár let a neznámý mladý charismatický europolitik se vyšvihl v populárního propagátora „zelené“ a protijaderné politiky. Venku teď neprotestoval jen hlouček hipíků, radikálů a zarytých levičáků. Aragon dokázal oslovit masu střední třídy. A to bylo nebezpečné.

Heini Müller zalovil v kabele a vytáhl plato vajec. Byl vegan, takže je obvykle nekupoval, ale pro tentokrát udělal výjimku. Vajíčka byla měsíce stará. Když se první limuzína s oslňujícími reflektory přiblížila na dosah, Heini se zakřenil, popadl jedno vejce a rozmáchl se. Kdosi vedle něj protřepával rozprašovač s rudým sprejem.

Už už chtěl Heini mrštit vajíčkem do čelního skla, ale náhle se zarazil. Neprůhledné okýnko vozu se nečekaně stáhlo.

A Heini zkoprněl. Řev davu jako by najednou utichl. Stařec z limuzíny jej probodával očima, pohled měl mrazivý jako led. Muž měl pocit, že mu tuhne krev v žilách; stál tam jako zkamenělý, vejce stále v dlani. Paže mu bezvládně klesla a cosi zakřupalo. Okýnko vyjelo zase nahoru a naleštěná černá limuzína nehlučně pokračovala v cestě.

Müller sklopil zrak ke své ruce. Zkažený žloutek mu protékal mezi prsty, auta projížděla okolo něj, ale on jen nečinně stál. Pak jej do uší znovu udeřil křik. Jeden z policistů jej chňapl za vlasy a srazil ho k zemi. Teď už se Heini jen bezmocně svíjel a kopal kolem sebe.

Kroll se uvolněně opřel zpátky. Vůz se s pomocí eskorty konečně protlačil davem a rozjel se po hlavní silnici. Krollovi zazvonil telefon. Dával si načas, než jej nevzrušeně zvedl.

„Llewellynová odjela, než jsme se k ní dostali,“ řekl hlas na druhém konci drátu. Zněl omluvně a vyděšeně zároveň. „Měli jsme půl hodiny zpoždění.“

Kroll lhostejně poslouchal a z okýnka pozoroval ubíhající zasněžené kopce.

Hlas pokračoval, tentokrát s určitou nadějí. „Podařilo se nám ji ale zase najít. Mám pro vás adresu.“

Kroll se natáhl pro blok a něco si poznamenal. Pak telefonát bez jediného slova ukončil, zmáčkl tlačítko na středové konzole a vmžiku před ním vyjela malá plochá obrazovka. Stiskl knoflík na dálkovém DVD ovládači a soustředěně se zadíval na monitor. Ty záběry nesledoval poprvé. Rád se na ni díval.

Seděla pohodlně opřená v obrovském křesle v jednom londýnském televizním studiu. Když odpovídala moderátorovi, doprovázela slova živými grimasami. Na sobě měla smetanově bílý kašmírový svetr a na krku šňůru zářivých perel, jež ostře kontrastovaly s havraními vlasy.

„Je to ale kus, co?“ prohodil Krollův asistent.

Stařec nespouštěl oči z obrazovky. „To bych řekl,“ odvětil netečně a vypnul přehrávání. Obrazovka potemněla. Kroll věnoval asistentovi chladný pohled a pak sklopil zrak k notesu. Odtrhl svrchní list a podal mu ho. „Zařiď, co bude potřeba, Jacku,“ přikázal.

7

VESNICE ASTON ZÁPADNÍ OXFORDSHIRE

Než dorazili do ospalé vesničky, dávno už se zešeřilo. Ben požádal řidiče taxíku, aby je vysadil na náměstí. V místním obchůdku si nakoupili trochu zásob a zavolali jinou, regionální taxislužbu, aby je odvezla pár zbývajících kilometrů do Langton Hall.

Venkovské sídlo stálo v ústraní na vlastním pozemku mezi zasněženými duby a vedla k němu dlouhá, klikatá příjezdová cesta. Štítové zdi a vysoké komíny se tyčily proti tmavomodré obloze a jinovatkou ojíněná střecha se třpytila ve žluté záři měsíce. Z blízkého stromu houkala sova.

Leigh odemkla těžké dubové dveře a rychle vyťukala sled čísel na dřevěném panelu, aby deaktivovala poplašný systém, a potom rozsvítila.

„Pěkné místečko.“ Benův hlas se v prázdné vstupní hale vracel dutou ozvěnou. Rozhlédl se kolem sebe a mlčky obdivoval obklady z vyřezávaného dřeva a široké obloukové schodiště.

„To bude, až se všechno opraví,“ vzdychla žena a otřásla se. „A je tu zima. Bojler je zhruba stejně starý jako tenhle barák a vytápění nefunguje.“

„Nevadí,“ řekl Ben, „rozdělám oheň v krbech a brzo bude teplo.“

„Díky. V kůlně je hromada polen.“

Následoval ji do prostorné venkovské kuchyně s kamennou podlahou a odložil igelitové tašky s nákupem na dlouhý borovicový stůl. Zkontroloval starodávný zámek na dveřích a pak potichu otevřel horní zásuvku, kde našel, co potřeboval. Nenápadně vytáhl dlouhý nůž na porcování masa a schoval jej do bundy.

„Zajdu pro to dřevo a trochu se tu porozhlídnu, Leigh. Zamkni za mnou.“

„Co…“

„Neboj, jsem jenom opatrný.“

Leigh poslechla, a jakmile vyšel ze dveří, hladce otočila masivním kovovým klíčem v zámku. Z chodby se nesl ozvuk vzdalujících se kroků.

Otevřela láhev vína, které koupili v obchůdku na náměstí. Ve spíži bylo pár kelímků a základní vybavení na vaření. Sundala z háčku těžkou litinovou pánev na smažení a položila ji na plynový sporák.

Když z tašky vytahovala vajíčka, musela se pro sebe pousmát. Byl to zvláštní pocit, být po tolika letech zase s Benem. Kdysi ho opravdu milovala – tak bláznivě, že dokonce pomýšlela i na to, že by se kvůli němu vzdala kariéry, aniž ještě pořádně začala.

„Bude se ti líbit,“ řekl jí toho dne Oliver. A měl pravdu. Nový kamarád jejího bratra z armády byl úplně jiný než všichni, se kterými se dosud seznámila. Právě oslavila devatenácté narozeniny a Benedikt – jak se představil – byl o čtyři roky starší. Byl mile usměvavý a bystrý a mluvil s ní jako žádný jiný chlapec. Do onoho okamžiku pokládala lásku na první pohled za pohádku, ale právě to se jí s ním přihodilo. Poté už takový pocit nikdy nezažila a stále si pamatovala každičký den z těch pěti měsíců, které spolu strávili.

Změnil se od té doby? Co se postavy týká, nezdálo se jí. Snad jen v obličeji trochu pohubl, vypadal ustaraněji a přibylo vrásek, spíše od mračení než od smíchu. Pořád měl hezkou, opálenou kůži a udržoval se ve skvělé kondici. Ale přesto se změnil. Ten Ben, kterého znávala, byl laskavější, něžnější. Za určitých okolností působil i zranitelně.

To už neplatilo. Od Olivera slyšela o Benově životě v uplynulých patnácti letech dost a věděla, že viděl příšerné věci – a možná se některých také sám dopouštěl. Taková zkušenost člověka nevratně poznamená. Někdy měla pocit, že v jeho očích vidí studené záblesky ledové tvrdosti, která tam dříve nebyla.

Jedli usazení na krbové předložce v nezařízené studovně. Byla to v celém obrovském stavení ta nejmenší místnost a mohutné praskající poleno v krbu z ní rychle vyhnalo kousavý chlad. Stíny plápolajících plamenů tančily po dubovém obložení. V potemnělých koutech se ještě vršily neotevřené bedny a zalepené kartónové krabice po stěhování.

„Toast se smaženým vajíčkem a levné víno,“ prohodil Ben, „tys měla být voják.“

„Když je člověk tak vytížený jako já, naučí se oceňovat rychlé a jednoduché věci,“ odvětila žena s úsměvem na rtech. Láhev, jež stála mezi nimi, byla už z poloviny prázdná a Leigh se cítila nejklidněji za posledních několik dní. Chvíli jen tiše seděli a ona se nechala unášet hypnotickým rytmem plamenů.

Ben v rudé záři ohně pozoroval její tvář a před očima mu vytanula jasná vzpomínka na okamžik, kdy spolu takto o samotě seděli naposledy. To byli o patnáct let mladší. Dostali tehdy s Oliverem opušťák a mířili do středního Walesu, konkrétně do sídla rodiny Llewellynových ve městě Builth Wales. Kdysi reprezentativní starodávná rezidence pomalu scházela a upadala, tak jako živnost Richarda Llewellyna na restaurování starožitných pian. Ben se s otcem sourozenců setkal jen krátce; byl to laskavý, podsaditý muž kolem pětašedesáti s prošedivělým vousem, tvářemi zrůžovělými nadměrným požíváním portského a smutnýma očima vdovce, jenž o šest let dříve přišel o manželku.

Byl večer, za okny se řinuly provazy deště a v komíně skučela meluzína. Oliver využíval volného víkendu pro hledání krásna, jak to sám podal. Richard Llewellyn byl zavřený ve své soukromé pracovně, jako ostatně snad vždy, a probíral se starými knihami a novinami.

Ocitli se tak tehdy v přízemí sami. Ben rozdělal v krbu vydatný oheň a Leigh se usadila vedle něj. Celé hodiny si tiše povídali a tu noc se také poprvé políbili. To se neopakovalo často.

Usmál se a vrátil se do přítomnosti. Díval se na mihotavý odraz plamenů na Leighině obličeji. Čas ani sláva ji vůbec nezměnily.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Odvrátila se od krbu a pohlédla mu do očí. „Na tebe,“ odpověděla.

„Fakt? A na co konkrétně?“

„Oženil ses někdy? Našel sis někoho?“

Okamžik jen mlčel. „S tím životem, jaký vedu, je to dost těžké. Asi nejsem ten typ, co by se usadil.“

„Takže ses vůbec nezměnil.“

Postřehl v jejích slovech jemné píchnutí, ale neřekl nic.

„Dlouho jsem tě nenáviděla,“ pravila tiše, oči upřené do plamenů. „Po tom, cos mi provedl.“

Ben nereagoval.

„Proč ses tu noc neukázal?“ otázala se a otočila se k němu.

Vzdychl a dlouho přemítal, než odpověděl. „Nevím,“ hlesl nakonec. Sám o tom často přemýšlel.

„Milovala jsem tě,“ šeptla.

„A já miloval tebe,“ opáčil.

„Vážně?“

„Ano.“

„Ale armáda ti byla milejší.“

„Byl jsem mladý, Leigh. Myslel jsem si, že přesně vím, co chci.“

Obrátila se zpátky ke krbu. „Čekala jsem na tebe po tom představení celou noc. Byla jsem tak nadšená, byla to moje premiéra. Myslela jsem si, že sedíš v hledišti, a z celého srdce jsem zpívala jenom pro tebe. Slíbils mi, že za mnou přijdeš do zákulisí a na oslavu pak půjdeme společně. Ale ty ses tam vůbec neobjevil. Prostě jsi zmizel.“

Nevěděl, co na to říct.

„Zlomil jsi mi srdce,“ dodala vyčítavě. „Možná si to ani neuvědomuješ.“

Natáhl paži a pohladil ji po rameni. „Vždycky mě mrzelo, co jsem ti provedl. Nikdy jsem na to nezapomněl a často jsem na tebe myslel.“

„Omlouvám se,“ řekla. „Neměla jsem vytahovat minulost. Je to už dávno.“

Znovu jen mlčky seděli. Ben přihodil do krbu další polínko a sledoval jasné oranžové jiskry, jak prskají do komína. Nenapadalo ho nic, co by mohl Leigh ještě říct.

„Chybí mi Oliver,“ posteskla si žena náhle.

„Mně taky,“ povzdechl si. „Škoda, že jsem se s ním v posledních letech vídal tak málo.“

„Hodně o tobě mluvil.“

Ben zavrtěl hlavou. „Co na tom jezeře ksakru dělal?“

„To nikomu není moc jasné,“ odvětila Leigh. „Ta nehoda měla jediného svědka, ženu, která mu ten večer dělala společnost.“

„Kdo to byl?“

„Jistá Madeleine Laurentová, manželka nějakého diplomata. Způsobilo to trochu skandál. Zasvěcení se snažili vyšetřování co nejvíc ututlat a některé detaily byly docela zmatené.“

„Co přesně se vlastně stalo?“ zajímal se Ben.

„Vím akorát to, že byli na nějakém večírku, zjevně pro vyšší vrstvy společnosti, kde se sešlo pár hodně důležitých osob. Kde přesně se konal nebo kdo se ho účastnil, to nemám tušení. A i kdyby existovalo svědků víc, nejspíš se nechtěli do ničeho zaplétat.“

„Vyšší vrstvy společnosti a VIP,“ odfrkl si Ben. „To nezní jako běžná Oliverova sorta.“

„Dělal doprovod té ženě. Tvrdila, že ji pořád pronásledoval. Manžel byl někde mimo a šampaňské teklo proudem. Oliver se neupejpal.“

„Tak to by mu naopak odpovídalo,“ připustil Ben.

„Tancovalo se a pilo. Ani ona se moc nekontrolovala, ale tolik jako on toho neměla. Pak už šlo všechno ráz na ráz – chtěl s ní zmizet někam, kde budou mít soukromí. Říkala, že neustále naléhal, aby jeli do hotelu a pronajali si pokoj.“

„To tam nemohli vyklouznout někam do ložnice?“

„Evidentně ne.“

„To se mu zase vůbec nepodobá. Řídit s alkoholem v krvi, to nebyl jeho styl.“

„To si taky myslím,“ přitakala Leigh. „Ale cestou k hotelu se nabourali. To můžu potvrdit, viděla jsem jeho zničené auto.“

„Pořád měl to svoje staré MG?“

„Pěkně ho roztřískal. Předek byl celý promáčklý, jako by narazil do zdi nebo co.“

„Jestli se v takovém stavu a s pomláceným vozem objevil v hotelu, muselo si toho přece všimnout mnohem víc lidí,“ poznamenal Ben.

Zavrtěla hlavou. „Do hotelu nedorazili. Zjevně to nemohli vydržet, takže zastavili, hned jak natrefili na vhodné místečko.“

„U jezera?“

Přikývla, rysy v obličeji napjaté. „Právě tam se to stalo. Podle té ženy prý tvrdil, že by mohla být legrace trochu si na tom ledě zabruslit.“

„Tak to na něj fakt nesedí.“

„Já vím,“ přisvědčila. „Ale podle všeho se to přesně takhle přihodilo. Dostal tenhle bláznivý nápad a vyrazil na led. Jí to nejdřív připadalo vtipné, ale pak se začala nudit a vrátila se do auta. Uvelebila se uvnitř a usnula.“

„Opilá namol,“ přisadil si Ben. „Ale přitom si pak vybavila hromadu maličkostí.“

„Říkám jenom to, co k tomu řekla ona. Neexistují žádné důkazy, které by její verzi vyvracely.“

„Na ten led vyběhl po tom, co si to rozdali, nebo ještě předtím?“

„Podle ní tak daleko nezašli.“

„Takže byl příliš nadržený na to, aby čekal až na hotel, ale pak se rozhodne, že si nejdřív půjde zabruslit?“

„Já vím,“ povzdechla si. „Taky jsem nad tím přemýšlela. Nedává to moc smyslu, ale jestli tolik pil…“

Ben vzdychl. „No dobře. Povyprávěj mi ten zbytek.“

„Ta žena se pak vzbudila zimou. Odpadla prý tak na půl hodiny.“ Leigh se odmlčela, zavřela oči a usrkla vína. „A to je všechno. Zjistila, že je tam sama, že se z jezera nevrátil. Nebyl nikde k nalezení a v hladině zela obrovská díra.“

Ben obrátil poleno v krbu a beze slova přemítal o tom, co se právě dozvěděl. Zatraceně, Olivere, vycvičili těk tomu, abys přesně takový kraviny nedělal. Pitoměj blázne, takhle idiotsky zemřít. „Co vlastně dělal v Rakousku?“ zeptal se.

„Sbíral materiál na svoji knihu.“

Ben odložil pohrabáč a otočil se k ní. „Knihu? Co chystal, nějaký román?“

„Ne, psal o Mozartovi.“

„Takže biografie?“

„Ne, nemělo to být o Mozartově životě,“ upřesnila. „Takových už vyšly stovky. Měl to být příběh Mozartovy smrti.“

„Divné téma. Ne že bych o něm zas tolik věděl.“

„Olly byl tomu výzkumu úplně oddaný. Posílal mi svoje zápisky, všechno, co našel, a neustále mě udržoval v obraze. Sponzorovala jsem ho, tak se asi cítil docela zavázaný. Nikdy jsem neměla moc času, abych se tím vším pročítala, a pak když… Od té nehody se na ty věci nemůžu ani podívat. Něco mi dokonce poslal i v ten den, co umřel. Doteď jsem to neotevřela.“ Sklopila hlavu, znovu se napila vína a pokračovala: „Posledních pár měsíců mě ale napadá, že bych navázala tam, kde Oliver skončil.“

„Máš na mysli, že bys za něho tu knihu dokončila?“

„Jo. Asi bych to chtěla udělat na jeho památku.“ Palcem ukázala někam za rameno. „Nechala jsem si z Monte Carla přeposlat všechny jeho poznámky, leží v jedné z těch krabic.“Usmála se. „Co myslíš, je to příliš ztřeštěný nápad?“

„Dokončit tu knihu? Ne, podle mě je to úžasné. Zvládneš to?“

„Jsem zpěvačka, ne spisovatelka,“ poznamenala Leigh. „Ale je to zajímavé téma a jo, myslím, že to zvládnu. Třeba mi to i prospěje; možná se pak líp vyrovnám s jeho smrtí a vůbec s tou ztrátou.“

Ben zamyšleně pokýval hlavou. Dolil oběma víno a při pohledu na prázdnou láhev se rozhodl zajít pro další. „Mozartova smrt,“ prohodil. „Já myslel, že všichni dávno ví, co se mu stalo.“

„Ze ho otrávil závistivý konkurenční skladatel?“ Uchichtla se. „Tahle prachstará teorie… Je to jen zveličený mýtus.“

Ben podržel kelímek před ohněm a přes rudou clonu pozoroval tančící plamínky v krbu. „Jaké stanovisko k tomu zaujímal Oliver?“ zajímal se.

„Při výzkumu prý odhalil netušený rozměr teorie o Mozartově smrti. Proto měla být ta kniha tak významná.“

„Tak kdo za tím teda stojí?“

„Podle mě Oliver věřil, že v tom mohli mít prsty svobodní zednáři,“ odvětila.

„Ta banda chlápků s šerpou přes rameno a s vyhrnutou nohavicí?“

Věnovala mu tvrdý pohled. „Oliver to bral docela vážně.“

„Proč by se zednáři do něčeho takového pouštěli?“

„Kvůli Kouzelné flétně.“

„Jo, tuhle operu už jsi dneska zmiňovala. Řekneš mi k tomu víc, nebo si to mám všechno domyslet?“

„Kouzelná flétna je protkaná zednářskými symboly,“ vysvětlovala žena trpělivě. „Tajemstvími, která se svobodní zednáři pod přísahou zavázali ochraňovat.“

„Tak jak se o nich Mozart dozvěděl?“

„Sám k nim totiž patřil.“

„Aha, tak to jsem netušil. No a co? Něco vyžvanil, tak se ho zbavili?“

„Zhruba tak. Ale moc toho nevím.“

„To by mohl být námět na zajímavé čtení.“ Ben se pousmál. „A kam Oliver na tahle moudra chodil?“

„Všechno začalo tím tátovým objevem,“ řekla. „Pamatuješ?“

Ben nezapomněl. „Ten dopis.“

Leigh přikývla. „Celý ten výzkum se točil kolem něj. Dokonce podle něho Oliver tu knihu i pojmenoval – Mozartův dopis.“

Ben se chystal něco odpovědět, když se Leigh rozezvonil mobilní telefon. Zašmátrala v kapse a ohlásila se. „Leigh Llewellynová, prosím.“

Ben rozpoznal mužský hlas. Leigh chvíli zamračeně naslouchala. „Já už ale v Dorchesteru nebydlím,“ řekla a znovu se odmlčela. „Jsem teď ve svém domě na venkově, v Langton Hall… O co jde?“

Ben neslyšel, co volající říká, ale pozorně Leigh sledoval.

Žena zděšeně vytřeštila oči. „Bože můj… Celý pokoj?“ Další odmlka. Vypadala znepokojeně. „Těch se nedotkli? Ne… Fajn…“ Opět mlčky poslouchala. Složila hlavu do dlaně a prsty prohrábla vlasy. „Dobře,“ hlesla. „Určitě…, díky za zavolání.“

Ukončila hovor s hlubokým povzdechem. „Ježíši,“ zamumlala.

„Co se děje?“

„To byla policie. Můj byt v Londýně… někdo zpřeházel vzhůru nohama.“

8

VÍDEŇ

Detektiv seržant Markus Kinski měl na obličeje paměť. Když spatřil ženu na opačné straně zalidněného náměstí, instinktivně se za ní pustil.

Ve Vídni bylo studené odpoledne a těžké mraky na temné obloze hrozily sněhovou bouří. Žena se prodírala davem turistů a nakupujících, na sobě tmavomodrý plášť do deště a barevně sladěný baret, obojí ležérní, ale už od pohledu drahé. Kinski se držel asi třicet metrů za ní, obnošený zimník mu v chladném prosincovém větru neupraveně plápolal. Nespouštěl ženu z očí, když náhle vešla do čajovny.

Zastavil se před vchodem a pozoroval ji přes vysokou prosklenou výlohu. Byl to takový načančaný klub, připomínal přezdobený svatební dort. Vídeň jich byla plná a Kinski, v srdci stále Východoberlíňan, je z duše nenáviděl.

Vybrala si stolek v nejvzdálenějším rohu místnosti. Plášť podložila vedle sebe, z kabelky vytáhla nějaký paperback a začala si číst. Kinski vstoupil do podniku a posadil se tak, aby na ni měl přes horní okraj svých novin dobrý výhled. Za malý kulatý stolek s mramorovou deskou se sotva vešel a křehká židlička pod ním povážlivě zavrzala. Všechno tu bylo tak zatraceně elegantní.

Kinski měl případ na povel a byl také přítomen ve výslechové místnosti, když předvedli Madeleine Laurentovou, aby podala výpověď v případě utonutí Olivera Llewellyna. Od té doby uplynul téměř rok. Tehdy měla dlouhé blond vlasy; žena, na niž se díval nyní, byla bruneta a střih na mikádo umně zakrýval její rysy. Byl to však stejný obličej, tytéž hnědé oči, které klouzaly po jídelním lístku, a pohled, jejž zvedla k číšníkovi, když procházel kolem jejího stolku. Objednala si sachr a horké kakao se šlehačkou a kapkou zelené chartreusky.

Nenasytná mrcho, ulevil si v duchu.A jak ti ta němčina najednou dobře jde. Ale musí to být ona. Určitě je to ona.

Kinski si objednal espreso – bez mléka a bez cukru. Opřel se o opěradlo vratké židličky a předstíral, že si čte. V mysli se však znovu zaobíral případem Llewellyn.

Madeleine Laurentová, šestadvacet let. Národnost francouzská. Provdaná za francouzského diplomata Pierra Laurenta, jenž byl vyslán do Vídně. Skandál se v tichosti zametl pod koberec; Laurentovi lidé tvrdě dohlédli na to, aby policie v případě Madeleinina neuváženého úletu s neznámým Oliverem Llewellynem držela jazyk za zuby. Její uslzená výpověď byla zapsána a řádně zařazena – a pak ji najednou nikdo nemohl najít. Jako by ze záznamů prostě zmizela. Tou dobou už ale ve složce vězela zpráva od koronera, a tak se úřednickými zmatky nikdo příliš nezaobíral.

Až na Kinského. Když se začal ptát, bylo mu formálně naznačeno, aby dal od případu ruce pryč. Byla to citlivá záležitost, nadto uzavřená. Pár dní nato se doslechl, že diplomata z Rakouska odvolali. Přeložili jej na tři roky někam dostatečně daleko. Jo, do Venezuely, vzpomněl si detektiv. Užíral se tím ještě několik týdnů poté.

Jestli je to tatáž žena, co dělá zase tady? Přijela o Vánocích navštívit své přátele? Možná by jí měl dopřát presumpci neviny. Možná tu jenom ztrácí čas.

Tušení mu však říkalo něco jiného a šestadvacetiletá zkušenost u policie – z čehož prvních devět let odsloužil v drsných ulicích Východního Berlína – naučila Markuse Kinského žádnou předtuchu neignorovat.

Odešel na toaletu, zavřel se v kabince a vytočil číslo z jídelního lístku, které se v rychlosti naučil nazpaměť.

Dávno už zase seděl za stolkem a dopíjel kávu, když se jedna z číšnic nahnula přes barový pultík a zvolala: „Promiňte, dámy a pánové, není mezi vámi paní Madeleine Laurentová? Mám pro ni naléhavý vzkaz. Ne?“ Číšnice přeletěla podnik očima, pohodila rameny a vrátila se ke své práci.

Žena naproti Kinskému při zvuku jména ztuhla. Šálek se zastavil asi centimetr od jejích rtů. Pak se trochu uklidnila, ale hrníček odložila na podšálek, aniž se napila. Úzkostlivě se rozhlédla kolem sebe a Kinski se pousmál. Mám tě.

Popadla plášť a kabelku, na stolku nechala zpola nedojedený dortík a spěchala k baru. Rychle zaplatila a odešla.

Kinski pohodil na stůl pár mincí a vydal se za ní. Proběhla mezi chvátajícími lidmi s rukama ověšenýma nákupy a mávla na projíždějící taxi. Dav zatarasil Kinskému cestu; rozezleně se prodíral skrz. Byl od ní asi dvacet metrů, když naskočila do vozu. Štíhlá noha zmizela vevnitř, dveře se zabouchly a taxík se ztratil v provozu.

„Scheisse!“

Vrátil se do čajovny a nechal si zavolat manažerku podniku. Jakmile se objevila, vytasil odznak a řekl: „Policie. Asi přede dvěma minutami odešla jedna z vašich zákaznic, platila kartou. Potřebuj u její jméno.“

Žena nevzrušeně přešla ke stojánku se stvrzenkami plateb kreditními kartami a podala mu tu nejnovější. Kinski k ní sklopil zrak.

Údaje na potvrzení neseděly. V kolonce pro jméno a podpis nestálo Madeleine Laurentová – ale Erika Mannová.

9

LANGTON HALL, OXFORDSHIRE

Ben strávil bezesnou noc v chodbě před Leighinou ložnicí, kde poměrně silně táhlo. Přesvědčovala ho, aby se uložil v jednom z osmi volných pokojů v sídle, avšak on jí chtěl zůstat nablízku a tohle byla jediná možnost – aniž by spal přímo v její ložnici.

Seděl nepohodlně opřený o zeď, hlavu plnou myšlenek na ženu za dveřmi. Byl to zvláštní pocit, vědět, že je jen za stěnou. Kdysi si byli tak blízcí. Přepadal jej smutek z toho, že ji má na dosah ruky, a přece jsou si tak vzdálení.

Vydržel vzhůru skoro do šesti; za tu dobu vykouřil téměř celou krabičku tureckých cigaret. Když se do chodby začal zaprášeným oknem pomalu vkrádat nový den, vzpomněl si na Leighin telefonát od policie. Znovu a znovu v duchu probíral všechny detaily. Do Leighina bytu v Covent Garden se mohl někdo vloupat kdykoliv za posledních pět dní. Ze není něco v pořádku, zjistili sousedé, kteří si po návratu z dovolené všimli rozražených dveří, a když viděli tu spoušť, zavolali policii.

Nebylo to jen obyčejné vloupání. Někdo serval koberce a vytrhal podlahová prkna, prohrabal všechen nábytek, a dokonce rozřezal polštáře a peřiny. Nic se však neztratilo. Policisté našli Leighiny perly, zlaté hodinky i diamantové náušnice na nočním stolku – přesně tam, kam si je naposledy odložila. Nešlo mu to do hlavy.

Vstal a protáhl se, smotal spacák a sešel do přízemí. Právě si dělal kávu, když se na schodech objevila Leigh, roztřesená zimou, vlasy rozcuchané. Upíjeli horkou kávu z velkých hrnků a téměř beze slov pozorovali kuchyňskými okny východ slunce. Leigh svírala hrnek oběma rukama, aby si prohřála prsty. Pobledlá pleť jejího obličeje Benovi prozradila, že je asi stejně unavená jako on.

„Tak co máš v plánu?“ otázala se po chvíli. „Zůstaneš tady, nebo radši zavoláš na to svoje spolehlivé číslo?“

„Byl bych radši, kdybys měla pořádnou ochranku,“ odvětil. „Nemůžu s tebou být čtyřiadvacet hodin denně a sledovat tě na každém kroku.“ Odmlčel se. „Ale taky bych rád byl pořád v obraze.“

„Takže zůstáváš?“

Přikývl. „Přinejmenším na pár dní.“

Odložila hrníček na stůl. „Fajn. Jestli tu mám taky pár dní tvrdnout, půjdu vybalit něco z těch krabic nahoře. Mám tam taky pár svetrů, tenhle barák je promrzlý do základů.“

Ben se vydal do kůlny pro další dřevo a třísky na podpal a odnesl je do pracovny. Leigh ho sledovala při práci; zručně vyčistil vychladlé ohniště krbu od popela a vyskládal novou hranici. Přiložil zapálenou sirku k třískám a ke komínu vyšlehly oranžové plameny. Najednou za sebou vycítil nějaký pohyb. „Co to proboha vyvádíš?“ otázal se a překvapeně na ni zíral.

Přestala poskakovat kolem krbu. „Tohle mi připomíná dobu před spoustou let v našem starém domě v Builth Wells,“ vysvětlovala se smíchem. „Byli jsme tak švorc, že nám táta říkal, abychom se raději proběhli po domě a trochu si poskočili. Šetřil tak na vytápění. Taky nás bral na dlouhé procházky, takže když jsme se pak s červenými tvářičkami vrátili domů, zdál se ten promrzlý barák vlastně docela příjemný – a teplý.“

Ben přihodil do krbu pár polen. „To zní jako armáda,“ poznamenal. „Tam se tomu, myslím, říká utváření charakteru.“

Leigh se zadívala z okna. Slunce už stoupalo nad koruny stromů. „Na tu procházku bych si taky docela ráda vyšla. Už strašně dlouho jenom pořád sedím někde zavřená. Co takhle trochu čerstvého vzduchu?“

„Proč ne? Aspoň mi můžeš ukázat celý pozemek.“

Leigh zamkla těžké dubové dveře a kovový klíč zastrčila do kapsy kabátu z tmavého semiše. Nastavila tvář sluníčku, zavřela oči a smutně se pousmála.

Chvíli kráčeli beze slov. Pozemek s trávníky a okrasným jezírkem se od domu mírně svažoval k neucelenému pásu lesa. Vydali se po pěšině plné spadaných větviček a seschlého listí, rozměklých zimními dešti, a vstoupili pod zelený tunel ze vzrostlé bobkové třešně. Rostlinným baldachýnem nad hlavou prosvítaly studené paprsky slunce.

„Tohle je moje nejoblíbenější místo,“ pravila s úsměvem a ukázala před sebe. Prošli záhybem v tunelu a na jeho konci se objevil krásný výhled na louky a třpytivou řeku, jež poklidně plynula pod nimi. V dálce se u břehů popásalo pár koní.

„V létě sem nechám udělat lavičky,“ plánovala Leigh. „Je to nádherné místečko.“ Když se zadívala přes údolí, úsměv na rtech jí povadl.

Její oči Benovi prozradily, jakými myšlenkami se trápí. „Je mi jasné, že se ti tím nechce neustále zabývat,“ řekl. „Ale musíme přijít na to, co se děje.“

Sklopila zrak ke špičkám bot. „Nechápu to.“

„Víš jistě, že v tom tvém bytě nemohli jít po ničem konkrétním?“

Leigh povzdechla. „Už jsem ti říkala, že jsem si ho pronajala jenom kvůli tomu, že je to blízko opery. Trávila jsem tam hrozně málo času, skoro nic jsem tam neměla.“

„A víš jistě, že když ses tam nastěhovala, byl prázdný? Nemohli tam něco nechat třeba předchozí nájemníci?“

Zavrtěla hlavou. „Taky už se opakuju. Ten byt byl úplně prázdný. Ne, jdou po mně. Má to co dělat se mnou, ale co, to fakt…“

Namísto odpovědi Ben natáhl paži a jemně jí sevřel rameno; svaly měla ztuhlé napětím. Trhla sebou a poodstoupila o krok dál. Ben paži zase svěsil.

Obrátil hlavu k nebi – pomalu se schylovalo k dešti. Byli venku už téměř hodinu. „Pojď, půjdeme zpátky,“ vybídl ji.

Než došli lesní pěšinou k mírně se svažujícím trávníkům, zahalily slunce olověně šedivé mraky. A když Leigh vytahovala u zadního vchodu klíč, začalo už jemně, ale vydatně mrholit a zvedal se vítr. Otevřela dveře a nechala Bena vstoupit jako prvního. Těsně za ním pak kráčela do kuchyně. Předchozího večera si tam nechal tašku a teď se k ní sklonil, aby vytáhl svůj telefon. Užuž se po něm natahoval, když náhle ztuhl a podezřívavě přivřel oči.

Leigh výraz v jeho obličeji neunikl. „Co je?“

Vrhl po ní varovný pohled a přitiskl ukazovák ke rtům. Gestem rukou naznačila: „Nechápu.“

Ben nic neříkal. Popadl ji za paži a neomaleně ji odtáhl k opačné stěně místnosti. Bez váhání otevřel dveře spíže a strčil ji dovnitř.

„Bene…“ Leigh na něj zírala vyděšenýma očima plnýma zmatku.

„Nehýbej se a zůstaň úplně zticha,“ šeptl muž a zase dveře zavřel.

Rozhlédl se kolem sebe a ve vší tichosti sundal ze sporáku těžkou pánev. Protáhl se škvírou mezi kuchyňskými dveřmi a rychle a tiše přeběhl dřevem vykládanou chodbou.

Objevil je v pracovně. Byli dva, otočení zády k němu. Obličej měli skrytý pod maskami, na sobě shodné vojenské bundy a byli ozbrojení – oba měli v cordurovém bederním pásu zastrčenou poloautomatickou pistoli.

Odvedli pořádný kus práce. Krabice byly pozotvírané, jejich obsah vytahaný ven a poházený po prkenné podlaze. Všude se válely knihy o hudbě, dopisy, obchodní dokumenty. Vetřelec nalevo se právě probíral nějakým kufrem a z úhledně naskládaných šatů dělal neforemnou hromadu na zemi vedle sebe. Jeho kumpán poklekl vedle krbu a vojenským nožem s dvojitým ostřím právě otevíral obrovskou kartonovou krabici oblepenou širokou hnědou balicí páskou.

Ani jeden z nich nepostřehl, že se Ben vkradl do místnosti.

Kartonová krabice se s trhnutím otevřela a na podlahu se vysypal téměř celý její obsah – další papíry, knihy, složky. Muž natáhl ruku ke dnu a vyňal tenký šanon. Chvíli jej pozorně zkoumal a pak mávl na společníka.

Muž nalevo se zrovna otáčel, když ho Ben udeřil okrajem železné pánve do hlavy. Zajel mu do lebky jako sekera do měkkého dřeva a vetřelec se sesul k zemi. Nohy mu zakopaly ve smrtelné křeči.

Druhý nezvaný host odmrštil šanon a sáhl po pistoli. Ben byl však rychlejší. Zasadil mu ránu do krku, kterou jej nemínil zabít, jen dezorientovat. Když se muž kácel k podlaze, sevřel mu Ben hrdlo a tiše se zeptal: „Pro koho pracuješ?“ Volnou rukou zároveň vetřelci vytrhl zbraň z roztřesených prstů. Byla to velká, těžká pistole Para-Ordnance ráže pětačtyřicet, z nerezové oceli a s velkokapacitním zásobníkem, kohoutek natažený a zajištěný. Zářila leskem a byla cítit čerstvým olejem.

Ben byl zastáncem jednoduchých, přímých výslechových metod. Odjistil zbraň a ústí hlavně přitiskl muži ke spánku. „Mluv rychle, nebo je po tobě,“ zašeptal zlověstně.

Vetřelec mimoděk zakoulel očima v oválných průzorech tmavé masky. Ben trochu povolil sevření průdušnice a sklopil zrak k šanonu. Ležel na podlaze štítkem nahoru a na něm stála fixem úhledně vyvedená slova MOZARTŮV DOPIS.

Ben přitlačil na zbraň. „O co tu jde?“ tázal se.

Vtom se rozletěly dveře a dovnitř s křikem vpadl třetí útočník. Místnost se ocitla pod palbou a Ben se neměl kde skrýt. U hlavy ucítil nárazovou vlnu těžké kulky, jež proletěla těsně kolem něj.

Sevřel zajatce co nejpevněji a smýkl s ním před sebe; použil jej jako štít. Když se na muže sesypala sprška kulek, zařval a zaškubal sebou. Rozhodil nohama a skopl šanon, z nějž vyletěla hromádka papírů a skončila v krbu.

Ben namířil přes rameno mrtvého muže jeho pistolí. Zbraň mu dvakrát nadskočila v dlani a vypálila. Poslední útočník se nekontrolované otočil, praštil sebou o zeď a svezl se k zemi.

Ben ze sebe sundal lidský štít. Obsah šanonu byl roztroušený po celém krbu a jednotlivé listy černaly a kroutily se pod nájezdem hladových plamenů. Náhle vzplanul roh předložky a Ben hbitě přiskočil, aby jej udupal. Pak se rozmáchl nohou a vykopl zčernalé zbytky papíru z ohniště.

Dlouhými kroky přešel ke dveřím a přičapl k poslednímu útočníkovi. Měl stejnou masku, oblečení i zbraň jako první dva. První kulka jej zasáhla do hrudi, druhá, jež po odrazu zamířila nahoru, mu utrhla kus temene. Ben si povzdechl. Tihle tři mu toho tedy moc neřeknou.

Náhle ztuhl. Kdesi v domě bouchly dveře. Vyskočil na nohy a vyřítil se do široké chodby. Uslyšel nějaký povyk a vzápětí túrování naftového motoru. Zvenčí k němu dolehl zvuk kroků utíkajících na štěrkové cestě. Ben proběhl chodbou až do vstupní haly. Zlehka uklouzl na naleštěných parketách a hlavní dveře rozrazil právě ve chvíli, kdy čtvrtý kumpán naskočil do přistavené dodávky. Ta vyrazila s protočením kol a uháněla po příjezdové cestě pryč.

Ben zacílil právě nabytou pětačtyřicítku a na zadní dveře vozu vysázel čistou řadu šesti děr. Zadní okna dodávky se vysypala.

Vozidlo trochu změnilo směr a pokračovalo v jízdě. Ben vypálil další tři kulky na pneumatiky, ale cíl se vzdaloval. Na štěrk dopadl plastový kryt kola, a než se dotočil, zmizela dodávka z dohledu. Byla pryč.

Ben zaklel a utíkal zpátky do domu. Okamžitě běžel do kuchyně a otevřel dveře spíže.

Leigh s řevem vyrazila proti němu a vší silou máchla dlouhou ocelovou baterkou. Mířila na hlavu, a kdyby se trefila, skončil by Ben v kómatu. Uskočil však a chytil ji za zápěstí. Těžce oddechovala, oči vytřeštěné strachy. Zdálo se, že jej vůbec nepoznává.

Zatřásl s ní. „Leigh, to jsem já, Ben.“

Vzpamatovala se a vzhlédla k němu. V obličeji byla bílá jako křída.

„Měli jsme tu nečekanou návštěvu,“ oznámil Ben. „Teď už jsi v bezpečí, ale musíme rychle odsud. Vrátí se, a bude jich víc.“ Obrátil se a zamířil ke dveřím.

Klepala se od hlavy k patě. „Kam jdeš?“

„Sbal si věci,“ řekl stroze, vzal svou kabelu a vyběhl s ní do pracovny. Zavřel za sebou dveře, poklekl u krbu a posbíral ohněm poničené papíry. S povzdechem pozoroval, jak se mu některé rozpadají v dlani na prach.

Mezi listy objevil i malou bublinkovou obálku; byla čtvercová o hraně asi deset centimetrů, tenká a lehká. Jeden z rohů měla propálený, ale jinak se jí plameny vyhnuly. Byla adresovaná Leigh do Monte Carla, ale dosud ji nikdo neotevřel. Poštovní razítko z Vídně bylo datováno přesně den po Oliverově smrti.

Ben naházel všechno zpátky do šanonu. Na nápisu MOZARTŮV DOPIS se zaleskly ještě vlhké kapky krve. Ben odepnul řemínky na své kabele a vhodil šanon dovnitř.

Mrtvým útočníkům sebral dvě stejné pětačtyřicítky a z přihrádek cordurového pásu vytáhl náhradní zásobníky. Tihle muži byli zjevně profesionálové. Prohledal je, ale nenašel žádné doklady, nic, co by je identifikovalo.

Pohlédl ke dveřím právě v momentě, kdy se pohnula klika. Než v tom Leigh stačil zabránit, vešla do místnosti. Zůstala stát jako přimražená.

Snažila se vstřebat, co vidí. Na zemi ležely tři mrtvoly; průzory v maskách prosvítaly jejich oči se skelným pohledem, paže a nohy měly rozhozené do všech stran. Podlaha byla zalitá krví, protější stěnu hyzdila rudá šmouha. Z lebky první oběti trčela rukojeť pánve. Leigh zděšeně zavrávorala.

„Nechtěl jsem, abys to viděla,“ hlesl Ben a podepřel ji. Vzal ji za loket a vyvedl ji z pracovny ven.

„Tos udělal ty?“ Sotva ji bylo slyšet.

„Poslyš, teď nemáme čas to rozebírat. Jsi připravená? Můžeme jít?“ Neznatelně kývla hlavou.

Ben mrkl na hodinky. Od chvíle, kdy útočníci odjeli, uplynulo deset minut. „Budeme to muset střihnout přes tu louku a tam pak uvidíme, kde by se dal sehnat nějaký odvoz.“

„Mám tu auto,“ řekla Leigh. „Stojí vzadu v garáži.“

10

LANGTON HALL, OXFORDSHIRE

Eve zamkla dveře ložnice, opřela se o ně, zavřela oči a chvíli zůstala nehybně stát. Jak dlouho ji ten hrozný policajt sledoval? Jakže se jmenoval? Kinski, vybavila si. Detektiv Markus Kinski.

Dvakrát to pěkně podělala. Nebudou z ní mít radost. Zaprvé měla odejít z čajovny hned, jak toho chlapa poznala. Měla se prostě nenuceně obrátit a vypadnout odtamtud, chytit taxíka a zmizet, než po sobě nechá nějakou stopu.

A právě stopy byly druhou chybou, jíž se dopustila. Nevzala si s sebou dostatek peněz v hotovosti, jak jí vždycky kladli na srdce. Ve snaze dostat se co nejrychleji pryč zpanikařila a musela použít kreditní kartu se jménem Erika Mannová – čímž toto krytí vyzradila. Kinski tenhle údaj určitě rozpitvá do posledního detailu, a když se dostane do slepé uličky, začne být ještě podezřívavější. Tentokrát měla štěstí a podařilo se jí ho setřást – ale jestli po ní jde, určitě ho neviděla naposled.

Krk a ramena měla celé ztuhlé, v ústech sucho. Proč ji vůbec sledoval? Pořád čmuchá kvůli Llewellynovi? Proč by to dělal? Případ skončil už před několika měsíci, a pokud se policie týká, ta ho znovu neotevírala. Jen pár vyvolených vědělo, jak se věc ve skutečnosti má.

Zalovila v kabelce a vytáhla malý revolver dvaadvacítku magnum, typ Black Widow. Přehazovala si miniaturní ocelovou pistoli z ruky do ruky; byla dlouhá pouhých patnáct centimetrů a vážila dvě stě gramů, avšak každý z pěti tenkých nábojů ve válci dokázal provrtat lebku dospělého člověka skrz naskrz. Nikdy na nikoho nevystřelila, ale věděla, jak zbraň použít.

Napadlo ji, jaké to asi je, namířit hlaveň na živou osobu a zmáčknout spoušť. Pokud bude muset, udělá to. Nachází se v příliš nebezpečné pozici na to, aby si mohla dovolit riskovat odhalení.

Možná by nakonec bylo lepší nechat Kinského, aby ji sledoval. Mohla by ho někam nalákat, využít svého půvabu. Tohle už odzkoušené měla. Zabít ho už by pak byla hračka.

Pomyslela na Olivera Llewellyna a zapřemítala, jak dlouho ještě potrvá, než dostanou jeho sestru. Před těmihle lidmi se nedalo utéct – to Eve dobře věděla.

Přešla k posteli, pistoli stále v dlani. Na bílém hedvábném polštáři leželo něco červeného – sametová krabička na šperky. Otevřela ji a zadívala se na secesní brož z dílny Lalique, již o týden dřív obdivovala za výlohou jednoho vídeňského starožitnictví. Byla nádherná – zlatý kousek vykládaný diamanty a safíry. Vedle šperku ležel úhledně složený papírek. Otevřela jej a přečetla si vzkaz.

Byl od něj. Vezmi si ji večer na sebe, psal.

Eve krabičku zavřela a odhodila ji na opačný konec postele. Pak se položila a nechala se pohltit houstnoucí tmou.

Pomalu zvedala revolver k hlavě, až ucítila chladné ústí hlavně na spánku. Zavřela oči a zaposlouchala se do hladkého zvuku naolejovaného úderníku, když jej natahovala. Stačí téměř neznatelný pohyb ukazovákem a bude volná.

Povolila sevření prstů a dlouze vydechla.

Nedokáže to.

Není úniku.

11

OXFORDSHIRE

TVR Tuscan vyrazil smykem na příjezdovou cestu. Ben přišlápl pedál plynu až k podlaze a řítil se pryč, pryč od Langton Hall. Netušil, kam jede. Doprava na vesnických cestách byla minimální, a tak bezpečně uháněl co nejrychleji asi deset kilometrů, otáčky vysoké, přeřazované rychlosti nízké. Neustále kontroloval situaci ve zpětném zrcátku. Nic zvláštního neviděl.

Zastavil na odpočívadle při krajnici a vypnul motor. Leigh seděla mlčky na místě spolujezdce, v obličeji stále popelavě bledá. „Zvládáš to?“ Ben se otočil a natáhl se pro svou kabelu na zadním sedadle. V placatce mu zbyla trocha whisky. „Vím, že to nemáš moc ráda,“ řekl a pokusil se o úsměv, „ale aspoň se trochu uklidníš.“

Leigh si dala hlt alkoholu; sotva jí svlažil rty, cukla sebou a zakašlala. „Díky.“ Zašroubovala víčko a vrátila placatku Benovi.

Ben uzávěr zase sundal a dopil zbytek. „Co to děláš?“ otázal se, když vytáhla svůj mobilní telefon.

„Volám policii.“

Vytrhl jí přístroj z ruky, než stihla zmáčknout poslední devítku v trojčíslí 999. „To není dobrý nápad,“ podotkl.

„Proč ne?“

„Až do včerejška nikdo nevěděl, kde nás hledat. Pak jsi oznámila policii, kde jsme, a najednou máme společnost.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že nemám rád náhody,“ odvětil. „A taky máme takový malinký problém se třemi mrtvolami v tvém domě, Leigh. Já jsem je zabil a ty jsi spoluviník. Nehodlám se tu ochomýtat, aby mě ještě zatkli.“ Z kabely vytáhl šanon a ukázal jí ho. „O tohle jim celou dobu jde,“ oznámil. Krvavé skvrny na štítku se pomalu barvily do rezavě hnědé.

„O Mozartův dopis? O Oliverovu práci? Ale…“ Obrátila k němu bezradný pohled. „Proč by někdo chtěl…“

„Myslím, že je načase, abysme se na to pořádně podívali,“ přerušil ji a hodil si tašku pod nohy; vevnitř kovově zacinkaly zbraně. Položil šanon na kolena a zapřel jej o volant. Odcvakl přezku a odklopil pevný obal.

„Co se s tím stalo?“ vydechla Leigh. „Vždyť je to celé ohořelé.“

Ze složky vypadla bublinková obálka a přistála mezi pedály. Ben jí nevěnoval pozornost. Opatrně se probíral zachráněnými křehkými listy papíru a dával pozor, aby je ještě víc neponičil.

Některé byly popsané ručně, jiné vytištěné z počítače. Mnoho z nich bylo sotva čitelných, pouhé útržky se jmény, daty a střípky informací, které vypadaly jako nějaké historické údaje. Sem tam Ben rozluštil jméno Mozart.

Leigh se k němu natáhla a vzala do ruky hodně ohořelý list. Když ho zvedla, rozpadl se na kousky. „Tohle je Oliverův rukopis,“ hlesla a kousla se do rtu. „Jeden z těch papírů, co mi posílal z cest.“

„Jsou úplně zničené,“ zamumlal Ben, zasunul opálené listiny zpátky do šanonu a zase ho zavřel. Obrátil se ke své společnici. „O co tu jde, Leigh? K čemu ty Oliverovy věci potřebují?“

„Jak to mám vědět?“

„Já to nechápu,“ zavrtěl hlavou. „Včera jsi mi říkala, že máš ty poznámky u sebe už několik měsíců. A teď je po nich najednou taková sháňka. Proč? Co v tom je? A jak vůbec zjistili, že máš Oliverovy věci právě ty?“

Bezradně zavrtěla hlavou.

„Kdo o tom jeho projektu ještě ví?“

V očích se jí mihl záblesk poznání. „Do prdele.“

„Co?“

Obrátila se čelem k němu. „Ví o tom asi dva miliony lidí.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„O svém televizním interview. Pozvali mě z hudebního kanálu BBC a vyptávali se na turné po Evropě v příštím roce. Zmínila jsem se o tom, že chci pokračovat v Oliverově práci. Že mi až do posledního dne posílal svoje poznámky a že jsem z toho ještě pořád tak zničená, že jsem neměla sílu se tím probírat.“

„A kdy to vysílali?“

Ušklíbla se. „Dva dny před tím, než se mě v Londýně pokusili unést.“

Ben ucítil cosi pod nohou a vzpomněl si na obálku. Sehnul se a zvedl ji.

„Bože, tohle poznávám,“ šeptla Leigh a vzala mu balíček z ruky. „To je ten dopis, o kterém jsem ti povídala – ten poslední, co mi poslal.“ Převracela ho v dlaních. „Čekal tam na mě těsně po tom pohřbu. Řekla jsem Pam, ať ho hodí do krabice ke všemu ostatnímu.“

„Teď už ho ale musíme otevřít,“ pravil Ben rozhodně.

„Já vím.“

Ben roztrhl lehce ožehnutou obálku. Mezi tenkou vrstvou bublinkové fólie ležel ohněm neporušený obal na kompaktní disk. Ben jej vytáhl a přečetl si název. „Hudba,“ oznámil a ukázal jí přebal. „Mozartova Kouzelná flétna. Proč ti tohle posílal?“

Žena si zhluboka povzdechla. „To je moje cédéčko. Půjčil si ho ode mě a asi ho chtěl vrátit.“

„Tak to bysme měli.“

Žuchla sebou o opěradlo. „Co se to děje, Bene?“

Ben otevřel obal. Stříbrnožluté CD se uvolnilo ze středového úchytu a spadlo mu do klína. Pod ním byl však schovaný ještě jeden nosič. Na jeho povrchu bylo z výroby vytištěno CD-Recordable,jednalo se tedy o zapisovací médium.

A pod tím stálo uspěchaným rukopisem fixem naškrábané:

LEIGH – V ŽÁDNÉM PŘÍPADĚ SI TOHLE CD

NEPOUŠTĚT.

NĚKAM HO DOBŘE SCHOVEJ. JEDU DOMŮ.

OLLY

„Co to…“ Leigh napřáhla paži a zmáčkla nějaké tlačítko na palubní desce. Tlumené světlo signalizovalo zapnutý CD přehrávač. „Tak to pusť.“

„Tohle není zvukové cédéčko,“ oznámil jí Ben. „Budeme potřebovat počítač.“

O hodinu později už seděli v pokoji nedalekého hotýlku, kde se ubytovali jako pan a paní Connorsovi. Ben po cestě udělal rychlou nákupní zajížďku a teď strhal ochranný obal z nového laptopu a položil jej na nevelký stolek. Během pár minut přístroj nakonfiguroval a nastavil přehrávání. Vytáhl médium z obalu Kouzelné flétny a vložil je do diskové mechaniky. Počítač jemně zavrčel a v několika vteřinách naskočilo na obrazovce nové okno.

Zatímco Ben čekal, až se obsah disku uloží do vyrovnávací paměti, přešel k minibaru a vyňal dvě minilahvičky skotské whisky značky Bell. S jemným zapraskáním odšrouboval kovová víčka a nalil obsah obou lahviček do jediné sklenky.

Leigh seděla u stolu a zírala na monitor. „Tohle všechno vypadá jako složky s fotkama z různých částí Evropy,“ poznamenala. „Něco jako fotodeník Ollyho výzkumu.“

Ben se zamračil. „Proč by ti posílal cédéčko s fotkama z cest v obalu od Mozarta?“

„To nemám páru.“ Klikla na jednu z ikon a na obrazovce se objevila tvář nějakého starce. Mohlo mu být téměř osmdesát, měl popelavý obličej s hlubokými vráskami, ale ve zvídavých očích se zračil bystrý pohled. Za ním stála vysoká knihovna, v níž Ben rozeznal tituly obsahující jména slavných skladatelů – Chopin, Beethoven, Elgar.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Netuším.“ Leigh otevřela další soubor. Stařec zmizel a na monitoru se objevil nový obrázek – tentokrát bílá kamenná budova s klenutou střechou a klasickým průčelím, jež Benovi připadala jako nějaký malý chrám nebo památník. „Tohle poznávám,“ řekla Leigh. „To je z italské Ravenny, Danteho hrobka. Taky jsem tam byla.“

„Co dělal Oliver v Itálii, když výzkum prováděl ve Vídni?“

„To fakt nevím.“

„Trávil Mozart v Itálii hodně času?“

Okamžik přemýšlela. „Pokud si z konzervatoře dobře pamatuju, zamlada pobýval docela dlouho v Boloni,“ řekla, „ale kromětoho myslím, že tam prostě jenom čas od času vycestoval, nic víc.“

„To nám moc nepomůže,“ vzdychl Ben. „Zkus jít dál.“

Klik. Na dalším snímku byl Oliver na nějakém večírku ve společnosti dvou pohledných dívek – každá se ho držela za jedno rámě a dávala mu letmý polibek na tvář, zatímco on radostně připíjel koktejlem do objektivu.

Leigh posunula prohlížeč na další obrázek. Tentýž večírek, tentokrát Oliver usazený u piana. Na dvojité stoličce seděl vedle něj mladší muž, asi kolem pětadvaceti, a společně hráli nějaký duet. Vypadali, že se dobře baví – fotoaparát Olivera zachytil s veselým úsměvem na tváři, jak s vervou břinká do kláves. Kolem piana postávaly ženy ve společenských róbách, zlehka opřené o křídlo, a pozorovaly jej při hře. Všechny se usmívaly, všechny držely v dlaních skleničku s drinkem. Z rozzářených obličejů čišela spokojenost. Přirozený záběr skupinky šťastných lidí, kteří si užívají večera.

Leigh se na fotografii nevydržela dívat dlouho. Zmáčkla tlačítko a otevřela další soubor.

Na obrazovce se objevil snímek zasněžené vesnice se stromy a horami s bílou pokrývkou v pozadí. Leigh se zamračila. „Švýcarsko?“

Ben fotku chvíli pozorně zkoumal. „Mohlo by být. Ale taky by to mohlo být v Rakousku.“ Natáhl se přes stolek, klikl na vlastnosti souboru a sjel k datu pořízení. Tři dny před Oliverovou smrtí.

Leigh si povzdechla. „To pořád nic nevysvětluje.“

Ben ji nechal, aby se zbylými záběry probrala o samotě. Sám přešel k posteli, uvelebil se na peřinách a jedním lokem vypil obsah sklenice. Vedle něj ležely rozprostřené na novinách ohořelé listy ze šanonu. S velkou opatrností vzal jeden do ruky, ale hned ucukl, když se mu ohořelý okraj začal drolit mezi prsty.

Pod ním však zahlédl dokument, který se od ostatních lišil. Oheň rozežral většinu psaného textu, po kterém zbyly jen kousance se zuhelnatělými okraji, připomínající chybějící kousky skládačky. Zbytek listu byl tak zčernalý, že se německý rukopis dal sotva přečíst. Zbývalo jen pár nesouvislých frází, které Benovi nedávaly žádný smysl.

Na okamžik si myslel, že drží v ruce originál, a zalapal po dechu. Ale mýlil se. Byla to pouhá fotokopie.

Kopie Mozartova dopisu. Velkého objevu Richarda Llewellyna. Oliver mu ten příběh vyprávěl tak často, že si jej Ben pamatoval do posledního detailu.

Před mnoha lety sídlily dílna a předváděcí místnost Llewellynova restaurátorského podniku v rušné ulici v centru Builth Wells. Po smrti manželky Margaret v roce 1987, kdy bylo Leigh třináct a Oliverovi sedmnáct let, to šlo s Richardem Llewellynem rychle z kopce – a s jeho firmou také. Příliš mnoho pil a nezvládal svoji práci; přízeň i počet zákazníků se rapidně snížily.A pak přišel náhodný objev na půdě starého domu, který měl osud Richarda Llewellyna navždy změnit.

Polorozpadlé koncertní křídlo bylo vyrobeno na začátku devatenáctého století proslulým vídeňským umělcem Josefem Bohmem. Do Británie se dostalo někdy ve třicátých letech dvacátého století a už pěkných pár let vůbec nefungovalo. Nebylo dobře uskladněné; dřevo napadl červotoč – potřebovalo důkladně vyčistit –, a aby byl zajištěn špičkový stav, byla nezbytně nutná generální oprava. Přes svůj chatrný stav patřilo toto piano k nejkrásnějším kouskům, jaké kdy Richard Llewellyn viděl. Nadchlo ho, kolik by za ně mohl po opravě získat v aukci – snad deset tisíc liber, možná i víc. Odložil lahve portského a šery a pustil se do práce.

Opravu nikdy nedokončil. Při restaurování jedné z opěrných noh zjistil, že je dutá, a učinil zásadní objev. Uvnitř našel srolovaný zažloutlý dokument svázaný mašlí. Byl to dopis psaný v němčině datovaný do roku 1791.

Při pohledu na podpis tehdy Richardu Llewellynovi málem selhalo srdce.

Poslední zachovaný dopis z pera Wolfganga Amadea Mozarta, sepsaný jen několik týdnů před jeho smrtí. Jak se dostal do duté opěry, zůstalo navždy záhadou. Jediné, co si Llewellyn uvědomoval, bylo, že našel historický poklad, který změní celý jeho život.

V době, kdy k téhle události došlo, nedokázal Oliver mluvit téměř o ničem jiném. Otec odvezl nečekaný nález do Londýna, aby jej přezkoumali odborníci na hudební vědu i starožitníci. Vize bohatství, které mu Mozartův dopis zajistí, se však rozpadla jako domeček z karet ve chvíli, kdy znalci prohlásili, že jde o podvrh.

„Ale možná byl přece jenom pravý,“ pronesl Ben nahlas.

Leigh se k němu otočila s tázavým pohledem ve tváři. „Co?“

„Ten dopis tvého táty. Je možné, že to třeba nakonec žádný podvrh nebyl, a proto po tobě teď ti lidi jdou? Kolik by za něj bylo?“

Zavrtěla hlavou. „Táta ho ale prodal, nepamatuješ? No, možná ne. Bylo to zhruba v té době, co jsme se rozešli.“

„Někdo to koupil, i když nikdo nevěřil tomu, že je to originál?“

„Jo.“ Usmála se. „Zrovna když už z toho táta začínal být úplně na dně, spojil se s ním jeden bláznivý sběratel – jakýsi italský znalec hudby – a učinil mu nabídku. Nebylo to sice tolik peněz, o kolika táta snil, ale i tak ji bez váhání přijal. A pak ten Ital přišel s tím, že chce koupit i to staré piano. Bylo sice zrestaurované jen z poloviny, ale stejně za něj zaplatil nejvyšší možnou sumu. Pamatuju si, jak ten klavír zabalili do obrovské bedny a pak ho v takovém velkém stěhováku odvezli. Táta byl zase solventní. Výrok odborníků ho sice pořád mrzel, ale aspoň měl v kapse trochu peněz. Ostatně jenom díky tomu jsem mohla jet studovat na hudební akademii do New Yorku.“

„Jak se ten Ital jmenoval?“ zajímal se Ben.

„To si nepamatuju,“ odvětila Leigh po chvilce váhání. „Už je to dávno a sama jsem se s ním nikdy nesetkala. Oliver ho viděl. Už tehdy tvrdil, že je starý jak Metuzalém. Počítám, že dneska už bude mrtvý.“

Ben odložil ohořelý zbytek okopírovaného dopisu a probíral se dalšími listy. Pak něco upoutalo jeho pozornost.

Byl to linkovaný dopisní papír se zuhelnatělým pravým okrajem. Nečitelný rukopis patřil Oliverovi. Ben se zaměřil na řádek psaný velkými tiskacími písmeny, jenž byl třikrát jakoby ze zoufalství podtržený. Konec věty mizel v místech, kde zažloutlý papírpřecházel přes tmavohnědý ožehlý okraj až do černého popela. „‚Co je Rád…?‘“ četl nahlas. „Nevíš, co by to mohlo znamenat?“

„Nemám ponětí.“

Nedbale odhodil dokument ke zbylým listinám. „Zatraceně. To je ale bordel.“

Leigh si prohlédla už všechny fotografie. Na disku zbýval jediný soubor. Když jej otevřela, Ben se k ní sklonil přes opěradlo židle.

„Tohle není obrázek,“ poznamenal, „ale videozáznam.“

12

POBLÍŽ VÍDNĚ

Bylo ponuré, mlhavé odpoledne a citelně se ochlazovalo. Jezero začalo zamrzat a na hladinu se snášel jemný poprašek sněhu. Asi čtyři sta metrů za tenkým ledem se proti potemnělé obloze rýsovala zubatá černá silueta borovicového lesa.

Markus Kinski tleskl rukama o sebe a povytáhl si límec bundy. Opřel se zády o bok vozu s náhonem na všechna čtyři kola a vzpomínal na den, kdy tu byl naposled – právě když toho cizince vytáhli na břeh.

Rok se pomalu uzavíral, zima se znovu ujímala vlády. Tak co tady vlastně chce? Možná měla Monika pravdu, když tvrdila, že je od přírody posedlý.

Několik minut o manželce přemýšlel. Uplynuly už téměř tři roky od chvíle, kdy ji ztratil. Byla příliš mladá na to, aby zemřela. Dvakrát ji špatně diagnostikovali. Chyběla mu.

Zhluboka si povzdechl a vrátil se k případu Llewellyn. Uzavřeli jej před mnoha měsíci, ale jemu ta zatracená záležitost pořád nehrála. Něco na ní nesedělo. Všechno se vyřešilo příliš snadno, precizně a příliš rychle i na rakouské perfekcionistické standardy. Takhle to prostě obvykle neprobíhá. Celé měsíce mu trvalo, než tu věc dostal z hlavy, a zrovna když už se mu dařilo na všechno zapomenout, nezjeví se jako blesk z čistého nebe nikdo jiný než Madeleine Laurentová. Nebo kdo to vlastně je.

Dosud jej pátrání po Laurentové vedlo pouze do slepých uliček. Kreditní karta Eriky Mannové byla sice pravá, ale kdo to ve skutečnosti je? Adresa, kterou získal od úvěrové společnosti, jej nasměrovala do opuštěné tovární haly v průmyslové zóně města. Žádné překvapení.

A nezodpovězených, hlodavých otázek kolem případu Llewellyn stále přibývalo.

Madeleine Laurentová nepředstavovala ve spojitosti s utonulým jedinou záhadu. Byl tady také Fred Meyer, jenž měl s Llewellynem hodně společného. Až příliš. Oba byli hudebníci, oba hráli na piano, oba zemřeli. Na místech vzdálených jen pár kilometrů od sebe, tutéž noc. Llewellynovy starožitné natahovací hodinky se zastavily ve chvíli, kdy je pohltila ledová voda, a policisté tedy znali přesný čas smrti. Když ve studentském podnájmu objevili oběšeného Freda Meyera, byl mrtvý asi dvanáct hodin. Což znamenalo, že tihle dva klavíristé zemřeli nedlouho po sobě; Meyer pravděpodobně jako první, Llewellyn brzy poté.

V případě Meyera se nenašel žádný vzkaz na rozloučenou, nepřišli na žádný motiv. Výslech rodiny nepřinesl žádné převratné odhalení v podobě dlouhé historie utajovaných depresí. Jak bylo u studentů běžné, neměl Meyer peněz nazbyt, ale docela šetřil a rozhodně jej netrápily žádné závažné dluhy. Ani v emocionální rovině na tom nebyl špatně, a pokud se doslechli, se svou stálou přítelkyní vycházel velmi dobře. Nedlouho předtím uspěl v konkurzu na místo učitele hudby v jedné salzburské škole a těšil se, až tam po létě, kdy dokončí studia na vídeňské konzervatoři, nastoupí. Fred Meyer tedy vedl poměrně spokojený život. Dokud se neocitl na konci lana se smyčkou.

Fajn, náhody se stávají a možná že bláznivou nehodu jednoho muzikanta s nesmyslnou sebevraždou druhého nic nespojuje. O tom se alespoň Kinski snažil posledních pár měsíců sám sebe přesvědčit. V žaludku mu však ležel ještě jeden detail, jehož se nedokázal zbavit jako tvrdého drobku chleba, který uvízne v krku. Šlo o lístky na operu, jež se našly v Meyerově pokoji.

Kinski znovu povzdechl a přeletěl pohledem hladinu jezera, nad níž se valily chomáče mlhy. Led byl stále ještě tenký, ale za několik týdnů zamrzne tak tvrdě, že unese i váhu dospělého muže. Párkrát tu na jezeře viděl lidi i bruslit.

Snažil se představit si, jaké to asi je, propadnout ledem do mrazivé vody. Ten šok, který dokáže člověku zastavit srdce.

Proud, jenž táhne tělo pod vrstvou ledu ztuhlou tak, že by nešťastník potřeboval perlík, aby se proboural ke vzduchu jen pár centimetrů nad hlavou.

Myslí mu běžely různé způsoby smrti, s nimiž se za svou kariéru setkal, i výrazy obličeje všech mrtvých, které za ty roky spatřil. Modrá, zpola zmrzlá tvář Olivera Llewellyna patřila k těm nejhorším obrazům, jaké mu utkvěly v paměti. Celé měsíce se mu zjevovala, kdykoliv zavřel oči. Nedokázal ji vyhnat z hlavy. Když teď stál na břehu jezera, viděl ten obličej znovu v plné síle.

Mrkl na hodinky. Je tu už příliš dlouho. Pochybnosti o případu ho tam zdržely déle, než čekal, a měl by se vrátit domů. Clařině opatrovnici Helze slíbil, že dnes dceru pro změnu vyzvedne ze školy sám. Rostla jako z vody, už jí bylo skoro devět a půl, a on toho hodně propásl. Bude mile překvapená. Předsevzal si, že dnešní večer stráví společně a užijí si nějakou legraci. Mohl by ji vzít na brusle nebo třeba do kina. Dával jí všechno, co mohl – přihlásil ji do soukromé bilingvní školy, kde se jí dostane nejlepšího vzdělání, platil hodiny houslí a zasypával ji drahými hračkami. Clara měla vše, co si mohla přát – kromě času se svým tátou.

Náhle se za jeho zády ozvalo šustění v jinovatkou pokryté trávě. Otočil se. „Ahoj, Maxi, kdepak ses toulal?“

Pes se posadil, velkou černou hlavu nakloněnou na stranu, v očích nedočkavý pohled. Mohutné čelisti svíraly gumový balónek. Tenhle klidný rotvajler byl na své plemeno už hodně starý, ale detektiv jej stále udržoval v kondici.

„Tak ukaž,“ pobídl ho Kinski odevzdaně. „Ještě jednou ti to hodím, ale pak už jdeme. Především jsme sem vůbec neměli jezdit,“ dodal polohlasem.

Pes mu zlehka pustil míček do dlaně. Byl upatlaný od slin a bláta. „Ani nevíš, jaké máš štěstí,“ řekl Kinski. „Běhat celý den za balónkem, to by se mi taky líbilo. Rozhodně by to bylo lepší než ty sračky, které furt musím řešit, to mi věř, kamaráde.“ Mrštil míčkem do vysoké trávy a sledoval, jak se za ním pes dychtivě řítí, za sebou spršky mokrého bláta.

Max pobíhal kolem dokola a čenichal v rákosí. Váhavě otáčel mohutnou hlavou z jedné strany na druhou a tlapkou škrábal do země.

„Neříkej mi, žes ho zase ztratil,“ zvolal Kinski podrážděně. Přešel k psovi a rozhlížel se po modrém gumovém balónku uvězněném někde v trávě, rákosí či kalu. Zvíře v honbě za kořistí udusalo pěkný kousek země. „No bezva, Maxi,“ zamumlal policista. „Jedna tahle podělaná sranda stojí osm eur a kolik už jsi jich ztratil, co? Du Arschloch.“

V bahně se válely nedopalky. Kinski okamžitě ucukl a hlavou mu probleskl obrázek podkožních jehel. Posraní feťáci, všude to zamoří.

Pak se však podíval zblízka a jeden z kousků vzal opatrně mezi prsty. Nebyl to oharek, ale prázdná nábojnice. Mosazný kov dávno ztratil lesk a na několika místech zezelenal. Podkladová vrstva rezivěla a malý vroubek prozrazoval, kam uhodil úderník zbraně. Kolem spodní hrany se táhlo označení vyvedené drobnými tiskacími písmeny – 9 mm Parabellum – CBC.

Kdo tady střílel z devítky? přemítal Kinski v duchu. Přičapl a dál se přehraboval trávou. Max stál opodál a upřeně pána pozoroval. Detektiv překlopil studený drn a nahmatal další patronu, úplně stejnou jako první. O kus dál objevil další a po chvíli ještě dvě, zpola uvězněné v zažloutlých kořenech. Odtrhával trávu plnými hrstmi a nacházel nábojnici za nábojnicí. Po třech minutách hledání jich nasbíral jednadvacet a za pomoci propisky je přemisťoval na jednu hromádku.

Jednadvacet, to je hodně patron, a všechny ležely na jednom místě. To znamenalo jediného střelce, jenž pálil z pevné pozice. Na běžnou pistoli je to příliš mnoho nábojů, pokud nepoužíval velkokapacitní zásobník. A vypadalo to na plně automatickou zbraň, typově hodně blízkou klasickému samopalu. Nebezpečná, opravdová zbraň.

Každou patronu vzal na špičku propisky a s velkou opatrností, aby se jí nedotkl, ji podrobně zkoumal. Na všech byla patrná tatáž škrábnutí po zasouvání do těsného zásobníku a také shodné stopy po úderníku, jenž náboje prudce zarazil do komory. Pach korditového prachu dávno vymizel. Kinski vhodil nábojnice jednu po druhé do plastového sáčku, zastrčil ho do kapsy bundy a vstal. Na gumový balónek docela zapomněl. V duchu teď odhadoval ránu z komory a pokoušel se přijít na to, kde asi střelec stál.

Pak ho něco napadlo. V bezprostředním okolí nikdo nebyl. Spustil paži podél těla a prsty zamyšleně projížděl srstí na Maxově hlavě. „Pojď, chlapče, jdeme.“ Kráčeli zpět k autu. Kinski otevřel páté dveře a Max, s jazykem volně visícím z tlamy, hned naskočil dovnitř. Ve vyhloubeném prostoru leželo náhradní kolo. Detektiv je odepnul a kutálel je zpátky k jezeru.

Mlha znatelně houstla, a když Kinski poslal rezervu na zamrzlou hladinu, viděl jen rozmazanou, těžkopádně se valící černou šmouhu proti šedavé vrstvě ledu. Kolo se po několika metrech zastavilo, spadlo na bok a zůstalo nehybně ležet. Led tíhu vydržel.

Policista zajel rukou pod bundu a odepnul řemínek pouzdra na pistoli. Vytáhl služební pistoli SIG-Sauer P226, rozhlédl se kolem sebe a poté vypálil do míst, kde skončila rezerva. Ostrý výstřel jej praštil do ušních bubínků a rozléhal se daleko přes hladinu jezera. Zmáčkl spoušť ještě dvakrát a pak čekal.

Led zapraskal. Patnáct metrů od břehu se náhradní kolo propadlo poničenou vrstvou a s bubláním zajelo do chladné vody.

Kinski vůbec nepřemýšlel nad tím, kolik bude muset zaplatit za ne zrovna nejlevnější rezervu do svého mercedesu. Uvažoval nad váhou dospělého muže. Tlustší vrstva ledu by potřebovala rozbít na více místech. Na kolika? Stačilo by jednadvacet střel z devítky? Dlaní poklepal na kapsu bundy. Ozval se tlumený cinkot prázdných nábojnic, které, jak mu instinkt napovídal, ležely na břehu už od ledna.

13

OXFORDSHIRE

Videonahrávka byla roztřesená a obraz nepříliš kvalitní a zrnitý. Kamera pomalu přejížděla po rozlehlé místnosti s kamennými zdmi, jež byly rozjasněny oranžovou září stovek vysokých svící. Po podlaze dlážděné černobílými kachli se táhly dlouhé stíny. Na okrajích místnosti stály tři mohutné kamenné pilíře sahající až ke klenutému stropu, jež tvořily široký trojúhelník. U vzdálenější stěny bylo vyvýšené pódium, vypadalo to jako malé jeviště. Nad ním se vznášela zlatá soška beraní hlavy s dlouhými zatočenými rohy, od níž se odrážela mihotavá záře plamínků.

Leigh se zamračila. „Co je tohle sakra za místo?“

„Něco je slyšet,“ zamumlal Ben a zesílil zvuk na počítači. Byl to těžký dech toho, kdo filmoval – ať to byl kdokoliv. Kamera náhle sjela bokem a obraz se rozmazal. „Do prdele,“ zaklel vyděšený hlas poblíž mikrofonu.

„To je Oliverův hlas,“ šeptla Leigh a sevřela okraj stolku, až jí zbělely prsty.

Dál napjatě sledovali monitor. Záběr se opět ustálil, ale krajní třetinu obrazu nyní zakrýval tmavý nerovný pruh. „Schovává se za sloupem,“ vysvětlil Ben.

Do místnosti se začali trousit nějací lidé. Obraz byl zprvu trhaný a nejasný, ale po chvilce se zostřil. Klenutým průchodem vešlo asi dvanáct či patnáct mužů, všichni v černých oblecích. Kamera se stáhla víc za sloup.

„Cos to tam vyváděl, Olly?“ vzlykla Leigh.

Muži se rozestoupili v půloblouku kolem vyvýšeného stupínku. Všichni zaujali stejný postoj, jako vojáci s nohama těsně u sebe a rukama sepnutýma za zády. Jejich obličeje se téměř nedaly rozeznat. Nejbližší postava stála pár kroků od Oliverovy skrýše. Kamera chvíli snímala mužova záda, pak vyjela k jeho krku a nakrátko zastřiženým světlým vlasům. Objektiv automaticky zaostřil na ucho – bylo zdeformované a zjizvené, jakoby kdysi zpola utržené a přišité zpět.

Ben se soustředil na pódium a snažil se rozpoznat co nejvíc detailů. Došlo mu, že se dívá na oltář; tvořil centrální bod místnosti a byl nasvětlený desítkami svící vložených do výklenků ve zdi. Byl to středobod toho, k čemu se schylovalo. Všechno ukazovalo na nějaký náboženský obřad – nic podobného však Ben ještě nikdy neviděl.

Uprostřed oltáře stál vztyčený dřevěný neopracovaný kůl, měřil asi padesát centimetrů v průměru a zhruba dva a půl metru na výšku. Na vrcholu byl nýty připevněný silný ocelový kruh a z něj visely dva silné, těžké řetězy.

Náhle se něco pohnulo a za oltářem se otevřely vysoké železné dveře. Do prostoru vešli další tři muži; dva z nich měli na hlavách černé kápě a třetího vedli mezi sebou jako vězně, pevně jej drželi za paže. Vzpíral se, ale odvlekli jej přes pódium až k oltáři.

Kamera zakolísala a těžký dech se zrychloval. V pozadí se od kamenných zdí odrážel vězňův nářek.

„Myslím, že dál by ses dívat neměla,“ poznamenal Ben. Sám cítil, jak se mu zrychluje tep. Natáhl se po tlačítku a chtěl video zastavit.

„Nech to hrát,“ odsekla Leigh.

Muži v kápích smýkli vězněm k dřevěnému kůlu a spoutali jej řetězy. Jeho křik sílil.

Jeden z věznitelů přistoupil těsně k němu a pozvedl ruce k jeho obličeji. Stál otočený zády ke kameře a nebylo vidět, co přesně dělá. Mužův řev byl čím dál pronikavější a i v řetězech se divoce zmítal.

Pak člověk s kápí na hlavě poodstoupil. Z vězňových úst něco viselo, jakési tenké, snad ocelové lanko. S každým krokem trýznitele se napínalo a Ben si s úděsem uvědomil, co se na obrazovce děje. Kamera se roztřásla.

„Ježíši!“ vykřikla Leigh hrůzou. „Zarazili mu hák do jazyka!“

Muž s kápí se zastavil a obrátil se čelem k obecenstvu. Lanko bylo napjaté na maximum a vězeň už nemohl křičet. Jazyk měl vytažený patnáct centimetrů z úst, oči vypoulené, tělo celé rozechvělé.

Poté předstoupil druhý trapič. Ve svitu svící se něco zablesklo – to pozvedl obřadní dýku.

Padla dolů jasným obloukem a vězeň bezděky trhl hlavou dozadu, když mu odsekla jazyk. Lanko s lesknoucím se jazykem se stáhlo jako struna. Z mužových úst vytryskla krev, hlavou škubal ze strany na stranu a nepříčetně koulel očima.

Jeho utrpení netrvalo dlouho. Muž s kápí a dýkou v ruce se přiblížil až k oběti a zabodl jí čepel hluboko do břicha. Řezal a bodal směrem od slabin až ke hrudnímu koši jako řezník.

Když se z těla oběti začaly valit vnitřnosti, i Ben musel odvrátit zrak.

14

Leigh se ze zhlédnutého videozáznamu dlouho vzpamatovávala. Zklidnila se až za pomoci sedativ a nakonec usnula na posteli, havraní vlasy rozprostřené na polštáři. S každým nádechem se jí mírně nadzdvihovala hruď, s výdechem zase klesala.

Ben ji přikryl dekou a sám se posadil na okraj matrace. Díval se na ženu a horečně přemýšlel. Po chvilce vstal, přešel zpátky ke stolku a pustil si soubor ještě jednou.

Zhlédl jej třikrát. Často si snímek zastavoval a zkoumal jednotlivé detaily. Nenechal si ujít ani celkový záběr. Poté, co oběť vykuchali, měl i kameraman co dělat. Obraz se roztřásl, pak úplně potemněl, následně se zase, dost trhaný, objevil. Z reproduktorů byl slyšet Oliverův nepravidelný dech. Utíkal.

Ben dále stopu co chvíli přerušoval a zíral na monitor. Kamenné zdi. Nějaké schodiště. Záběry byly šílené, ale kousek po kousku si Ben nakonec dokázal udělat ucelenou představu. Při Oliverově úprku kamenné zdi po čase zmizely a on se ocitl v místech, která ukazovala na velmi okázalý dům. Nějaký průchod, pak chodba. Naleštěné dřevěné obložení. Obraz jasně nasvětlený lampou, jež visela nad horním rámem. Ben zarazil přehrávání a zadíval se na plátno.

Malba nebyla příliš zřetelná, ale zdálo se, že zachycuje nějaké shromáždění. Odehrávalo se ve velkém sále. Ben rozeznal sloupy podobné těm v místnosti, kde popravili neznámého. Na podlaze byly stejné kachle. Muži na obraze měli na hlavách paruky a jejich oblečení připomínalo kostýmy z osmnáctého století – brokátová saka a hedvábné punčochy. Stěny zdobily různé symboly, avšak ty se nedaly rozluštit.

Ben pustil nahrávku dál. Něčeho si všiml; ve zdi byl nevysoký výklenek a v něm nějaký předmět, snad egyptský artefakt, jenž připomínal faraonovu posmrtnou masku.

Tím stopa končila. Oliver nejspíš vypnul kameru a Ben teď zíral na černý monitor.

Usilovně se snažil pochopit, co vlastně viděl. Klikl na záložku s vlastnostmi souboru. Video bylo pořízeno ve 21.26 toho dne, kdy Oliver zemřel.

Nic z toho nedávalo smysl. Oficiální verze, podle níž Oliver v opilosti dováděl na jezeře s nějakou ženskou, kterou si vyhlídl na večírku, se absolutně neslučovala s tím, že nedlouho před smrtí viděl brutální rituální vraždu. Copak by byl schopný pustit něco takového z hlavy a jít si bezstarostně užívat? Kdo by to dokázal?

Ben v duchu rekapituloval, co ví. Oliver se stal svědkem zločinu, který spáchali vysoce organizovaní, velmi nebezpeční lidé. Stačil ještě zabalit cédéčko s nahrávkou a odeslat ho Leigh, ale brzy nato utonul v zamrzlém jezeře. Vyšetřování jeho smrti bylo trochu moc uspěchané, povrchní. A od chvíle, kdy se Leigh před davy televizních diváků zmínila, že vlastní Oliverovy zápisky, se jí někdo snaží ublížit.

Zadíval se na ženu, jež poklidně spala, a odolal touze odhrnout jí neposlušný pramen vlasů z obličeje. Právě když se začala pomalu srovnávat s bratrovou smrtí, bude tím martyriem muset procházet znovu – nadto s vědomím, že téměř jistě nešlo o žádnou nehodu. Oliver nezemřel v radostném opileckém poblouznění. Zažil ukrutný strach a pak někdo chladně a vypočítavě ukončil jeho život.

Kdo, Olivere? Kdo to udělal?

Ben odstoupil od rámu postele a usadil se v křesle ve vzdálenějším koutě hotelového pokoje. Vytáhl balíček tureckých cigaret, škrtl zapalovačem Zippo a při prvním potáhnutí silného, hustého kouře se vyčerpaně opřel. Zavřel oči. Cítil, jak jej přemáhá únava; už čtyři týdny se pořádně nevyspal.

Kouřil a nechal myšlenky volně plynout. Vybavovaly se mu útržky starých vzpomínek. Před očima viděl Oliverovu tvář, když byl ještě mladík, v duchu slyšel jeho hlas.

A pak se upamatoval na den před mnoha lety, kdy mu Oliver zachránil život.

Byla to ta nejkrutější zima, jakou kdy zažil. Po třech letech v armádě cestoval svobodník Benedikt Hope s dalšími sto třiceti osmi kandidáty z různých oddílů do města Hereford, jež leží na hranici s Walesem, na – jak dobře věděl – nejtěžší zátěžovou zkoušku svého života. Výběrové řízení do dvaadvacátého pluku SAS, nejelitnějších speciálních výsadkových jednotek britské armády.

Proč se k němu přidal i Leighin bratr, na to Ben nikdy nepřišel. Kvůli jídlu, vtipkoval Oliver. Dvaadvacátý pluk SAS byl proslulý opulentním pokrmem sestávajícím z hory hovězí pečeně a jehněčích kotlet, které kandidátům servírovali před první fází ďábelského výběrového tréninku, příznačně zvaného „Hnus 1“.

Za úsvitu prvního dne, když z herefordské základny za vydatného sněžení vyrazil konvoj nákladních vozů do hlubin Kambrijských hor ve středním Walesu, patřil Oliver k několika málo šprýmařům, kteří byli schopní o nadcházejícím předlouhém dni žertovat. Ben seděl v rohu rozkymácené korby s puškou v klíně a snažil se duševně připravit na fyzická a psychická muka, jež budou provázet začátek několika nejnáročnějších týdnů jeho života. Věděl, že těch pár vyvolených, kteří přežijí první selektivní proces, bude vystaveno dalším čtrnácti příšerným týdnům, kdy bude probíhat pokročilý výcvik přežití a školení boje se zbraní, kurz seskoků padákem, výcvik boje v džungli, jazykové testy a testy iniciativy, závod v plavání na vzdálenost jednoho kilometru v uniformě a cvičení odolnosti při výslechu, jež mělo zdůraznit sílu lidského ducha daleko přesahující hranice utrpení. Pouze ti nejlepší z nejlepších dosáhli na vytoužený odznak ve tvaru okřídleného meče a měli tu čest stát se příslušníky legendárního pluku. Byly i roky, kdy neuspěl vůbec nikdo.

Ukázalo se, že Hnus 1 je přesně tak náročný, jak Ben čekal, a ještě o něco horší. S každým mrazivým úsvitem se počet mužů, kteří se vydávali vstříc dalšímu dni utrpení, ztenčoval a každý večer se základní tábor proměnil v hlouček zamlklých těl pod promáčenou celtou. Oliverovo očekávání bohatých hostin vzalo rychle za své a stejně tak upadalo jeho nadšení. Právě to byl účel selekce.

Následující týden předčil i Benova očekávání. Počasí bylo nejhorší za posledních pár let. Bolest, zranění a totální demoralizace zredukovala původní počet sto třiceti osmi adeptů na pouhý tucet. Během dvacetihodinového pochodu prudkou sněhovou bouří zkolaboval major SAS, jenž se na kurz dobrovolně přihlásil, aby si dokázal, že stále zvládne to, co v pětatřiceti. Našli jej mrtvého v hromadě navátého sněhu.

Ben se však silou vůle přiměl pokračovat; plahočil se navzdory bolesti a objevoval v sobě netušené hranice výdrže. Zastavoval jen kvůli tomu, aby se čas od času napil roztátého sněhu a ukousl kousek na kámen zmrzlé čokoládové tyčinky bezpečně schované v bergenu. Okamžitá dávka cukru dodala jeho vyčerpanému těla energii potřebnou k tomu, aby mohl jít dál. V mysli vedl lítou bitvu s touhou vzdát tohle neuvěřitelné šílenství. Mohl to utrpení kdykoliv zarazit, stačilo se jen rozhodnout. Někdy bylo pokušení nesnesitelné. Ale i o to při téhle zkoušce šlo, a on to dobře věděl. Každičký okamžik byl součástí testu.

Situace se navíc ničím neulehčovala. Vyčerpání se každou noc prohlubovalo. Zpátky na základně Ben pečlivě namáčel ponožky v olivovém oleji, aby ulevil nohám posetým puchýři, a každý další den překonával v polohypnotickém stavu, hnán zarputilým odhodláním zdolávat stále delší pochody se stále těžším nákladem. Záleželo na jediném – na dalším kroku vpřed. A na tom, který následoval. Myšlenky na vzdálenost, kterou ještě zbývá urazit, stejně jako na bolest, jež se měla jenom zhoršovat, Ben úspěšně potlačoval.

Čtvrtého dne třetího týdne zbývalo osm mužů. Ben se na okamžik zastavil na vysokém horském hřebenu poblíž vrcholku proslulé hory Pen-y-Fan, aby nabral dech, a ohlédl se za sebe.

V dálce viděl pár spoluuchazečů, zelených teček plahočících se po bílém sněžném závoji od jednoho stromu ke druhému hluboko pod ním.

Oliver kráčel asi třicet metrů za ním a Ben se rozhodl na něj počkat. Trvalo dost dlouho, než se k němu připojil. Bena překvapilo, že se jeho kamarád dostal tak daleko, ale teď mu navíc slábl před očima. Neochvějný krok se proměnil v zoufalé plahočení a nakonec Oliver už jen vrávoravě klopýtal. Padl na kolena a opřel se o pušku. „Běž dál,“ zasípal. „Já jsem hotovej. Uvidíme se na základně.“

Ben se na něj účastně zadíval. „No tak, vstávej, zbývá jenom pár kiláků.“

„Ani náhodou. Nepohnu se už ani o zasranej centimetr.“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásil Ben pevně. A myslel to vážně.

Oliver si otřel sníh z víček a vzhlédl. Chraptivě zakašlal. „Tak to teda ne,“ oponoval. „Musíš se hejbat. Běž. Padej odsud.“

Ben měl nohy plné strhaných puchýřů a spodní prádlo se mu lepilo na krvavé boláky na zádech v místech, kde jej neustále dřel těžký bergen. Tak tak se držel na nohou a nepřipadalo v úvahu, že by Olivera podpíral při chůzi, natož aby ho třeba nesl. Jakýkoliv náznak zaváhání nadto představoval riziko ponižujícího rozkazu k návratu k jednotce. Pravidla byla brutálně neúprosná – zcela úmyslně. „Budeš v pořádku,“ řekl tedy nakonec. „Za náma jde nahoru instruktor, vezme tě zpátky.“

Oliver mu pokynul mávnutím ruky. „Jo, jasně, zvládnu to. A teď už vypadni, než tě pošlou zpátky. Chceš ten odznak, ne? Tak na mě nečekej.“

Ztrápený bolestí a teď ještě navíc s pocitem viny se Ben ploužil dál. Vítr se mu opíral do pláštěnky. Plazil se dolů po téměř svislém skalnatém úbočí a boty mu klouzaly po sněhu. Když dorazil k hromadě spadaného kamení pokryté vrstvou zamrzlého ledu, spatřil koutkem oka přes závoj vyčerpání nějaký pohyb. Zpoza shluku borovic se vynořila postava s kapucí na hlavě.

Ben obličej okamžitě poznal, byl to nadporučík královského pěšího pluku. Od chvíle, kdy za rozbřesku vyrazili, ho neviděl. Houževnatý drsný Londýňan se držel stranou ostatních už od prvního dne v Herefordu a chladně odměřený pohled jeho šedých očích v Benovi vyvolával značnou nedůvěru.

„Nikdy bych neřekl, že to dotáhneš tak daleko, Hope,“ ucedil.

„Ne? Tak to jste se mýlil, pane.“

Důstojník se na něj zadíval s nepatrným úsměškem ve tváři. „Nemáš oheň?“

„Na kouření není č…“

Zničehonic Ben ucítil na hrudi velkou tlapu a v příští vteřině už se řítil ze svahu dolů, stahován pětadvacetikilovým batohem. Máchal kolem sebe pažemi ve snaze něčeho se zachytit, ale bezúspěšně. Pušku dávno ztratil. Nakonec ucítil, jak nohama prorazil tenkou vrstvu ledu a zabořil se do smradlavé stojaté bažiny.

Nadporučík jej chvilku sledoval, pak se obrátil a pokračoval v cestě.

Ben se potápěl čím dál hlouběji. Bojoval s popruhy bergenu a snažil se je shodit z ramen, ale měl je příliš utažené a batoh jej táhl ke dnu. Prsty svíral trs jinovatkou ojíněného rákosí; přitáhl se a vší silou kopl nohama. Rákos se s klokotáním vytrhl z rozbředlé půdy a Ben se ponořil o dalších patnáct centimetrů hlouběji. Studený měkký jíl už mu sahal až k pasu a s každou vteřinou se posouval výš. Benovi se pomalu zalil opasek, po chvilce mu bahno vystoupalo ke spodním žebrům. Vysíleně plácal rukama po hladině. Jeho volání tlumil vítr.

Lepkavý kal ho pohlcoval stále víc. Cítil, jak se milimetr po milimetru noří níž a níž. Nohy mu začaly dřevěnět; pokoušel se kopat, ale masa bahna byla příliš těžká a nohy na příkaz mozku nijak nereagovaly. Pokud se mu nepodaří dostat se rychle ven, bude do pár minut podchlazený. Vzdal kopání a zašátral směrem ke břehu. Prsty prohrabával jílovité bláto plné drsných, ostrých kamínků. Neměl se čeho zachytit a rychle mu ubývalo sil. Byl nyní v bažině až po krk a jen s obtížemi nabíral vzduch do plic.

Nedostane se odsud. Zemře tu, utopí se a skončí na dně tohohle posranýho močálu. Znovu kopl, ale příliš slabé nohy jej neposlouchaly.

„Bene!“

Někdo vykřikl jeho jméno. Ben vzhlédl. Za rouškou poletujících vloček rozeznal obrys vojáka, jenž se po čtyřech drápal dolů po svahu. Zamrkal a zamazanými prsty si otřel sníh z očí. Postava se přiblížila ke břehu.

Byl to Oliver.

„Chyť se.“ Oliver napřáhl pažbu pušky. Ben se po ní natáhl a omotal si pevný popruh kolem zápěstí. Oliver se zapřel nohama o pár kamenů, sevřel hlaveň zbraně oběma rukama a s hekáním zatáhl. Ben cítil, jak se uvolňuje z bažinného vězení. Nejdřív centimetr, pak dva, pět. Bahno vydávalo hlasité mlaskavé zvuky. Zakopal nohama, pak znovu a znovu, až se mu konečně podařilo vysvobodit se z mazlavých spárů bláta.

Konečně byl venku. Když mu Oliver pomáhal vyškrábat se na pevnou zem, lapal po dechu. Chvíli se plazil, ale pak vyčerpaně padl na hruď a jen ztěžka oddechoval.

Oliver si přehodil zablácenou pušku přes rameno a napřáhl paži. „No tak, kamaráde,“ zakřenil se, „vstávej. Čeká na tebe odznak.“

Toho dne dorazilo do cíle jen půltuctu mužů. Zbylí dva se sklíčeně a vyčerpaně belhali na herefordské nádraží, odkud se měli vrátit ke svým jednotkám.

Jeden ze šesti znavených adeptů, již se na poloprázdné korbě vraceli na základnu, byl i důstojník, který strčil Bena ze srázu. Ben se vyhnul jeho pohledu a nic neřekl. Neexistovali žádní svědkovéa nadporučík měl vyšší hodnost než on. Promluvit o tom, co se stalo, by mohlo znamenat vyřazení z testu a návrat k jednotce, ne-li hůř. A na lidi, kteří ho chtějí zabít, si navíc – pokud se do dvaadvacátého pluku SAS skutečně dostane – bude muset zvyknout.

Tu noc, v předvečer vytrvalostního pochodu, který měl být posledním testem první fáze výběru, se Oliver vytasil s malou lahví propašované whisky. Přátelsky se o ni s Benem podělili, usazení bok po boku na palandě.

„Ještě jeden den,“ hlesl Ben, když ho na jazyku pohladila známá pálivá chuť.

„Pro mě ne,“ opáčil Oliver, oči upřené do plecháčku. V obličeji byl sinale bledý, pod očima bolestné kruhy. „Za tohle mi žádný odznak nestojí, mám toho dost.“

„Zvládneš to, už jsme skoro na konci.“

Oliver se uchichtl. „Je mi úplně u prdele, jestli to zvládnu, nebo ne. S tímhle šílenstvím končím. Přemýšlel jsem o tom. Nejsem jako ty, Bene, nejsem voják. V hloubi duše jsem obyčejný středostavovský kluk, který se vzepřel tátovi a té jeho podělané hudbě. Při nejbližší příležitosti odcházím z armády.“

Ben se obrátil ke kamarádovi čelem a chvíli na něj překvapeně zíral. „Co budeš dělat?“

Oliver pohodil rameny. „Asi se vrátím k hudbě. Mám to v krvi. I když možná nemám takový talent jako Leigh – ta to dotáhne daleko.“

Ben se rozpačitě zadíval na špičky bot.

Oliver pokračoval. „Ale mám titul a jako klavírista taky docela ujdu. Můžu dělat recitály, možná trochu učit, uvidím. Však já se o sebe postarám. A pak si najdu drobnou velšskou ženušku a usadím se.“

„Tak toho se nedočkáme.“ Ben si dal poctivý hlt whisky a natáhl se na postel. Když dolehl na záda, bolestně sebou trhl.

„A když už jsme u té mojí ségry,“ Oliver Benovi varovně zahrozil prstem, „uvědomuješ si, že je mojí úřední povinností jakožto staršího bratra vymlátit z tebe duši, ano?“ Dolil oběma dalšího panáka. „Samozřejmě nemůžu, protože se umíš líp prát a zlomil bys mi obě ruce. Ale stejně to ber jako důrazné pokárání.“

Ben zavřel oči a hlasitě si povzdechl.

„Není to dítě,“ řekl Oliver. „Všechno, co dělá, myslí vážně. A stejně tak brala i tebe. Zlomils jí srdce, Bene, pokaždé se mě ptá, jestli jsem s tebou mluvil. Chce vědět, proč jsi ji nechal. Co jí mám tak asi říct?“

Ben chvíli jenom mlčel. „Je mi to líto,“ vypravil ze sebe nakonec – a myslel to vážně. „Nechtěl jsem jí ublížit. Pravda je taková, že si myslím, že si zaslouží někoho lepšího.“

Oliver usrkl whisky, zamlaskal a otočil se k Benovi. „Poslyš, přemýšlel jsem o tom,“ prohodil. „Nechceš jít se mnou? Zapomeň na tohle’za vlast a za královnu‘ a podobné kecy. Odvážnému štěstí přeje? (V originále „Who dares, wins.“ Motto SAS. (Pozn. překl.)) Koho to zajímá? A i kdyby tě vzali, ani ti nezůstane hodnost. Spadneš pěkně zpátky na obyčejného pěšáka.“

Ben pokýval hlavou. „Já vím.“

„A co pak? Nechat se rozstřílet v nějaké pitomé válce, kterou ani nechápeš? Zemřít v nějaké smradlavé džungli? Mít jméno vyryté na herefordské věži v zájmu bandy pokryteckých ouřadů ve Whitehallu?“

Na to Ben neměl odpověď.

„Heleď, chlape, zamysli se nad tím. Vrať se se mnou do Builth. My dva jsme dobrý tým, rozjedem spolu nějaký podnik.“

Ben se unaveně rozesmál a zadíval se na strop. „Jo, už nás vidím. A co budem dělat?“

„To už je detail. Něco vymyslíme. Musí to být snadné, a zároveň to musí hodně vynášet, abysme se mohli válet v penězích a spokojeně tloustnout. Ty můžeš padnout na kolena a poníženě poprosit Leigh o odpuštění, pak se vezmete a budeme všichni šťastní.“ Oliverovi se rozlil úsměv ve tváři.

Ben pohlédl na kamaráda. Žasl nad jeho životním náhledem. Oliver to skutečně viděl takhle jednoduše. „Ty myslíš, že by mě ještě chtěla?“ zeptal se. „Po tom, co jsem jí provedl?“

„To se zeptej sám sebe.“

Ben nadzvedl hlavu. Na pár vteřin to všechno dávalo dokonalý smysl a on balancoval na hraně rozhodování.

„Ne,“ pronesl nakonec tiše. „Jestli to zítra zvládnu, půjdu dál. Já ten odznak chci.“

O patnáct let později típl Ben Hope tureckou cigaretu do popelníku a zadíval se na opačnou stranu hotelového pokoje. Leigh stále tvrdě spala a jen náznaky zamračeného výrazu, jež jí čas od času přeletěly přes obličej, prozrazovaly neklidné sny.

Díval se na ni a po chvilce se – nikoliv poprvé – přichytil při úvahách o tom, jaký by asi jeho život dostal směr, kdyby tehdy onoho příštího rána odjel s Oliverem.

15

Ben vešel do prázdného hotelového baru. Opřel se o pult a očima přejel řadu lahví whisky. Když se objevil barman, Ben vytáhl svoji placatku. „Mohl byste mi doplnit tohleto, prosím vás?“ požádal jej a prstem ukázal na vybraný druh. „Laphroaig.“

Když se vrátil nahoru do pokoje, Leigh byla vzhůru a hovořila s někým po telefonu. Vypadala unaveně, stále trochu omámená sedativy. Ve chvíli, kdy za sebou Ben zavřel dveře, volajícímu poděkovala za zavolání a rozloučila se. Pak odhodila telefon do nohou postele.

„Kdo to byl?“ zajímal se.

„Policie.“

„Tys jim volala?“

„Oni mně.“

„Byl to ten samý chlápek, co tě sháněl v Langton Hall?“

Přikývla.

„Co chtěl?“

„Jenom se ptal, jak mi je. Neboj se, neřekla jsem mu, co se stalo. Ani jsem se nezmínila o tomhle.“ Pokynula rukou k počítači na stolku.

Ben zvážněl. „Jak dlouho jste spolu mluvili?“

„Moc dlouho ne. Tak dvě tři minuty, proč?“

„Sbal si věci, musíme odjet.“ Vytáhl disk z laptopu, vložil jej do obalu a ten strčil do kapsy. V rychlosti sklidil počítač do brašny, šanon s dokumenty o Mozartovi hodil do kabely a koupelnovým ručníkem otřel všechno, čeho se v místnosti dotkli.

„Co se děje? Proč musíme tak najednou odjet?“

„Dej mi svůj telefon.“

Mlčky mu podala přístroj. Vypnul jej a zastrčil do kapsy. „Musím ho někde vyhodit,“ oznámil jí.

„Ale já ten telefon potřebuju,“ namítala. „Mám v něm všechna čísla.“

„Nemůžeš si ho nechat,“ řekl suše. „Vysvětlím ti to později.“ Rázně s ní seběhl ze schodů a v hotovosti spěšně zaplatil účet vystavený na jeho falešné jméno.

„Nechceš mi říct, co se děje?“ naléhala, když spěchali k vozu.

Ben nastartoval zelený vůz. Výfuk zachraplal a široké pneumatiky na štěrkové cestě hlasitě zachřoupaly. Z parkoviště vedly dva výjezdy, oba lemované pečlivě zastřiženými jehličnany. A právě když se Ben chystal vyrazit ven, mrkl do zpětného zrcátka.

Za nimi se objevily dva úplně stejné černé range rovery. Soukromé značky, tónovaná skla, oslňující záře reflektorů. Kvapně vjely do areálu druhým vjezdem a zastavily přímo před hotelem, jeden vůz za druhým. Čtvero dveří se současně otevřelo. Ben je pozoroval v zrcátku. Ven vyskočilo šest mužů s vážným výrazem ve tváři, každý pohyb vysoce profesionální.

Čas zmizet. Ben se snažil vyjet co nejnenápadněji, jenže to s okázalým vozem typu TVR téměř nebylo možné. Hlučný klapot motoru dolehl až k jejich uším. Hlavy se otáčely a jeden z mužů pokynul rukou směrem k nim. Dali si znamení a vrhli se zpátky k range roverům.

„Je tohle auto psané na tebe?“ zeptal se Ben v rychlosti.

„Samozřejmě. A ještě pořád jsi mi neřekl, co…“

Ben prudce pustil spojku, sporťáku se protočila kola a zrychlení je zatlačilo do opěrek. Ben stále přidával.

Tohle bylo podruhé. Žádná náhoda. „Využívají tvůj telefon, aby nás vystopovali, Leigh,“ halasil Ben přes rostoucí hluk motoru. „Dokážou signál zaměřit na pár metrů.“

Ta zpráva ji ohromila. „Ale kdo? Policie?“

„Možná. Nebo někdo zvenčí, kdo má dobré konexe. Někdo, kdo má možnost dostat se k těmhle informacím.“

„Ale kdo?“ opakovala a krev se jí vytratila z obličeje.

Na to Ben neodpověděl. Sešlápl pedál plynu až na podlahu.

Range rovery už byly asi sto metrů za nimi, když Ben sjel z poklidné vesnické cesty a zařadil se do pomalu se šinoucího hustého provozu na hlavním tahu směrem na Oxford. Podařilo se mu vmáčknout mezi sebe a pronásledovatele pár vozů, ale plynulý proud aut z protějšího směru téměř znemožňoval předjíždění. Sotva Ben spatřil mezírku, využil jí a vtěsnal se před městský autobus. V zrcátku však viděl, že jednomu z range roverů se podařil stejný kousek. V dálce zahoukaly klaksony.

Leigh se křečovitě držela okraje sedáku. „Kam jedeme?“ vydechla.

„Jestli se nám povede dojet do města, mohli bysme je tam setřást,“ opáčil Ben. „Oxford znám docela dobře.“

Když dorazili ke kopci Headington Hill na předměstí, range rovery už se zase držely při sobě, zhruba deset vozů za Benem a Leigh. U paty kopce zastavili na semaforech před ulicí St. Clements.

„Támhle stojí nějací policajti,“ poznamenala Leigh a ukázala na ně.

Ben už je viděl. „To se nás netýká.“ Část silnice byla zahrazená a poblíž stála sanitka. Šňůra aut se ploužila krokem. Kličkování range roverů na konci kolony provázelo rozmrzelé ječení klaksonů.

Asi čtyři vozy před sporťákem vstoupil do silnice policista a pokynul autům z opačného směru, že mohou projet. Ben se ohlédl za sebe. Pronásledovatelé zastavili kousek od nich.

„Jdou sem,“ hlesla Leigh, oči vytřeštěné.

Ben horečně přemýšlel. Dveře jednoho range roveru se otevřely a ven vystoupili tři muži. S odhodlaným výrazem ve tváři postupovali kolonou k uvězněnému TVR, byli sotva dvacet metrů daleko.

Ben strhl volant k chodníku a zastavil. Vytrhl klíčky ze zapalování a rozrazil dveře na své straně. „Jdeme.“ Popadl kabelu a vzal Leigh za zápěstí. Rozběhli se po chodníku kolem výkladních skříní. Zdravotníci právě nakládali do prostoru sanitky zraněného cyklistu na nosítkách. V příkopu leželo pokroucené kolo. Utíkali dál.

Tři muži za nimi přidali do kroku.

Přehuštěný provoz nechali za sebou a o několik obchodů dál spatřil Ben velký kruhový objezd zvaný The Plain. Vzpomněl si, že se z něj dá sjet na most Magdalen Bridge a dál po High Street pokračovat až do centra města.

Přehnali se přes silnici. Muži je klusem následovali a prodírali se mezi popojíždějícími vozy. Kousek od kruhového objezdu se nacházel prostorný obchod s vínem. Nějaký mladík, nejspíš student, právě u obrubníku parkoval svůj skútr. Sundal si helmu a vstoupil do podniku. Klíčky nechal viset v zapalování.

Ben poodtáhl lehký stroj od výlohy a přehodil nohu přes sedlo. Hbitě nastartoval a Leigh naskočila za něj. Student vyběhl z obchodu a křičel za nimi, aby zastavili. Jeden z pronásledovatelů teď naléhavě hovořil do telefonu.

O sto metrů dál v ulici St. Clements se range rovery rozjely mezi šinoucí se dopravní prostředky hlava nehlava a smetly všechno, co jim stálo v cestě. Sílenou jízdu provázelo vřeštění klaksonů a policisté tak tak stihli uskočit do bezpečí.

Ben otočil plynem na řídítkách skútru. Jako by jel na šicím stroji. Vplul do moře červených a zelených autobusů, taxíků a osobních vozů kodrcajících se z Plain na Magdalen Bridge přes Temži. Leigh, vratce usazená na malinkém tandemu, se Bena držela kolem pasu jako klíště. Z dálky k nim doléhaly policejní sirény. Ben se bleskově ohlédl přes rameno. Range rovery se rychle přibližovaly a za nimi se řítily policejní vozy s blikajícími modrými majáčky.

Šňůra aut zastavila na červenou a Ben stočil naříkající skútr na chodník. Na obrubníku se zakymácel tak, že málem spadli. Ben znovu přidal plyn a zamířil na most. Chodci se rozutekli na všechny strany, otáčeli se po nich, nevěřícně zírali a někteří rozezleně křičeli. S nevypočitatelným přejížděním ze strany na stranu po celé šíři chodníku se jim podařilo urazit polovinu délky High Street.

Najednou se otevřely dveře jednoho z obchodů a z nich se přímo před nimi objevila přední kolečka dětského kočárku. Uvnitř leželo malé dítě, pečlivě zabalené v přikrývce. Mladá matka se dívala na druhou stranu a skútru, jenž se k ní řítil plnou rychlostí, si nevšimla. Když se konečně obrátila, zůstala stát jako přimražená, ústa v šoku pootevřená.

Ben stiskl brzdu příliš prudce a cítil, jak se kola úplně zastavila. Vykopl nohama a pokusil se zachránit situaci, ale stroj se dostal do smyku a vyklouzl mu ze sevření. On i Leigh tvrdě dopadli na zem, zatímco skútr se převrátil na bok a se skřípěním letěl dál po chodníku. Narazil na dopravní ukazatel a sklouzl na silnici, přímo do cesty patrovému autobusu, který nestihl zareagovat. Zpod přední části kolosu sršely jiskry a odletovaly kousky rozbitého plastu, jak podvozek skútr válcoval a drtil proti pevné vozovce.

Ben vyskočil na nohy a popadl svou kabelu, zatímco Leigh se otřeseně sbírala ze země. Džíny měla na jednom koleni roztržené. Uprostřed proudu troubících automobilů sotva padesát metrů od nich rozezleně zrychlovaly range rovery pronásledovatelů.

Ben s Leigh se rozeběhli. Zahnuli z High Street do postranní ulice za kovovými patníky, které bránily v průjezdu vozidlům. Chvátali dál dlážděnou uličkou kolem knihovny Radcliffe Camera a kolejní budovy Hertford College.

Range rovery nuceně zastavily před patníky; všech šest mužů vyskákalo ven a pustilo se za nimi. Policejní sirény nebyly daleko.

Ben chytil Leigh za ruku a uháněl s ní kolem obrovské knihovny Bodleian Library a dále po Broad Street. O kus dál se nacházelo slavné kulaté divadlo Sheldonian Theatre, proslulé koncerty klasické hudby. Před pokladnou stála řada nadšenců a čekala na lístky; jedna žena spatřila Leigh a obličej se jí rozzářil poznáním. Pokynula ke zpěvačce rukou a šťouchla loktem do kamarádky. „Koukej, to je Leigh Llewellynová!“

Ocitli se uprostřed davu, jenž Leigh zahrnoval úsměvy a žádostmi o podpis. Zdálo se, jako by si nikdo ani nevšiml jejího zardělého obličeje, úzkostlivého pohledu a roztrhaného kolena. Mobilní telefony se zabudovaným fotoaparátem bez ustání cvakaly.

Šest pronásledovatelů se drželo zpátky. Muži pozorovali nečekané shromáždění a těžce oddechovali po namáhavém sprintu ulicemi. Když se zpoza rohu vynořil policejní vůz se zapnutým modrým majáčkem, nenápadně se roztrousili. Dva přešli cestu a předstírali zaujetí knihami ve výloze nakladatelství Blackwell, další stoupali pozvolna po schodech ke vchodu do Bodleian Library. Zbylí dva zůstali stát při obrubníku a o něčem zapáleně hovořili, zatímco policisté s přísným výrazem ve tváři z auta soustředěně sledovali ruch na chodníku.

Ben vzal Leigh znovu za ruku a diskrétně ji vyvedl z davu. Drželi se za pomalu jedoucím policejním vozem, který mířil dál ulicí. Neustále se ohlíželi přes rameno a viděli, že parta pronásledovatelů se opět spojila a rychle zkracuje náskok.

Na rohu Broad Street a pěší zóny Cornmarket zhoustla tlačenice nakupujících, kteří sháněli vánoční dárky. Ben koutkem oka zahlédl taxi a přidal do kroku. Postrčil Leigh před sebe na zadní sedadlo a naposled vrhl letmý pohled za sebe. Rozzuřené obličeje šestice mužů byly to poslední, co viděl, než za sebou zabouchl dveře. Pak se vůz rozjel a ztratil se v nepřehledném provozu.

16

VÍDEŇ

Markus Kinski vystoupal po schodech ke kanceláři velitele a bez zaklepání vpadl dovnitř. Vytáhl z kapsy malý igelitový sáček a práskl jím o stůl. Hrst ušpiněných nábojnic od jezera kovově zařinčela.

Hans Schiller shlédl na pytlík, dloubl do něj prstem a zamračeně zvedl pohled ke Kinskému. „Co má tohle znamenat, Markusi?“

Velitel vypadal ztrápeně. Vlasy jako by mu od předchozího dne ustoupily o další centimetr, obličej měl popelavě šedý, oči vpadlé hluboko mezi vrásky. Kinski věděl, že počítá minuty do svého odchodu do důchodu.

„Chci znovu otevřít případ Olivera Llewellyna,“ prohlásil Kinski. Jako jediný detektiv neoslovoval nadřízeného pane a jako jedinému mu to procházelo.

Schiller se opřel lokty o stůl a promnul si kořen nosu. „Myslel jsem, že tohle už jsme si vyříkali, detektive,“ pravil otráveně. „To nemáte na práci nic lepšího?“

Kinski se nenechal odbýt. „Našel jsem další stopy.“

„Co máte?“

Detektiv ukázal na sáček. „Nábojnice od devítky.“

„To vidím,“ poznamenal Schiller. „Kde jste je vzal, sesbíral na střelnici?“

„Našel jsem je před chvílí u jezera – u toho, kde Llewellyn zemřel.“

Schiller si sundal brýle a očistil je papírovým kapesníkem. Pak se naklonil přes stůl a obdařil Kinského pronikavým pohledem.

„Co se mi to snažíte namluvit? Nemáte vůbec nic. Llewellyn se utopil, byla to nehoda.“

„Podle mě ne.“

„Tak o čem podle vás tenhle kovový sběr svědčí?“

„To ještě nevím. Vím jenom, že se potřebuju dozvědět víc.“

„My už ale víme, k čemu došlo. Byl jste přece u toho, když jsme sepisovali hlášení se svědkyní.“

„Ta svědkyně je nastrčená.“

Schiller se opřel do pracovního křesla, hlasitě vydechl nosem a založil ruce na hrudi. „A to víte jak?“

„Prostě to vím.“

„To je ale odvážné tvrzení, Markusi.“

„Toho jsem si vědom.“

„Máte nějaké důkazy?“

„Najdu je,“ pravil Kinski neochvějně.

Schiller si povzdechl a svezl se v křesle o několik centimetrů dolů, jako by si doslova naložil na ramena další břímě. „Rád bych vám pomohl, Markusi,“ řekl. „Víte, že jsem při vás vždycky stál. Ne všichni jsou tak tolerantní jako já.“

„To vím, šéfe, a oceňuju to.“

„Ale v tomhle případě byste měl radši držet hubu a krok, dokud nepřijdete s něčím konkrétnějším,“ podotkl Schiller. „Nezapomínejte, kdo je Madeleine Laurentová. V době, kdy se případ řešil, mě neustále buzeroval konzulát a já se s nima nehodlám znovu dohadovat,“ prskal a prsty zajel do prořídlých vlasů. „Proč se na to prostě nevykašlete? Llewellyn byl obyčejný zbohatlík, flamendr, co se ožral a dělal blbosti. Nechte to být. Máte přece lepší věci na práci.“

Kinski sevřel ruce v pěst a klouby se opřel o stůl. „Pokud najdu důkaz, spolehlivý důkaz, povolíte ten případu znovu otevřít?“

„To by ale musel být zatraceně pádný důkaz.“

„Dobře, ale pokud ho…“

Schiller těžce vzdychl a podrážděně rozhodil pažemi. „Ano, Markusi, fajn. Pokud – a mluvíme tu o pokud s velkým P – se vám podaří přijít s něčím opravdu přesvědčivým, pak znovuotevření toho případu možná zvážím.“ Probodával detektiva pohledem. „Nic víc neslibuju.“

„To mi stačí,“ konstatoval Kinski a rázně vyšel z místnosti. Ani se neobtěžoval zachytit dveře, které za ním zlověstně práskly.

Kromě zastávky v kanceláři jej zdržovala ještě příšerná doprava. Už tak jel pro Claru do školy pozdě a ulice města se podobaly obrovskému parkovišti. Celých patnáct minut už seděl v nehybné zácpě, prsty bubnoval o volant a bojoval s narůstající netrpělivostí.

Ve výloze nedalekého obchodu byla vystavená řada televizorů. Na všech byl naladěný stejný kanál a Kinski k nim roztěkaně obrátil zrak. Právě běžela nějaká debata a moderátor zpovídal jistého politika. Kinski muže okamžitě poznal; plakáty s jeho tváří se nedávno objevily vylepené po celém městě. Boháč, který nabyl dojmu, že je v kurzu být socialistou. Jak že se jmenuje? Philippe něco. Philippe Aragon. Ohromná nová podělaná naděje pro Evropu.

Kinski sklouzl pohledem k hodinkám na palubní desce a povzdechl si. Jestli se do pár minut nedostane ke škole, pojede Clara autobusem a on se bude muset rychle obrátit a pokusit se ji stihnout na zastávce. Viděl ji před očima, jak postává ve tmě na ulici a přemýšlí, kde se asi Helga zdržela. Do prdele.

Ale co, sakra, řekl si, plácl na střechu modrý maják a zapnul sirénu. Kolona čekajících aut se zázračně rozestoupila a on uháněl dopředu.

Smykem stočil vůz do ulice, kde stála Škola Panny Marie, a s plynem na podlaze se řítil ke vchodu. Školní autobus ještě vyčkával před vysokou zdí, která budovu obklopovala. Kolem něj halasily dívenky v tmavošedých uniformách a modrých kabátcích, neustále štěbetaly a smály se. Pro jiné žačky přijížděly luxusně oděné matky v jaguárech a BMW.

Kinski se skřípěním brzd zastavil u obrubníku a vypnul sirénu. Skupinka matek se za ním zvědavě otočila, když vystoupil z mercedesu a poklusem spěchal k autobusu. Rozhlížel se kolem sebe, ale Claru v houfu dívek neviděl. Všiml si ale jejích kamarádek. „Neviděly jste někdo Claru?“ otázal se. „Claru Kinskou?“

Dívaly se na něj prázdnýma očima a kroutily hlavami. Detektiv vyběhl do autobusu, ale ani tam neseděla.

Zarazil se. Ze školní brány vycházela parta žaček a odcházela ulicí. Byly otočené zády k němu, houpaly brašnami a bezstarostně poskakovaly. Pohled mu utkvěl na pouzdře na housle a světlých copech pod předepsanou modrou čapkou. Rozběhl se a zavolal na dívku. Pár jejích kamarádek se otočilo a spatřilo mohutného funícího muže se zarudlým obličejem. Ta s houslemi však nerušeně pokračovala v hovoru se spolužačkou. Vůbec si ho nevšimla. Kinski se vmísil mezi ně a položil dívce dlaň na rameno. „Claro, kam to sakra…“

Žačka se s trhnutím otočila a zděšeně zamrkala. Vystrašeně ustoupila o pár kroků dozadu.

„Omlouvám se,“ pravil policista udýchaně. „Myslel jsem, že jsi Clara Kinská. Neviděly jste ji někdo?“

Všechny nervózně zakroutily hlavami a prohlížely si ho vyděšenýma očima. Nechal je být a rozešel se zpátky ke škole. Dívky se otočily a ubíraly se dál původním směrem. Jedna z nich si zaťukala na čelo, čímž naznačila: „Je to blázen,“, a všechny se rozhihňaly.

Kinski proběhl bránou a pokračoval po stromy lemované příjezdové cestě. Znovu začalo sněžit a na řasách mu přistávaly těžké vločky sněhu. Otřel si je a uviděl před sebou učitelku, jež kráčela proti němu. „Dobý den, Frau Schmidt, neviděla jste Claru?“ zeptal se.

Žena vypadala překvapeně. „Ona nenastoupila do autobusu? Vycházela bránou s kamarádkami.“

Kinski zavrtěl hlavou. „Byl jsem se tam podívat.“

„Nebojte, Herr Kinski. Třeba šla k nějaké kamarádce.“

„To by nikdy neudělala,“ odsekl detektiv a vzápětí se kousl do rtu.

Zpod klenuté brány porostlé břečťanem, jež zdobila hlavní vchod do budovy, se vynořila drobná dívenka s pouzdrem na klarinet v ruce. Tmavé vlasy měla spletené do copů a hnědé oči se při pohledu na Kinského rozšířily poznáním.

„Martino, neviděla jsi Claru?“ zeptala se učitelka.

„Clara odjela,“ odvětila dívka tenkým hláskem.

„Odjela?“ opakoval Kinski.

Dívenka bázlivě uhýbala jeho příkrému pohledu.

„Tak mluv, Martino,“ pravila učitelka laskavým tónem, přidřepla k ní a pohladila ji po vlasech. „Neboj se. Kam jela?“

„Někam pryč, autem, s nějakým pánem.“

Výraz v ženině obličeji zvážněl. „S jakým pánem?“

„To nevím. Prostě to byl takový pán.“

„A kdys je viděla?“

Dívka máchla rukou k bráně, odkud právě odjížděl autobus. „Šly jsme spolu, ale pak jsem si vzpomněla, že jsem nechala ve škole klarinet, tak jsem se pro něho vrátila. No a když jsem odcházela, tak přijelo auto a z něho vystoupil nějaký pán. Usmíval se na Claru a říkal, že je kamarád Herr Kinského.“ Plaše vzhlédla k mužově obličeji. Detektivovi se rozbušilo srdce a dlaně ho svrběly. „Jak vypadal?“ otázal se Martiny.

„Nevím,“ hlesla tiše. „Byl velký a měl na sobě oblek.“

„A co to bylo za auto? Jakou mělo barvu?“

„Černou,“ odpověděla žačka. „Ale značku nepoznám.“

„Kterým směrem jeli?“

Dívka ukázala do ulice. Autobus se pomalu vzdaloval. Když zmizel, Kinski se zadíval na prázdnou silnici a přilehlé domy.

Clara může být kdekoliv. Je pryč.

17

OXFORDSHIRE

Dvakrát přestoupili do jiného taxíku a pak pokračovali běžnými autobusy dál na venkov, dokud se Ben neujistil, že je nikdo nesleduje. Právě když slunce začalo mizet za obzorem, nasedli ve vsi Eynsham do červeného poschoďového autobusu a zamířili zpět do města. Celé horní patro bylo prázdné. Usadili se na zadní sedačky, aby mohli sledovat provoz za sebou.

„Co teď?“ zeptala se Leigh.

„No, myslím, že teď už oba víme, že Oliverova smrt nebyla náhoda.“ Ben vzal ženu za ruku a zlehka ji stiskl. Zadíval se jí do očí. „Je mi to líto. Skoro bych si přál, aby si to fakt radši zavinil z blbosti.“

Smutně pokývala hlavou. „Co tam vůbec pohledával? A co se tam stalo? Dělal přece jenom obyčejný výzkum kvůli té svojí knize.“

Ben si promnul spánky. Hlavou se mu honily stovky myšlenek. „Stanovil koroner dobu úmrtí? Aspoň přibližně?“

„Na deset třicet čtyři. Proč?“

„To je trochu moc přesné,“ poznamenal Ben. „Nikdo nemůže stanovit ten okamžik s takovou jistotou.“

„To ty tátovy staré natahovací hodinky,“ opáčila Leigh. „Oliver je nesundal z ruky, aby si ho pořád připomínal. Zastavily se…“ Bylo pro ni těžké to vyslovit. „Zastavily se ve chvíli, kdy se potopil.“ Popotáhla a zamáčkla slzy, které se jí draly do očí.

„Nevadí, že o tom mluvíme?“ zeptal se Ben účastně.

„Stejně nemám na výběr, nebo jo?“

„Podle mě to bylo asi takhle,“ řekl, aniž jí odpověděl. „Oliver něco viděl. Proč a kde, to nevíme, ale zato víme, co to bylo – vypadalo to jako nějaká rituální poprava. Někdo ho ale musel zahlídnout. Sledovali ho, ale jemu se dařilo chvíli unikat. Tak vznikl zhruba hodinový odstup mezi tím zločinem a dobou jeho smrti.“

Leigh přikývla, ale nic neříkala. Oči si otírala kapesníkem.

„Myslím, že to video natočil mobilem,“ pokračoval Ben. „Řekněme, že ho měl pořád u sebe, když ho chytili, a taky že to video ještě nesmazal. Museli být přesvědčení, že zadrželi všechny důkazy.“

„Jenže pak viděli v televizi mě,“ ucedila Leigh příkře.

Ben pokýval hlavou. „Uběhlo několik měsíců, zahladili všechny stopy, případ byl uzavřen. A pak se zničehonic objeví úplně nová hrozba. Tys prohlásila, že máš u sebe všechny Oliverovy poznámky – včetně obálky, kterou ti poslal v den své smrti a kterou jsi ještě nedokázala otevřít. Co když ti náhodou poslal kopii toho důkazu? Tehdy si uvědomili, že tě musí dostat taky.“

Leigh se rozplakala.

„Promiň,“ hlesl Ben. „Vím, že je to pro tebe těžké. Chceš, abych toho nechal?“

„Chci zjistit, co se mu stalo,“ zavzlykala. „Jenže jak? Kde vůbec začneme? Ani se nemůžeme obrátit na policii.“

Ben zavrtěl hlavou. „My nebudeme dělat nic. Pro tebe je to moc nebezpečné. Odvezu tě někam do bezpečí a pak odjedu do Evropy a vydám se po Oliverových stopách. To je jediný způsob, jak to vyřešit.“

„A já mám jako zůstat kde?“

„U mě.“

„U tebe?“

„Mám dům v Irsku. Stojí stranou všeho na západním pobřeží. Tam budeš v bezpečí. Vypůjčím auto a vyjedeme nahoru do Skotska. Lodí se přepravíme ze Stranraer do severního Irska a pak sjedeme ze severu k hranicím a dál do Galway. Tak se vyhneme pasové kontrole. Nikdo nebude vědět, kde tě hledat.“

Zarazila se, rázem jí přestaly téct slzy a v očích se jí zračil vzdor. „A ty potom hodláš skočit na letadlo a pátrat sám?“

„Tak nějak.“

Zavrtěla hlavou. „Tak to ne, Bene, nemíním sedět někde na nějaké opuštěné pláži v Irsku, zatímco ty si půjdeš po Oliverových stopách. Mluvíme tu o mém bratrovi.“

„A kdybych ti řekl, abys jela se mnou? Vidělas, jak to dopadlo dneska. Lidi tě poznávají na ulici, nikam se s tebou nedostanu. Pracovalo by se mi o hodně líp samotnému a ty bys aspoň byla v bezpečí.“

„Divil by ses, co dokáže obyčejný šátek a sluneční brýle. Nijak bych na sebe neupozorňovala a nikde bych ani nezmiňovala svoje jméno.“

„Stejně nemůžeš cestovat na svůj pas. Dá se příliš snadno vystopovat, a jestli je do toho zapletený i někdo od policie, najde si nás, sotva vstoupíš na evropskou půdu.“

„Co by s tím mohla mít společného policie?“

„To ještě netuším.“

Leigh chvíli mlčky přemýšlela. Zírala na ubíhající holé stromy za oknem, zatímco autobus se na hrbolaté vozovce houpavě kodrcal vpřed. Náhle ji něco napadlo a pokývala si pro sebe hlavou. „Existuje jeden způsob, jak se dostat ze země a do Francie, aniž by si nás někdo všiml.“

18

SOUTHAMPTON O DVĚ HODINY POZDĚJI

Na východě zářil Orionův pás a klidnou hladinu přístavu nedaleko Southamptonu čeřil jasný měsíční svit. Po obou stranách dlouhé přístavní hráze se táhly řady ukotvených bílých jachet, jež se poklidně pohupovaly na neznatelných vlnkách.

Chris Anderson stál na palubě své dvacetimetrové Isolde,z velkého hrnku usrkával horkou kávu a naslouchal jemnému šplouchání vody. Zdálky k němu dolehlo bouchnutí dveří automobilu a chvíli nato rozpoznal obrys Leighiny nezaměnitelné postavy, která kráčela po molu.

Zazubil se. Překvapilo ho, když se mu odpoledne ozvala, a upřímně se na ni těšil. Už to bylo docela dlouho, co se viděli naposled.

Když se však Leigh přiblížila na dohled, uvolněné rysy v obličeji mu ztuhly. Nebyla sama, šla po boku nějakého muže. Zná ho? Těžko. Vypadá dobře, mizera, husté světlé vlasy a vypracované tělo, na sobě obyčejné džíny a koženou bundu. Bude o pár centimetrů vyšší než on, má tak metr osmdesát. Chris zatáhl břicho a zalitoval, že už několik týdnů zanedbává squash a přibral pár kil. Co to je za chlapa? Leigh se o žádném hostu nezmiňovala.

„Pořád z toho nejsem nijak nadšený,“ poznamenal Ben, když kráčeli k jachtě. Ve světle přístavních lamp spatřil Chrise. Podsaditý muž v tlustém vlněném svetru a baseballové čapce si jej zamračeně prohlížel. „A mám dojem, že tvůj exmanžel taky neskáče radostí.“

„Klídek,“ chlácholila ho Leigh, „bude v pohodě.“ Ladně přeskočila ze břehu na palubu a přidržela se Chrise, jenž napřáhl paži, aby ji zachytil. Pozdravila jej se širokým úsměvem na tváři. „Dík, žes to zařídil takhle narychlo, Chrisi,“ řekla. „Fakt to oceňuju.“

Představila je a Chris odměřeně kývl na Bena. „Neřeklas, že s sebou přivedeš hosta,“ pronesl chladně.

Leigh mu položila dlaň na rameno a vtiskla mu letmý polibek na tvář. „Buď hodný,“ šeptla varovně. Vzhlédla nahoru ke stěžni a spatřila známou tvář Chrisova starého lodivoda, který právě kontroloval lana a plachty. Usmála se. „Ahoj, Micku.“

„Dlouho jsme se neviděli,“ zvolal. „Rád vás zase vidím. Jako za starých časů.“

„Doufám, že vás moc neobtěžujeme,“ pravila Leigh omluvně.

Mick seskočil na palubu a otřel si ruce. Byl to malý, šlachovitý, tvrdý námořník s tmavýma očima a prošedivělými vousy. „Ale, kdepák. Takovej vejlet přes Kanál, to je pro Isolde jenom chabá rozcvička – i v prosinci.“

„Jste zlato, Micku. Tohle je můj kamarád Ben, jede s námi.“

„Těší mě, Bene.“

„Mě taky,“ odvětil Ben. Klouzal po jachtě obdivným pohledem. „Jak dlouho trvá cesta?“

Mick pohodil rameny. „Z Hamble do Saint-Vaast-La-Hougue? Tak devět hodin, plus minus.“

„Cestuješ nějak nalehko, ne?“ podotkl Chris. „To nemáš žádné zavazadlo?“

„Mám svoji kreditku,“ zazubila se Leigh. „Zajdu si v Saint-Vaast na nákupy, hned jak dorazíme.“

„No nepovídej,“ opáčil Chris. „A co se ti stalo s kolenem?“

Leigh se sehnula k trhlině na kalhotách. „Myslíš tohle? Zakopla jsem.“

„Vždyť to máš pořezané.“

„Jenom trochu odřené, nic to není.“

Chris se otočil k Benovi. „Vítejte na palubě Isolde,“ utrousil s nuceným náznakem srdečnosti. „Ukážu vám vaše kajuty.“ Zdůraznil množné číslo a odvedl je dolů po kajutních schůdcích.

Vnitřek jachty byl překvapivě prostorný a přepychově zařízený. „Veškeré dřevo je třešeň,“ oznamoval Chris pyšně s letmým pohledem na Bena a pohladil naleštěné obklady. „Ruční práce. Oyster jednašedesát se vším všudy. Všechno se ovládá prostým zmáčknutím tlačítka, má za sebou i plavbu na oceánu. Leigh by vám mohla vyprávět. Byli jsme s ní všude – na Madeiře, Svaté Lucii, Grenadě. Vzpomínáš na to hnízdečko, co jsme si pronajímali na Mustique, Leigh?“

„Nebylo to tam, jak tě kousla ta opice do zadku a skončils v nemocnici?“ opáčila žena suše. Kráčela v závěsu za ním.

Chris si odkašlal a Ben potlačil úsměv.

„Bude to pro tebe zvláštní, spát v kajutě pro hosty namísto v hlavní ložnici,“ prohodil Chris směrem k Leigh.

„To přežiju,“ odvětila.

Bena zavedl Chris do nejmenší ze tří kajut Isolde. „Věci si můžete hodit támhle.“ Ve světle stropní lampy si prohlédl Benovu starou ošoupanou hnědou bundu a odranou zelenou plátěnou kabelu. Zdála se poměrně těžká, ale Ben ji snadno vklínil do odkládacího prostoru nad palandou. Když zvedal ruce nahoru, sjel mu kožený rukáv a Chrisovi neunikly drahé potápěčské hodinky na jeho zápěstí.

Do dvaceti minut byl Mick připraven odvázat lano. Když odráželi od břehu, plachty Isolde se vzdouvaly v čerstvém vánku a poháněly loď na otevřené moře.

Leigh se Chrisovi cítila zavázaná, a tak mu pomáhala s večeří. Ben cítil, jak jej oči ženina bývalého manžela pronásledují na každém kroku, a tak raději využil příležitosti a odebral se do malinké kabiny. Sundal tašku, posadil se na postel a otevřel šanon s nasbíranými materiály o Mozartovi.

Oliverovy zápisky se nečetly snadno. Ben chvíli zíral na poznámku Co je Rád…? Nic jej nenapadalo a po chvilce papír frustrovaně pustil na podlahu.

Další list vypadal jako seznam různých historických faktů a čísel. Červenou barvou vedle nich Oliver naškrábal písmena ARNO a třikrát je zakroužkoval. Nahoře stálo datum – konec prosince, pouhých čtrnáct dní před jeho smrtí. Spodní část papíru byla ohořelá a Ben nic dalšího nerozluštil.

Všude navíc byli orli. Oliver si rád jen tak čmáral. Nepopsané okraje pokrývaly kresbičky orlů a pod jedním z nich stálo kapitálkami nadrápané:

OREL

Znovu a znovu obtahoval písmena perem, až téměř prodřel papír na druhou stranu. Jako by v tom slově hledal nějaký smysl, jako by je chtěl přimět, aby k němu promluvilo. Pochopil nakonec jeho význam?

Když se k Benovi později připojila Leigh, dávno vzdal snahu poznámky pochopit. Podala mu šálek kávy a posadila se vedle něj na postel.

„Jak to jde?“ zeptala se polohlasem. Přepážky byly tenké a nechtěla, aby je zaslechl Chris.

„Nijak zvlášť,“ odvětil Ben tiše a zavrtěl hlavou. Zvedl ze země list papíru a ukázal jí ho. „Nedokážu přijít na to, co má znamenat tenhle Řád něčeho. A pak je tady načmáraná spousta orlů a něco o řekách.“

„O řekách?“ Leigh vzala papír do ruky a Ben poukázal na červená písmena ARNO. Okamžik na něj se zaujetím zírala.

„Arno je řeka ve Florencii,“ řekl. „Byl tam Oliver někdy? Tady nahoře je datum.“

„O ničem se nezmiňoval.“

„Přemýšlej chvíli,“ pobídl ji. „Je to důležité. Jsi jediná, kdo věděl, kam se Oliver kdy chystá a co dělá.“

Opřela si bradu do dlaní. „Nemám páru.“

„Mysli,“ naléhal.

„Vážně nevím,“ opáčila.

„Byla o řece Arno nějaká zmínka v tom Mozartově dopise? Cokoliv, co by mohlo Olivera zavést do Florencie?“

„Nepamatuju se,“ odvětila Leigh se špetkou netrpělivosti v hlase. „Bylo to před sto lety, proboha.“

„Tak si zkus vzpomenout,“ nabádal ji Ben trpělivě. „Protože jestli tohle nevyřešíme, tak se nemáme čeho chytit.“

„Pokud ovšem…“ Tvář se jí najednou rozjasnila.

„Pokud co?“

„Uvažujeme úplně špatně. Arno nebude ta řeka, ale jméno.“

„Čí?“

„Toho italského sběratele,“ řekla. Vybavilo se jí to zcela jasně. „Toho, co od táty odkoupil ten dopis. Jmenoval se profesor Arno.“

Ben se rozpomněl na sérii digitálních snímků na kompaktním disku. Starý muž se spoustou knih o hudbě v pozadí. „Takže Oliver ho jel navštívit?“

„Nejspíš,“ přitakala žena. „Což teda znamená, že ještě nemohl zemřít.“

„Ale kde ho najít?“

„V Ravenně,“ odvětila. „Pamatuješ na Danteho hrobku? Tam Oliver byl – a pokud si dobře vzpomínám, Arno učil na jedné hudební škole nedaleko odtamtud.“

Ben se na okamžik zamyslel. „Oliver se s ním určitě chtěl sejít kvůli tomu dopisu. Myslím, že bysme se za ním měli vydat taky.“

„Myslíš, že ho pořád ještě má?“ prohodila Leigh zaujatě.

„Zaplatil za ten dopis hromadu peněz v době, kdy od něj všichni dávali ruce pryč. Podle mě by se s ním nechtěl jen tak rozloučit.“

„Co by v něm podle tebe mohlo být?“

„To právě musíme zjistit.“

19

Povečeřeli v podlouhlém salonu jachty. Chris rozléval vychlazené víno a servíroval hustou polévku z ryb a zeleninový salát.

„Leigh mi říkala, že skládáte filmovou hudbu,“ prohodil Ben.

Chris přikývl. „Většinou, ano. Vy jste filmový fanda?“

Ben pokrčil rameny. „Čas od času na něco zajdu,“ odpověděl neurčitě a snažil se rozpomenout na název filmu, který viděl naposledy. Bylo to v Lisabonu asi před půl rokem při jednom úkolu. Sledoval potenciálního informátora, jenž zaplul do kina, a tak vešel za ním a usadil se o pár řad dál. Po hodině se muž podíval na hodinky a zvedl se. Ben mu šel v patách a o pět minut později už informátor ležel zhroucený v postranní uličce. Ben si nevybavil jediného herce. „A pro jaké snímky jste skládal?“ otázal se.

„Naposled pro Vyděděnce s Hamptonem Burnleym. Znáte?“

Ben zavrtěl hlavou.

„Asi máte radši operu,“ poznamenal Chris a mrkl na Leigh.

„Ben na tyhle věci nemá moc času,“ řekla žena.

„A čím se teda vlastně živíte, Bene?“

„Jsem ve výslužbě.“

Chris se zatvářil překvapeně. „A kde jste sloužil?“

Ben dopil poslední hlt vína. „U vojáků.“

Láhev už byla prázdná. Chris na ni pohlédl se zvednutým obočím a přinesl z lednice další. „Královské letectvo?“

„Armáda.“

„Tak armáda. A jakou jste měl hodnost?“

„Major,“ odvětil Ben nevzrušeně.

Chris se snažil nedat najevo ohromení. „A k jaké jednotce jste patřil, majore?“

Ben se na něj úkosem podíval přes stůl. „Jmenuju se Ben. Majore už mi nikdo neříká.“

„Ben se v armádě seznámil s Oliverem,“ vložila se do hovoru Leigh. „A tak jsme se poznali my dva.“

„Takže se znáte už pěkně dlouho,“ poznamenal Chris ledově a nespouštěl oči z Bena.

„A pěkně dlouho jsme taky nebyli v kontaktu,“ dodala Leigh.

Chris si Bena ještě chvíli prohlížel, pak si pro sebe něco zamručel a vrátil se ke svému talíři. Dojedli v tichosti, jediný zvuk patřil větru a vlnám za stěnami lodi.

Ben pak odešel do své kajuty a pár minut jen tak seděl se svými myšlenkami. Zkontroloval zbraně; rozebral je a vyčistil zkušenými, téměř mimovolnými pohyby. Pak je znovu poskládal, hodil do kabely a tu zasunul do úložného prostoru. Asi hodinu ležel bez hnutí a poslouchal, jak se v pravidelných intervalech tříští vlny o bok lodi. Vítr nabíral na síle a pokojná plavba Isolde se pomalu proměňovala v dravou jízdu.

Kolem půlnoci se Leigh rozhodla jít spát. Chris seděl skrčený na židli u protějšího konce stolu a nasupeně se díval na televizi. Od večeře sotva promluvil.

„Co se děje, Chrisi?“

Muž nereagoval, ale zakabonil se ještě víc.

„Ale no tak, tenhle tvůj výraz dobře znám. Tak co je?“

Zabodl prst do dálkového ovládače a vypnul televizi. „To je on, že jo?“

„Kdo?“

„No on. Už jsem si vzpomněl – Ben, tvoje stará láska. Ten, do kterého jsi byla tak šíleně zamilovaná a chtěla si ho vzít.“

„To bylo před patnácti lety, Chrisi.“

Muž se hořce zasmál. „Bylo mi jasné, že se něco děje.“

„Vůbec nic se neděje.“

„Ne? Slyšel jsem, jak jste si předtím šuškali. Zavření v kabině jako nějací puberťáci.“ Odfrkl si. „Kdybych tušil, na co mě při tomhle výletu potřebuješ, nikdy bych se nenechal přemluvit. Namazalas mi med kolem huby a teď se na mě určitě díváš jako na blázna, že jsem se nechal ukecat tak snadno. Jo, starej Chris, ten by moh přece tebe a tvýho přítele odvízt do Francie na víkend plnej hrátek, proč ne. Bála ses, že by na ten tvůj románek přišli paparazzi? Možná bych měl tu loď prostě otočit.“

„Všechno si to vykládáš naprosto mylně.“

„Nemůžu uvěřit, žes mi tohle mohla provést. Já jsem na to nezapomněl, víš, na všechny ty historky o tom chlápkovi, který ti zlomil srdce, a jak ses z toho dostávala několik let. A teď se tu s tím syčákem producíruješ přímo mně pod nosem a čekáš, že ti budu pomáhat? Co jsem ti kdy udělal? Nikdy jsem tě nezklamal, to tys zlomila srdce mně, do prdele!“ Několikrát si zabodl prst do hrudi a zlověstně rudl v obličeji.

„Jo, přesně ve chvíli, kdy jsem tě nachytala v posteli s tou káčou na oslavě mých narozenin.“

Chris obrátil oči v sloup. „Jeden bezvýznamný úlet… Kolikrát se chlap musí omlouvat?“

„Bezvýznamným úletem bych to zrovna nenazvala.“

„Nikdy jsi nebyla doma, pořád jsi někde zpívala!“

„Tu noc jsem tam byla v celé své kráse,“ ucedila Leigh. Stáli proti sobě a každou vteřinou mezi nimi sílila nepřátelská hradba. Nakonec si žena povzdechla. „Chrisi, prosím tě, já se nechci hádat. Tohle už jsme si vyříkali. Víš stejně dobře jako já, že nám to spolu neklapalo. Ale pořád jsme snad přátelé, nebo ne?“

„Ve výslužbě,“ zamumlal Chris. „Kolik mu vůbec je? Co je to za flákače, že si v tomhle věku může dovolit tvrdit, že je ve výslužbě? Víš, jak vypadá výslužné od armády? Jak můžeš vědět, že nejde jenom po tvých penězích?“ Na okamžik se zamyslel. „To tys mu koupila ty hodinky?“ obořil se na ni.

„Prokrista, dej mi s tím už pokoj. Takhle to není.“

„A jak to teda je? Proč je ten chlap tady?“

„Jsou určité věci, které ti teď právě nemůžu vysvětlit. Musíš mi prostě věřit.“ Leigh se mu s vážnou tváří zadívala do očí. „Přísahám, že mezi mnou a Benem nic není. A opravdu si vážím toho, že ti nejsem ukradená a že mi takhle pomáháš. Fakt.“ Objala ho a on ji pevně sevřel v náručí.

„Chybíš mi, Leigh,“ hlesl zkroušeně a vtiskl jí polibek do vlasů. „Pořád na tebe hodně myslím, víš,“ zašeptal. Pak o krok poodstoupil a pokusil se ji políbit na ústa. Leigh ho odstrčila.

V tom okamžiku vyšel ze své kajuty Ben. Ve dveřích salonu se zarazil.

Leigh uskočila od Chrise a chvíli zůstali všichni mlčky stát, jen pohledem klouzali z jednoho na druhého.

„Omlouvám se,“ vypravil ze sebe Ben nakonec. „Nechtěl jsem rušit.“ Otočil se a rozešel se po kajutních schůdcích na palubu.

Vítr značně zesílil a Ben si zapnul bundu až ke krku. Příď Isolde bičovaly provazy studeného deště od východu a sténání větru a tříštění vln o loď přehlušovalo hlasité třepetání a vzdouvání plachet. Mick stál u kormidla zabalený v oranžové pláštěnce. Beze slov na sebe kývli. Ben vytáhl z kapsy krabičku cigaret a nabídl námořníkovi. Ukryl plamínek zippa do dlaně, zhluboka potáhl a zadíval se do temné zčeřené vody. Přivíral oči před sprškami vodní tříště a přidržoval se zábradlí.

Příď se najednou na rozbouřeném moři zvedla a šplhala po hřebenu mohutné vlny. Když jej překonala, prudce dopadla zpět na hladinu a rozstříkla zpěněnou vodu. Ben se pevně chytil, aby jej ostře nakloněná paluba nezaskočila. Během pár vteřin se vyrovnala; plachty praskaly jako dobře živené plameny ohně.

„Ceká nás ještě pěkný počasí,“ prohodil Mick a přerušil tok Benových myšlenek.

Ben vzhlédl k černé obloze. Před kulatým měsícem se proháněly tmavé mraky. V mdlém kuželu světla viděl bílou čepici lámajících se hřebenů vln.

Vydržel na palubě ještě dlouho poté; nemělo smysl vracet se dolů, stejně by neusnul. V hlavě mu vířily zmatené myšlenky – Oliver, Mozartův dopis, videozáznam, vražda, Langton Hall, hovor od policie.

To však nebylo to jediné, o čem přemítal. Neustále se v mysli vracel k Leigh; nedokázal z hlavy vyhnat její obraz v Chrisově náručí a byl z toho zmatený. Proč mu bylo tak nepříjemné, že možná pořád něco cítí ke svému bývalému manželovi?

A co vlastně cítí on sám? Je to snad žárlivost? Rychle tuto možnost zahnal. Přesto si uvědomoval, jak na něj její opětovná blízkost působí.

Teď už určitě spí. Představil si ji na posteli v malé kajutě jen pár kroků od něj, s vlasy rozprostřenými na polštáři.

Vykouřil ještě několik cigaret a bezděčně usrkával whisky z placatky, až docela zapomněl na houpání lodi pod svýma nohama.

Sotva postřehl, že bouře výrazně zesílila, dokud se Isolde na rozdivočených vlnách pořádně nezakymácela a on se nezapotácel. Vlny se lámaly nad úrovní lodi a masa vody s dravým burácením dopadala na palubu. Jachta se střetla s dalším hřebenem, příď se příkře naklonila a opět se zřítila dolů. Cákance zpěněné vody Bena na pár vteřin úplně oslepily, jen vší silou se udržel kovového zábradlí. Cigareta mu se syčením uhasla. Ben odevzdaně odhodil nasáklý špaček do moře.

V kajutě pod ním se Leigh bezesně obracela na posteli a snažila se uklidnit. Nedařilo se. Nedokázala Bena Hopea vyhnat z hlavy. Co se to s ní děje?

Pohledem na hodinky zjistila, že už jsou téměř čtyři ráno. Omotala si přikrývku kolem těla a vydala se pro hrnek kávy. Jachta se potácela na vlnách a Leigh vrávoravě cupitala ke kuchyňce.

Ani Chris nespal. Slyšel ji, jak vychází, a následoval ji z hlavní kajuty. Oči měl zakalené a v obličeji byl sinale bledý. Zatímco Leigh upíjela horkého moku, kontroloval na počítači nejnovější zprávy o počasí. „Bouřka by měla za chvíli přestat.“ Vrhl na ni rozezlený pohled. „Kdepak máš kámoše majora, co?“

„Nech už toho, Chrisi. Nejspíš je u sebe v kajutě.“

„Má otevřené dveře a není tam.“

„Aha, jasně. A ty sis myslel, že je u mě. Ty mi fakt nevěříš, co?“

Chris něco zamručel a vykročil nahoru po schodech. Jakmile otevřel dvířka na palubu, postříkala ho sprška roztříštěné vlny, až zaprskal. Otřel si oči, zatřepal hlavou a zaostřil na dění nahoře. Ben a Mick společně udržovali loď v pohybu, se zarputilým výrazem ve tváři a beze slov. Zmáčené pláštěnky se třpytily v záblescích světla. Zdá se, že major ví, co dělá, blesklo Chrisovi hlavou při pohledu na Bena. Potichu pro sebe zaklel, ulízal si mokré vlasy a obrátil se na cestu zpátky.

V polovině lodních schůdků jej něco napadlo. Major je mimo; ideální příležitost. Protáhl se kolem salonku a nehlučně vklouzlotevřenými dveřmi do Benovy kabiny. Opatrně za sebou zavřel na zástrčku a rozhlédl se po místnůstce. Z úložného prostoru nad postelí vytáhl zelenou plátěnou kabelu a sklonil se k řemínkům.

20

VÍDEŇ TÉHOŽ VEČERA

Kinski přecházel po obývacím pokoji. Nervy měl napjaté k prasknutí a cítil, jak jej přepadá migréna. Ruce se mu nekontrolovatelně třásly a žaludek měl jako na vodě.

Kde může být? Kdo ji unesl? Je to pomsta za někoho, koho poslal za mříže? Před očima mu naskakovaly podobizny chladnokrevných grázlů, se kterými měl v posledních několika měsících co do činění. Vybavil si dokonce i jejich jména. Uměl si dobře představit, co by jí mohli provést. Viděl, co dokážou.

Jestli jí ublíží, zabije je. Všechny. Do posledního hajzla.

Sesul se do křesla, složil hlavu do dlaní a rozplakal se. Klepal se od hlavy k patě. Pak zase rázně vstal, udělal pár kroků a začal pěstmi bušit do zdi, až se zalily krví. Věrný pes Max jej nervózně pozoroval ze svého pelechu v rohu místnosti.

Vtom se rozezvonil telefon a Kinski k němu okamžitě přiskočil. A je to tady, požadavek na výkupné. Rozechvěle zvedl sluchátko.

Nějaký prodejce se mu snažil vnutit střešní izolaci.

„Jděte do prdele.“ Kinski praštil sluchátkem do vidlice.

Náhle jej vylekal zvuk rychle se vzdalujícího vozu a vzápětí se ozval domovní zvonek. Detektiv letěl ke dveřím a otevřel je akorát včas, aby viděl zadek černého audi, jež mizelo na konci ulice. Registrační značku přečíst nestihl.

Na prahu stála Clara a sladce se na něj usmívala. „Ahoj, tati. Nazdárek, Maxi!“ Pes vyskočil z pelechu a skočil na ni, divocemával zbytkem kupírovaného ocasu a celou ji olizoval. Se smíchem jej odstrčila a bezstarostně vhopsala dovnitř.

Kinski odšoupl Maxe bokem a vzal dceru do náručí.

„Vždyť mě rozmačkáš.“ Dívka se otci vykroutila z objetí a zmateně se zadívala na výraz v jeho obličeji. „Co se děje?“

„Kdes byla?“ Nic jiného ze sebe nedokázal vypravit.

Posadil ji na židli a vybídl ji, aby mu vše pověděla. Nechápala, proč je tak rozrušený a co se vlastně stalo. Franz byl moc milý. Tvrdil, že je kamarád. Policajt, stejně jako táta. A táta ho prý poprosil, aby na ni na chvilku dohlídl. Dali si zmrzku v jedné bezva kavárně a byla s ním sranda. Vyprávěl jí historky, kterým se hrozně smála. Ne, ani se jí nedotkl. Jenom jednou ji vzal za ruku, když ji do té kavárny vedl. Ne, nepamatuje si, kde to bylo, ani jak se jmenovala. Prostě někam zašli. A co se vůbec děje?

Čím déle ji Kinski poslouchal, tím hlouběji skláněl hlavu ke hrudi. „Jak ten Franz vypadal?“ otázal se a snažil se, aby mu v hlase nebyla znát zlost.

Zakroutila hlavou, jako by to byla ta nejhloupější otázka na světě. „Je tak velký jako ty, ale nemá tak velké břicho.“ Zahihňala se.

„Tohle je vážná věc, Claro.“

Dívka si odhrnula pramínky blonďatých vlasů z obličeje a zklidnila se. „Je starý, určitě mu je aspoň čtyřicet. Možná ještě víc.“

„Dobře, co dál?“

„Má takové divné ucho.“

„Jak to myslíš, divné?“

Clara se zašklebila. „Takové hrozné. Jakoby sežvýkané nebo tak něco.“

„Zjizvené?“

„Ptala jsem se, co se mu stalo. Říkal, že mu na rameni přistál obrovský starý papouch a chtěl mu to ucho ukousnout. Předváděl to u toho a mě to rozesmálo. Líbil se mi.“

Měl chuť vrazit jí facku. „Už to nikdy nedělej, Claro. Myslím to naprosto vážně. Jediné auto, do kterého můžeš nastoupit, je to naše nebo Helžino. Je to jasné?“

Sklopila hlavu, popotáhla a otřela si slzu. „Ano, tati.“

Telefon se znovu rozdrnčel. Kinski zvedl sluchátko po druhém zazvonění.

„Herr Kinski?“

„Kdo volá?“

„Teď mě dobře poslouchejte.“

„Fajn, poslouchám.“

„Tohle je varování. Dejte ruce pryč od případu Llewellyn.“

„Kdo jste?“

„Příště už se ta vaše krasotinka nevrátí domů s úsměvem na tváři.“

Kinski se kousl do jazyka a ucítil krev. Linka oněměla.

21

Eve si v zrcadle zkontrolovala make-up a pak si na zápěstí a za uši stříkla trochu parfému. Dnes jí přikázal vzít si dlouhou blond paruku. Trochu si ji upravila. Perfektní. Vyšla z přilehlé koupelny jen ve svém hedvábném spodním prádle a zamířila k vestavěné šatně. Přihrádky a stojany plné luxusních rób byly vyrobené na míru přímo pro ni.

Odkudsi z útrob pokoje se ozval hlas. Věděla, že reproduktory jsou rozmístěné v každém koutku. „Ty černé,“ nařídil hlas. Vyrovnaný, chladný.

Eve se natáhla pro nádherné šaty značky Chanel z černého sametu. Nenáviděla je – stejně jako všechny ostatní. Otočila se a přidržela je před svým štíhlým tělem.

„Tyhle ne,“ pravil hlas zamítavě. „Ty saténové.“ Eve róbu nevzrušeně vrátila na věšák, odsunula ramínka a sundala toaletu s hlubokým výstřihem. Jeden z jeho novějších dárků.

„Obleč se,“ poručil hlas stejně necitlivým tónem jako prve. Uposlechla bez jediného slova.

„Ještě ty perly.“

Obrátila se ke stojanům se šaty zády. U protější stěny prostorné šatny stála starožitná skříňka s prosklenými dvířky; poličky byly potažené modrým sametem a na nich se skvěla řada otevřených šperkovnic se třpytivými zlatými řetízky a diamantovými náhrdelníky. Vzala si dlouhou šňůru perel a přetáhla ji přes hlavu. Visela hluboko do výstřihu a na holé kůži studila.

„Takhle ne, omotej si je nadvakrát,“ nakázal hlas. „A vezmi si k nim ty náušnice, které tak hezky ladí.“

Mechanicky mu vyhověla.

V jiné části domu se Werner Kroll opřel do polstrovaného křesla, ruce složené v klíně, kravatu dokonale vyrovnanou a uzel pečlivě uvázaný jako vždy. Pohled měl stále upřený na barevnou plochou obrazovku před sebou. Natočila se k němu tak, aby si ji mohl dobře prohlédnout – přesně tak, jak věděla, že se mu to líbí. Souhlasně pokýval hlavou. „Výborně,“ řekl do mikrofonu. „Teď běž do pokoje.“ Rozvláčně natáhl paži k ovládacímu panelu před sebou a přepínal kamery. Sledoval ji, jak odchází ze své ložnice a kráčí dlouhou chodbou ke schodišti.

Eve šla touhle cestou vícekrát, než si byla ochotná pamatovat. Co po ní bude chtít dnes? Pokaždé to bylo trochu jiné, ale pokaždé vždy o něco horší. Přistoupila k těžkým dveřím, vzala za zlatou kliku a vešla dovnitř. Místnost s vysokým stropem byla vkusně zařízená; jemné světlo vrhalo dlouhé stíny na zelené hedvábím pokryté stěny. Nábytku tu nebylo mnoho, avšak byl o to dražší, a do vysokého koberce se Eve bořila jako do měkké houby.

Přešla doprostřed pokoje a znepokojeně se rozhlížela kolem sebe. Koutkem oka zachytila svůj odraz v zrcadle, jež se táhlo od podlahy až ke stropu, a rychle odvrátila zrak.

Z opačné strany místnosti se ozvalo tlumené zakňourání a Eve se otočila po jeho směru. Na široké posteli ležela mladá, pohledná žena napůl v bezvědomí, téměř nahá. Za ruce a kotníky byla přivázaná ke čtyřem rohům lože.

Z ukrytých reproduktorů se opět ozval hlas, jenž prostupoval každým milimetrem prostoru. Jako by přicházel odevšad, a zároveň odnikud. „Svlékni se,“ řekl. „Pomalu.“

Eve okamžik váhala. Pak zkroutila ruku za záda a zatáhla za zip.

„Pomaleji,“ utrousil hlas varovně. Uposlechla. Ramínka jí sjela z ramen a šaty jí hladce sklouzly po těle dolů. Vykročila z nich a nechala je ležet na podlaze jako saténovou tůňku.

„Výborně,“ pronesl hlas. „Teď jdi ke stolu a otevři ten kufřík.“

Eve udělala, co jí řekl. S těžkýma nohama se ploužila k naleštěnému stolu a s cvaknutím odepnula přezky diplomatky z hnědé kůže. Nadzvedla víko a poodstoupila. Při pohledu na věc schovanou uvnitř se jí zatajil dech.

Obrátila se k zrcadlu a zatřepala hlavou. „Prosím, tohle já nemůžu,“ zaúpěla. „Nechtěj to po mně.“

Hlas mlčel, ale ona si dokázala jasně představit obličej muže usazeného v křesle na druhé straně jednosměrného zrcadla.

„Tohle zachází příliš daleko,“ prohlásila o něco rozhodněji a zaklapla víko.

Hlas tiše promluvil. Vysvětlil jí, proč nemá na výběr a co jí provede, pokud neudělá přesně to, co po ní žádá. Naslouchala mu s bradou přilepenou ke hrudi, oči zavřené.

Když skončil, Eve kufřík znovu otevřela, ztěžka polkla a vzala do ruky předmět ukrytý vevnitř.

22

KANÁL LA MANCHE ZA SVÍTÁNÍ

Bodově osvětlené francouzské pobřeží se na tmavomodrém horizontu ztrácelo v lehkém mlžném oparu. Bouřka se konečně vyřádila a hladina šedivého moře byla hladká jako sklo. Kolem vysokého stěžně Isolde vřískali čilí rackové. Ben si sundal pláštěnku a zamířil ke dvířkům do podpalubí. Když procházel kolem Micka, poplácal jej vyčerpaný lodivod po rameni; byla to dlouhá noc.

V palubním otvoru se Ben střetl s Leigh. Vypadala ustaraně. Vůně opékané slaniny, jež se linula z nitra lodi, Bena libě udeřila do nosu. „Chystám snídani,“ oznámila.

„Kde je Chris?“ prohodil a znaveně se plahočil dolů po schodech.

„Asi ještě spí.“

„Kapitán k pohledání,“ utrousil Ben. Leigh poznámku ignorovala a naložila mu na talíř kouřící slaninu s vejci. Posadil se ke stolu, zatímco ona si oblékla bundu a vydala se s druhým talířem za Mickem na palubu.

Sotva Ben pozvedl vidličku s prvním soustem k ústům, rozletěly se dveře hlavní kabiny a z ní vyšel Chris s podivným výrazem ve tváři.

Leigh právě kráčela dolů ze schodů. Při pohledu na svého bývalého manžela se zarazila v půli cesty.

„Ani se nehni,“ ucedil Chris. V ruce držel jednu z pistolí Para-Ordnance a mířil přímo na Bena.

Ben zazíral na ústí hlavně.

„Překvápko, majore.“ Chris se nervózně zasmál. „Tohle ten tvůj přítelíček schovával, Leigh. Našel jsem to v jeho tašce. Tři takovéhle a ještě náhradní náboje.“ S pistolí stále zacílenou na Bena sáhl někam za sebe a zpoza dveří své kajuty vykouzlil Benovu kabelu. Mrskl ji na podlahu před sebe. „Nemluvě o zhruba patnácti tisících eurech v hotovosti,“ dodal, „svázaných pěkně v malých balíčcích. Tak, co je to tu za čachry, majore? Pašování zbraní? Drog? Nebo trochu od obojího?“ Chris se vítězně zašklebil na Leigh. „Každopádně teď už je náš hoch v hajzlu. Tohle je občanské zatčení, volám policii a pobřežní stráž.“

„Chrisi!“ zaúpěla Leigh.

„Neboj se, tvoje jméno vynechám. S tebou to přece nemá nic společného – ne?“

„Chováš se jako úplný hlupák,“ vzdychla žena. „Nedělej to. Někdy ti všechno vysvětlím, ano? Ale teď mi prostě věř.“

Chris ji ignoroval a mával pistolí na Bena. „Teď už nejseš takovej tvrďák, co, majore?“

Ben dál nevzrušeně jedl. „Ty asi neznáš tři možnosti, vid, Chrisi?“

Chris zrudl a jeho triumfální výraz poněkud povadl. „O čem to mluvíš?“

„Myslel jsem si to. Mluvím o třech možnostech stavu jednoranné poloautomatické pistole.“

Chrisovi tuhl úsměv na rtech a přímo úměrně v něm narůstala nejistota.

Ben klidným hlasem pokračoval. „Možnost číslo jedna, kohoutek natažený, pistole zajištěná. Stačí jen odjistit, zmáčknout spoušť a je po mně.“ Odsunul talíř, vstal a vykročil směrem k majiteli lodi.

„Pozor, nebo střelím,“ vykoktal Chris.

„Možnost číslo dvě, náboj je v komoře, ale ještě musíš palcem natáhnout úderník.“ Ben udělal další krok.

„Varuju tě…“

„Možnost číslo tři, v komoře není žádný náboj a pistolí si můžeš tak akorát zatloukat hřebíky.“ Ben už stál přímo před Chrisem, hlaveň pár centimetrů od čela. Ruka, jež zbraň držela, se viditelně roztřásla.

„U tebe platí možnost tři, pitomče. A teď mi tu pistoli dej, než si s ní vypíchneš oko.“ Ben napřáhl paži a vytrhl muži pětačtyřicítku z dlaně. Zkontroloval zásobník; jedenáct nábojů. Nadzvedl pohozenou kabelu – byla o hodně lehčí. Peníze byly stále uvnitř, ale zbylé zbraně i náhradní zásobníky zmizely. „Cos udělal s těma pistolema?“ obořil se na Chrise.

Chris si otíral ruce a krev se mu vytrácela z obličeje. „Vyhodil,“ hlesl.

„Přes palubu?“

Muž přikývl.

„Tupče.“ Ben si zastrčil pistoli za pas. „Leigh, přines mi, prosím tě, všechny mapy francouzského pobřeží, co tu najdeš. A co se tebe týká,“ obrátil se ke Chrisovi, „vrať se do té svojí kajuty a ten tvůj ksicht nechci vidět až do konce plavby, jinak přísahám, že tě přivážu ke kotvě a nechám tě shnít na dně oceánu.“

Chris se spěšně stáhl do svého pokoje.

„Jo, a Chrisi?“ dodal Ben.

„Co?“ pravil muž mrzutě ve dveřích.

„Vyděděnce jsem viděl. A podle mě ta hudba stála za hovno.“

Nebyla to pravda, ale zasáhla Chrise přesně tam, kam Ben mířil.

Majitel lodi za sebou zavřel a znovu už se neukázal.

„Nemusels k němu být tak krutý,“ poznamenala Leigh a položila na stůl hromádku map. „Jenom se mě snažil chránit.“

Ben nereagoval. Vložil do úst další sousto slaniny a s pohledem zabořeným do mapy zkoumal pobřežní linii.

23

Isolde pod jasně modrou oblohou klidně doplouvala k francouzskému pobřeží a Ben a Leigh si pomalu vynesli věci na palubu. Lodivod Mick stočil jachtu do opuštěné malé zátoky pár kilometrů od Saint-Vaast-La-Hougue a dvě stě metrů od břehu Ben spustil na hladinu člun se svými a Leighinými věcmi a pak na okamžik zmizel v podpalubí. Leigh se mezitím rozloučila s lodivodem.

„Nevím, co se to mezi váma a panem Andersonem děje,“ pravil námořník, „ale přeju vám hodně štěstí, zlatíčko.“

„Doufám, že se zase brzo uvidíme, Micku,“ odpověděla a vtiskla mu přátelský polibek na zarostlou tvář.

Slezli po boku jachty a Ben nastartoval přívěsný motor. Chytil kormidlo a nasměroval loď po zvlněné hladině od jachty. Leigh se choulila na malé přídi, semišový kabát vytažený až k bradě proti mrazivé mořské bríze. Nad hlavami jim kroužili ječící rackové.

„Myslíš, že Chris teď nezavolá policajty, když už jsme pryč?“ otázala se s obavami.

„Podle mě to nehrozí,“ odpověděl Ben, oči upřené k pobřeží.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem mu před chvílí řekl, že jestli něco takového udělá, vrátím se a vystřelím mu mozek z hlavy.“

Žena se zamračila, ale neřekla nic.

O pár minut později už Ben vytahoval člun na oblázkový břeh. Za tenkým pruhem pláže a písečnými dunami spatřil střechy domů a špičku kostelní věže přímořské vsi. „Tudy,“ řekl a popadl kabelu.

Přešli duny a dál kráčeli po travou zarostlé louce, jež sousedila s golfovým hřištěm. Klikatá pěšina je zavedla přímo do středu vesnice; zanedlouho objevili nevelkou autodílnu, kde Ben hotově zaplatil za ojetý citroen.

Vyrazili na cestu. Mapu Ben nepotřeboval; do Francie se kvůli úkolům týkajícím se unesených dětí dostal poměrně často a docela dobře se tam vyznal. Držel se polních cest a pro všechny případy pozorně sledoval okolí. Nic podezřelého – ani žádné policisty – však neviděl.

Přejet zemi až k Itálii trvalo třináct hodin. Střídali se s Leigh za volantem, zastavovali jen na čerpacích stanicích a jedli za jízdy. Venku byla zima a topení v autě měli puštěné na maximum. Oba byli unavení a sotva prohodili pár slov.

Těsně za italskými hranicemi se do černé tmy začala snášet hustá mlha a Ben se mlčky soustředil na nadcházející vjezd do tunelu osvětlený předními reflektory. Leigh se věnovala svým myšlenkám, z horkého vzduchu ventilátoru trochu ospalá. Pak si náhle na něco vzpomněla. „Mohl bys mi dát můj telefon?“

„Ten je na dně La Manche,“ odvětil. „Říkal jsem ti, že se ho musíme zbavit.“

„Můžu si v tom případě půjčit tvůj?“

„Komu chceš volat?“

„Pam.“

„Té asistentce? Proč?“

„Už několik dní nejsem k sehnání. Bude si dělat starosti a lidi si budou za chvíli myslet, že se mi něco stalo. Musím jí říct, že jsem v pořádku.“

„Fajn, ale neříkej, kde jsi, a vyřeš to co nejrychleji.“ Zalovil v kapse bundy a podal jí svůj mobilní telefon.

Leigh přikývla a vyťukala číslo.

Pam vydechla úlevou, ale zněla znepokojeně. Všichni jsou hrozně naštvaní, tvrdila. Kde sakra je? Agent propadá panice, vynechala už dva rozhovory. Za pět týdnů se chystá premiéra Kouzelné flétny v Itálii, zkoušky mají začít co nevidět, a o Leigh ani vidu ani slechu.

„Já vím, já vím,“ ubezpečovala ji Leigh. „Žádné strachy.“

„Taky jsi ve všech dnešních novinách,“ dodala Pam. „Máš tam fotku s nějakým chlápkem z Oxfordu. Zrovna mám jedny před sebou. Titulek zní KDOPAK TO LEIGH DOPROVÁZÍ?“

Leigh otráveně mlaskla. „Toho si nevšímej.“

„Vypadá dobře,“ poznamenala Pam. „Taky bych si takového nechala líbit. Už je z vás páreček?“

„Nech toho, Pam.“

„Zeptej se jí, jestli je v Langton Hall všechno v pořádku,“ vyrušil ji Ben.

Leigh zakryla mluvítko. „Proč?“

„Prostě se zeptej. Rychle.“

Leigh poslechla. Podle Pam se v Langton Hall nic zvláštního nedělo. Zrovna to ráno tam dorazili stavbaři a začali pracovat na zkušebním studiu.

„Takže nenašli nic… neobvyklého?“ otázala se Leigh.

„Ne,“ odvětila Pam trochu zmateně. „Co by tam tak měli najít? Jo, a mimochodem, málem bych zapomněla – někdo ti volal.“

„Kdo? Honem, nemůžu mluvit moc dlouho.“

Krátká odmlka. „Týká se to Olivera.“

Leigh ztuhla. „Bráchy? A jak?“

Ben na okamžik uhnul pohledem ze zamlžené silnice.

„Volal nějaký policajt z Vídně,“ upřesnila Pam. „Někam jsem si napsala to jméno, vydrž chvilku… jo, tady. Kinski, detektiv Markus Kinski. Tak ten s tebou chtěl mluvit. O co tu jde?“

„Víc ti neřekl?“

„Se mnou se vybavovat nechtěl. Ale zněl docela naléhavě a nechal ti tu číslo. Tvrdil, že mu můžeš zavolat bez obav, prý je to bezpečné. Máš nějaké potíže, Leigh?“

„Nadiktuj mi ten telefon, prosím tě.“

Pam přečetla číslo a Leigh v rychlosti vytáhla z kabelky tužku a naškrábala je na papírek. Pak asistentku znovu ubezpečila, že je v pořádku, a ukončila spojení. Okamžik přemýšlela. „Zatraceně.“

Ben se na ni podíval. „No, tak co říkala?“

„Jsme v novinách. Někdo z toho davu u divadla musel poslat snímky novinářům. Nejspíš doufal, že za to dostane balík peněz.“

„To jsou ty radosti úspěchu.“

„Má to i svoje nevýhody.“

„Proto jsem nechtěl, abys se mnou jela,“ podotkl. „Mělas radši zůstat v mém domě.“ Prsty bubnoval o volant. „No, nevadí. Nemá smysl se tím stresovat. A co to bylo s tím Oliverem?“

Pověděla mu o hovoru od detektiva. „Co by mohl chtít?“

„Netuším.“

„Možná bysme místo do Ravenny měli nejdřív zajet za ním do Rakouska. Mohlo by to být důležité.“

„A taky by to mohla být další past.“

„Ale no tak, Bene, stejně se policii nemůžu vyhýbat donekonečna, ne? Tak jako tak se tam jednou budu muset ukázat. Jestli někdo Olivera zavraždil…“

„Chceš spravedlnost. Chápu.“

„Přesně tak. Chci, aby vrah mého bratra byl postaven před soud. Ty snad ne?“

„Já chci, aby vrah mého kamaráda zaplatil.“

„Což znamená?“

„Nevěřím systému. Radši tyhle záležitosti řeším po svém.“

„To jsem si všimla,“ poznamenala.

„Nic jiného nefunguje.“

„Moje představa spravedlnosti se neshoduje s kulkou do hlavy.“

„Mně se to nelíbí o nic víc než tobě.“

„Jenže je to přesně to, co děláš. Nebo ne?“

Ben neodpověděl.

Chvíli oba mlčeli. Leigh sledovala oblaka valící se mlhy a naslouchala rytmu stěračů.

Všechno bylo tak překvapivé a pro ni neznámé, že to nedokázala pořádně uchopit. Měla pocit, jako by padala vírem někam mimo realitu, bloudila neznámým terénem bez mapy a bez kompasu. V určitých chvílích nemohla ani věřit tomu, že se to všechno doopravdy děje. Myslela na život, který tak narychlo opustila, na lidi a všední realitu, která na ni kdesi čekala. Zdála se být miliony kilometrů daleko. Měla šíleně hektický program, který se sléval ve změť neustálých cest, nekonečných zkoušek a představení a bezpočtu operních scén a hotelů. Přesto ten život míval určitý řád a dával jí pocit bezpečí.

Teď to všechno zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Vrátí se někdy do starých kolejí? Jak tohle skončí? Složila hlavu do dlaní.

Ben jí nabídl placatku. „Dej si.“

„Nejspíš jo.“ Několikrát se dlouze napila. „Člověk si na tohle rychle zvykne,“ prohodila, když mu podávala láhev zpátky.

„To mi povídej.“ Také si přihnul.

Cítila se o něco lépe. „Tak co s tím detektivem?“ vzdychla.

„Jestli za ním chceš jet, tak pojedeme. Ale nejdřív musíme najít Arna. Možná by nám do tohohle zmatku mohl vnést trochu smyslu.“

Do Ravenny dorazili kolem desáté večer a ubytovali se v malém pensione na předměstí. Ben se zapsal jako pan Connors a nechal personál při tom, že Leigh je jeho manželka. Nechtěli vidět žádné doklady a byli vděční za platbu předem, nadto v hotovosti. Majitelka je zavedla nahoru po schodech, odemkla dveře pokoje, předala jim klíč a nechala je o samotě.

Nevelká místnost byla zařízená velmi jednoduše. „Jenom jedna postel,“ odtušila Leigh. Dvojlůžko zabíralo velkou část prostoru.

„Prostě jsem objednal pokoj,“ odvětil Ben. „Nevěděl jsem o tom.“ Hodil kabelu na křeslo a otevřel rozvrzanou skříň. Vytáhl pár náhradních prostěradel a pustil je na zem. „Musíme tu holt být spolu, Leigh, nemůžu celou noc sedět za dveřma.“

„Nemusíš spát na zemi,“ řekla. „Na tu postel se přece vlezem oba. Teda jestli ti to nevadí.“

„To by se Chrisovi určitě nelíbilo,“ utrousil Ben a okamžitě toho zalitoval.

Leigh se zamračila. „Co ten s tím má společného?“

„Ale nic, zapomeň na to. Vyspím se na podlaze, o nic nejde. Spal jsem už na stovkách podlah.“

„Ne, počkej, cos myslel tím o Chrisovi?“

„Nechrne toho.“

„Narážíš na to, co se stalo na Isolde, že jo? Co si myslíš, žes tam viděl?“

„Do toho, co se mezi váma děje, mi absolutně nic není.“

„Nic se mezi náma neděje.“

„Fajn.“

„Nic spolu nemáme,“ dodala Leigh. „Skončilo to už před lety.“

„Ale podle všeho spolu vycházíte nadmíru dobře,“ poznamenal Ben. Věděl, že zachází příliš daleko a dělá si zbytečnou ostudu; choval se jako žárlivý milenec, jen si to odmítal připustit.

Leigh se začervenala. „Není to tak, jak to vypadá.“

„Přede mnou se nemusíš obhajovat.“ Vytáhl z tašky láhev vína a začal ji otevírat. „Dáš si?“

Zavrtěla hlavou. „Ale klidně se napij. A nijak se neobhajuju.“ Povzdechla si. „Je fakt, že Chris by se ke mně chtěl vrátit,“ připustila. „Proto jsi viděl, cos viděl. Ale ten pocit rozhodně není oboustranný a nic takového se nestane.“ Skopla boty a lehla si na postel. „Když něco skončí, je po všem. Vracet to zpátky nikdy nedělá dobrotu.“ Letmo pohlédla na Bena.

Ten sfoukl prach ze skleničky postavené na nočním stolku, naplnil ji vínem až po okraj a naráz ji vypil. Hned si zase dolil. „Máš pravdu,“ přitakal. „Vracet něco zpátky, to není dobrý nápad.“

24

BORDEAUX, FRANCIE TÉHOŽ VEČERA

Sál byl nacpaný k prasknutí a lidé se prali o místa. Přednáška pro širokou veřejnost se konala na Fakultě ekonomie a politologie Univerzity v Bordeaux a posluchači se tísnili i v uličkách mezi sedadly. Návštěvnost mnohonásobně přesáhla odhadovaný počet účastníků; organizátoři nepamatovali, že by kdy projev politika, byť stále stoupajícího na žebříčku popularity, vyvolal takový zájem a nadšení.

Všude v blízkém okolí se navzdory neutuchajícímu sněžení pohybovali policisté a členové bezpečnostní ochranky. Koloně Phillippa Aragona vytyčili trasu barikádami, aby vůbec mohla projet, a podél ní se shromáždily masy lidí, kteří jej vítali souhlasným pokřikováním a různými transparenty. Policii se podařilo odrazit nápor asi dvou stovek demonstrujících neofašistů s vyholenými hlavami, kteří za vydatného řevu na protest mávali svastikami. Jeden z nich se dokonce pokusil zapálit figurínu představující Aragona, ale než stihl škrtnout zapalovačem, policisté jej zpacifikovali a odvedli do přistavené dodávky. Vzápětí se rozpoutala rvačka, k níž se jako hejno supů seběhli přítomní novináři a reportéři ve snaze pořídit co nejlepší záběr tří zakrvavených strážců pořádku a asi tuctu potlučených odpůrců.

Poté se nervózní policisté přesunuli do centra dění a seřadili se s ochrannými štíty v ruce, připravenými obušky a slzným plynem. Zpravodajové zůstali v dostatečném odstupu od potenciálního zdroje nebezpečí a lačně dychtili po další krvi.

Zpoza těžkých závěsů vystoupil rektor univerzity Henri Juste, usmál se do kamer a zamířil přes pódium k řečnickému pultíku. Za ním zářil na obrovské obrazovce čtyři a půl metru vysoký slogan Aragonova uskupení – LTurope REDECOUVERTE. Skvěle vystihoval Aragonovu politiku – nová Evropa, znovuobjevená země. Ekologická. Zelená. Plná naděje a možností. Pod heslem byly zobrazeny vlajky všech evropských států. V křídlech budovy a v řídicím stanovišti nad posluchárnou sledovali ozbrojení členové ochranky monitory a pozorně prohlíželi nadšence v davu.

Juste došel ke stupínku a pozvedl paže, aby utišil vzrušené brebentění v přeplněném sále. „Dámy a pánové,“ začal, „náš dnešní host nepotřebuje zdlouhavého úvodu. Žádná osobnost moderní politiky se nevyšvihla na tak důležité místo tak rychle a nezískala tak silnou podporu veřejnosti. Bývá nazýván bruselským JFK. Průkopník environmentální architektury, filantrop, jenž osobně věnoval miliony na ochranu znevýhodněným a potřebným. Neúnavný bojovník za zlepšení vzdělávacích standardů. V jednačtyřiceti letech nejmladší kandidát na viceprezidenta Evropské komise. Troufalá politika, pokroková vize skutečně sjednocené Evropy a cíl zbavit Evropu závislosti na jaderné energii postavily tohoto muže do čela evropské politické scény. Dámy a pánové, Philippe Aragon!“

Rektor poodstoupil a napřáhl paži směrem k muži, jenž sebevědomě vystoupil na pódium. Stovka kamer zaostřila na jeho tvář, pět set lidí povstalo. Vysoký elegantní politik měl na sobě skvěle padnoucí oblek, ale bez kravaty. Počkal, až utichne potlesk, a teprve pak promluvil.

„Dámy a pánové, děkuji vám, že jste přišli.“ Na obří obrazovce za ním zmizelo výmluvné heslo a dav s mumláním kvitoval snímek, jenž ho nahradil – ultrapravicoví odpůrci před fakultou s vyholenými hlavami a svastikami a obličeji ztuhlými ve výrazu nenávisti.

Aragon se pousmál. „A děkuji rovněž našim neonacistickým přátelům, že nás poctili svou přítomností.“ Nechal poznámku vteřinu působit a pak pokračoval. „Právě tak dokonale poukazují na mé snažení. Dámy a pánové, tvrdí se nám, že už dávno máme sjednocenou Evropu.“ Odmlčel se a lidé se rozesmáli. Jemu však úsměv z tváře zmizel; přejížděl přítomné ostrým pohledem. „Ale pravdu vidíme všude kolem sebe,“ dodal významně. „Evropa klesá ke dnu pod vlnou nacionalistických obav a nenasytnosti. Ještě se však dá zachránit. Společně můžeme vybudovat opravdu jednotnou Evropu. Čistou, svobodnou Evropu. Evropu, která bude patřit lidem.“

Hlediště nadšeně skandovalo na souhlas. Záběr na neofašisty zmizel a znovu se objevilo přesvědčivé heslo nové strany, jež dodalo mužovým slovům náležitý důraz. UEurope REDECOUVERTE. Potlesk ještě zesílil.

Z pohodlné zákulisní místnosti sledovala dění Colette Aragonová. Popíjela kávu z pěnového kelímku a usmívala se nad tím, jak manžel naprosto ovládá obecenstvo. Kolem ní neustále pobíhali další členové strany a osobní strážci v civilu. Na opačné straně rušné místnosti stál bývalý velitel protiteroristické jednotky GIGN Louis Moreau, jehož vybrala, aby dohlížel na manželovu bezpečnost; ve vládní agenty neměla příliš velkou důvěru. Moreau bral svou práci nesmírně vážně. Nespouštěl oči z řady obrazovek, jež dav přívrženců zabíraly ze všech možných úhlů.

Veřejně Colette stála za svým mužem a ve všem jej podporovala. Byl to člověk na svém místě. V hloubi duše si však přála, aby všeho nechal a vrátil se k architektuře. Nešlo jen o chaos provázející věčné cestování a neustálé rozhovory s novináři; ani Philippe nečekal, že se jeho kariéra bude vyvíjet takovým směrem. Jenže Colette si mnohem lépe uvědomovala, že čím bude její manžel oblíbenější, tím snadněji se pro někoho stane cílem. Při veřejných akcích jako tato ani nejsilnější bezpečnostní opatření nedokážou zaručit jeho nedotknutelnost. Každého u vchodu prohledávat nemohli a stačil by jediný fašistický fanatik v hledišti s pistolí ukrytou v kapse.

Mráz jí přeběhl po zádech. Nikdy neuvěřila, že k té lednové nehodě v Cortině došlo pouhou náhodou.

25

POBLÍŽ RAVENNY, ITÁLIE

Když se Leigh příštího rána probudila, Ben vyřizoval už devátý telefonát. Místní telefonní seznam jméno Arno nijak neupřesňoval, a tak musel Ben zkoušet každé uvedené číslo. V polovině řady jmen své snažení vzdal a rozhodl se namísto toho osobně zajet do hudební školy, kde měl starý učenec působit.

V rychlosti si v penzionu dali snídani a pak vyrazili citroenem do Ravenny. Zaparkovali nedaleko centra města a dál se vydali pěšky po dlážděné pěší zóně. Turistická sezóna dávno skončila a panoval zde klid.

Budova školy Instituto Monteverdi, jež stála za kostelem St. Vitale, byla vysoká a úzká, s bílými kamennými sloupy a několika schody v průčelí. Přímo za skleněnými vchodovými dveřmi se nacházela vstupní hala; kroky se odrážely od mramorové podlahy a vracely se ozvěnou od vysokého stropu. Kdesi nad hlavou se linuly tóny violoncella a v jiné místnosti piloval ženský hlas za klavírního doprovodu náročné arpeggio. Nesourodá směsice melodií se od kamenných zdí staré stavby odrážela v disharmonickém nelibozvuku.

Přistoupili k recepci, za níž seděla žena s prošedivělými vlasy v černém kostýmku. Obdařila je zamračeným pohledem. „Přejete si?“

„Hledáme pana profesora Arna,“ řekl Ben italsky.

Recepční zavrtěla hlavou. „Profesor Arno už u nás neučí, je v důchodu.“

„Mohla byste mi tedy dát aspoň jeho číslo?“ Bylo mu jasné, že jej odmítne.

„Kontakty nesdělujeme.“

„Chápu, ale jedná se o velice naléhavou záležitost.“

Žena založila ruce na prsou a přísně se mu zadívala do očí. „Je mi líto, ale nejde to.“

Ben už už vytahoval peněženku. Úplatek patřil k osvědčeným metodám, ačkoliv v tomto případě si nedělal příliš velké naděje. Leigh ho však zarazila. „Počkej, já to s ní vyřídím,“ prohodila k němu v angličtině.

Recepční je pozorovala s velmi nepřátelským výrazem ve tváři. Leigh se usmála a plynulou italštinou ji požádala: „Signora, prosím, zavolejte nám ředitele.“

Žena překvapeně zamrkala. „Proč?“

Leigh se nepřestávala usmívat. „Vyřiďte mu, že je tu Leigh Llewellynová a ráda by s ním mluvila. Je to naléhavé.“

Leighino jméno mělo okamžitý, téměř kouzelný účinek. Neochotná recepční byla najednou samý úsměv a o překot se omlouvala, že proslulou sopranistku hned nepoznala. Úslužně s nimi vystoupala po kamenném schodišti do prvního patra.

Leigh zachytila Benův pohled. „Co je?“ šeptla.

„Možná jsem se nevyjádřil dost jasně. Myslel jsem, že jsme se dohodli na tom, že se nebudeš moc ukazovat.“

„Napadá tě snad něco lepšího?“

„Určitě bych na něco přišel.“

„Jako třeba že bys jí přiložil hlaveň ke spánku?“

„Nebyl by to ten nejhorší nápad,“ zamumlal.

Žena zaklepala a strčila hlavu do dveří. Velice rychle něco italsky vysvětlovala, a Ben ji nestačil sledovat. Zevnitř kanceláře se ozval mužský hlas. „La Llewellyn? Qui?“

Ředitel vyběhl na chodbu. Byl nevysoký a buclatý a na sobě měl tmavý oblek. Přivítal je energickým potřesením ruky a požádal recepční, aby přinesla kávu a sušenky. „Dobrý den, já jsem Alberto Fabiani,“ představil se se širokým úsměvem na rtech. Nedokázal odtrhnout zrak od Leigh. „Je to pro mě velká pocta, Maestra. Co pro vás mohu udělat?“

Usadili se u jeho stolu a Leigh zopakovala, že potřebují mluvit s profesorem Arnem. Nemohl by jim dát kontakt?

Fabiani se zatvářil nerozhodně a vydechl přes zatnuté zuby.

„Snad už nezemřel?“ strachovala se Leigh.

„Ne ne, ještě žije,“ ubezpečil ji ředitel spěšně. „Nezemřel… Bydlí na venkově asi deset kilometrů odsud. Rád vám na něj dám kontakt, ale asi bych vás měl varovat…“ Na okamžik se odmlčel. „Francesco Arno je dobrý člověk a ve své době byl považovaný za největšího mozartologa vůbec. Jenže zestárl a posledních několik let je – jak to říct – takový strano.“

„Divný? Jak divný?“ zajímal se Ben.

Fabiani pokrčil rameny. „Má svoji víru, svoje utkvělé představy. Postupem času se z něj stal podivín a čím dál víc se hádal se svými kolegy, až nakonec, musím přiznat, můj přítel a kolega začal dělat naší škole ostudu. I studenti už si z něho utahovali. Dělali mu naschvály, jenom aby se rozčílil. Jednou ho tak vytočili, že pak vedl několikahodinovou tirádu. Jeho přednášky se proměnily ve frašku.“ Fabiani se smutně pousmál. „Upřímně řečeno, když mi oznámil, že odchází do důchodu, ani mi to nebylo moc líto.“

„A co ty jeho představy? Čemu vlastně věří?“ otázal se Ben.

Fabiani obrátil oči v sloup. „Jestli s ním budete mluvit, zjistíte to brzy sám.“

26

RAKOUSKO TÉHOŽ RÁNA

Muž byl statný a silný. Měřil bezmála dva metry a vážil zhruba sto dvacet kilogramů – podíl tuku byl téměř nulový. Došel nahý až na konec skokanského prkna a několikrát se zhoupl. Cítil, jak se pod masou jeho těla pružně ohýbá. Zatnul pevné svaly na nohou, zhluboka se nadechl a odrazil se.

Tělo dopadlo na hladinu v perfektním úhlu, sotva zašplíchalo. Zanořil se hluboko do bazénu, a když zase vystoupal nahoru, nasadil rychlé tempo. Uplaval třicet délek, poté se vyšvihl na břeh a přešel k lehátku, na němž ležela hromádka poskládaného šatstva. Ani se příliš nezadýchal. Z oken krytého bazénu měl výhled na sněhem pokryté pozemky přiléhající k nemovitosti, jež se svažovaly ke vzdáleným borovým lesům.

Muž si shrnul pískově světlé vlasy z čela a natáhl se pro ručník. Když se utíral, neubránil se obdivu nad svým tělem. Vypracované paže a hruď hyzdily jizvy po devíti kulkách a třech řezných ranách. Pamatoval si přesně, kde a jak ke každému zranění přišel. Každé z nich provázel jiný příběh, ale jedno měla přece společné – nikdo z těch, kteří mu je způsobili, poté nežil déle než tři minuty.

Muži bylo třiačtyřicet let. Narodil se v Londýně a po určitou dobu působil v britské armádě. Jmenoval se Jack Glass.

Někdy, když se opil, rád se chvástal svými hrdinskými činy z řad SAS. Na pravé nadloktí si dokonce nechal vytetovat jejich symbol – okřídlený meč. S oblibou jej lidem ukazoval.

Pravda byla, že před mnoha lety jej speciální výsadkové jednotky odmítly. Psychologický posudek odhalil určité charakterové rysy, které čelní představitelé shledali jako nevhodné. Jejich rozhodnutí se vzápětí potvrdilo, když se Glass pokusil uškrtit důstojníka, který mu výsledek sděloval. S ostudou jej poslali zpátky k původní jednotce, pak byl postaven před vojenský soud a nakonec z armády vyhozen.

Od té doby se jen tak protloukal, dokud mu nedošly peníze. Jako spousta bývalých vojáků se musel spokojit s podřadnými pracemi; se záznamem od vojenského soudu se nemohl hlásit ani k bezpečnostním službám.

Jednoho deštivého večera v Londýně zašel do hospody a u baru potkal starého známého, jenž mu nabídl práci u polovojenské organizace v Africe. Plat byl vynikající a úkol pro Glasse jako stvořený. Okamžitě přijal a tři dny nato už seděl v letadle. Do Británie se nikdy nevrátil.

V Kongu, Rwandě a Libérii pak sloužil tomu, kdo nabídl nejvíc. Potlačoval protivládní rebelie, pálil školy, ničil vesnice. Popravoval celé rodiny zapletené do krvavých kmenových válek. Udělal, co se mu řeklo, inkasoval hotovost a na nic se neptal.

K té jizvě na svém uchu přišel právě v Libérii. Lalůček mu ustřelila kulka z AK-47, již držela v ruce asi devíti-desetiletá černošská holčička. Byla to její poslední střela, a když pak viděla, že muž stále stojí na nohou, drží se za ucho a křičí na ni, odhodila zbraň a dala se na útěk.

Glass se pustil za ní. Zahnal ječící dívenku hluboko do buše. Dostihl ji, srazil, kolenem jí přišpendlil malý hrudník k zemi a jednou rukou jí přidržel paže nad hlavou. Druhou pak vytáhl bodák a přiložil hrot k jejím žebrům. Když pomalu zasouval čepel do malého tělíčka, cítil, jak dívka slábne, a sledoval, jak jí z očí pomalu vyprchává život.

Pamatoval si to dodnes. A někdy by si to rád zopakoval.

Po Africe přišel bosenský konflikt, kde se Glass zapojil do pašování zbraní. Opustil bitevní pole, oblékl si sako a namísto M16 začal nosit kufřík. Ten byl většinou nacpaný bankovkami. Glass zjistil, že vydělá ještě víc, když spoušť mačká někdo jiný. O dva roky později, už jako zavedený obchodník s mnoha kontakty a neustálým přísunem hotovosti, se na jednom veletrhu se zbraněmi seznámil s Rakušanem jménem Werner Kroll. Okamžitě navázali spolupráci.

V šestatřiceti začal Glass pracovat pro Krolla jako jeho osobní tajemník a poradce. Tou dobou už byl zvyklý na velké peníze, ale ve srovnání s tím, čemu se věnoval Kroll, vypadalo zprostředkovávání kalašnikovů znepřáteleným kmenům jako handrkování o pár centů. Nebyl o moc víc než obyčejný podnikatel, ale vždy po sobě fanaticky zametal stopy a jen několik vyvolených mělo představu o skutečném rozsahu jeho aktivit.

Glass toho o historii Krollova rodinného podniku mnoho nevěděl; existoval odedávna a od svého vzniku urazil dlouhou cestu. Glass si také dobře uvědomoval, že Kroll by bez váhání nechal jeho či kohokoliv jiného zabít, kdyby zjistil, že jej zradil, nebo dokonce udal. Starý Rakušan měl drobnou postavu a vypadal zcela neškodně. Do určité míry to byl podivín a působil dojmem Vysloužilého učitele. Byl to však ten nejobávanější člověk, jakého Jack Glass kdy poznal – a to se za svůj život setkal se spoustou nebezpečných lidí.

Glass si v duchu představil Krollovu vrásčitou, ztrhanou bledou tvář. Jednoho krásného dne toho starého zmetka vlastníma rukama zabije a pak si to hned rozdá s tou malou děvkou, kterou si vydržuje jako milenku.

Oblékl si bílou košili a volné šedé kalhoty, ležérně uvázal kravatu a nakonec si přes ramena přehodil sako. V kanceláři na něj u faxového přístroje čekala nová zpráva z Londýna. Vzal papír do ruky a začetl se do něj. Tohle bylo zajímavé.

Werner Kroll seděl s Eve v zimní zahradě a pochutnával si na snídani. Jedl v tichosti, zády otočený k oknu s výhledem na okrasné jezírko a zasněžené hory. Kroll snídal tentýž pokrm každý den už šest let – vařená vejce s plátky toastů nakrájenými na přesně stejnou velikost, servírovanými na témž porcelánovém talíři. Bez másla. Ukusoval velice rozvážně, skoro delikátně.

Dovnitř vešel Glass s tenkou složkou. Krollova vidlička se zarazila napůl cesty mezi jeho talířem a ústy. Stařec si lehce otřel ústa ubrouskem a nasupeně se na asistenta zadíval. „Říkal jsem ti,že si nepřeji, abys mě rušil u snídaně,“ ucedil ledově. Neznatelně nakrčil nos. „Proboha, už zase máš v puse žvýkačku?“

Glass se v duchu usmál a vytáhl žvýkačku z úst. Měl radost, když se mu podařilo muže vytočit. „Odpusťte, pane,“ řekl. „Myslel jsem, že byste se na něco rád podíval. Tohle právě přišlo.“ Otevřel složku a podal Krollovi list faxového papíru.

Kroll si nasadil půlměsíčkové brýle a zamžoural na zprávu. Byla to kopie přední strany deníku Evening Standard, vydání z předchozího dne. Zrnitý snímek zachycoval Leigh Llewellynovou obklopenou fanoušky. Kroll rozeznal siluetu Oxfordu a divadlo Sheldonian Theatre v pozadí. Nalevo od sopranistky stál muž, jehož stařec nikdy předtím neviděl. Drželi se za ruce. Titulek nad fotografií se ptal: KDOPAK TO LEIGH DOPROVÁZÍ?

Kroll nechal ruku s listem papíru klesnout a přes obroučky brýlí se zadíval na Glasse. „Tohle je ten chlap, který zabil jednoho z našich nejlepších mužů…, čímže?“

„Pánvičkou, pane,“ odvětil Glass.

Eve si snímek přebrala a chvíli jej zkoumavě prohlížela. Neznámý ji zaujal, byl vysoký a měl vypracovanou postavu. Glass sledoval ženinu tvář.

„Taky bych rád zjistil, kdopak to Leigh doprovází,“ poznamenal Kroll a vrhl letmý pohled na Eve. Dívala se na tu fotografii nějak moc dlouho. Vytrhl jí list z ruky.

„Myslím, že vím, kdo to je, pane,“ pravil Glass.

„Profesionální bodyguard?“ opáčil Kroll.

„Nejspíš trochu víc,“ řekl Glass. „Budu muset prověřit svoje kontakty. Možná to pár dní potrvá, ale jsem si docela jistý, že je to on.“

Kroll jej propustil a vrátil se ke snídani. Vajíčka dávno zchladla. Znechuceně je odstrčil.

Eve po snídani kráčela chodbou zpátky do svého pokoje, když jí zastoupil cestu Jack Glass. Stál mezi dveřmi a nonšalantně se opíral o stěnu, ruku nataženou ke dveřní zárubni.

Zarazila se a obrátila k němu zrak. „Nepustíte mě dovnitř?“

Zakřenil se a pohledem klouzal po jejím těle. Zkusila se protlačit pod jeho paží, ale zachytil ji a násilím ji otočil k sobě.

„Sundej ze mě ty svoje pracky,“ sykla varovně.

Glass ji k sobě přitiskl ještě silněji a drsně jí přes blůzu pohladil ňadra. „Moc hezké.“

Vytrhla se mu a vlepila mu facku. Narazila na hranatou čelist a dlaň ji štípala.

Krollův tajemník se pousmál. „Sleduju tě,“ utrousil. „Vím dobře, co chceš.“

„Vážně?“

„Jednou děvka, vždycky děvka. Nechceš si pro změnu zašukat s pořádným chlapem?“

„To by tu musel nějaký být,“ odsekla Eve.

„Právě před tebou jeden stojí.“

„Leda ve tvých snech.“

Glassův úsměv se proměnil v dotčený škleb. „Už brzo, ty děvko. Už brzo.“

27

ITÁLIE POZDĚJI TÉHOŽ DNE

Profesor Arno je pozval do prostorné, světlem zalité pracovny a nabídl jim sklenici grappa. Anglicky mluvil s těžkým přízvukem, ale plynule. Chodil za pomoci hůlky a na sobě měl asi o dvě čísla větší obstarožní tvídové sako. Pohyboval se pomalu, a když jim z křišťálové karafy naléval drink, křehké ruce se mu viditelně třásly. Sundal si sako a pověsil je na věšák na klobouky. Pokynul jim ke stolu zaházenému hromadou věcí, jenž stál před dvěma klenutými okny s výhledem na pěstěné zahrady kolem vily.

Ze tří obrovských kostelních svící zasazených ve starožitném stříbrném svícnu prostupovala pracovnou těžká, nasládlá vůně připomínající vanilku. Profesor toporně obešel stůl a nechal šlachovité tělo klesnout do kožené pracovní židle umístěné zády k oknům.

Ben s Leigh se usadili proti němu. Ben vypil brandy na jeden hlt a postavil prázdnou sklenici na desku stolu. Leigh sotva usrkla, nervózně otáčela sklenkou na koleni a v duchu si připravovala, co řekne.

Profesor se znaveně opřel. Jemné bílé vlasy se třpytily proti paprskům slunce, které pronikaly skleněnými tabulemi. Na chvíli se soustředěně zadíval na Leigh a v očích se mu zalesklo. „Viděl jsem vás zpívat Lucia di Lammermoor v Rocca Brancaleone,“ řekl. „Podle mě jste byla úchvatná, nejlepší Lucia od dob Marii Callas.“

Leigh se vlídně usmála. „Děkuji, profesore, to je pro mě ohromný kompliment – který si navíc vůbec nezasloužím.“ Odmlčela se. „Kvůli opeře jsme ale za vámi bohužel nepřišli.“

„To mě nepřekvapuje,“ opáčil stařec.

„Domnívám se, že loni v zimě se tu u vás ukázal můj bratr Oliver. Nemohl byste mi o jeho návštěvě říct něco víc?“

„Byl to okouzlující mladík,“ pravil smutně Arno. „Skvěle jsme si rozuměli. Původně se zastavil jen na skok, ale nakonec jsme spolu hovořili několik hodin a on zůstal skoro celé dva dny. Ohromila mě jeho vášeň pro hudbu, dokonce mi i pár kousků zahrál – úryvky z Goldbergových variací a několik Clementiho sonát. Talentovaný klavírista. Jeho interpretace Clementiho, troufám si říct, neměla daleko do Marii Tipo.“

Leigh se vrátila k tématu. „Chtěl s vámi mluvit o svém výzkumu k připravované knize, předpokládám.“

„Ano. Požádal mě, zda bych mu neosvětlil některé věci, které mu připadaly nejasné.“

„Týkaly se toho dopisu?“ otázala se Leigh.

Profesor přikývl. „Mozartova dopisu, který jsem před mnoha lety získal od vašeho otce. Oliver měl k dispozici fotokopii, kterou váš otec nechal zhotovit, ale stále nedokázal pochopit jeho pravý význam.“

„Víte, co se s mým bratrem stalo krátce poté, co jste se setkali?“

Arno vzdychl. „Vím, že odjel do Vídně.“

„Kde zemřel. Podle mě byl zavražděn.“

Starce její slova nijak neudivila. Pokýval hlavou. „Toho jsem se bál.“

„Jak to?“

„Přišel mi od něj e-mail. Psal, že se mnou potřebuje naléhavě mluvit, že zjistil něco závažného a že mu hrozí nebezpečí.“

„Kdy to bylo?“

„Tu noc, kdy zemřel, mám dojem. Když jsem se dozvěděl o jeho smrti, hodně mě to zasáhlo.“ Arno smutně zakroutil hlavou.

„Nespecifikoval, jaké nebezpečí měl na mysli?“ vložil se do hovoru Ben.

„To ne. Vypadalo to, že psal tu zprávu ve velkém spěchu.“

Ben vrhl letmý pohled k počítači na profesorově stole. „Máte ten e-mail uložený?“

„Smazal jsem ho, hned jak jsem si ho přečetl.“

„Uvědomujete si, že mohl být nesmírně důležitý pro vyšetřování příčiny Oliverovy smrti?“

„Ano,“ hlesl profesor.

„A přesto jste se rozhodl nechat si informaci, podle které mohly být okolnosti jeho smrti přinejmenším podezřelé – že třeba nešlo o nehodu – jen pro sebe.“ Ben cítil, jak se mu hrne krev do obličeje. Leigh vedle něj sklopila zrak ke dlaním složeným v klíně v obavách, že jde na muže příliš zhurta.

Arno si znovu ztěžka povzdechl a prsty prohrábl bílé vlasy. „Nejsem na sebe nijak pyšný. Měl jsem pochybnosti, ale žádný důkaz. Měli svědka té nehody, a kdo by věřil starému bláznivému Italovi s pověstí pomateného cvoka, který věří v konspirační teorie?“ Na okamžik se odmlčel. „A taky jsem se bál.“

„Čeho?“ otázala se Leigh překvapeně.

„Ze i mně hrozí nějaké nebezpečí,“ odvětil stařec. „Nedlouho poté vnikli jednou v noci do domu nějací dotěrové.“

„Sem k vám?“

„Ano. Zrovna jsem byl v nemocnici – kvůli krvi, nemám ji v pořádku. Když jsem se vrátil domů, bylo tu všechno zpřeházené. Někdo něco hledal.“

„A co?“ zeptal se Ben.

„Nejspíš ten dopis.“

„A vzali ho?“

„Ne,“ opáčil Arno. „Když mi váš bratr poslal tu zprávu, ukryl jsem ho na jedno velice tajné místo, kde ho nikdy nikdo nenajde.“

„A můžete nám říct, kde to je?“ naléhal Ben.

Profesor se pousmál. „V bezpečí,“ pravil polohlasně. „Vrátil se, kam patří.“

Ben zapřemítal, co tím chtěl říct.

„Já sám jsem se ale dlouho v bezpečí necítil,“ pokračoval muž. „Měl jsem dojem, že mě někdo sleduje. Trvalo to celé měsíce.“

„Ten dopis nejspíš s Oliverovou smrtí nějak souvisel,“ poznamenala Leigh.

Stařec se zachmuřil. „To je možné.“

„Můžete nám to nějak vysvětlit?“

Arno chvíli skládal myšlenky dohromady. „Bude lepší, když začnu od začátku. Jak víte, námět knihy vašeho bratra se shodoval s tématem, kterým se zabývám už spoustu let.“

„Mozartova smrt,“ přitakala Leigh.

„Nejenom jeho smrt, ale i události, které jí předcházely, provázely ji, a dokonce ji mohly i způsobit… a podle mě ji také způsobily. Abyste to správně pochopili, musíme se vrátit do osmnáctého století…“

„Při vší úctě, profesore,“ přerušil ho Ben. „Nepřišli jsme kvůli tomu, abyste nám dával přednášku z dějin umění o někom, kdo zemřel před dvěma sty lety. Chceme přijít na to, co se stalo Oliverovi.“

„Pokud mě vyslechnete,“ opáčil muž, „myslím, že by vám to mohlo pomoci pochopit spoustu nejasností.“

„Oliver mi říkal, že velká část jeho bádání se týkala Mozarta a svobodných zednářů,“ připomněla Leigh.

Arno kývl. „Není žádným tajemstvím, že i sám Mozart k zednářům patřil. Do lóže byl přijat v roce 1784 a svobodným zednářem zůstal až do své smrti o sedm let později. Tou dobou už údajně v hierarchii postoupil na úroveň třetího stupně – mistr zednář. Mozart byl zednářství tak oddaný, že dokonce přemluvil i svého otce Leopolda, aby se k nim přidal. Dodával taky hudbu k jejich různým událostem a spousta jeho přátel se nechávala zasvětit.“

Ben netrpělivě poposedl. „Nechápu, jak to spolu souvisí.“

Leigh mu položila dlaň na předloktí. „Pokračujte, pane profesore.“

„Dnes lidi vnímají svobodné zednářství spíš jako takový žert, přinejlepším jako společenský klub podobný třeba rotariánům,“ poznamenal Arno, „ale v Evropě osmnáctého století to byl ohromně důležitý hybatel kulturních i politických událostí. V Rakousku v osmdesátých letech osmnáctého století představovali zednáři intelektuální elitu, významný styčný bod pro ideály svobody, míru a rovnosti. Vídeňské zednářské lóže sestávaly z mnoha nejvlivnějších jmen tehdejší doby – šlechtici, vysoce postavení politikové, diplomaté a vojenští důstojníci, bankéři, obchodníci. A nechyběli ani ryzí intelektuálové – spisovatelé, umělci, hudebníci.“

„Netušila jsem, že měli takovou moc,“ vydechla Leigh.

Stařec pokýval hlavou. „Měli, ale ta se také stala jejich zkázou. Sledovaly je jiné, ještě mocnější síly. Většina informací, které o tehdejších vídeňských zednářích máme, vlastně pochází od rakouské tajné policie. Svobodné zednářství bylo v rakouské monarchii na příkaz papeže oficiálně zakázáno a přežívalo jen díky toleranci císaře Josefa II. V roce 1785 ale jeho sympatie poněkud ochladly. Zdálo se mu, že zednáři získali příliš velkou moc a vliv, a tak nařídil drastické omezení vídeňských lóží a tajné policii nařídil sestavit seznam všech aktivních členů. Ten seznam pak zůstal ve dvorním archivu.“

„Proč ta náhlá změna?“ zeptala se Leigh.

„Musíte pochopit atmosféru v tehdejší společnosti,“ vysvětloval profesor trpělivě. „Mozart žil v bouřlivé, převratné době. Uběhlo jen pár let od chvíle, kdy Američané svrhli nadvládu britských kolonialistů a ustavili nový, svobodný národ. Revoluce se vznášela ve vzduchu a v roce 1789, pouhé dva roky před Mozartovou smrtí, se na prahu příšerného krveprolití ocitla Francie.“

„A do toho byli svobodní zednáři taky zapletení?“

„Řekněme, že se stále více přikláněli k sílícímu revolučnímu, protimonarchistickému hnutí,“ připustil muž. „S ideály volnosti, rovnosti a bratrství nabízeli dokonalý symbol počátku nové éry svobodných myšlenek. A jak se francouzská revoluce dávala do pohybu, některé revoluční’kluby‘, jako třeba Robespierrovi jakobíni, vycházely při svém uspořádání ze zednářských lóží a stejně tak do své politické ideologie vnášely zednářský symbolismus. Když v Americe pokládal George Washington základní kámen washingtonského Kapitolu, hrdě si pro tuto příležitost oblékl zednářskou zástěru, kterou speciálně pro něj ušila manželka francouzského armádního revolucionáře La Fayetta Adrienne. Dalším zednářem byl i Thomas Jefferson, který intenzivně čerpal z ideálů volnosti a rovnosti, když pracoval na konceptu Prohlášení nezávislosti. Zednářství bylo enormně silný proud a mělo možnost ovlivňovat politické změny po celém světě.“

„Takže se muselo přirozeně zarazit,“ řekl Ben.

„To bez debaty,“ přisvědčil Arno s hořkým úsměvem na rtech. „Ke konci osmdesátých let osmnáctého století začaly v Mozartově Rakousku růst obavy, že zednáři vyvolají v zemi stejné revoluční a prorepublikové nálady, jaké zažívaly Francie a Amerika. Byly to hodně nebezpečné časy; spousta šlechticů, kteří původně se zednářskými ideály sympatizovali, se začala znepokojovat. No a pak, když se revoluční davy prohnaly přes celou francouzskou monarchii a představitelé aristokracie skončili pod gilotinou, se Rakousko rozhodlo proti zednářům ostře zasáhnout. Do roku 1791 byli v zemi v podstatě vymýceni. Pro Mozarta a jeho zednářské bratří to bylo období vážné krize.“ Profesor se na okamžik odmlčel. „K moci se dostal nový vladař, Leopold II. Zednáři nedokázali odhadnout, jak se k nim zachová, ale přílišným optimismem neoplývali. A pak Mozarta a jeho blízkého spolupracovníka, divadelního producenta a rovněž člena zednářské lóže Emanuela Schikanedera, něco napadlo.“

„A copak to bylo?“ pobídl jej Ben netrpělivě.

„Říkali si, že pokud se jim podaří uchovat dobrou pověst zednářů v očích veřejnosti, mohli by spolek zachránit před všeobecným zatracením,“ pokračoval stařec. „A tak se pustili do něčeho, co bychom z dnešního pohledu nazvali obrovskou propagační kampaní. V hlavě nosili nápad na operu, která by oslovila nebývalé množství diváků – lidové představení, které by se všem líbilo, a přitom hlásalo zednářské ideály výchovy člověka k vyšším mravním principům skrze moudrost, lásku a dobro, a taky předznamenávalo příchod nového společenského řádu. Operu plnou záhadných symbolů oslavujících svobodné zednáře a jejich filozofii.“

„Kouzelná flétna,“ špitla Leigh.

Profesor souhlasně přikývl. „Opera měla premiéru ve Vídni na konci září 1791 a veřejnost i kritici ji přijali s bouřlivým nadšením. Každý večer dávali dvě představení před vyprodaným hledištěm.“

„Byla to ta nejúspěšnější věc, jakou Mozart složil,“ poznamenala Leigh.

„Ano, měl to být začátek nového období i pro něj,“ pravil souhlasně Arno. „A jeho soukmenovci ten počin vnímali jako novou naději pro celé společenství. Jenže nakonec to měla být poslední opera, kterou kdy napsal. Tři měsíce nato už byl po smrti.“

„Tak moment,“ vyhrkl Ben. „Leigh, tys mi přece tvrdila, že Mozarta zabili právě zednáři kvůli tomu, že v Kouzelné flétně vyzradil jejich tajemství.“

„No, to jsem si myslela…“

„Ale to teda nedává moc smyslu,“ pokračoval Ben. „Jestli se z Mozarta stala nová naděje zednářů, cosi jako jejich poradce pro styk s veřejností v době, kdy ho nejvíc potřebovali, proč by ho zabíjeli?“

Arno se pousmál. „Máte naprostou pravdu. Tahle teorie zcela postrádá logiku a stejně tak jí odporuje fakt, že právě zednáři po Mozartově smrti poskytli jeho ženě Constanze velkou morální a finanční podporu.“ Muž se obrátil k sopranistce. „Váš bratr si téhle nesrovnalosti všiml už na samém začátku svého výzkumu. Věděl, že pro nenadálou Mozartovu smrt neexistuje uspokojivé vysvětlení.“

„Pokud byl ovšem vůbec zavražděn,“ podotkl Ben. „Jak si můžeme být jistí, že je na té konspirační teorii o jeho vraždě vůbec něco pravdy?“

„Jako oficiální příčina Mozartovy smrti se uvádí akutní revmatická horečka,“ odvětil stařec. „Nicméně spoustě lidí, kteří se kolem něj v té době pohybovali, připadaly okolnosti jeho smrti velmi podezřelé. Ke konci života Mozart často zmiňoval své přesvědčení, že jej někdo jednoho dne otráví – a přesto se odborníci tuhle verzi nikdy neobtěžovali pořádně prozkoumat. Mozartův starší syn Carl Thomas byl rovněž přesvědčen, že jeho otec zemřel nějakým nekalým způsobem. Tělo vykazovalo neobvyklé známky shodné s příznaky otrávení.“ Profesor pohodil rameny. „Podle tehdejších lékařských záznamů nemůže otravu nikdo vyvrátit. Ale nejdůležitějším důkazem je ten dopis.“

„Co se v něm píše?“ zeptala se Leigh.

Arno se zatvářil překvapeně. „Vy jste ho nečetla?“

„Měla jsem Oliverovu kopii, ale ta shořela,“ vysvětlila Leigh. „Takže z něj znám jenom pár útržků.“

„Ale jistě vám ho ukázal i váš otec, ne?“

„Pane profesore, bylo mi devatenáct. Měla jsem jiné starosti.“ Sklouzla pohledem k Benovi. „Moc si z toho dopisu nepamatuju.“

„Aha…“ Stařec se odmlčel a poškrábal se na bradě. „Takže Řád Ra, o kterém se dopis zmiňuje, vám nejspíš nic neříká.“

Ben si vzpomněl na slovo z Oliverových poznámek a na okamžik se zamyslel. „Ra jako ten egyptský bůh slunce?“ otázal se.

Leigh na něj zazírala.

Ben zachytil její pohled. „Teologie,“ prohodil. „Studentská léta.“

„Tys studoval teologii?“

„To už je dávno.“

Profesor se pousmál. „Máte pravdu, do starověkého Egypta lze vysledovat spoustu obřadů a tradic svobodného zednářství. Ale Ra taky znamená král. Někdy se přepisuje rovněž jako Re,a tak se dá spojit s latinským výrazem pro krále – rex.“

„A co to tedy je, ten Řád Ra?“ zajímal se Ben.

„Původně to byla taková malá, dost obskurní zednářská lóže,“ vysvětloval Arno. „Její členové patřili vesměs k šlechtickému stavu a podporovali monarchii, proto si dali jméno, které odráželo jejich politické smýšlení – pro ně to tedy byl Rád krále. Jejich názory se od sílících republikánských nálad ve společenství diametrálně odlišovaly a čím víc vládnoucí třída vnímala zednáře jako hrozbu, tím víc rostla náklonnost Řádu k monarchii. Takže zatímco zednářství symbolizovalo svobodu, demokracii a lid, Řád Ra reprezentoval pravý opak. Byli to váleční štváči, zarputilí kapitalisté, poplatná organizace založená za tím účelem, aby elitářským vládám pomáhala vůli lidu potlačovat.“

„Taková zlotřilá frakce,“ utrousil Ben.

„Přesně tak,“ přisvědčil profesor. „A taky nesmírně mocná se spoustou kontaktů. Řád Ra se angažoval v mnoha politických intrikách, k nimž v neposlední řadě patřilo tlačit na rakouského císaře, aby okamžitě zakázal i zbylé zednáře, klidně i pod hrozbou popravy.“

„Abych si to ujasnila,“ přerušila ho Leigh, „naznačujete, že Mozarta zabil Řád Ra, protože popularizoval svobodné zednáře v Kouzelné flétně?“

Ve starcových očích se zalesklo. „Právě o tom jsem přesvědčen a ten dopis to podle mě dokazuje. Mozart pro ně představoval potenciální hrozbu. Kdyby se mu podařilo získat pro zednáře znovupřízeň veřejnosti, stal by se pak hodně nebezpečným. Byla to vycházející hvězda, meteorický talent, který sotva začínal zářit. Obrovský úspěch Kouzelné flétny mu zajistil značnou prestiž, u dvora právě získal prominentní post a těšil se i přízni samotného císaře.

Jenže jeho nepřátelé stoupali taky. Členové Řádu Ra rychle pronikali do tajných služeb a v roce 1791 už tvořili významnou část jejich výkonných složek. Agenti z jeho řad byli krutí, bezcitní násilníci a jejich velmistr nebyl nikdo jiný než šéf rakouské tajné policie, nemilosrdný vrah, který zednářům přísahal totální zničení.“

Ben se chtěl zeptat na mužovo jméno, ale Arno se nenechal přerušit.

„Do roku 1794, pouhé tři roky po Mozartově smrti, bylo zednářství v Rakousku úplně potlačeno. Došlo k mnoha vraždám – k některým otevřeně, k jiným o něco skrytěji. Travičství patřilo k nejčastějším modům operandi a taky to byl ten nejvhodnější způsob, jak se zbavit někoho s počínající hvězdnou kariérou, třeba Mozarta. Museli být opatrní. Méně známé zednáře, například Gustava Lutzea, potkal daleko krutější konec.“

„Kdo to byl?“ otázala se Leigh.

„Adresát Mozartova dopisu,“ odvětil profesor. „Člen téže vídeňské lóže, zvané Beneficence. Mozart ho chtěl varovat před rostoucím nebezpečím. Dopis je datovaný šestnáctého listopadu 1791, nejspíš poslední, co kdy napsal. Takzvaní experti samozřejmě tvrdí, že poslední psaní poslal čtrnáctého října své manželce do lázní Baden. Pitomci. Každopádně ten skutečně poslední dopis nikdy nedorazil; bylo už příliš pozdě.“

„Co se Lutzeovi stalo?“ zajímal se Ben.

„Našli ho mrtvého dvacátého listopadu 1791 – dva týdny před tím, než zemřel Mozart. Přivázali ho ke kůlu a umučili k smrti. Měl vyvrhnuté vnitřnosti a useknutý jazyk. Tajná policie z té vraždy obvinila zednáře.“

Ben se postavil a sáhl do kapsy. „Pane profesore, rád bych, abyste se na něco podíval.“ Vytáhl kompaktní disk v plastovém obalu. „Můžu?“ Obešel stůl a vložil médium do počítače.

„Co je to?“ ptal se Arno, zatímco přístroj se s jemným vrčením probouzel k životu.

„Něco, co viděl Oliver tu noc, kdy umřel,“ řekl Ben. „Jen se pozorně dívejte.“

Stařec zmateně zamrkal na obrazovku. Leigh zůstala sedět na svém místě; netoužila videonahrávku znovu sledovat.

Soubor se spustil. S ubíhající stopou Ben pozoroval profesorův výraz. Oběť už byla na scéně, hrůzné představení začalo.

Arno vytřeštil oči a z obličeje se mu vytratily poslední zbytky zdravé barvy. Třesoucím se prstem mlčky ukázal na monitor.

Ben se natáhl k počítači a zastavil přehrávání těsně před tím, než odsouzenci usekli jazyk. Muž na zamrzlém obrázku měl obličej křečovitě stažený bolestí. Čepel visela ve vzduchu a leskla se ve světle svící.

Profesor se sesul do pracovního křesla. „Dio mio,“ vydechl a kapesníkem si otřel kapku potu z čela. „Tak je to pravda.“

„Co je pravda, pane profesore?“ otázala se Leigh.

Stařec se právě chystal odpovědět, když se okno za ním roztříštilo směrem do místnosti a obrazovku počítače pocákala sprška krve.

28

Odstřelovač vklíněný mezi zkroucené větve stromu, jenž stál osmdesát metrů od domu, sledoval zvětšovacím teleskopem, jak se Arnovo tělo zhroutilo mimo jeho zorné pole. Palcem v rukavici rychle přepnul vybraný palebný mód z jednoranného na plně automatický a vyslal hustou dávku do oken pracovny. Úlomky skla a kousky kamenného zdivá se rozletěly na všechny strany. Střelci se roztáhla ústa ve spokojeném úsměvu.

Ben se vrhl přes profesorův stůl, popadl Leigh za zápěstí a smýkl s ní na podlahu. Pak vyrval z počítače kompaktní disk a padl k zemi. V obrazovce zela díra po kulce a zlověstně se z ní kouřilo.

Poslední zbytky okna padly za oběť další spršce kulek, které se v nevyrovnané řadě prokousaly deskou pracovního stolu, roztrhaly počítač na kousky a zasáhly i knihovnu na opačném konci pracovny. Stříbrný svícen se převrátil těsně vedle roztříštěné křišťálové karafy s grappa. Silný alkohol rázem vzplál vysokými plameny; kapající oheň se rychle rozšířil na koberec, z něhož začal nenasytně ukusovat.

Ben s Leigh se pevně tiskli k mohutné zdi přímo pod oknem. Celá zem byla pokryta střepy a různými odštěpky. Ben vytáhl zpoza pasu svoji pětačtyřicítku a z rozmláceného okna vystřelil naslepo pár ran.

Ucítil oheň a otočil se, aby se podíval, odkud se šíří. Z protějšího konce místnosti stoupal černý kouř. Plameny už s praskáním olizovaly celý dveřní rám.

Arno ležel zhroucený pod stolem a rohož prosakovala krví. Leigh se k němu opatrně připlazila. Ze starcových očí pomalu vyprchával život. Leigh chtěla něco udělat, zastavit krvácení, odtáhnout profesora od okna. Trápilo ji ještě mnoho otázek, na které chtěla znát odpověď. „Pane profesore, ten dopis,“ vykřikla v zoufalství. „Kde je ten dopis?“

Stařec na ni na prchavý okamžik zaostřil zrak a rty se mu neslyšně pohnuly. V koutku úst se mu hromadila krvavá pěna.

Střílení náhle ustalo a Ben obezřetně vyhlédl ze zničeného okna. Nikoho neviděl, ale ze dvora k němu doléhaly hlasy a dusot utíkajících nohou. O kus dál zapraskala vysílačka.

Polovina pracovny už lehla popelem. Kulkami potrhané knihy se vzňaly a dým nezadržitelně houstl.

Arno se rozkašlal; ze rtů mu stékal pramínek jasné krve. Pokoušel se promluvit, ale z úst mu zašuměl jen dlouhý vzdech. Hlava mu klesla na stranu.

Ben na něj letmo pohlédl. „Je mrtvý, Leigh.“

Žena starcem prudce zatřásla. „Chtěl nám něco říct.“

„Už pro něj nemůžeš nic dělat. Jdeme.“ I přes nepříjemné zvonění v uších a praskání ohně uslyšel Ben nějaký pohyb zespoda. Blíží se k nim. Zkontroloval zásobník. Zbývaly tři rány.

Dveře obléhaly hladové plameny – budou muset proběhnout skrz. Ben strhl ze stojanu profesorovo sako, pomohl Leigh na nohy a přehodil jí těžký tvíd přes hlavu a ramena. Přidržoval ji za paži; dvěma rychlými kroky se přesunuli k dusivému kouři a Ben vší silou vykopl. Oheň se mu vrhl na kotník. Dveře pracovny se neochotně otevřely; Ben si zakryl oči a skočil do plamenů. Leigh neustále táhl za sebou.

Chodba byla prázdná, ale na schodišti dusaly těžké kroky. Ben se vrhl doprava – stále držel Leigh za ruku. Za dveřmi na konci chodby odhalili krátké schodiště a na podestě další dveře. Ben zhruba tušil, kde jsou. Cestou dovnitř postřehl hranatou vížku s hodinami vyrůstající přímo zprostřed domu. V každé straně měla zasazená okna nabízející výhled na svažující se stříšky. Ben dveře se škubnutím otevřel. Nemýlil se.

Točité schodiště je vedlo strmě nahoru. Těžká vrata do věže byla vyrobena z masivního dubového dřeva. Vběhli dovnitř a Ben vrata zajistil mohutným trámem. Rozhlédl se kolem sebe a snažil se zorientovat. Hlasy. Někdo bouchal na vrata. Když zapraskaly střely, Leigh spěšně uskočila.

„Tudy.“ Ben kývl k oknům v dalším patře zabedněným okenicemi. Staré dřevěné schodiště unaveně zavrzalo. Ben pustil Leigh před sebe a následoval ji v těsném závěsu.

Věží otřásla rána z brokovnice a z dřevěných vrat odletěly tlusté třísky. Brzy se dostanou dovnitř.

Ben vykopl okenici; přímo pod nimi se rozléhala široká střecha z červených tašek. Venku se pomalu snášel soumrak.

Leigh se třásly nohy, když šplhala oknem na střechu. Z té výšky se jí zamotala hlava. Když ji Ben vedl po střešním hřebenu, zabodla zrak k zalesněnému horizontu a zapadajícímu slunci před sebou.

Střecha se svažovala ke straně. Ben se pustil dolů a pomáhal Leigh; na zvětralých jílových taškách jí uklouzla noha a málem spadla – Ben ji však pevně svíral za paži, a tak se udržela. Zamžoural přes okraj. Stále se nacházeli příliš vysoko nad zemí.

Věžní okenice se s třesknutím rozletěla a ven vykoukl nějaký muž. Na sobě měl černou bundu a v ruce automat s krátkou hlavní. Ústí zbraně se zalesklo v záři oranžových paprsků a Benovi s Leigh pod nohama prosvištělo několik kulek. Ben palbu opětoval a muž na okamžik zmizel z okna.

Ben si zastrčil pistoli za pas a stiskl Leigh ruku. „Věř mi,“ řekl jenom. Z jejího pohledu snadno vyčetl, co se jí honí hlavou.

Pak dvěma ráznými kroky přiskočil k okraji střechy a vrhl se dolů, aniž Leigh pustil.

Žena zalapala po dechu. Vzápětí však dopadli na pruhovanou vysunovací roletu – nečekaně prudké přistání Leigh vyrazilo dech. Kutáleli se po plátně, když se náhle ozvalo zapraskání chatrné hliníkové vzpěry. Napnutá markýza povolila a s nečekanou grácií snesla jejich zamotaná, zápasící těla v obřím ranci na jídelní terasu.

Ben narazil na cihlový gril, Leigh skončila na kulatém plastovém stolku. Přetočila se a dopadla na zem na všechny čtyři; krom pár oděrek neutrpěla žádné zranění. Ben se vyškrábal na nohy a s bolestivou grimasou ve tváři se držel za záda. Znovu popadl Leigh za ruku.

Vyrazili do zahradního porostu. I přes vlastní sípání za sebou Leigh slyšela hlasitý křik. Ozvalo se několik výstřelů a Ben cítil, jak mu kousek od hlavy proletěla kulka. Prodrali se hustými křovinami a ocitli se v lesnatém parku. Sprintovali dál mezi stromy; větve je šlehaly do očí. Náhle se před nimi objevila vysoká kamenná zeď – kousek od nich vydrolená tak, že ji mohli přelézt.

Za zdí se rozléhal starý, zarostlý a zablácený hospodářský dvůr. Zchátralé dřevěné budovy byly potažené zelenými lišejníky. Ben se ohlédl k otvoru mezi kameny – rychle se k nim blížilo půl tuctu plně ozbrojených mužů, v jejichž obličejích se zračilo nezdolné odhodlání.

V pistoli měl poslední dvě kulky. Zacílil – ale vzápětí si to rozmyslel. Zabil by nanejvýš dva a pak by mu zbyla nenabitá zbraň. Fatální taktická chyba.

Zapadli do opuštěné kůlny. Polorozpadlou stavbu vyplňovalo bezpočet polic, krabic a zahradnického nářadí. Ben chňapl hrábě a chtěl jimi zapřít dveře – než to však stihl, opřelo se do nich těžké tělo a vyrazilo je. Ben dveře zakopl zpátky a uvěznil mužovu paži v zárubni. Útočník držel v ruce automat škorpion; boční stěnu kůlny provrtaly kulky. Leigh zděšeně vykřikla.

Ben popadl z nejbližší police jakýsi zrezivělý nástroj – byla to vzduchová nastřelovací pistole. Přitiskl ji vší silou na silnou tlapu a zmáčkl. Dlaň ve vteřině přišpendlil k zárubni deseticentimetrový rezavý hřeb a z rány vytryskla krev. Ben do hřbetu ruky ječícího muže vypálil ještě tři hřeby a škorpion s rachotem spadl na zem. Ben jej zvedl. Prázdný zásobník. Úplně k ničemu. Zase zbraň odhodil.

Dřevěnými stěnami stodoly pronikly dovnitř další kulky. Jedna z hromad ledabyle naskládaných beden se sesula k zemi a odhalila mezeru mezi prkny. Ben s Leigh se protáhli skrz a po rozblácené pěšině doběhli k protější stodole.

Střelci postřehli, jak se vrata stodoly zavřela. Se zbraněmi v pohotovosti obezřele zamířili k velké dřevěné stavbě a vyměňovali si ostražité pohledy. Na hospodářství se sneslo tíživé ticho, jen zdáli k nim doléhalo krákání vran.

Klid náhle proťalo horlivé zatúrování motoru, jež vycházelo zevnitř stodoly.

Muži nestačili zareagovat. Stěny stodoly se rozletěly v obrovských kusech latí a na dvůr se vyřítil starý nákladní vůz bezpostranic, jenž neomylně zamířil ke dvěma útočníkům a srazil je do bláta. Ostatní stihli uskočit a spustili palbu ze zákrytu. Namísto řidiče či pneumatik však trefili jen obrovské balíky sena naložené na korbě. Jeden z mužů zaklel a naléhavě ječel do vysílačky.

Náklaďák se smykem stočil ze dvora na polní cestu, která se vinula do příkrého kopce. Venku už se setmělo a slabé žluté světlo reflektorů ozařovalo skalnatou stěnu hory na jedné straně úzké silnice a prudký svah na druhé. „Copak tahle věc nedokáže jet rychleji?“ křičela Leigh přes namáhavé kvílení motoru.

Ben dávno sešlápl pedál plynu až k podlaze, avšak ukazatel rychlosti se nevyšplhal výš než na šedesátku. V zrcadle pak spatřil něco, co doufal, že se neobjeví – silné reflektory, jež se rychle přibližovaly. Dva páry.

Výraz v jeho obličeji Leigh neunikl. Stáhla okýnko na své straně a vyhlédla ven. Studený vítr jí rozevlál vlasy. „To jsou oni?“ křikla.

V odpověď se ozvalo několik výstřelů a vysypalo se boční zrcátko. „Budou mířit na pneumatiky,“ zahlaholil Ben. „Vem volant, prosím tě.“

„Co chceš dělat?“

„A nepouštěj plyn z podlahy,“ dodal Ben a otevřel dveře u řidiče. Jakmile Leigh přebrala řízení, vyhoupl se z kabiny. Ostrý vítr jej okamžitě udeřil do uší a opíral se mu do šatů. Skalní stěna, jasně nasvětlená pronásledujícími vozy, ubíhala sotva půl metru od jeho obličeje. Ben se centimetr po centimetru přesouval po straně burácejícího náklaďáku dozadu.

Vzduch znovu proťalo několik střel. Díky žokům slámy na valníku jej muži ještě nezahlédli. Vůz sebou házel ze strany na stranu a chvílemi se stáčel nebezpečně blízko ke skále. Bena málem srazil vyčnívající keř, ale nevzdával se. Sebral všechny síly a překlonil se přes nákladovou plochu.

Tři obrovské snopy byly metr a půl vysoké a naskládané jeden za druhým, přichycené silnými lany napjatými jako struny. Široké černé krycí pruhy polyetylenu se praskavé třepotaly ve větru. Ben se jednou rukou přidržoval bočnice a druhou vytáhl pistoli zpoza pásku.

Čtyři lana. A pouze dva náboje.

Vůz se nečekaně odrazil o skalní výčnělek a jedním kolem balancoval na samém okraji propasti na druhé straně vozovky. Ben na okamžik visel ve vzduchu, naprosto nechráněný, oslepený reflektory pronásledujících automobilů. Uslyšel zapraskání výstřelů a vzápětí mu paží projela ostrá bolest. Kulka si našla jeho levé nadloktí a zavrtala se do masa. Přitiskl ústí hlavně k nejbližšímu lanu, v duchu odhrkal modlitbičku a zmáčkl spoušť.

Pistole dala zpětný ráz a lano se přetrhlo. Konce, z nichž se kouřilo, spadly zplihle na valník – ale nic víc se nestalo.

Špatné lano.

Kousek od Benova ucha zaskřípalo o ocelovou konstrukci náklaďáku několik kulek. Přitlačil hlaveň k dalšímu lanu. Poslední rána.

Vystřelil.

Přetržené lano vyletělo s takovou silou, že mu málem vyrazilo zbraň z ruky. Znenadání volné žoky se zakymácely, převážily se na bok a skutálely se dozadu. Dopadly na vozovku do proudu nevýrazného červeného světla koncových světel náklaďáku; tři tuny sena se jako bomby hopsavě řítily vstříc pronásledujícím vozům, které horečně brzdily.

Prudkou změnu směru obou automobilů provázelo pištění brzd a pneumatik. Řidiči dělali, co mohli, ale silnice byla příliš úzká. První vůz se téměř v plné rychlosti střetl s těžkým balíkem a poté následoval rachot rozbitého skla a ohýbaného kovu. Černý igelit nápor nevydržel a seno se rozletělo po vozovce. Vozidlo dostalo smyk a převrátilo se. Vzápětí do něj zezadu narazil druhý automobil a poslal jej přes nezajištěnou krajnici do propasti. Ben koutkem oka zachytil, jak se vůz řítí v saltech po strmém srázu dolů. Druhé auto vpálilo do skalní stěny na opačné straně silnice, odrazilo se a zůstalo stát.

Náklaďák kodrcal dál. Ben, s levým rukávem promočeným krví, se vyškrábal na valník, postavil se a pohledem se loučil s vraky mizejícími v hluboké tmě.

29

RAKOUSKO

Claru odvezl do bezpečí a to pro něj bylo nejpřednější. Kinski neváhal ani na okamžik; teď už se k ní nikdo nedostane. U Hildegardy ji nikdo hledat nebude.

A teď zpátky k věci. Jestli si někdo myslí, že ho tímhle zastaví, tak je na pěkném omylu. Kinski byl sice hromotluk, ale pohyboval se svižně. Lidé před mužem s odhodlaným pohledem, jenž spěchal chodbou dlouhými kroky, bezděčně ustupovali. Výraz v jeho obličeji pravil jasně: jdete mi z cesty a v takovém okamžiku nebylo radno si s detektivem začínat. Ti, kdo ho znali, už tento výraz zažili mnohokrát, avšak nikdy v takové intenzitě. Uskakovali před kolegou jako mřínci před žralokem.

Ani před kanceláří velitele okrsku Kinski nezpomalil. Ramenem rozrazil dveře a vmašíroval dovnitř.

Ani na tom nebylo nic neobvyklého, podobně do svatyně nadřízeného vstoupil snad stokrát. A pokaždé jej přivítalo totéž – neurovnaná hromada složek i volných papírů, zatuchlý pach vychladlých zbytků kávy v tisících kelímků rozestavěných v každém volném koutku místnosti a vždy stejný velitel, prošedivělý, uštvaný a vyčerpaný, shrbený za stolem. Jako by patřil k nábytku, byl téměř srostlý s budovou. Byl jednou z těch věcí, na které si člověk dávno zvykl a nečeká, že by se kdy mohly změnit.

Jenže dnes Kinski vtrhl do kanceláře – a všechno bylo jinak.

Muži usazenému za stolem bylo asi o polovinu méně než veliteli, jehož znal. Měl tmavé vlasy ulízané dozadu a na očích elegantní brýle se zlatými obroučkami. Na sobě nažehlený oblek a perfektně uvázanou kravatu. Byl štíhlý a skvěle upravený. Šéfův pravý opak.

I kancelář byla dokonale uklizená a voněla osvěžovačem vzduchu. Na stole se neválely žádné papíry, jen malý, tiše předoucí notebook na straně. Namísto staré zašlé poškrábané kovové skříně přetékající pořadači, která okupovala roh místnosti posledních patnáct let, se skvěla zbrusu nová kartotéka. Dokonce i okna byla umytá.

„Kde je Schiller?“

Mladší policista vzhlédl a střetl se očima s detektivovým pronikavým pohledem. „Kdo jste?“ otázal se.

„Kinski. Kdo jste sakra vy?“

„Gessler. Pro vás pan Gessler, pitomče. Než příště vlezete do mojí kanceláře, laskavě zaklepejte. Je to jasné?“

Kinski neodpověděl.

„No? Tak co jste to do prdele chtěl?“

„Kde je Schiller?“ opakoval Kinski.

„Odešel,“ odvětil Gessler.

„Kam?“

Gessler si strhl brýle z nosu a nasupeně na detektiva zazíral. „Vypadám snad jako nějaká zasraná cestovka? Jak to mám kruci vědět? Nejspíš se válí někde na pláži na jih od rovníku, popíjí koktejly a pozoruje holky. Co tak člověku v důchodu zbývá?“

„On odešel do důchodu? Ještě včera jsem s ním mluvil, a nic mi neřekl. Věděl jsem, že se to blíží, ale…“

Gessler pokrčil rameny „Dostal příležitost, tak se jí chopil. A teď, detektive, měl jste nějaký důvod k tomu, abyste takhle vpadl do mojí kanceláře? Protože jestli ne, navrhuju, abyste rychle odprejskl a věnoval se něčemu užitečnému.“ Pousmál se. „Ano?“

30

KDESI NA VENKOVĚ V ITÁLII

Počkali, až z oken nákladního vozu vyšlehnou plameny. Teprve když barva na dveřích zpuchýřovatěla a k nebi se dral černý kouř, obrátili se a odešli z mýtiny pryč.

Na zemi padal soumrak, vzduch byl studený a vlhký. Zavázaná paže začínala Bena hodně bolet, ale kulka naštěstí pronikla jen svalstvem. Měl velké štěstí.

Kráčeli mlčky po prázdné polní cestě. V údolí pod sebou vidělivzdálené žluté tečky světel v oknech nějakého stavení. Po chvíli došli k bráně, před níž stál sloupek s nějakou cedulí.

Rossiho jízdárna se právě nacházela v období mimo sezónu. Gino Rossi s manželkou vlastnili pět chatek, které v létě pronajímali jezdcům objevujícím krásy místního venkova, avšak nyní zely prázdnotou. Dva cizinci, již nabízeli za přespání hotovost na ruku, pro ně byli příjemným překvapením. Rosalba Rossiová jim připravila pořádnou porci tagliatelle s rajčatovou omáčkou, která provoněla celý statek bazalkou a čerstvým česnekem, zatímco její manžel narychlo setřel v chatce prach a zažehl vytápěcí systém.

Po večeři koupil Ben od Gina ještě dvě lahve červeného Sangiovese a pak spolu s Leigh popřáli manželům dobrou noc a uchýlili se do chaty. Byla vybavena jen tím nejnutnějším, ale bylo v ní teplo a útulno. Uvnitř stály dvě dřevěné postele s dekami sešitými z různobarevných kousků látky a na nabílené příčce, jež lůžka oddělovala, visel jednoduchý kříž.

Při večeři si Ben všiml, že Leigh se svého jídla sotva dotkla. Teď sebou žuchla na postel, bledá a znavená. Ben si přisedl a nalil oběma trochu vína. Chvíli jen tiše seděli a čekali, až začne působit alkohol a trochu je uvolní.

„Tohle je na mě moc,“ hlesla Leigh. V jejím hlase byla znát vyčerpaná nervozita.

Ben ji zlehka objal kolem ramen a přitáhl k sobě. Bylo zvláštní mít ji tak nablízku. Opřela se mu hlavou o hruď; cítil její teplo, její stehno přitisknuté k jeho, tlukot jejího srdce na své paži. Teprve po chvilce si uvědomil, že ji hladí po jemných, hedvábných vlasech a dlaní mimoděk sklouzává po její šíji až k rameni.

Rozpačitě se od ní odsunul. Natáhl se pro láhev a dolil si vína. „Všechno se spraví, neboj,“ pravil.

„Jak nás tam našli?“ špitla.

Ben neodpověděl.

Jako by četla jeho myšlenky. „Je to moje vina, že jo? Odposlouchávali mu telefon.“

„Není to tvoje vina, i já jsem se mu přece snažil dovolat. Už na to nemysli, potřebuješ si odpočinout.“

„Jenže já jsem se představila jménem,“ pokračovala. „Tys mi říkal, abych ho nikde nezmiňovala, ale já jsem tě neposlechla. A jenom kvůli mně je teď ten chudák stará po smrti.“

„Tys tu spoušť nezmáčkla,“ poznamenal Ben.

„Jako by se stalo.“ Povzdechla si. „Co je tohle za lidi? Jsou úplně všude.“ Ustrašeně vzhlédla k Benovi. „Zabijí i nás, vím to.“

Klidným hlasem ji uklidňoval, ale mysl horečně pracovala. Od Arnova domu urazili asi dvacet kilometrů. Byl si jistý, že je nikdo nesledoval – pro tuto chvíli tedy byli v bezpečí. Ale dlouho se zdržet nemohou, a Ben neměl tušení, kam jít dál. Stále nevěděli, kde hledat Mozartův dopis. Oliverova stopa podle všeho vychladla.

V hlavě mu zazněla profesorova slova: Vrátil se, kam patří. Schoval jej na nějakém bezpečném místě, jenže kde? Kam by tak ten dopis mohl patřit? Snad tam, kde vznikl – do Rakouska?

Leigh konečně usnula, prsty stále omotané kolem stopky prázdné sklenky na víno. Hrud se jí s dechem pomalu zvedala a zase klesala. Ben vzal ženě skleničku z ruky, přikryl ji dekou a několik okamžiků ji sledoval. Zůstal sedět na posteli a vypil druhou láhev vína, k níž dokouřil poslední cigarety. Mysl mu vířila. Tolik otázek – a žádné odpovědi.

Asi v půl dvanácté vstal a vyšel do chladné noci, aby si pročistil hlavu. Pod nohama mu křupala zmrzlá jinovatka. Obrátil zrak k nebi a v rychlosti se z dlouhého zvyku zorientoval podle Polárky.

Naproti chatkám se podél ohrady táhla řada kamenných přístavků, stájí a chatrných budek z vlnitého plechu. Někde v dálce zaštěkal pes. V zaprášeném okýnku jedné z bud se svítilo a zevnitř se ozývaly kovové rány. Ben se vydal k domku a mezerou mezi rezavějícími plechy nahlédl dovnitř. Byla to provizorní dílnička plná otlučených farmářských nástrojů, s policemi prohýbajícími se pod různým nářadím. Přímo uprostřed stál starý Fiat Strada, pod jehož kapotou něco kutil nějaký mladík s kudrnatými vlasy.

Ben zamířil k otevřeným dveřím. „Ciao,“ prohodil. „Já jsem Steve.“

Muž se otočil. Byl mladší kopií Gina Rossiho, mohlo mu být tak devatenáct dvacet let.

Ben pohodil rukou k vozu. „Potíže?“ zeptal se italsky.

„Ciao, Steve. Sandro.“ Mladík se zakřenil a zamával speciálním klíčem. „Jenom měním svíčky, nic zvláštního. Chci ho prodat, tak bych rád, aby šlapal, jak má.“ Dotáhl závity svíček, vrátil na své místo čepičky a zabouchl rezivějící kapotu. Přešel k otevřeným dveřím řidiče a nastartoval. Ben se zaposlouchal. Motor ani výfuk nevydávaly žádné divné zvuky, těsnění byla v pořádku, k nasávání vzduchu nedocházelo a kouř nemodral.

„Za kolik to prodáváš?“ optal se Ben mladíka.

Sandro si otřel ruce o džíny. „No, něco už má za sebou, ale je v dobrém stavu. Řekněme tak patnáct set.“

Ben vytáhl z kapsy potřebné množství bankovek. „Můžu si ho vzít hned?“

Tiše vyjel ze dvora statku na neudržovanou příjezdovou cestu a na jejím konci zabočil vpravo na klikatou polní silnici, po níž s Leigh přišli pěšky. Žluté kužely reflektorů stařičké Strady nasvětlovaly pozohýbané dopravní značky a orientační ukazatele, které si dobře pamatoval z cesty sem. Minul les, kde se zbavili nákladního vozu z hospodářství, a hlavou mu blesklo, co by dal za zbraň.

Do Arnova domu se vracel ohromně nerad. Z taktického hlediska to byla velká chyba a navíc hrozilo reálné nebezpečí. Hořce zalitoval, že na profesora víc netlačil, aby prozradil, kam ten dopis uschoval. Dopouštěl se příliš mnoha chyb. Stojí ten zpropadený kus papíru vůbec za to? Možná ne, říkal si, jenže v dané chvíli nic jiného než chytat se jakéhokoliv stébla nezbývalo. Teď musí jen doufat, že právě tohle stéblo jej udrží.

K Arnově vile dorazil zhruba v půl jedné ráno. Hlavní brána byla odsunutá přes pečlivě zastřižený záhonek. Ben zpomalil. Příjezdovou cestu a zahrady osvětlovaly probleskující majáky policejních aut a dvou požárních vozů.

Zaklel a přidal plyn. Když projížděl kolem brány, obrátil pohled k pozemku a přes služební vozidla se zadíval k domu.

Už tam nestál. Zbyla jen jedna vachrlatá zeď. Namísto vily spatřil Ben obrovskou hromadu zčernalých sutin a kouřících trámů. Zřícená střecha ležela nahoře jako zkroucená páteř obří mrtvoly a všude kolem se v širokém kruhu válely rozbité pálené tašky, zuhelnatělé zbytky dřevěného vybavení a střepy okenních tabulí.

Oheň očividně zuřil dlouho. Hasiči pomalu končili a vysíleně balili výstroj. Z domu nezbylo nic, co by se dalo ještě zachránit.

Ben pokračoval v jízdě a přemýšlel o jednotlivých možnostech. Buď se požár rozšířil z pracovny, anebo si dal někdo hodně záležet na tom, aby celá vila lehla popelem – což znělo mnohem pravděpodobněji. Ať za tím stál kdokoliv, dával si velký pozor, aby po sobě nezanechal sebemenší stopu. A lepšího čisticího prostředku než ohně aby pohledal.

Asi po kilometru zajel Ben na kodrcavou kamenitou cestu sousedícího hospodářství a pokračoval až na opuštěný dvůr, odkud o pár hodin dřív ukradli nákladní vůz. Kromě zničené stodoly nic neukazovalo na to, co se tam odehrálo.

Vypnul motor a vystoupil. Chvíli jen nehnuté stál, obklopen příkrovem tmy. Nikdo nikde. Prohledal stavení za pronikavého svitu své miniaturní baterky, ale nic nenašel, ani jedinou nábojnici. Dokonce vydrhli i krvavé stopy na dveřní zárubni kůlny, k níž přibil dlaň jednoho z útočníků, a vytáhli všechny hřeby, po nichž ve dřevě zůstaly jen čtyři čisté, hluboké díry.

Náhle se za Benem cosi pohnulo a něco s rachotem spadlo na zem. S trhnutím se otočil do temnoty, každičký sval v těle napjatý.

Z vyhlídky na jedné z vysokých polic seskočila černá kočka, bezpečně dopadla na všechny čtyři vedle staré plechovky, již prve shodila, a úprkem vyrazila k mezeře mezi laťkami.

Ben přešel napříč pozemkem a ze druhé strany prolezl dírou v kamenné zídce ohraničující Arnův rozlehlý park. Zůstal stát mezi stromy a pozoroval policisty a hasiče, jak ze všech stran naposledy obcházejí trosky vily. Došlo mu, že mrhá časem. Tohle nemělo smysl.

Otočil se a zamířil zpět k vydrolenému otvoru. Protahoval se mezi útlými kmeny stromů jen v tenkém světle měsíce, který na okamžik zakryl tlustý mrak. Zahrada se ponořila do téměř neproniknutelné tmy.

Ben se zarazil. Zasypané listím a zpola skryté za mechem obrostlými kořeny tu leželo zkroucené šedivé mužské tělo, paže rozhozené do stran.

Bez hlavy.

Ben bez hnutí čekal, až mrak odpluje a měsíc se znovu rozjasní. Přistoupil k tělu a šťouchl do něj špičkou nohy. Žádné tělo. Bylo to něco, co úklidové četě uniklo.

Arnovo tvídové sako. Rozpomněl se, že je Leigh ztratila při úprku přes pozemek.

Ben provlhlý kus oblečení opatrně zvedl a prohledal. Nenašel nic až na obdélníkovou věc ve vnitřní kapse.

Vytáhl ji ven. Byla to tenoučká pánská peněženka.

„Kdo je to?“ ozvalo se ustrašeně z temnoty.

„Neboj,“ šeptl. „To jsem já.“ Zavřel za sebou dveře chatky.

„Kdes byl?“

Ben ji zasvětil do situace.

„Tys jel zpátky?“

„Ten dům je srovnaný se zemí, Leigh, zbyl z něho jenom popel. Ale něco jsem našel.“ Pozvedl peněženku. „Patřila Arnovi.“

Leigh se posadila na posteli. Ben rozsvítil lampičku na nočním stolku a usadil se na okraj lůžka vedle ní. Žena si odhrnula husté černé vlasy z očí. „Kdes to vzal?“ zeptala se ospale.

„V lese, tam, kdes pustila to sako,“ odvětil. Otevřel předmět z teletiny a rozepnul jednu z vnitřních kapsiček. „Nic moc tu není,“ poznamenal. „Prošlá průkazka do knihovny, pár starých lístků do kina, patnáct eur v hotovosti. A ještě tohle.“ Vytáhl tenký proužek papíru a ukázal jí ho.

Obrátila k němu tázavý pohled. „Co to je?“

„Stvrzenka.“

„Viscontiho muzeum v Miláně,“ četla žena nahlas ze zmačkaného papírku.

„Slyšelas o něm někdy?“

Zavrtěla hlavou.

„Tohle je potvrzení o daru, který profesor muzeu věnoval,“ vysvětloval Ben. „Neuvádí se tu, co to bylo, ale datum pochází z ledna. Pár dní po Oliverově smrti.“

Leigh zvedla oči od kousku papíru. „Ty myslíš…“

„Že je teď dopis v Miláně? Netuším,“ řekl Ben. „Ale brzo to zjistíme. Ještě se trochu vyspi. V pět ráno vyrážíme.“

31

Mladík měl pravdu – auto bylo sice staré, ale spolehlivé. Do Milána dojeli za necelé čtyři hodiny. Cestou se zastavili na jedné z čerpacích stanic u autostrády, kde si Leigh pořídila šátek, široké sluneční brýle, nové džíny a teplou bundu.

Doprava v Miláně hraničila s šílenstvím. Odbíjela téměř desátá, když se konečně protlačili k Viscontiho muzeu, impozantní budově z osmnáctého století na předměstí, ukrývající všemožné hudební poklady, jejíž vysoká sloupořadí skýtala výhled na zdí obehnanou zahradu, chráněnou tak před ulicí a dopravním ruchem.

Jakmile vešli dovnitř, dýchl na ně charakteristický odér vlhké zatuchliny a leštidla na dřevo. Návštěvníků bylo poskrovnu, exponáty obdivovalo jen pár nadšenců ve středním věku, kteří neslyšně procházeli uličkami a tiše si vyměňovali dojmy. Nalakovaná parketová podlaha byla naleštěná do zrcadlového lesku a odkudsi z pozadí se linuly jemné tóny klasické hudby. Každý průchod lemovaly tlusté sametové závěsy. Členové ochranky, kteří dohlíželi na hladký provoz muzea, vypadali v průměru tak na osmdesát let.

Přecházeli z místnosti do místnosti sledovaní ostřížím zrakem kamer, kolem vitrín s dobovými žesťovými nástroji a sbírkou skvostně nazdobených starožitných harf. Ben nahlédl průchozím prostorem do další rozlehlé síně plné olejových portrétů slavných skladatelů. „Tady nic,“ utrousil. „Jenom banda mrtvých chlápků v napudrovaných parukách.“

„Nevzdělance,“ šeptla Leigh.

Z hlavní chodby vedlo vyřezávané dřevěné schodiště do dalšího poschodí. Ben se vydal nahoru a Leigh jej následovala. Vrzajícíschody je vyvedly do podlouhlého sálu, podél jehož stěn stály vysoké prosklené skříně s dobovými operními kostýmy a dalšími exponáty. Leigh se u jednoho z nich zastavila a sklonila se k malé mosazné tabulce. „Tohle měl na sobě Caruso při svém prvním veřejném vystoupení v roce 1894,“ přečetla nahlas. Popošla o pár kroků a znovu se zarazila. „Týjo, koukni sem. Šaty, co na sobě měla Maria Callas, když zpívala Normu v Miláně v sedmapadesátém. Neuvěřitelné. Jak to, že se o tomhle místě dozvídám až teď?“

„Leigh, prosím tě. Nejsme tu proto, abysme slintali u nějakých hadrů. Ten dopis, pamatuješ?“

Zpátky ve vstupní hale zavrtěl strážný v letech hlavou. „Žádné dopisy ani jiné dokumenty nevystavujeme.“

„A není tu ještě nějaké jiné Viscontiho muzeum?“ otázal se Ben, přestože znal odpověď.

Postarší muž znovu zavrtěl hlavou s výrazem smutného psa stopaře. „Pracuju tu už padesát let,“ řekl. „Jediné Viscontiho muzeum je tohle.“

Dvojice odešla.

„Tušila jsem, že tohle nikam nepovede,“ vzdychla Leigh.

„Ale Arno jim něco daroval. Ta stvrzenka to jasně dokazuje.“

Prošli dlouhou chodbou lemovanou řadami starodávných houslí, viol a cell za skleněnými tabulemi. „Byl to sběratel,“ podotkla žena. „Mohl jim věnovat naprosto cokoliv. Obraz, nástroj…“ Pokynula rukou k vystaveným houslím. „Mohly to být třeba klidně tyhle housle. Co my víme?“

Ben se zarazil uprostřed kroku. „My jsme ale blbci.“

„Cože?“

„Vrátil se, kam patří,“ řekl.

Leigh na něj nechápavě zazírala.

„Vrátil se, kam patří,“ zopakoval. „Arno řekl, že dopis se vrátil, kam patří. Tam, odkud přišel. Nemyslel muzeum, tady ho přece předtím neměli.“

„Jsme na špatném místě?“

„Možná ne,“ uvažoval Ben nahlas. „Ale musíme najít expozici pian.“

Tvář se jí rozjasnila porozuměním. „Sakra, možná máš pravdu.“

„Poznala bys to tátovo staré piano, kdybys ho viděla?“

„To si piš.“

Rychlé kroky se hlasitě odrážely od parket, jak spěchali zpátky do chodby, aby co nejrychleji našli sekci s klávesovými nástroji. Stačilo proběhnout klenutým průchodem po straně, opět lemovaným červenými závěsy, a byli tam. Prostorný sál byl plný starobylých, dokonale restaurovaných a naleštěných pian, spinetů a cembal vystavených na mohutných soklech a obehnaných páskami s nápisy NEDOTÝKAT SE.

Ben se procházel mezi instrumenty. „Vidíš ho někde?“ tázal se nedočkavě.

„Támhle je,“ prohlásila Leigh, ukázala na jedno z pian poblíž okna a rozběhla se k němu. Dřevo velkého, vyšperkovaného nástroje se matně lesklo v tlumeném muzejním osvětlení. Obešla ho kolem dokola. „Bože, když jsem ho viděla naposled, bylo z půlky nedodělané, sedřené na holé dřevo a odevšad se odchlipovaly různé kousky. Ale je to rozhodně ono.“

„Víš to jistě?“

„Poznala bych ho mezi tisíci jinými.“

Ben si piano zkoumavě prohlížel; pohledem přejížděl po silné vrstvě laku, perleťových intarziích a blyštivých klávesách ze slonoviny a ebenu. Na víku stálo zlatými písmeny vyvedené jméno výrobce – JOSEPH BOHM, WIEN. Masivní nástroj měl tři složitě vyřezávané nohy, dvě vepředu a jednu podpírající protáhlý konec. Byl asi tři a půl metru dlouhý a od pohledu velmi těžký. „Připomeň mi,“ řekl Ben, „která ta noha byla dutá?“

Leigh přitiskla ukazovák ke rtu a zamyslela se. „Jedna z těch předních.“

„Levá, nebo pravá?“

„Myslím, že pravá. Ne, levá.“

Ben se naklonil přes ochranné lano, avšak ani to nestačilo, aby se na piano mohl podívat dostatečně zblízka. Rozhlédl se kolem sebe – nikdo v dohledu. Kročeje starého hlídače k nim doléhaly z jedné z přilehlých místností.

„Pravá,“ pravila Leigh. „Stoprocentně pravá přední.“

„Nezníš moc přesvědčivě.“

„Jsem si naprosto jistá.“

Z konzoly upevněné vysoko v rohu je pozorovalo černé oko bezpečnostní kamery. Ben poodstoupil od soklu, s nenuceným výrazem ve tváři přešel do slepého bodu záběru a vykračoval si podél zdi přímo pod přístrojem. Nenápadně zaklonil hlavu a zazíral nad sebe. Pak se vrátil k nástroji a bezstarostně překročil lano. „Ta kamera je úplně k ničemu,“ prohodil s úsměvem na rtech. „Je skoro tak stará jako tyhle věci a polovina drátů vzadu je odpojených.“

„Typičtí Italové,“ poznamenala Leigh.

„Jen si nestěžuj.“ Ben poklekl vedle piana a ze vzdálenosti několika centimetrů se zahleděl na pravou přední nohu. Nástroj byl tak důkladně zrestaurován a v tak skvělém stavu, že by málem nevěřil, že je téměř dvě stě let starý. Zprvu nedokázal nic rozpoznat, ale pak zachytil pohledem nepatrnou prasklinku v laku asi ve třech čtvrtinách nohy; když do ní škrábl nehtem, odlouply se drobounké šupinky a odhalily vlasový zářez po pile. Sedřel ještě kousek laku. Kolem celého obvodu se táhl téměř neviditelný řez. Prováděl s tím pianem někdo něco od posledních restauračních úprav? Odšrouboval nohu s dutinou uvnitř, potom ji vrátil zpět na místo a přetřel spoj průsvitným lakem?

Existoval pouze jediný způsob, jak to zjistit.

32

BELGIE TÉHOŽ DNE

Philippe Aragon seděl celé dopoledne za svým pracovním stolem, četl politické dokumenty a podepisoval připravené dopisy. Přesto byla hromada papírů u jeho lokte stále asi třicet centimetrů vysoká. Rád pracoval z domova a využíval každé chvilky, kdy k tomu dostal příležitost. Dům si navrhl a postavil sám, ještě když působil jako architekt. Rodinný domek poblíž Bruselu byl jednoduchý a podle měřítek jeho otce miliardáře přehnaně skromný – úplný opak pohádkového zámku, kde Philippe prožil své dětství. Jenže on už měl dost hojnosti – tu si za peníze totiž mohl dopřát každý. Nic neznamenala.

Čas od času při práci sklouzl očima k zarámovaným fotografiím natěsnaným vedle sebe na pracovním stole. Měl jich celou sbírku. Zobrazovaly jeho rodiče, manželku Colette, syna Vincenta šlapajícího na kole, které dostal k desátým narozeninám, a rozkošnou dceru Delphine, jak se se zářivým úsměvem ve tváři houpe na houpačce. A taky starého dobráka Rogera.

Philippa při vzpomínce na starého kamaráda a rádce zalil pocit smutku. Odložil pero, vzal rámeček do ruky a s povzdechem se na něj zadíval. Roger měl tak laskavé oči. Stále nebylo snadné vyrovnat se s tím, co se přihodilo – natož to pochopit.

Pro svět politiky byl muž z fotografie bývalý vysoce respektovaný švýcarsko-francouzský státník a politik Roger Bažin. Philippe, který jej znal od dětství, jej vnímal skoro jako strýčka; hodně se toho od něj naučil, i když s přibývajícím věkem se jejich politické postoje začaly značně rozcházet. Rogerovi se příliš nezamlouvaly socialistické a ekologické sklony jeho chráněnce – debatami nad lahví koňaku strávili bezpočet nocí. Postupem času se dokázali shodnout čím dál méně, avšak tyto intelektuální zápasy poskytly mladému politikovi nesmírně cennou průpravu pro bitvy, které měly teprve přijít. Ujasňoval si za pomoci staršího rádce vlastní názory a v neposlední řadě bystřil mysl. Vždy Rogera považoval za nedílnou část svého života, něco, co nikdy nezmizí, stejně jako starý dub, na který viděl z okna pracovny.

Rogerův náhlý odchod jej stále bolel – a ne málo. A ještě víc trpěl při pomyšlení na to, že sám Roger mohl být do toho, co se onoho večera stalo, nějak zapletený.

Události předchozí zimy měl Philippe Aragon stále ostře vryté do paměti – vzpomínky byly pořád čerstvé a věděl, že nikdy nevyhasnou. Pamatoval si tu horskou chatu v Cortině, jako by odtamtud sotva odjel.

Byla to jedna z těch vzácných chvil v jeho nové, hektické politické kariéře, kdy si vyhradil celých šest dní na dovolenou s manželkou a dětmi. S ohromnou radostí pozoroval, jak se na ten výlet dcera i syn těší; chystal se je oba naučit lyžovat. On sám se víc než na cokoliv jiného těšil na čas strávený s Colette, jako za starých dob, než jeho život nabral šílené tempo.

Chalupa z devatenáctého století se blížila k dokonalosti, jako by vypadla z nějaké pohádky. Stála daleko od civilizace a obklopoval ji naprostý klid, jen hory, lesy a čistočistý vzduch.

Druhého dne obdržel politik telefonát. Číslo jeho mobilního telefonu mělo jen pár vyvolených – Colette, sekretářka a hrst rodinných příslušníků a nejbližších přátel.

Na druhém konci linky byl Roger Bažin. Ozval se tehdy po docela dlouhé době a jeho hlas zněl zvláštně, dokonce trochu drmolil, snad jako by byl opilý. To bylo divné samo o sobě, ale kromě toho Philippa zarazilo ještě něco podivnějšího – náznak trápení v mužově hlasu, jaký u něj nikdy předtím neslyšel. Co se děje?

„Ahoj, Philippe, kde jsi?“

„Přece na dovolené, říkal jsem ti o tom.“

„To jo, ale kde přesně? Právě teď, myslím.“

Philippe se popleteně zamračil. „No, v chatě. Chystáme se k večeři. Co se děje, Rogere?“

Váhavá odmlka a těžké oddechování. A pak: „Vypadněte odtamtud.“

„Co prosím?“

„Vypadněte odtamtud, všichni. Utečte tak daleko, jak to půjde. Hned!“

Philippe zíral s otevřenými ústy na oněmělý telefon. Pak se obrátil k rodině. Colette právě otevírala láhev vína k večeři a smála se něčemu, co řekla Delphine.

Muž pár okamžiků váhal. Zdálo se to naprosto absurdní, šílené. Pak se však rozběhl a drapl ženu za ramena. Láhev se roztříštila o podlahu. Zařval na Vincenta, aby okamžitě přišel k nim, popadl dcerku a společně utíkali do zahrady. Po celou dobu se jej Colette ptala, co se děje. Co se děje?

Hnali se jako smyslů zbavení. Teprve na konci zahrady, u linie borového lesa, se v hlubokém sněhu na okamžik zastavili a otočili se k domku. Z výrazu v otcově tváři děti pochopily, že se nejedná o žádnou hru. Colette už na něj hystericky ječela: Co se děje, zbláznil ses?

Jak tam tak stál v příšerné zimě a v ruce svíral mobilní telefon, napadlo ho, jestli se vážně nezbláznil. On, anebo Roger. Nebo snad šlo o nějaký nejapný, lehkomyslný a totálně netaktní vtípek? To se Rogerovi příliš nepodobalo.

„Venku mrzne,“ poznamenala Colette, „a děti…“

Politik hlasitě vydechl, rozzlobený sám na sebe. „Musel jsem zešílet,“ hlesl. „Zatraceně, tvoje boty.“ Colettiny semišové mokasíny byly promočené skrz naskrz a ke kotníkům se jí lepily hroudy sněhu.

„Co sis jako myslel, že se děje?“ žádala žena vysvětlení.

„Vlastně ani nevím,“ povzdychl Aragon. „Bože, asi to bude tím stresem nebo co. Promiň, byla to blbost. Vrátíme se dovnitř.“

„Tá-ta ší-lí!“ zapěl Vincent. „Tá-ta ší-lí!“ Delphine se rozplakala. Colette ji vzala do náruče a po manželovi vrhala zuřivé pohledy.

Aragon ji omluvně chytil za ruku a vyrazili zpátky k chalupě.

A vzápětí je odmrštila tlaková vlna.

Domek jim vybuchl před očima. Noční oblohu ozářil obrovský ohnivý hřib, který rozhazoval žhavé trosky stavení stovky metrů kolem sebe. Aragon viděl, jak se nadzvedla střecha a zdi se roztrhly směrem ven. Na sněhovou pokrývku dopadaly kusy cihel a trámů. Politik se vlastním tělem snažil krýt ženu a děti před sprškami suti po sekundárních explozích. Domek byl dokonale srovnaný se zemí.

Z chalupy, okolních přístavků, garáže a vozu zbyly jen ohořelé skořepiny, z nichž k nebi stoupal hustý dým.

Colette i děti nepříčetně křičely. Všichni se schovali do jedné vzdálené boudy na zahradě a zavolali pohotovostní služby. Pak začal dokonalý zmatek – klidné údolí rázem obsadila policie, bezpečnostní služba, požárníci i televizní štáby a novinoví reportéři. Aragon odvezl rodinu mimo centrum dění, jakmile se mu podařilo zajistit soukromé letadlo.

O osudném telefonátu nikomu neřekl. Uplynul nějaký čas. Čekal na výsledky vyšetřování, ale ty nic kloudného – až na známky úniku plynu – nepřinesly.

Opakovaně se pokoušel Rogera Bažina kontaktovat. Nevěděl, co si myslet, a potřeboval s ním mluvit. Jak to, že o tom výbuchu věděl?

Jenže po starém příteli jako by se slehla zem. Dny ubíhaly a telefon stále nikdo nezvedal. Philippe nechával muži zprávu za zprávou, ale nikdo nereagoval. Právě se chystal vyrazit vlakem do Ženevy, aby Rogera navštívil osobně, když obdržel další telefonát.

Starý sportovní vůz Alfa Romeo Spider se v jednom prázdném tunelu vymkl kontrole a rychlostí sto dvacet kilometrů v hodině narazil do pilíře. Totálně zdemolované auto vzápětí vzplálo a hořící vrak pak několik hodin blokoval provoz. Než se hasiči dostali dovnitř, zůstaly z Rogera Bažina jen ohořelé zbytky. Náraz nikdo neviděl a jediným svědectvím události se staly hrůzné fotografie nenasytných paparazzi v bulvárních časopisech na křídovém papíře.

Zdrcení členové Bazinovy rodiny vypověděli, že Roger byl několik týdnů před nehodou pod velkým tlakem. Zdálo se, jako by propadal depresi, byl hodně znepokojený a také jako by se něčeho bál. Čeho, to nikdo netušil. Osobní lékař mu předepsal antidepresiva, která Roger zapíjel koňakem – všichni věděli, že dost pil. Z jeho těla nezbylo dost tkáně, aby se dala použít na testy, ale všichni přivolaní zdravotníci se shodli na evidentním závěru – stejně jako koroner, jenž jako příčinu smrti označil nešťastnou náhodu.

Celých šest měsíců vyšetřovala Bazinovu smrt soukromá společnost, kterou najal Philippe Aragon. Lákal taky kohokoliv, kdo by mohl poskytnout informace vedoucí k pravdě, na odměnu ve výši jednoho milionu eur. Nikdo však na nic podezřelého nepřišel.

Autonehody se prostě stávají. A stejně tak dochází k výbuchům plynu.

33

MILÁN, ITÁLIE

Viscontiho muzeum v jednu hodinu odpoledne zavíralo na obědovou přestávku. Návštěvníci se poslušně trousili východem ven ke krytému sloupořadí. Za posledním z nich zabouchl starý strážný Domenico Turchi vstupní dveře, roztřesenou rukou sáhl po řinčícím kroužku s klíči a zamkl, přičemž nezapomněl na těžkou železnou petlici. Přistoupil k recepční, signoře Bellavista, a zatímco mu věšela sako uniformy na ramínko a čepici na háček za přepážkou, bezstarostně spolu vtipkovali. Poté se bok po boku vydali ke dveřím, jež vedly ke služebnímu východu. Turchi otevřel skříňku na zdi a do elektronické klávesnice vyťukal několik čísel, jimiž aktivoval poplašný systém. Z budovy odcházeli stále za rozjařeného smíchu. Luca s Bepem z dílny v přízemí je dávno předběhli; Domenico věděl, že je najde v kavárně na rohu – kde se všichni každý den scházeli na oběd – s pivem Peroni dávno v ruce.

Síně v muzeu ztichly, nic se ani nepohnulo. Náhle však v pavučině šerých spojovacích chodeb a průchodů zavrzaly dveře a pomalu se otevřely.

Ben vyhlédl ven a zaposlouchal se. Nic. Ve vší tichosti vykročil ven z nepoužívané skladní skříně.

Za ním se objevila Leigh; nohy měla po dlouhém čekání ve tmě celé ztuhlé. Nehlučně prošli nějakými dveřmi a vyběhli po několika schodech nahoru. S každým krokem se blížili k hlavní části budovy.

Ben rozeznal dílnu, kde se o pár desítek minut předtím proplížili kolem dvou pracovníků. Po nich teď zbyla jen hromádka ledabyle odložených nástrojů na restaurátorském ponku. Na pracovním stole, poznamenaném zářezy po jemném dlátu, ležely starodávné housle s odklopenou měkkou vrchní deskou a o zeď byly opřené dvě olejomalby bez originálního rámu, jež teprve čekaly na renovaci. Místnost byla prosycená pachem lepidla na dřevo, voskové politury a laku.

Ben se rozhlédl kolem sebe a zvedl malou ruční pilku. Očima přejel po nabroušených zubech a mlčky pro sebe pokýval hlavou. Leigh se na nástroj rozpačitě zadívala; ani nechtěla pomyslet na to, co má její společník v plánu.

Po nikom stále ani vidu ani slechu. Ben se zlehka opřel do dalších dveří a za nimi konečně našel, co hledal. Starou rozvodnou skříň s mohutnými spínači chránil bakelitový obal. Ben přepnul všechny páčky do polohy VYPNUTO a nakonec sklopil i hlavní jistič. Pak vyšrouboval pojistky a ukryl je v bedýnce pod hromadou balicího materiálu.

Proklouzli služebním vchodem do hlavní haly. Okny proudila dovnitř chabá záře slunečních paprsků. Světla nefungovala a blikající červené diody na bezpečnostních kamerách pohasly.

Zamířili do dlouhé chodby s vystavenými houslemi. Síň s klávesovými nástroji se nacházela hned za rohem.

O patro výš uklízela Germana Bianchiová ve výstavní hale olejových portrétů a z rádia na baterky si pouštěla hity italské sopranistky Miny, když náhle zhasla všechna světla a vypnul se jí vysavač. Byla to hřmotná, neohrabaná žena a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co se stalo. Sehnula se k přístroji a několikrát bezúspěšně zmáčkla spínač. „Cazzo,“ zaklela polohlasně. Kdysi už se jí to stalo. V celé budově byla sama, zrovna jako dnes, a věnovala se půldennímu úklidu, když nečekaně vypadl proud. Musela sejít až do suterénu, aby nahodila pojistky. Představovalo to pro ni dlouhou a namáhavou cestu, a taky neměla ráda ten pocit prázdnoty v zavřené budově.

Zakousla se do sendviče a několik minut doufala, že elektřina naskočí sama. Nestalo se. Ztěžka si povzdechla, zvedla rádio a vyrazila dolů po schodech.

Ben si znovu prohlédl piano a v mysli přehrál plán postupu. Bylo třeba pravou přední nohu odřezat co nejrychleji a co nejnenápadněji. Nemusí mít moc času; někdo z personálu se může vrátit každou minutou. Kdyby tak mohl o pár centimetrů nadzdvihnout pravý roh piana a něčím ho podepřít, aby nohu uvolnil a mohl na ní pracovat… Zvedl dvojitou stoličku a postavil ji na bok, ale nestačilo to.

Vystoupil na sokl, položil pilku na křídlo a zkusil, jak je nástroj těžký. Pohnul s ním sotva o centimetr – a bylo jasné, že zrovna s tímto mu Leigh nijak nepomůže. Zadíval se na pilku a potom sklopil zrak k noze. Prořezat tohle tvrdé dřevo zabere dobrých patnáct minut. A ty taky nemusí mít.

No tak, Hope, mysli.

Leigh náhle ztuhla. „Bene, někdo tu je.“

I on to uslyšel. Šouravé těžké kroky na rozvrzaných schodech, jež vedly do hlavní haly. Ozvěna se ve ztichlé budově nesla jen slabounce, ale dostatečně jasně. A ještě něco znělo ze schodiště – hudba, která postupně sílila. Někdo se blížil k nim dolů a nesl si s sebou rádio.

Takhle to nepůjde. Teď, nebo nikdy. Ben zoufale těkal očima kolem sebe.

Lano natažené kolem exponátu drželo šest asi metr vysokých mosazných stojanů na kruhovitém podstavci. To je ono. Pilkou přeřezal lano a popadl jeden ze stojanů. Byl pevný a těžký. Obrátil jej vzhůru nohama a napřáhl se jím jako sekyrkou. Chladný kov jej studil do dlaní.

„Do prdele s tím,“ utrousil. Koutkem oka zachytil Leighin zděšený pohled, když se rozmáchl stojanem za záda a vší silou praštil do nohy piana.

Hrobovým tichem místnosti otřásla tříštivá rána a od nástroje se rozletěly dřevěné třísky. Zachvěl se a struny sborově zaúpěly. Pravá přední noha zavrzala a přední část piana se skřípěním malinko poklesla. Pak rámus ustal.

Nečekaná rána zastihla Germanu v půli cesty dolů po schodech. Sípala námahou. Znepokojeně vypnula rádio a zaposlouchala se. Co to sakra bylo? Tep se jí zrychlil. Chytila se zábradlí a přidala do kroku.

Ben se znovu napřáhl a stojan zabzučel vzduchem. Další ohlušující rána. Noha se konečně podlomila a složila se pod klaviaturou. Nástroj se naklonil na pravou stranu a Ben rychle uskočil.

Tuna ocelového rámu vyplněného těžkým dřevem se převrátila a prorazila sokl, na němž bylo piano postaveno. Další třísky. Nelibozvučnou kakofonii, jež prostupovala celou budovou, doplnil disharmonický akord rozvibrovaných strun.

Tou dobou už byla Germana k smrti vyděšená. V muzeu jsou zloději! Sestoupila z posledního schodu a kolébavě spěchala halou k dámským toaletám. Vklínila se do jedné z kabinek a zamkla za sebou dveře. Srdce jí bilo až v krku a sotva popadala dech.

V kapse nahmatala hranatý tvar mobilního telefonu. To je ono, zavolej policajty.

Leigh stála nad zničeným pianem s pusou otevřenou dokořán. Všechna ta práce, kterou otec nástroji věnoval, stovky hodin strávených restaurováním tohoto vzácného kousku. Ztráta významného hudebního dědictví. Bylo to příšerné, strašné.

Struny ještě rezonovaly, když se Ben sklonil pro rozbitou dřevěnou nohu a zadoufal, že jeho čin stál alespoň za to. Otrhal třísky na nalomeném konci. „Nic nevidím,“ hlesl. Chňapl pilku a horečně zasekl zuby do dřeva. Ostří sjelo po hraně a zarylo se mu do ruky. Z rozeklané rány vytryskla krev. Ben zaklel, ale ignoroval bolest a piloval ještě silněji. Leigh stála za ním a dívala se mu přes rameno, oči rozšířené zděšením.

Ben sfoukl z nohy piliny a otřel svou krev. Nic.

„Tohle je poctivé dřevo,“ řekl. „Žádná dutina tu není.“

Germana drmolila do telefonu. Ve Viscontiho muzeu jsou zloději, oznamovala spojovateli. Když muž na druhém konci znovu promluvil, vydechla úlevou. Policie už je na cestě.

Ben probodával Leigh pohledem. „Tvrdilas, že to víš jistě.“

„Já…, no, možná to byla ta levá.“

„Do prdele,“ zamumlal Ben. Vyskočil na nohy a letmo mrkl na hodinky.

„Mrzí mě to,“ špitla.

„To mě bude taky, jestli nás někdo načapá.“ Popadl stojan a znovu se rozmáchl. Zdemolované piano leželo zabořené v soklu jako velryba vyplavená na břeh moře a zbývající přední noha trčela do prostoru. Ben do ní udeřil mosaznou tyčkou, co nejvíc to šlo. Muzeem se rozlehla další ostrá rána. Leigh si zakryla uši.

Ben o krok poodstoupil. Noha odpadla v čistém zlomu. S kovovým zaduněním odhodil stojan na parketovou podlahu, padl na kolena a zvedl uražený kus podpěry.

Byla dutá. Benovi poskočilo srdce nadějí. Vložil do hladce vyřezané výdutě dva prsty a ucítil jemný povrch.

Vevnitř se skrývala rulička papíru. Ben obrátil nohu vzhůru nohama a vytřepal ji. Do trosek piana vypadl starý zažloutlý svitek uprostřed převázaný stuhou.

Leigh poklekla na zem a vrhla se k němu. Zatáhla za stuhu a opatrně, jako by se rulička mohla při sebemenším dotyku rozpadnout, ji rozmotala. „Bože můj, je to ono,“ vydechla. Nedokázala od papíru odtrhnout zrak. Inkoust byl vybledlý, ale nezaměnitelný rukopis i podpis Leigh bezpečně rozeznala.

Držela v rukou otcův poklad. Mozartův dopis.

Teprve když uslyšela ječení sirén, odvážila se Germana Bianchiová z toalety a šla policistům otevřít hlavní vchod. Za čilého rozhazování rukama a koktavého vysvětlování je vedla k místnosti s klávesovými nástroji, odkud se zloději ozývali. Byla tam určitě celá tlupa a byli hrozně divocí a ozbrojení. Měla velké štěstí, že vyvázla živá.

Skupinka obešla roh chodby. V sále nikdo nebyl, ale všichni oněměle zacivěli na rozbité piano. Proč by tohle kdo dělal? Nedávalo to žádný smysl.

Zloději už tou dobou měli veliký náskok. Stařičký fiat, ztracený ve zběsilé milánské dopravě, ujížděl co nejrychleji z města.

34

Ben se řítil z Milána s plynem na podlaze; chtěl se dostat co nejdál od města. Co pár minut kontroloval situaci ve zpětném zrcátku. Nikdo je nepronásledoval. Po celé dvě hodiny, kdy uháněli na severovýchod k rakouským hranicím, bubnoval do čelního skla mokrý sníh s krupobitím. Leigh se na místě spolujezdce skláněla nad dopisem, ponořená do svých myšlenek. U krajnice autostrady se objevila značka čerpací stanice.

Dálniční restaurace byla z poloviny prázdná. Koupili si dvě kávy a zamířili k rohovému stolku – daleko od ostatních hostů a blízko nouzového východu. Ben se usadil čelem do místnosti a sledoval vchod.

Od včerejšího večera nic nejedli, ale dopis měl přednost. Leigh jej znovu rozvinula a ve vší opatrnosti jej vyrovnala na umělohmotném stolku. Solnička a pepřenka posloužily jako těžítka, aby se papír nestočil zpátky.

„Tohle je neskutečná vzácnost,“ poznamenala a špičky prstů přejížděla po zašlém, vybledlém papíru.

„Ať už je ten svitek falešný, nebo ne, pro nás bude vzácný, jenom když se z něho něco dozvíme.“ Ben vytáhl z kabely Oliverův šanon a otevřel jeho zápisník. „Tak se podíváme, co tady máme. Jak jsi na tom s němčinou?“

„Dokážu v ní zpívat mnohem líp než ji překládat. Co ty?“

„Dokážu mnohem líp mluvit než psát.“ Zběžně přeletěl rukopis pohledem. Vážně patřil Mozartovi? Dopis vypadal přesvědčivě autenticky – ale na druhé straně, co on o tom ví? Podíval se zblízka na jednotlivé řádky. Písmo bylo místy značně kostrbaté; vypadalo to, jako by zprávu naškrábal někdo za jízdy v kočáru.

Nejlepší bylo začít shora. „Mein liebste Freund Gustav,“ přečetl Ben nahlas. „Můj nejdražší příteli Gustave.“

„Dobrý začátek.“

„Tohle byla ta snadná část,“ opáčil Ben.

Zabývali se dopisem asi hodinu, zatímco netknutá káva chladla na stole. Překlad šel velmi pomalu, museli dávat dohromady slovo po slově. Ben se co pár chvil rozhlédl po celém podniku, jestli se neobjeví nějaký nevítaný návštěvník.

„Co to je Die Zauberflóte?“ optal se.

„To je jednoduché, Kouzelná flétna. Ale co tohle?“ Leigh ukázala na jedno ze slov. „Nedaří se mi to rozluštit.“ Zamyšleně kousala do pera.

„Adler.“

„Adler?“

„To znamená orel,“ upřesnil Ben a skousl ret. Nedávalo to smysl. Doplnil výraz do děravého překladu. Význam pochopí později, teď šlo o to všechno sepsat.

Trvalo jim další tři kávy a několik stránek proškrtaných návrhů, než konečně vyplodili rozumnou verzi překladu. Ben natočil zápisník tak, aby na něj oba viděli a mohli svoje dílo přečíst společně.

Vídeň

16. listopadu 1791

Můj nejdražší příteli Gustave,

píši Ti tento dopis ve velkém spěchu a z celého srdce doufám, že se k Tobě dostane včas. Tolik bych si přál, abych Tě mohl zpravit jen o úchvatném přijetí Kouzelné flétny. Zel Bohu, musím Tě seznámit se závažnějšími skutečnostmi. Není nic hezčího nežli svoboda žiti v míru a klidu. Jak bych si přál, aby jí mohli užívat i naši Bratří! Bůh má však, jak se zdá, jiné plány.

Včera, při své oblíbené procházce kolem opery, jsem potkal našeho kamaráda a bratra „Z“. Byl velice rozrušen a nervózní, a když jsem chtěl vědět, co se děje, pověděl mi nejnovější zprávy.

Jak víš, „Z“ je zasvěcen do jisté záležitosti, jež se projednává na shromážděních Řádu Ra. Jsem si jist, že zejména díky přízni, kterou jim projevuje náš císař, moc i vliv našich nepřátel každým dnem významně roste. Obávám se, že úspěch mé opery je ohromně rozčílil a že naše líčení může být ohroženo více než kdykoliv dřív. Náš přítel radí, abychom si dávali veliký pozor na každý další krok. Naléhavě Tě žádám, drahý Gustave, bud opatrný. Nevěř žádným neznámým lidem. Řád Ra má agenty nastrčené úplně všude, a to nejenom v našem milovaném Rakousku.

Omlouvám se za zbrklost, s jakou toto psaní píši, avšak musím se s Tebou již rozloučit a nezbývá mi než doufat, že mé varování Tě zastihne dřív, než stačí síly, jež se zavázaly nás zničit, napáchat ještě větší zlo. Dej na sebe pozor a opatruj se. Srdečné pozdravy Tvé drahé Katarině.

Navždy Tvůj Bratr

W. A. Mozart

„Tak, co si o tom myslíš?“

„Promluvíme si o tom při jídle. Mám hlad jako vlk.“ Objednali si lasagne a po chvilce se pustili do horkého, chutného a vydatného jídla. Při něm hovořili o dopisu, který bezpečně uschovali v Benově tašce. Na stole nechali jen otevřený zápisník.

Leigh se tvářila hodně zklamaně. „Není tu nic, co bysme nevěděli už od profesora. Mozart varoval svého přítele z lóže před lidmi z Ra, kteří se je snažili za každou cenu dostat. To je všechno. Byla to ztráta času.“

„Adler,“ vysoukal ze sebe Ben ústy plnými těstovin. „Orel.“

„Co s tím?“

Ukázal prstem k notesu. „Podle tohohle to vypadá, že’orel‘ je z nějakého důvodu důležitý a propojený s Řádem Ra.“

„Ale jak?“

„To nevím,“ připustil Ben. „Ale Oliver ve svých poznámkách naráží na orly poměrně často.“

„Mohl by to být nějaký kód?“

Ben pokýval hlavou. „Klidně. Nebo třeba nějaký symbol.“

„Císařský orel?“

„To určitě ne. Přečti si to znovu. Orel je něco nebo někdo, komu císař prokazoval přízeň.“

„Kdybysme tak věděli, jak se to projevovalo…“

„Jenže to nevíme.“ Proletěl dopis očima. „Nic konkrétnějšího se tu o tom nepíše.“

„Takže jsme zpátky tam, kde jsme začali.“ Leigh si povzdechla. „Nepřiblížili jsme se ani o píď tomu, abysme zjistili, co se Oliverovi stalo.“ Se zařinčením pustila vidličku do talíře a opřela si hlavu o dlaň. „Možná se honíme za falešnou stopou. Třeba s tím ten dopis nemá vůbec nic společného. A co když je to fakt jenom obyčejný podvrh?“

Ben zavrtěl hlavou. „Dokonce bych s tebou i souhlasil,“ řekl, „ale jedna věc mě na tom zaráží. Vzpomínáš na tu místnost, kde se odehrála ta vražda? Na toho berana?“

Leigh se na videosnímek naopak snažila zapomenout. „Jakého berana?“

„Ve zdi nad tím oltářem, nebo co to vlastně bylo, byla vsazená zlatá beraní hlava s dlouhými rohy.“

Leigh se na něj váhavě zadívala. „Berani, kozli, modly, rohy… Teď narážíš na uctívání ďábla.“

„Kdepak, mám na mysli něco mnohem staršího. Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že jsem studoval teologii?“

„Tak to pro mě bylo velké překvapení.“

O téhle kapitole svého života Ben nerad vyprávěl, a tak rychle přešel k věci. „Ra byl taky bůh slunce, jehož uctívali starověcí Egypťané. To nám Arno potvrdil.“

Leigh nechápala, jakou to má souvislost.

„Ale vždycky se mu takhle neříkalo,“ vysvětloval Ben. „Někdy se znázorňoval i různými symboly – obvykle to bylo slunce, ale často se objevuje i beran. V egyptském umění to bývá tělo muže s beraní hlavou, někdy jenom hlava samotná.“

„To víš jistě? Proč zrovna beran?“

„Kvůli rohům. Symbolizovaly paprsky světla, které proudilo od slunce. Je to ohromně starý symbol a v průběhu staletí dost zevšeobecněl. Hebrejské slovo pro paprsek, karan, je příbuzné s výrazem keren, které ve stejném jazyce znamená roh.“

Leigh okamžik trvalo, než informaci strávila, a pak společníka pobídla: „Pokračuj.“

„Na tom zlatém beranovi na Ollyho nahrávce mě něco zarazilo hned napoprvé,“ řekl Ben. „Dlouho jsem na to nemohl přijít, ale teď mě něco napadá. Akorát si budeš myslet, že jsem se zbláznil.“

„Mě už nic šíleného nepřekvapí, věř tomu.“

„No dobře, co třeba tohle – podle mě Řád Ra pořád existuje.“

„Tak tohle ovšem zní hodně šíleně.“

„Jo, ale zkus se nad tím zamyslet. Co tam Oliver viděl? Tomu chlapovi usekli jazyk a vyvrhli vnitřnosti. A co nám Arno říkal o Lutzeovi? Stalo se mu úplně to samé. Souhra náhod? Tomu nevěřím.“

Žena se zašklebila. „No dobře, poslouchám.“

„Pamatuješ si, co řekl Arno, než ho zastřelili? Řekl:’Tak je to pravda.‘“

„Jo, to si pamatuju. Takže co je pravda?“

„To už nedokončil. Ale ukazoval přitom na tu beraní hlavu. Podle mě něco věděl. Neptej se mě co, ale ať tušil cokoliv, Oliverova smrt mu to potvrdila. Vyděsil se natolik, že neváhal odklidit Mozartův dopis do bezpečí. A udělal to moc dobře, jak jsi viděla.“

Leigh chvíli přemýšlela a roztržitě šťouchala vidličkou do jídla. „Jestli je ten dopis tak nebezpečný, proč nešli taky po tátovi, dokud ho měl u sebe?“

„Tak za prvé tvého tátu zajímal víc ten podpis dole a jeho historická hodnota,“ připomněl Ben. „Teprve Oliver se hlouběji zajímal o obsah. A za druhé, dokud se Oliver nepustil do pátrání a nepřišel na to, na co přišel, nikoho podle mě ani nenapadalo, aby se tím dopisem zabýval. Vážné to začalo být až v okamžiku, kdy psaní zavedlo Olivera až k nim.“

„Ale jak na ně přišel?“

„To zatím netuším,“ přiznal Ben.

Žena chvíli mlčky přemýšlela. „Řekněme, že bys měl pravdu a tihle lidi pořád existovali. Kdo by to mohl být? A kde je hledat?“

Ben zavrtěl hlavou. „Nenašla bys je, rozhodně ne snadno. Nezapomeň, kým byli v minulosti. Nejde o nějakou hloupou sektu s podivným podáním ruky. Byli napojení na tajnou policii, pronikali do srdce politiky – a nejenom v Rakousku. Tehdy vládla nejistá doba, mocnosti se tak bály, aby všechny země nestrhla celoevropská revoluce, že tyhle lidi s radostí podporovaly. A teď si představ, jak silní by mohli být dneska, o dvě stě let později. Nejenom silní, ale přímo vrostlí do vládnoucích vrstev.“

„Jenže my žijeme v moderní demokratické Evropě. Takováhle represivní organizace by přece nemohla přežít.“

„Tak naivní určitě nejsi, Leigh. Jakékoliv nové zřízení se vždycky buduje na tom předchozím. V podstatě se máloco kdy změní.“

„A já myslela, že přes konspirační teorie tady byl Arno.“

„Možná měl nakonec pravdu,“ opáčil Ben.

„Ty to myslíš fakt vážně, že jo?“

Mlčky přikývl. „O tom, co jsem zažil v armádě, jsem ti nikdy moc nevyprávěl. Nemluvím o tom, nechci o tom mluvit. Ale děje se spousta věcí, o kterých se obyčejní lidi nikdy nedozví. Bojovali jsme v několika válkách, které se nikdy neobjeví v učebnicích dějepisu. Prováděli jsme vojenské operace daleko od bitevních polí – operace, které jsme my sami vůbec nechápali. Neměli jsme ponětí, co vlastně děláme. Dostali jsme jen cíl a rozkazy. Zničili jsme bezpočet míst, a ani jsme neznali jejich jména. Byli jsme jenom pěšáci v něčí hře. Byli jsme blázni. Oliver na to přišel už před lety, ale já jsem neměl dost rozumu na to, abych ho poslouchal. A ti, co posunují figurky na šachovnici, hráči, co všechny tyhle věci ovládají, jsou lidi, o kterých jsi nikdy neslyšela. Jen pár vyvolených tuší, kdo ve skutečnosti jsou.“

„Takže s kým to tu máme co do činění?“

Ben pohodil rameny. „Těžko říct. Nejspíš jsou to jedinci působící v infrastruktuře, skrytí za několika frontovými liniemi. Ti, kteří mají kontakty. Lidi, kteří tě okamžitě dostihnou, pokud se někde ukážeš, použiješ svůj pas, zaplatíš kreditní kartou nebo se pokusíš kontaktovat policii. Tohle obvykle proniká hodně hluboko. Takže jestli se z toho chceme dostat, musíme vážit každý další krok a našlapovat hodně opatrně. A budeme se řídit tím, co navrhnu. Bez výjimky.“

Na dlouhou chvíli zavládlo tíživé ticho.

„Fajn,“ pravila nakonec Leigh. „Co teď?“

35

VÍDEŇ TÉŽE NOCI

Markus Kinski se zprudka posadil na posteli a zamrkal, těsně vedle hlavy mu vřeštěl mobilní telefon. Spustil nohy na podlahu a zaostřil na budík na nočním stolku. 01:09. Chňapl po telefonu. Že by mu takhle pozdě volala Clara? Ale odkud? Vzal jí přece mobil. Zachvátila ho panika. Co se děje?

Nebyla to Clara. Žena na opačném konci linky se představila jako Leigh Llewellynová. Rychle se probudil. „Kde vás najdu?“ zeptal se, když ji vyslechl.

Leigh přikryla dlaní mluvítko a tázavě se zadívala na Bena.

Samozřejmě o tom mluvili. Ona navrhovala nějaké veřejné místo v centru Vídně, kde se dalo spolehnout na bezpečí rušného davu. Byl to docela chytrý nápad, ale Ben si chtěl Kinského otestovat – proto volil první setkání tak, aby muži poskytl jasnou příležitost k útoku ze zálohy. Teď tedy mlčky kývl a Leigh odpověděla podle dohody.

„Sejdeme se u jezera,“ řekla.

Kinski se nemusel ptát, jaké má na mysli. „Dobře. Kdy?“

„Zítra přesně v devět ráno.“

Policista dorazil ve tři čtvrtě. Mercedes sjel ze silnice a s náhonem přepnutým na všechna čtyři kola se trmácivě blížil ke břehu jezera. Pod pneumatikami chroupala tenká vrstva sněhu. Kinski vystoupil, letmým pohledem na náramkové hodinky zkontroloval čas a chvíli přecházel podél břehu z jedné strany na druhou. Minuty ubíhaly. Od úst muži stoupala pára a co chvíli tleskal rukama, aby se zahřál. V kapse těžkého zimního kabátu měl termosku černé kávy a srkavě vypil tři kalíšky vřelého nápoje. Tahle zima byla pořádně studená, dokonce chladnější než ta loňská. Celé jezero dávno pokrýval led.

Zdálky uslyšel jemné předení motoru a strnul. Rukou si zaclonil oči před nízko posazeným sluncem. Mezi roztroušenými sosnami viděl úseky silnice, která se vinula kolem jezera ve vzdálenosti asi tří set metrů. Po ní přijíždělo jasně žluté pětidveřové auto; detektiv ho nespouštěl z očí. Pokračovalo v cestě. Znovu se podíval na hodinky – několik minut po deváté. Kde ta ženská je?

Netrpělivě přešlapoval a obcházel poblíž břehu. Tohle je pitomost. Neukáže se tu. Pro zahřátí zamával pažemi, poslal pár kamínků po zamrzlé hladině a nalil si další kávu. Po chvíli musel zmizet v křovinách, aby si ulevil. V půl desáté už byl promrzlý na kost a kávu měl dopitou. V deset se rozhodl čekání vzdát.

Vykročil zpátky k mercedesu a tiše pro sebe mumlal: „Co to ta ženská vyvádí, sakra? Jestli nechce vědět, co vím já, fajn, mám do prdele lepší věci na práci…“ Usadil se za volantem a otočil klíčkem v zapalování. Z topení se okamžitě vyvalil ledový vzduch a Kinski je s nadávkami zeslabil.

A pak náhle ztuhl, když na temeni ucítil chladivou ocel. Cvaknutí pojistky se mu rozeznělo v hlavě několikanásobnou ozvěnou. „Žádné prudké pohyby,“ přikázal hlas zpoza jeho zad.

Ben se napřímil a volnou rukou vytáhl policistovi z pouzdra jeho SIG-Sauer. Konečně pistole s náboji.

Po celou dobu Kinského sledoval. Byl to mohutný chlap těsně před padesátkou, v obličeji brunátný a ošlehaný větrem, s rysy profesionálního boxera a nosem, který byl už od pohledu mnohokrát zlomený. Za určitých okolností mohl být pěkně nebezpečný, ale byl stavěný spíš na sílu než na rychlost. Kdyby byl stihl zasadit ránu, bylo by rázem po všem. Jenž Ben ho předběhl.

Detektiv zaprskal: „Co po mně kurva chcete?“

Ben neodpověděl.

Policista by se nejraději otočil a utrhl tomu chlápkovi hlavu. „Jestli seš ten zkurvenej hajzl, co mi vzal dceru, tak ti garantuju, že teď je v bezpečí. Nedostaneš ji.“

„Co bych s vaší dcerou dělal?“ otázal se Ben.

Kinski zaváhal. To byla divná otázka. Muž mluvil německy výborně, ale s patrným přízvukem. Co byl zač? Američan? Brit? Stočil oči do boku, co to šlo, a pokoušel se zachytit jeho odraz ve zpětném zrcátku. Jenže útočník si dával dobrý pozor, aby ho neviděl. Kdo to je?

„Protože vím, že jste zabili Llewellyna,“ odsekl Kinski schválně a vzápětí přistoupil k ještě většímu blufu. „A nejsem jediný, takže mě klidně můžeš zabít, ale tím to zdaleka neskončí.“

„Oliver Llewellyn byl můj kamarád,“ oznámil Ben. „Někdo ho zabil, to ano, ale já jsem to rozhodně nebyl. Přijel jsem, abych zjistil, kdo to udělal – a až toho člověka najdu, zabiju ho.“ Sklopil prázdnou pětačtyřicítku a zastrčil si ji zpátky za pas. Policejní SIG-Sauer ráže devět milimetrů byl skvěle ošetřovaný a také plně nabitý – Ben však nečekal, že by zbraň musel použít.

Dorazil o půl hodiny dřív než Kinski a skryl se mezi stromy. Policista se rozhodně nechoval jako volavka s bandou poschovávaných kumpánů, kteří jen čekají, až se budou moct do někoho pustit. Žádný chlap by neházel kamínky na hladinu, nerozhazoval rukama jako malé děcko a nemočil za keřem, kdyby věděl, že ho pozorují kamarádi. Naopak by těkal očima směrem k jejich úkrytům, proti zimě by se jen hrbil a napjatě by čekal, k čemu dojde, přičemž by se až příliš snažil vypadat úplně klidný. Kinského reakce na pistoli v zátylku Bena přesvědčila o tom, že mu může věřit.

Ale ne stoprocentně. Bylo v jeho povaze zůstat v pohotovosti.

„Nemáte tam ještě trochu kafe?“ zeptal se.

Kinski si uvědomil, že tlak hlavně náhle zmizel. Pomalu se otočil a zamračeně se zadíval Benovi do obličeje. Vetřelec stále držel jeho zbraň v ruce, avšak jen tak, aby mu nevypadla.

„Omlouvám se, že jsem se takhle uvedl, ale musel jsem si vás prověřit.“ Ben pohodil rukou k termosce. „A vážně bych ocenil to kafe.“ Z topného tělesa konečně začal proudit teplý vzduch; při dlouhém čekání Ben promrzl na kost.

„Už jsem ho dopil.“

„Tak to si holt budu muset dát tohle,“ konstatoval Ben – s jednou rukou na zbrani vytáhl z kapsy placatku a odšrouboval víčko. Dal si pořádný hlt a nabídl nádobku Kinskému.

Detektiv zavrtěl hlavou. „Přestal jsem,“ zamumlal.

„To vás šlechtí.“ Ben placatku zase schoval.

Kinski se trochu uvolnil. Aspoň že to vypadá, že nezemře – pro tentokrát. „Jaký je tedy váš vztah k Leigh Llewellynové?“ zajímal se. „Snoubenec? Manžel?“

„Ani jedno. Jak jsem řekl, jsem rodinný přítel.“

„Mívají operní hvězdy často kamarády mezi sebrankou s pistolema?“

Ben se pousmál. „Sloužili jsme s Oliverem ve stejné jednotce.“

Kinski pokýval hlavou. Bývalý voják. To dávalo smysl, když uvážil, jak snadno ho zastihl nepřipraveného. „Jak se jmenujete?“ otázal se nejistě.

„Můžete mi říkat Ben.“

„Markus Kinski.“

„Těší mě, Markusi. Teď bysme možná mohli vyrazit a cestou byste mi mohl povědět, co víte o Oliverově smrti. A pokud pak budu mít dojem, že vám můžu věřit, odvezu vás za Leigh.“

36

Kinski zaparkoval mercedes v postranní uličce v centru Vídně a pak se muži vydali pěšky po Philharmonikerstrasse k hotelu Sacher přímo naproti majestátní budově Vídeňské státní opery. Ben chtěl s policistou hovořit někde, kde je rušno a neustále se to hemží lidmi. Hotel Sacher patří k nejhektičtějším místům centra metropole. I kdyby si tady někdo Leigh všiml, s velkou pravděpodobností by si neběžel pro autogram. Hvězdy hudebního nebe nebyly ve Vídni ničím neobvyklým.

Hotelová kavárna praskala ve švech lidmi, kteří se v předvánočním shonu zastavili na dopolední šálek kávy a kousek proslulého dortu. Ben zavedl policistu ke stolku v rohu místnosti.

„Kde je?“ otázal se Kinski, když se usadil. Domníval se, že sopranistka už tu na ně bude čekat. Jenom ne další čajovnu, blesklo mu hlavou. Ty podniky nesnášel.

„Zůstaňte tady a tak na hodinu se nějak zabavte,“ řekl Ben. „Zajdu pro ni.“

„Skvělé,“ zavrčel detektiv.

„Mám tu lidi, kteří vás neustále sledují,“ zalhal Ben bezostyšně. „Pokud zvednete telefon nebo se jinak pokusíte s někým zkontaktovat, dozvím se to a neuvidíte mě dřív, než vás přijdu zabít. Je to dostatečně jasné?“

„Naprosto. Děkuju mockrát.“

Ben se pousmál. „Nic osobního, Markusi.“

Ponechán o samotě Kinski zlostně zabodl zrak do jídelního lístku. Požádal rozmrzelého číšníka o dostatečné množství kávy a malakovu na to, aby měl hodinu co konzumovat, a pak se odevzdaně opřel a přemítal nad mužem, jenž právě odešel.

Ben kráčel po Philharmonikerstrasse směrem ke galerii Albertina. Před sebou spatřil značku Strassenbahn a nastoupil do tramvaje. Leigh na něj čekala v levném hotýlku se snídaní na protějším břehu dunajského kanálu.

Detektiv právě dopíjel svůj čtvrtý šálek, když se po více než hodině objevili Leigh s Benem ve dveřích kavárny. Když zpěvačka došla až ke stolku, vstal a zdvořile se představil. Pak se otočil k Benovi. „Už jsem si začínal myslet, že nepřijdete.“

„Ještě kávu?“

„Ani omylem,“ ucedil Kinski.

Leigh si sundala sluneční brýle a položila je na stolek. Vlasy měla stažené do culíku, na hlavě vlněnou čapku. Ben se posadil vedle ní.

Žena si policistu pozorně prohlížela. „Vy prý máte nějaké informace týkající se mého bratra.“

„Povězte jí to, co jste řekl mně,“ vybídl ho Ben.

Dalších pár minut Kinski opakoval, co už vyprávěl Benovi, a podrobně popisoval, co zjistil. Leigh mu visela na rtech. Líčil, jak náhodou natrefil na Madeleine Laurentovou, z níž se vyklubala Erika Mannová – téměř jistě další falešné jméno. Celá záležitost s Laurentovou posloužila jako dokonalé krytí. Potom vytáhl z kapsy sáček s nábojnicemi od střel ráže devět milimetrů a vyskládal je na plátěný ubrus před Leigh. „Tohle jsem našel na břehu jezera,“ oznámil.

Žena sklopila zrak k patronám a teprve po chvilce jí došlo, co vidí. „Nechápu,“ řekla. „Můj bratr se přece utopil, nezastřelili ho.“

„Nestříleli po něm,“ upřesnil Ben, „ale do ledu.“

Leigh zavřela oči. Pohladil ji po ruce a jemně ji stiskl.

Kinski pokračoval. Vyložil Leigh, co se stalo, když se pokoušel znovu otevřít Oliverův případ; jak někdo unesl Claru přímo od školy, aby ho umlčel, a jak jeho starý nadřízený náhle zmizel – a s ním i šance na obnovení případu.

„Kde je Clara teď?“ zajímala se žena znepokojeně.

„V bezpečí – a v pořádku.“

„Povězte jí ještě o tom chlápkovi s uchem,“ připomněl Ben a poklepal si na lalůček.

Kinski mu vyhověl a sdělil Leigh, co říkala Clara o svém únosci. Sopranistka vytřeštila zrak a otočila se k Benovi. „Zjizvené ucho,“ hlesla. „To měl ten chlap z Oliverovy nahrávky.“

„Z jaké nahrávky?“ otázal se Kinski.

„Potřebujeme počítač, ale někde v soukromí,“ nadhodil Ben.

„To by neměl být problém,“ odvětil detektiv. Vstal a přešel k baru. Nechal si zavolat manažera podniku, legitimoval se a za necelých pět minut už vcházeli do nevelké konferenční místnosti v zadní části hotelu. Usadili se u dlouhého stolu a Ben vložil disk do počítače.

Kinski mlčky sledoval videostopu. Ke konci se hodně mračil, ale neuhnul očima ani ve chvíli, kdy oběti usekli jazyk a její vnitřnosti vyhřezly na podlahu. Leigh se odvrátila a stoupla si k oknu; nepřítomně pozorovala dopravu za sklem.

Když záznam skončil, policista se zaklonil na židli a zhluboka vydechl. „A podle vás se tohle odehrálo ve Vídni?“

„A ne jednou,“ přitakal Ben. „Oliver to celé nahrál krátce před svou smrtí. Muselo to být někde blízko. Vypadá to jako velké sídlo, nějaký starý dům se sklepem nebo podzemní kryptou.“

„Ten zavražděný mi připadal povědomý,“ zamumlal Kinski. „Už jsem ho někde viděl, ale nedokážu ten obličej zařadit.“

„A co ten další v popředí, ten s tím uchem?“

Muž pokýval hlavou. „Jo, podle toho, co říkala Clara, by to mohl být ten chlap, co ji unesl.“

„Ještě jedna otázka,“ řekl Ben, „říká vám něco slovo Adler?“

„Docela běžné jméno. Proč?“

„Nevím jistě,“ přiznal Ben. „To je jedno.“

„Je na tom disku ještě něco?“ zajímal se detektiv.

„Jenom pár fotek.“

„Sem s nima.“

Ben zavřel videosoubor a rozklikl adresář s fotografiemi. Kinski u každého snímku mimoděk kroutil hlavou, ale pak se náhle zarazil. „Moment, počkejte, vraťte tam ten předchozí záběr. Něčeho jsem si všiml.“

Na monitoru naskočil snímek z večírku – Oliver u piana, jak s někým hraje duet. Policista přimhouřil oči a masitým prstem ukázal na druhého klavíristu. „Toho znám,“ řekl. „Jmenuje se Fred Meyer.“

Kinski mladíka viděl jen jednou v životě, a sice když se houpal ve vzduchu se smyčkou kolem krku. Bezpochyby to však byl tentýž muž.

„Tak povídejte,“ vybídl ho Ben.

„Studoval hudbu,“ vysvětloval Kinski. „Netušil jsem, že to byl Oliverův kamarád.“

„Můžeme si s ním promluvit?“ zeptala se Leigh.

„To bude asi trochu obtížné,“ vzdychl detektiv. „Mám dojem, že nebude k mání.“

„Mrtvý?“ došlo Benovi.

Kinski přikývl. „Ale to na tom není to nejzvláštnější. Zemřel devátého ledna.“

„Ten samý den, co Oliver,“ hlesla Leigh a ztěžka dosedla na židli. Kinski rozpoznal bolest v jejích očích, ale pokračoval. Bylo důležité, aby se to dozvěděla. „Mělo to vypadat jako sebevražda,“ upřesnil, „ale mně to nikdy nesedělo. Bylo to moc podezřelé.“

„Jak podezřelé?“ zajímal se Ben.

„Viděl jsem spoustu sebevražd,“ řekl detektiv. „A vždycky se najde důvod, proč to dotyčný udělal. V případě Freda Meyera jsem ovšem žádnou motivaci pro takové rozhodnutí nenašel. Měl spoustu důvodů k životu – a navíc nemám tyhle náhody rád. Dva muzikanti zemřou stejnou noc, zhruba ve stejnou dobu a jenom pár kilometrů od sebe. Jeden při nehodě, která nedává smysl, druhý spáchá sebevraždu, kterou nikdo neumí vysvětlit. Tak to mi řekněte, jestli tohle není fakt divné.“

„A teď se ještě ukáže, že se znali,“ dodal Ben.

Kinski pokýval hlavou. „Takže je to všechno ještě podezřelejší. A je tu navíc ještě jedno spojení – Meyer měl dva lístky na operu.“ Pokynul dlaní k Leigh. „Na premiéru vašeho představení Macbeth loni v lednu tady ve Vídni.“

„To, které jsem zrušila,“ vzdychla zpěvačka. „Akorát jsem se chystala letět na zkoušky, když jsem se dozvěděla, že je Oliver mrtvý.“

„Ty lístky byly do soukromé lóže ve Státní opeře,“ pokračoval detektiv. „A stály majlant, mnohem víc, než by si student mohl dovolit. Prověřil jsem si to. Meyer musel šetřit každý cent a tyhle superlístky na operu byly zdaleka nad jeho možnosti. Ani jeho rodina si nemohla nijak zvlášť vyskakovat, takže mu je určitě nedal nikdo z příbuzných jako dárek. Kde k nim teda přišel?“

„Mohl mu je snadno sehnat Oliver,“ vysvětlila Leigh. „Dostal lístky zdarma na jakékoliv moje představení, jelikož to byl můj bratr. V tom žádná záhada není.“

„Takže ti dva se museli znát dost dobře,“ poznamenal Kinski.

„Olly se o něm nikdy nezmínil.“ Leigh svraštila čelo. „Ale o čem svědčí, že se znali?“

„Jestli Oliver zemřel proto, že něco věděl,“ uvažoval nahlas Ben, „proč musel zemřít Meyer?“

„Protože to možná viděli oba?“ nadhodila Leigh.

Ben zavrtěl hlavou. „Ten záznam pořizoval jeden člověk. Oliver šel tam dolů sám. Kdyby byli oba, bylo by slyšet, jak spolu mluví, a určitě by se na záznamu objevily záblesky druhého muže, když Oliver utíkal pryč.“

„Tak co teda Fred věděl – a jak se to dozvěděl?“ přemítala Leigh. „Řekl mu Olly, co viděl? Pustil mu tu nahrávku?“

„Netuším,“ povzdechl Ben. „Podle mě by neměl čas někomu něco ukazovat. Ale mohl mu třeba zavolat.“

„Anebo něco společně plánovali.“

Ben se na okamžik zamyslel. „Potřebujeme zjistit víc. Rád bych si promluvil s Meyerovýma.“

„Neřeknou vám nic, co už neřekli policii,“ utrousil detektiv.

„I tak bych s nima rád mluvil,“ trval Ben na svém. Po krátké odmlce dodal: „Ještě jedna věc. To místo, kde jste ukryl Claru…, kde to je?“

Muž se pousmál. „Takže už si věříme?“

„Kdybych vám nevěřil, nepřivedl bych Leigh. A vy byste skončil v tom autě s kulkou v hlavě.“

„Děkuju pěkně,“ zabručel policista. „No dobře. Odvezl jsem Claru do jednoho kláštera – moje stará známá je tam matka představená.“

„Je to blízko?“

„Kdepak, není to ani v Rakousku,“ opáčil Kinski. „Ten klášter stojí kousek za slovinskými hranicemi, tak pět šest hodin jízdy autem. Dost vysoko v horách.“

„Je bezpečný?“

„Víc už to nejde. Na tom místě by ji nikdo nikdy nehledal a taky o něm nikdo neví. Ani těch pár policajtů, kterým ještě věřím.“

Ben se podíval detektivovi zpříma do očí. „Mohl bych tam ukrýt i Leigh?“

Zpěvačka vybuchla. „Cože?“

Kinski chvilku přemítal a pak pokýval hlavou. „To by se dalo zařídit, jasně.“

„Fajn,“ řekl Ben a obrátil se k Leigh. „Tohle už pro tebe začíná být příliš nebezpečné. Chci, abys zůstala někde v bezpečí, dokud nebude po všem.“

„Tohle už jsme jednou probírali,“ obořila se na něj žena rozhořčeně. „Já nikam nejedu.“

Ben se na ni tvrdě zadíval. „Chtěl jsem, abys odjela do Irska. Nesouhlasila jsi, já jsem ti ustoupil, a podívej se, k čemu to vedlo.“

„Takhle jednoduše se mě nezbavíš,“ protestovala Leigh. „Chci se na tom podílet, a ne někde čekat na tvůj telefonát.“

„Tak si vyber,“ pronesl Ben neústupně. „Buďto mě to necháš dělat po mém, anebo končím. Můžeš si najmout další bandu steroidových svalnatců, ať se o tebe postarají. Do týdne budeš mrtvá.“

Kinski vrhl na Bena nenápadný pohled. Nasadil nelítostnou taktiku, ale fungovalo to. Leigh složila hlavu do dlaní a dlouze vydechla.

„Zblázním se tam,“ špitla. „Zešílím strachy.“

„Ale budeš v bezpečí,“ přesvědčoval ji Ben. „A pokud budu vědět, že ti nehrozí žádné nebezpečí, bude se mi o moc líp pracovat.“

„Má pravdu,“ podpořil ho detektiv.

Žena si znovu povzdechla. „No dobře,“ vypravila ze sebe neochotně. „Vyhrál jsi.“

Ben pokýval hlavou a otočil se ke Kinskému. „Tak, a teď mi jenom řekněte, jak se tam dostanu.“

Kinski se usmál. „Mám lepší nápad.“

37

Uháněli po dálnici na jih. Minuli Graz, Wolfsberg a Klagenfurt, až nakonec přejeli do Slovinska. Detektivův policejní průkaz jim zajistil bezproblémové překročení hranice bez kontroly dokladů.

Než dojeli k Bledskému jezeru, padla noc a hustě sněžilo. Lesy se ztrácely pod bílou přikrývkou a na vozovce se čas od času objevila zlomená větev, jež nevydržela nápor sněhové masy. Silnice, která probleskovala mezi hbitými, hypnotickými pohyby výkonných stěračů, se čím dál víc zužovala a klikatila a Kinski se musel plně soustředit na cestu. Leigh spala na zadním sedadle a Ben polohlasem, pomalu a metodicky rekapituloval, co zatím zjistili.

„Rád Ra,“ odfrkl si detektiv. „Dejte pokoj.“

„Znal jsem jednoho afrického diktátora,“ opáčil Ben. „Posadil si na hlavu plechovou korunu a prohlásil se za božstvo. To taky znělo legračně, ovšem lidi se rychle přestali smát, když jim nechával useknout paže a nohy a pak je nutil, aby je před ním snědli.“

„Do prdele,“ vydechl Kinski.

„Nezajímá mě, jak si ti šmejdi říkají. Nic to nemění na tom, že jsou velmi skuteční a velmi nebezpeční.“

Policista okamžik nic neříkal a potom se otázal: „Co se stalo s tím diktátorem?“

Ben se usmál do tmy. „Někdo ho snědl.“

Cíl cesty ležel hluboko v srdci Julských Alp, v protáhlém údolí obklopeném zasněženými horami. Vedla k němu jediná, rozježděná cesta s tak hlubokými sněhovými závějemi, že museli zastavit a nasadit na kola mercedesu sněhové řetězy. Zanedlouho pak Kinski ukázal před sebe na nepatrnou tečku žlutého světla. „Támhle to je.“

Starý klášter se topil v temnotě. Když projížděli pod rozdroleným obloukem, reflektory vozu nasvítily hrbolaté zdi. Zastavili na malém nádvoří. Klášterní komplex sestával z několika nesourodých budov, které vypadaly, jako by vyrostly přímo z údolí a za posledních pět set šest set let se prakticky nezměnily. Hlavní vchod tvořila cvoky pobitá vrata z dubového dřeva, zčernalá věkem a obrostlá břečťanem.

V klenutém okně přímo před vozem se objevilo teplé žluté světlo. Dubová vrata se pootevřela a z nich vyběhla do sněhu Clara Kinská. Za ní stála vysoká žena oděná v řeholním rouše a v ruce držela lucernu. Mohlo jí být přes sedmdesát let, přesto kráčela vzpřímeně a pevným krokem.

Detektiv vypnul motor a vystoupil z auta. Ani se po dlouhé cestě nestačil protáhnout a Clara už mu nadšeně skočila do náruče. Zpoza vrat vyběhl i rotvajler Max a vítal se s policistou ještě horlivěji než jeho dcera – radostně skákal a olizoval mu ruce.

Po chvilce ke skupince přistoupila i řeholnice. Kinski se s ní srdečně pozdravil a představil Bena a Leigh. „Tohle je moje stará kamarádka matka Hildegard.“

Představená kláštera je přivítala a ve svitu lucerny zamířila přes dvorek. Ben s Leigh ji rychle následovali, ale detektiv o pár kroků zaostával – Clara se mu tiskla k paži jako klíště a Max se mu šťastně motal pod nohama.

Prošli tmavou křížovou chodbou a pod dalším obloukem. Z nedaleké stáje se k nim neslo tlumené zabučení krávy a studený noční vzduch prosycovala venkovská vůně čerstvého sena a mrvy. Za klášterními budovami se nacházelo malé hospodářství, kde stálo několik nasucho stavěných kamenných přístavků a rozléhalo se pár oplocených pozemků. Matka Hildegard je provedla brankou k prosté chatce. „Tady můžeš složit hlavu, mé dítě,“ pronesla k Leigh.

Sopranistka jí poděkovala. „Určitě nebude vadit, když tu nějakou dobu zůstanu?“

„Spoustu let tady žil správce Karl,“ pravila matka představená s úsměvem. „Ale teď už je příliš starý a přesunul se do domova důchodců v Bledu, takže tahle jeho chaloupka se teď dlouho nevyužije. Náš jednoduchý život mnoho lidí neláká.“

„Hlavně abych vám nezpůsobila nějaké potíže,“ pravila Leigh s obavami.

Reholnice jí položila ruku na paži. „Markusovi přátelé jsou u nás vždy vítáni,“ uklidnila ji.

Uvedla je dovnitř chalupy. Bylo tam teplo a útulno a v kamnech na dřevo plápolaly plameny. „Zapálila jsem vám oheň, ale tady muži budou muset ráno nasekat další dříví.“ Dlaní pokynula k přístěnku vedle dveří. „Támhle si můžete vzít gumáky a nějaké teplé bundy do té zimy,“ dodala. Na kamnech se ohřívala litinová polévková mísa, z níž se linula nádherná vůně skopového vývaru. Na jednoduchém dřevěném stole stály kameninové talíře a hrnky.

Stará žena si je zkoumavě prohlížela. Dobře věděla, že mají nějaké potíže, ale vyptávat se jich nemínila. „Teď vás tedy nechám o samotě. Claro, můžeš tu ještě hodinu zůstat, ale pak se hned vrátíš a nachystáš se do postele.“

Všichni byli unavení, a tak se o hovor u večeře starala hlavně dívenka. Předávali si mísu, až z jídla nic nezbylo. Ben vypil celou láhev pampeliškového vína, které jeptišky vlastnoručně vyráběly, a Clara zanedlouho popadla lucernu a utíkala zpátky do hlavní budovy. Max se nehnul od detektivovy nohy a odmítal jej opustit. „Nebude vadit, když se vyspí s náma v podkroví, Bene?“ otázal se Kinski.

Ben se zadíval na obrovského psa, zvláště pak na jeho uslintanou tlamu. „Fajn, ale nesmí mi lézt do postele.“

„No, tak já to zabalím, padám na hubu.“ Detektiv mocně zívl a vykročil po dřevěných schodech nahoru, s Maxem stále v patách.

Ben a Leigh zůstali o samotě. „Ráda bych se trochu prošla,“ řekla. „Nepřidáš se?“ Vybrali si holínky, které jim jakž takž seděly, a vydali se do noci.

Měsíční světlo se od vrstvy čerstvého sněhu odráželo tak, že bylo vidět skoro jako ve dne. Místo bylo úplně ztichlé a nehybné a i v pološeru se před nimi ukázala nádherná scenerie. Leigh se cítila nejklidněji za posledních několik dní. „Nechtěla jsem sem jet,“ řekla, když kráčeli po křehkém sněhu, který jim chroupal pod nohama. „Ale jsem ráda, žes mě donutil. Vážně se tu cítím v bezpečí.“

Ben pokýval hlavou. Kinski vybral skvěle, nikdo by je tady nehledal. Byl rád, že je Leigh šťastná. Zítra se bude moci vrátit do Vídně s čistou hlavou a s vědomím, že je o ni dobře postaráno.

Chvíli se jen mlčky procházeli. Leigh zatleskala rukama. „Škoda že jsem si nevzala žádné rukavice. Úplně mi mrznou ruce.“

„Tak už pojď zpátky.“

„To ne, je tu nádherně. Navíc se můžu jenom tak procházet a nebát se, že by po tobě začal někdo střílet.“

Ben ji vzal za ruce a sevřel je ve svých dlaních. „Bože, ty je máš tak teplé!“ zvolala. „Jak to děláš?“

Střetli se pohledem. Teprve teď si Leigh uvědomila, že stojí proti sobě tváří v tvář, obklopeni kouzelným sněhem, drží se za ruce a on se na ni v měsíční záři mile usmívá. Chvatně se odtáhla a strčila ruce do kapes. „Díky,“ zamumlala. „Možná bysme se už fakt měli vrátit.“

Řádové sestry vstávaly kolem šesté, aby ještě před snídaní a ranními modlitbami stihly obstarat zvířata a začít s dalšími pracemi. Clara se rozběhla k chatce a zabouchala na dveře.

Ani Ben nezůstal v posteli dlouho a právě zapaloval v kamnech, když uslyšel bušení dětské pěstičky. „Tvůj táta ještě spí,“ řekl, ale pustil dívku dovnitř. Měla na sobě prošívaný kabátek a tlusté vlněné kalhoty.

„Ten si vždycky rád přispí, když může,“ kvitovala Clara zvesela a přehodila kabát přes opěradlo židle. Posadila se a zaklimbala nohama.

„Takže jsi ho chtěla vzbudit? Ještě před svítáním?“

Zahihňala se. „Chtěla bych mu ukázat, jak sestra Agnes krmí selata. Jsou rozkošná!“

„Podívá se na ně někdy jindy, ano? Teď si potřebuje odpočinout.“

„A můžu zůstat tady s tebou?“

„No jasně. Dáš si něco k snídani?“

„Matka Hildegard tu nechala v kredenci vajíčka,“ oznamovala dívenka s nataženým prstíkem. „Mají tu tolik slepic, že jich je k jídlu pořád dost.“

„V tom případě si asi dáme vejce.“

„Já je mám ráda vařená a žloutek musí trochu téct, aby se v něm dal namáčet Schivarzbrot. Prosím,“ dodala.

„Jak to, že umíš tak dobře anglicky?“ zajímal se Ben, zatímco naléval vodu do hrnce.

„Protože chodím na St. Mary.“

„A to je co? Nějaká dvojjazyčná škola?“

Clara důležitě přikývla. „Máme většinu předmětů v angličtině. Tatínek říká, že to je dneska ten nejdůležitější jazyk, takže se ho musím naučit.“

„A až ti bude dvacet, budou se všechny děti učit čínsky.“

Opřela se drobnými lokty o stůl. „A proč?“ otázala se.

„Protože svět se pořád mění,“ vysvětlil Ben. „Ale to je spíš záležitost pro dospělé, to by tě nebavilo.“

„A umí tvoje kamarádka Leigh zpívat čínsky? V Číně mají taky operu, že jo? Viděla jsem to v televizi.“

Ben se rozesmál. „To jo, ale to bude něco trochu jiného.“

„A ji jsem taky viděla v televizi. Zpívá italsky a francouzský a německy.“

„Je totiž moc chytrá.“

„Tatínek mi loni koupil její vánoční album,“ drmolila dál Clara. „Jmenuje se Klasické Vánoce s Leigh Llezv… Llew…“ Stydlivě se usmála. „Neumím to vyslovit.“

„Je to velšské jméno. Ve Walesu se mluví hrozně divně.“

„Ale Wales patří k Anglii, ne?“

„To před ní nesmíš říkat.“ Ben se pousmál.

„A vy spolu chodíte?“ uchichtla se Clara. Ve tváři se jí objevily malé dolíčky.

Ben se k ní obrátil čelem a zadíval se jí do očí. „Máš trochu moc otázek.“

„Protože se tak dozvím spoustu věcí.“

„Na tyhle věci jsi ještě moc malá.“

„Ale měli byste spolu chodit,“ pronesla Clara ve vší vážnosti a pohrávala si s dřevěnou lžící. „Myslím, že Leigh by to tak chtěla.“

„Vážně? A jakpak jsi to poznala?“

„Včera u večeře se na tebe dívala. Tak zvláštně, víš. Asi takhle.“

Ben se znovu zasmál. „Tak takhle se na mě dívala? A jak to, že jsem si toho nevšiml?“

„A když s tebou mluví, tak si dělá takhle s vlasama.“ Clara se opřela do židle, pozvedla bradu a prsty projela jemnými vlasy dozadu. „Podle toho se pozná, že se holce někdo líbí.“

Ben se potlačovaným smíchem málem zadusil. „Vidím, že se od tebe musím hodně učit. Kam na ty věci chodíš?“

„Četla jsem o tom.“

„Doufám, že o tom nepíšou v knihách matky Hildegard.“

Tentokrát se rozesmála Clara. „To ne. Bylo to v jednom časopise od Helgy.“

„Helgy?“

„To je moje chůva. Podle mě se líbí taťkovi.“

Vejce už byla hotová. Ben zanořil lžíci do vody a jedno vytáhl. Vložil je do kalíšku a ten postavil na dřevěný talíř před dívku. „Tak, malá dámo, podle mě moc přemýšlíš.“ Ústa se mu roztáhla v úsměvu. „Takže teď zmlkni a jez.“

„To mi říká taťka taky.“ Clara pohodila rameny a rozbila skořápku na špičce vajíčka.

38

Leigh vyšla ze svého pokoje o půl hodiny později, vábená vůní kávy, čerstvých toastů a vajíček. Zespoda se k ní nesl živý hovor a smích. Nakoukla úzkým schodištěm dolů; Ben seděl s Clarou u stolu a stavěl domeček z karet. Zlehka položil poslední kartu nahoru a opatrně odtáhl ruku. Stavba se trošku zakymácela, ale zůstala stát. Clara ji užasle pozorovala, ale pak nabrala vzduch do plic a pořádně foukla. Karty se zbortily na stůl.

„Hej! To je podvod,“ namítl Ben. Clara se rozhihňala a zhoupla se na židli.

Leigh zůstala tiše stát na vrcholku schodiště a pozorovala Bena při hře. Na chlapa, který se nikdy neusadil a sám nejspíš nikdy nebude otcem, to s dětmi uměl překvapivě dobře. Claře se zjevně líbil. Tvrdost, kterou v něm vídala Leigh, jako by se vypařila. Najednou jako by se dívala na muže, kterého znala před mnoha lety.

Nikdy se nevracej zpátky, Leigh.

Clara si všimla, že Leigh sestupuje dolů, a plaše se usmála. „Myslím, že taťka už je taky vzhůru.“ Pohodila hlavou ke stropu, odkud se ozývaly těžké kroky. „Leigh, honem slez z těch schodů.“

„Proč?“

„Protože jestli už táta vstává, tak s ním půjde i Max. A když letí Max dolů ze schodů, nezastaví se vůbec před nikým, takže tě nejspíš smete s sebou. Dělá to v jednom kuse.“ Oči se jí rozzářily radostí – pes se vyhrnul z pokoje a pádil po schodech jako obří černá dělová koule. „Už běží!“

Leigh rychle uhnula, aby ji zvíře nepovalilo. Clara seskočila ze židle a vyběhla ven za psem. „Tak pojď, Maxíku, sestra Agnes ti hned dá něco k snídani.“ Dveře práskly a byla pryč. Chatka se najednou ponořila do ticha.

„Roztomilá holčička,“ prohodila Leigh.

„Jo, je skvělá.“

„Líbíš se jí.“

„Ona mně taky.“

„Tys nikdy nechtěl vlastní děti, Bene?“

„Na to jsem zvolil špatný život,“ opáčil.

Udělal jí šálek kávy. Napětí předchozí noci se vytratilo, Leigh se uvolněně usmívala. Posadili se ke stolu a upíjeli horkého nápoje. Nad nimi podupával Kinski.

„Dneska odjíždíte?“ otázala se Leigh.

Ben přikývl. „Ale až později, možná navečer.“

„Asi se tu bez tebe budu cítit divně.“

„Ale je to tak lepší.“

Leigh usrkla kávy. „Co máš v plánu?“

„První zastávka – Meyerovi.“

„Myslíš, že s tebou budou mluvit?“

„Za zkoušku nic nedám… Koukni na to,“ vyhrkl nečekaně, oči upřené nad dveře. „Toho jsem si nevšiml.“ Nad nízkým vchodem visela úzká polička a na ní ležela stará dvouhlavňová brokovnice. Ben přešel ke dveřím a sundal zbraň dolů. „Pěkná,“ utrousil obdivné.

„Vypadá hodně staře.“

„Tak sto let. Ale je v dobrém stavu.“ Pohledem klouzal po elegantně vyřezávaných křivkách a ručně vyrytém šachovnicovém vzoru na pažbě a kolem kohoutů. Moderní zbraně se vyznačovaly hrubou promyšleností – znamenitě plnily svůj účel, ale postrádaly půvab. Tahle puška byla výsledkem mistrné práce a láskyplné zručnosti. Rytiny v oceli a ručně zdobené dřevo, žádná černá tvrzená guma a polymerové hmoty.

„Zajímalo by mě, jestli ještě funguje,“ ozvala se Leigh.

„Tyhle věcičky se vyráběly tak, aby vydržely věčně,“ odvětil Ben. „Ten starý správce s ní nejspíš čas od času trefil nějakého zajíce.“ Vyzkoušel nabíjecí mechanismus. Kladívka zacvakala jako staré pendlovky při ručním natahování – tři hlasitá klapnutí. Všechny části pevně zapadly na svá místa. Brokovnice měla dvě spouště položené za sebou. Jednu po druhé je natáhl; šlo to lehce a ostře, obě mohly mít odpor necelý jeden kilogram. Bicí mechanismus byl dobře promazaný a dvojitá hlaveň čistá a hladká, bez jakýchkoliv vrypů či škrábanců. Ben si se zbraní pohazoval v rukou. „Tu si musím vyzkoušet,“ řekl. Chvilku šmejdil po místnosti a v jedné ze zásuvek brzo objevil, co hledal – krabičku nábojů.

Venku už se slunce opíralo do jasného sněhu. „Můžu se přidat?“ zeptala se Leigh.

„Jak je libo.“

Nazuli sněhule, Ben přehodil pušku přes rameno a pustili se sněhem dál od klášterního komplexu. Vzduch byl čerstvý a obloha jasně modrá. Když budova kláštera zmizela za zasněženým hřebenem, Ben se ohlédl. „Tohle by mělo stačit,“ usoudil. „Nerad bych, aby ze mě řádové sestry dostaly infarkt.“ Zažíral na vrcholky hor tyčící se v dálce. „Lavinu snad taky nespustíme.“ Opřel brokovnici o kmen vzrostlé sosny. „Pojď mi pomoct.“

„S čím?“

„Se sněhulákem.“ Přičapl a začal shrnovat sníh na hromadu. Leigh se připojila a přihazovala plné hrsti těžkých vloček. „Tohle jsem nedělala celé roky,“ pravila se smíchem. „Pamatuju si, jak jsme v zimě vždycky s Ollym blbli, když jsme byli malí. Jenže to vždycky skončilo tím, že mi nacpal sníh za krk a já jsem mu za to namlátila lopatičkou.“

Ben se usmál a přihrnul další kupu sněhu.

Leigh se na něj pátravě zadívala; její pohled mu neunikl. „Co je?“ otázal se.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ řekla.

„A čemu?“

„Žes dělal teologii.“

Ben na okamžik přestal hrabat sníh a oprášil si ruce. „Proč ne?“

„Kdes ji studoval?“

„V Oxfordu.“

„No teda. A cos měl dál v úmyslu?“

Zarazil se a obrátil se k ní. „Myslíš jako, jestli jsem v tom oboru chtěl budovat kariéru?“ Pousmál se. „Možná jo. Tehdy jsem nad tím rozhodně uvažoval.“

„Tebe vážně napadlo, že by ses dal na dráhu kněze?“

Přilepil další hrst sněhu na rostoucí koule. „Bylo to dávno, Leigh. Ještě před tím, než jsem tě poznal.“

„Jak to, žes mi o tom nikdy neřekl?“

„Tu část života jsem považoval za uzavřenou. Nepřipadalo mi to důležité.“

„A Oliver o tom věděl?“

„Proč by měl?“

Leigh zakroutila hlavou. „Ty s bílým kolárkem na malé faře obrostlé břečťanem někde na jihu Anglie, jak se staráš o ovečky. Zajímavá představa. Velebný pán Benedikt Hope. Co tě přimělo změnit názor?“

„Život,“ odvětil prostě. „Zahnal mě jiným směrem.“

„Anděl Ben,“ prohodila žena.

Ben se rozesmál. „Cože?“

„Tak moc ses od té dráhy zase neodchýlil,“ vysvětlovala Leigh. „Jenom sis vybral jiný způsob, jak dělat to samé. Stal se z tebe anděl – ty jsi ten, kdo se zjeví odnikud a zachraňuje, stará se o slabé.“

Na to nic neřekl.

Když bylo tělo sněhuláka asi metr vysoké, Ben mu uválel hlavu a přilepil ji na vršek. „A teď potřebujeme mrkev jako nos, starý klobouk a fajfku do pusy,“ poznamenala Leigh.

Ben vyvrtal prstem do koule dvě dírky jako oči. „To bude stačit. Tak, a teď si odstup.“

„Aha, už chápu,“ vzdychla žena, když se vlekli závějí zpátky ke stromu, kde stála opřená brokovnice.

„Co?“

„Chystáš se do něj střílet, že?“

„O to přesně šlo.“

„Ach jo, vy chlapi.“

Ben zasunul náboj do pravé části hlavně a natáhl kohout. Přiložil pušku k rameni a ze třiceti metrů zacílil na sněhuláka. Leigh si zakryla uši dlaněmi.

Natáhl pravé kladívko, zaměřil konkrétní bod na mase sněhu a vystřelil. Puška jej zpětným rázem udeřila do ramene a přes hory se převalila hřímavá ozvěna rány.

Leigh svěsila paže k tělu. „Vražedný anděl,“ utrousila.

Ben se zadíval na svůj terč. „O tom nic nevím,“ opáčil. „Náš sněhulák se každopádně nevzdává lehce.“ Střela vykousla hroudu sněhu v pravé části panákovy hlavy. Ben sklopil zrak ke zbrani a zamračil se. „Táhne trochu doprava. Hlavně jsou asi trochu mimo osu.“

„Teď já,“ přihlásila se Leigh. „Vypadá to docela jako sranda.“

„Já myslel, že tohle může bavit jenom nevyzrálé chlapy,“ poznamenal Ben a podal jí zbraň.

„Nevyzrálé ženy taky. Jak se s tím zachází?“

„Takhle.“ Ukázal jí, jak se otevírá nábojová komora a vyhazuje použitá nábojnice. Vložila nový náboj do hlavně a Ben jí pomohl zbraň správně uchopit. Dbal především na to, aby se hlaveň pevně opírala o rameno.

„Kope hodně?“

„Ani ne. Tak můžeš,“ vybídl ji a poodstoupil.

S cvaknutím natáhla kladívko, zacílila a trochu zavrávorala. Zhluboka se nadechla a zmáčkla spoušť. Sněhulákova hlava se rozletěla ve spršce sněhu.

„Slušný zásah,“ pravil Ben uznale.

„Dostala jsem ho!“ vykřikla. Otočila se, odhodila zbraň a vrhla se Benovi kolem krku. Bylo to tak spontánní a tak přirozené, že si ani neuvědomila, co dělá.

Bena její objetí zaskočilo a ztratil rovnováhu. Svalili se do sněhu a Leigh se bezstarostně smála. Na malou chvíli se vrátili do doby před patnácti lety. Odrhnul jí vlasy z čela. Tváře měla zimou zrůžovělé a na řasách jí ulpívaly jemné vločky.

Zarazili se a střetli se očima. „Co to děláme?“ šeptla.

„Nevím jistě,“ odvětil. Natáhl ruku a pohladil ji po tváři.

Váhavě se naklonili hlavami k sobě a dotkli se rty. Nejisté polibky přicházely zprvu rychle a neohrabaně, ale pak si Ben přitáhl Leigh za ramena a dlouze ji objal. Prsty mu projížděla ve vlasech. Splynuli v nekonečném polibku a na okamžik jako by všechno ostatní bylo zapomenuto, jako by se nikdy nerozešli.

Pak se však Leigh vytrhla a vyškrábala se na nohy. Ben ji hbitě následoval. Mlčky si oprašovali sníh z oblečení. „Tohle nejde,Bene,“ hlesla žena po chvilce. „Nemůžeme se vracet do minulosti.“

Pár vteřin jen nehnuté stáli v tíživém tichu, Ben naštvaný sám na sebe. Stará zbraň ležela zabořená v závěji. Zvedl ji a očistil. Pak se zlehka dotkl Leighiny paže. „Tak pojď, vyrazíme zpátky do chaty.“

Polibek mezi nimi visel po celý zbytek dne. Vládlo mezi nimi napětí – ani jeden nevěděl, co říct, jak se chovat. Překročili neviditelnou hranici a ocitli se ve slepé uličce. Nemohli vrátit čas, ani se nedokázali pohnout z místa. Ben si v duchu neustále spílal. Neprofesionální, nedisciplinovaný pitomec, běželo mu hlavou.

Myšlenky na ráno se snažil zaplašit tím, že si hrál venku s Clarou a Maxem. Psisko bylo překvapivě bystré a Ben jej naučil klidně sedět, zatímco Clara odběhla a schovala se. Být to o pár let dřív, ještě by se z Maxe dal vychovat skvělý policejní nebo vojenský pes. Povel čekej se naučil na třetí pokus. Seděl na zadních a chvěl se vzrušeným očekáváním, pohled ostražitých očí upřený do okolí. Ben jej nechal čekat minutu, dvě, pak celé tři, aby postupně prodlužoval dobu, po kterou zvíře udrží intenzivní pozornost. Pak tiše přikázal: „Hledej Claru,“ a Max se vyřítil do sněhu. Ať se holčička schovala kamkoliv, vždycky ji našel; ta hra se mu líbila stejně jako jí.

Nadešel večer a Ben se chystal k odjezdu. Právě si zatahoval řemeny na kabele, když za sebou vycítil nějaký pohyb. Zprudka se otočil. Ve dveřích stála Leigh, ve tváři smutný úsměv, oči malinko zvlhlé.

„Dávej na sebe pozor,“ špitla a objala ho. Zavřela oči a přitiskla se mu tváří na ucho. Ben pozvedl ruku, aby ji pohladil, ale nakonec ji jen přátelsky poplácal po rameni.

„Brzo se zase uvidíme,“ řekl.

„A dřív by to nešlo?“

Kinski ujížděl zpátky po zasněžených silnicích. Benovi vyhovovalo, že se necítí povinen neustále o něčem klábosit. Vojáci a policisté, zvyklí trávit hodiny čekáním na to, až se něco stane, spolu dokážou vydržet mlčky dlouhou dobu. Panovala přátelská atmosféra. Během hodiny prohodili sotva pár slov. Ben kouřil a foukal cigaretový kouř z okna, ponořený hluboko do svých myšlenek. Placatku s whisky však nevytahoval.

„Tak jak to bylo s várna a matkou Hildegard?“ zeptal se pojednou, když překročili rakouskou hranici.

„Seznámil jsem se s ní dávno před tím, než vstoupila do kláštera,“ odvětil Kinski. „Zvláštní, jak člověka ani nenapadne, že jeptišky taky kdysi bývaly obyčejné ženské. To se ale Hildegard jmenovala ještě lise Knechtová a byla to východoberlínská spisovatelka.“

„A jak se policajt dostane ke spisovatelce?“

„Znáte to, kamarádka kamarádova kamaráda a tak dále. Poprvé jsem ji viděl na jednom večírku. Připadala mi fajn, inteligentní, průbojná, chytrá. Takové se mi líbí. Jenže právě v tom tkvěla její potíž.“

„Jak to?“

„Pálilo jí to trochu moc. Příliš si otevírala pusu a skončila v hromadě sraček,“ vzdychl detektiv. „Psávala příspěvky s křesťanskými náměty a posílala je do novin a do časopisů. Už tehdy se komunistům nelíbila. A pak napsala román, který označili za rozvratný. Nechali ji sledovat a zjistili, že se schází s lidmi z jejich seznamu – jejichž jména měli červeně zakroužkovaná. Disidenti, aktivisti, lidi na okraji společnosti. To situaci samozřejmě neulehčilo. Východní Berlín byl podělané hadí doupě.“

„To už jsem nezažil,“ prohodil Ben. „Vstoupil jsem do armády až po pádu Zdi.“

Kinski pokýval hlavou. „To jste měl štěstí. Nebylo to nic příjemného. No, nicméně, pohlaváři si aspoň našli výmluvu, proč je potřeba se lise zbavit. Přes jeden kontakt se mi doneslo, že už po ní jdou. A nezdálo se mi správné, že by ji měli nechat záhadně zmizet někde v Mandžusku jenom kvůli tomu, co napsala.“

„Takže jste jí pomohl.“

„Znal jsem pár lidí a povedlo se nám ji dostat ven. Utekla do Rakouska, zařídila si všechno potřebné, aby se mohla stát jeptiškou, a pak po pádu Zdi získala místo v klášteře. Pořád píše, jenom pod jiným jménem. Tvrdá ženská.“

„Zachránil jste jí život.“

Detektiv mávl rukou. „Jenom jsem zatahal za nitky. Ale nebylo to nic jednoduchého, člověk nikdy nevěděl, komu může věřit.“

„Jo, ten pocit znám. A komu věříte teď?“

„Mezi poldy?“ Tu otázku si sám položil už mnohokrát. „Irem stoprocentně – jsou to moji chlapi. U ostatních už si tak jistý nejsem.“

„A co nadřízení?“

„Šéfa jsem znal skoro osm let. Nevěřím, že by byl do tohohle namočený. Někdo ho musel nějak doběhnout – anebo mu prostě nabídli dřívější odchod do důchodu a on přijal. To by odpovídalo, byl vyčerpaný.“

Cesta rychle ubíhala a na chvíli opět zavládlo ticho. Mlčení prolomil Ben. „Budu potřebovat nějakou výzbroj,“ řekl.

„Jako co?“

„Náboje do svojí pistole – pětačtyřicítky automatu,“ upřesnil. „Chci měděný plášť, čistou práci. Aspoň dvě stě kousků a žádné armádní zbytky. Nějakou kvalitní značku, například Federal nebo Remington. Mohl byste to zařídit?“

„Uvidím, co se dá dělat,“ pokýval hlavou Kinski.

„Anebo úplně jinou zbraň,“ dodal Ben. „Nic exkluzivního, žádnou neobvyklou ráži, ne revolver. Ne menší než devítku a ne větší než pětačtyřicítku.“

„Jo, znám jednoho chlápka.“

Znovu se odmlčeli a tentokrát se ozval Kinski. „A jak je to s váma a Leigh?“

Ben s odpovědí chvilku otálel. „Když už jsme u takových témat, nezačnem si tykat?“ prohodil.

„Fajn.“

„A co se Leigh týká… Vlastně není o čem mluvit.“

„To se mi nezdá,“ opáčil detektiv.

Ben pokrčil rameny. „Známe se nějakou dobu. Kdysi jsme si byli hodně blízcí, to je všechno.“ Víc neprozradil.

„Dobře dobře, vzdávám se,“ pravil policista. „Nic mi do toho není. Jenom jsem chtěl…“

„Co?“

„Chtěl jsem říct, že jestli se mezi váma něco děje, tak to neprošvihni.“

Ben se otočil k muži čelem. Kinski měl ve tváři tvrdý výraz, oči upřené na silnici.

„Prostě to neproser, Bene,“ řekl. „Něco takového se nezahazuje, musíš z toho vytřískat co nejvíc.“ Zarazil se. Sevřel ruce na volantu a po chvilce tlumeným hlasem dodal: „Přišel jsem o manželku.“

39

AMSTETTEN, RAKOUSKO NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA

Když Ben to místo konečně našel, bičoval chodníky ledový déšť. Byl to obyčejný řadový dům v ohybu ulice, asi deset minut chůze od amstettenského nádraží.

Zaklepal a za dveřmi se rozštěkali psi. Chvíli čekal a pak zabouchal znovu. Uslyšel něčí kroky. Za bublinkovým sklem vnitřních dveří se objevila nějaká postava. Otevřely se a na krytou vstupní verandu vyšel postarší muž. V zámku vnějších dveří zarachotil klíč. Muž zůstal stát opřený o zárubeň; měl statnou postavu, v odulé tváři krví podlité oči a neučesané, prošedivělé vlasy. Z chodby domu zavanul pach levného jídla a zmáčených psů.

„Herr Meyer?“

„Já? A kdo se ptá?“ Meyer na Bena podezřívavě zamžoural.

Ben vytasil policejní odznak, který se mu povedlo vytáhnout Kinskému z kapsy; značnou část ovšem zakrýval palcem. Držel ho otevřený jen tak dlouho, aby muž bezpečně rozeznal slovo POLIZEI, a pak jej s trhnutím schoval a zatvářil se, co nejsnaživěji to šlo. „Detektiv Günter Fischbaum.“

Meyer pomalu pokýval hlavou a přimhouřil oči. „Vy ale nejste Rakušan.“

„Dlouho jsem žil v cizině,“ odtušil Ben.

„O co jde?“

„O vašeho syna Friedricha.“

„Fred je mrtvý,“ pronesl Meyer zasmušile.

„Já vím,“ opáčil Ben. „Upřímnou soustrast. Omlouvám se, ale potřebuju se vás zeptat na pár věcí.“

„Je mrtvý už skoro rok. Zabil se. Co ještě potřebujete vědět?“

„Nebude to trvat dlouho. Mohu dál?“

Meyer neodpověděl. V chodbě se otevřely dveře a za Meyerem se vynořila pohublá žena. Vypadala ustaraně. „Was ist los?“

„Polizei,“ utrousil Meyer přes rameno.

„Mohu dál?“ opakoval Ben.

„Je tohle snad nějaké vyšetřování?“ zeptal se Meyer. „Provedl snad Friedrich něco?“

„Ne, nic neudělal,“ odpověděl Ben.

„V tom případě vás dovnitř pouštět nemusím.“

„To samozřejmě nemusíte, ale já bych to docela ocenil.“

„Už žádné otázky!“ vzkřikla žena. „Nemyslíte, že už jsme si toho protrpěli dost?“

„Odejděte,“ pobídl Meyer Bena sklesle. „Nechceme už o Fredovi mluvit. Je mrtvý. Nechte nás na pokoji.“

Ben pokýval hlavou. „Chápu. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“ Obrátil se k odchodu. Prudké provazy deště šlehaly na chodník a chladivá voda stékala Benovi po kůži.

Ty vstupenky. Dva lístky na operu. Jeden pro Freda. A pro koho byl ten druhý? Pro Olivera? Kdepak, to nedávalo smysl. Proč by mu pak Oliver dával oba do úschovy? Jeden by si nechal a jeden dal Fredovi. A že by dva chlapi vyrazili společně na operu, to stejně nebyl Oliverův styl – ten by nešel do společnosti bez doprovodu nějaké ženy, obvykle hodně pohledné. A třeba to nebyl ani Fredův styl. Tak komu byla ta vstupenka určená?

Ben se zastavil na posledním schodku a otočil se zpátky ke dveřím. Meyer stál ještě za nimi a škvírou ho obezřele sledoval, jak odchází.

„Jenom jednu otázku, prosím,“ pronesl Ben. „Položím vám jedinou otázku a pak se hned ztratím. Šlo by to?“

Meyer pootevřel dveře o pár centimetrů víc. „Tak co chcete?“

„Fred měl dívku, je to tak?“

„A co s ní?“ opáčil Meyer. „Má snad potíže?“

Ben chvilku přemýšlel a pak řekl: „Mohla by mít, pokud jí nepomůžu.“

Poslední pokus. Jestli mu Meyer zabouchne před nosem, nemá se čeho chytit. Ben mlčky vyčkával; pramínek deště ho nepříjemně studil za krkem.

„V poslední době se nám vůbec neozvala,“ pravil zamyšleně Meyer.

„Kde bych ji našel?“

Nechal se na místo odvézt taxíkem. Zatlačil do dveří a vstoupil. V poloprázdné internetové kavárně panovalo ticho. Podél jedné ze stěn se táhl dlouhý pult z nerezové oceli, na němž stála pokladna a presovar s konvičkou bublající kávy. Za skleněnou vitrínkou ležely v řadě vyrovnané koláče a koblihy. Vše bylo čisté a uklizené a stěny zdobily zarámované filmové plakáty – Dannyho parťáci 3, Bourneovo ultimátum, Panův labyrint, Vyděděnec. Ben se neubránil úsměvu. V zadní části místnosti se pár teenagerů smálo nad čímsi, co ťukali do počítače. Z reproduktorů se linuly tlumené tóny klasické hudby v moderním, minimalistickém provedení.

Za barem seděla na vysoké stoličce mladá žena s knihou v ruce. Když Ben přistoupil, odložila ji a vzhlédla. Bylo jí kolem dvaceti, měla plnoštíhlou postavu a příjemný obličej a kaštanové vlasy pod malou bílou čapkou stažené do culíku. Usmála se a rychle něco německy zadrmolila.

Tentokrát nechal Ben policejní odznak v kapse. „Hledám Christu Flaigovou,“ řekl.

Dívka povytáhla obočí. „To jsem já. Co pro vás mohu udělat?“

„Jsem kamarád Olivera Llewellyna,“ oznámil jí a sledoval její reakci.

Neznatelně sebou trhla a sklopila zrak. Přes tvář jí přeletěly bolestné vzpomínky – až Bena zamrzelo, že jí je připomněl.

„Má tohle něco společného s Fredem?“

Přikývl. „Obávám se, že ano. Můžeme si promluvit?“

„Jasně, když chcete. Akorát nevím o čem.“

„Uděláte mi kávu, prosím?“

Dívka připravila dva šálky espresa. „Tak o co jde?“ optala se. „Jak se jmenujete?“

„Ben.“

„Tak co potřebujete vědět, Bene?“

„Byli Fred s Oliverem přátelé?“

„Připadá vám to divné, co?“

Podíval se jí zpříma do očí. Měla bystrý úsudek a ostrý jazyk. Rozhodl se jí důvěřovat. „Ano, uhodla jste.“

Dívka si povzdychla; v tom vzdechu se mísila úleva, smutek a hořký vztek. Rysy v obličeji měla napjaté. „Mně se to taky nezdálo,“ hlesla. „Ale myslela jsem si, že jsem jediná.“

„To nejste,“ ubezpečil ji. „Ale bohužel vám teď nemůžu říct víc. Jednou vám to snad vysvětlím, ale teď potřebuju vaši pomoc. Dejte mi deset minut a pak hned vypadnu.“

Přikývla. „Fajn. Řeknu vám, co vím. Nebyli to vlastně takoví přátelé, setkali se jenom párkrát.“

„Poznali se určitě na nějakém večírku.“

„Přesně tak, byla to taková studentská party. Já jsem tehdy nešla. Fred mi pak vyprávěl, že se seznámil s nějakým Angličanem, klavíristou, a že prý je s ním hrozná sranda. Fred hrál taky na klavír.“

„Jo, to vím.“

„Hudebníci vždycky drží spolu,“ pokračovala dívka. „Fred hudbu miloval, jako by skrze ni promlouval. A říkal, že Oliver to cítí stejně.“

„To je pravda.“

„Dokázali si povídat celé hodiny, výborně spolu vycházeli.“

„Vy a Fred jste spolu ale nežili, že ne?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, mám tady práci na plný úvazek – dotáhla jsem to už na manažerku. Fred si ve Vídni pronajímal takový levný brloh. Šetřili jsme, abysme se mohli vzít, až skončí konzervatoř.“

„Omlouvám se, že vás nutím k takovým vzpomínkám.“

Popotáhla a otřela slzu. „Ale ne, to je dobrý. Jestli se stalo něco zlého, lidi by to měli vědět. Já se to musím dozvědět.“

„Můžete mi říct něco o těch lístcích na operu?“ nadhodil Ben. „Fred měl u sebe dvě vstupenky na Macbetha. Měla jste jít s ním, je to tak?“

„Ano. Fred byl úplně nadšený. V životě by si taková místa nemohl dovolit – a nemohl se dočkat. Verdiho zbožňoval.“ Zadívala se kamsi před sebe a tvář jí potemněla. „Prej že se zabil. Taková blbost. Vždycky jsem tvrdila, že je to nesmysl, ale nikdo mě neposlouchal. Všichni se na mě dívali jak na nějakou hysterku, co se nedokáže přenést přes fakt, že by si její přítel mohl vzít život. Jako bych to jenom nechtěla přijmout nebo co – posílali mě za cvokařem. A Fredovi rodiče, ti se s tím prostě smířili. Jak vůbec mohli?“

„Lidi si obvykle vybírají cestu nejmenšího odporu,“ pravil Ben. „Je mnohem jednodušší uvěřit, že někdo spáchal sebevraždu, než jít hledat vraha.“

„A vy toho vraha hledáte?“

„Ano.“

„A co uděláte, až ho najdete?“

Na to Ben neodpověděl. „Fred dostal ty lístky od Olivera, viďte?“

Christa přikývla.

„Víte o tom něco víc?“ otázal se Ben.

„Neznám detaily,“ odvětila, „ale Fred si čas od času přivydělával živým vystupováním. Obvykle hrál v barech nebo restauracích, prostě kdekoliv, kde měli piano. Někdy se dostal i ke klasickým recitálům – postupně si vybudoval okruh stálých zájemců. Byl to vynikající pianista a měl skvělou pověst. Jednou se mu povedlo sehnat hodně dobrý džob; měl hrát uzavřené společnosti v jakémsi sídle kousek za městem. Byla to prestižní záležitost, musel si na to vzít smoking. No, každopádně s Oliverem se seznámil přesně týden před touhle akcí. Když mu o tom pověděl, Oliver to nijak zvlášť nekomentoval. Pogratuloval mu, popřál hodně štěstí, zlom vaz a tak, prostě jako jeden muzikant druhému, pokud zrovna nezávidí.“ Odmlčela se. „Ale ještě tu samou noc, několik hodin poté, co z večírku odešli, Oliver Fredovi zavolal a najednou se o tu událost v tom sídle hrozně zajímal. Tvrdil, že nad tím přemýšlel a že ho něco napadlo.“

Ben jí pozorně naslouchal.

Christa mluvila dál. „Chtěl o tom vědět úplně všechno a taky se zoufale chtěl dostat dovnitř.“

„Proč?“

„To nevím. Fred mu řekl, že určitě nedokáže sehnat pozvánku. Byla to hrozně vybraná společnost – politici a tak, jedno velké zvíře vedle druhého. To s sebou samozřejmě neslo spoustu bezpečnostních opatření.“

„Nechápu, proč by o to Oliver tak stál,“ podivil se Ben. „Tihle lidi nepatřili zrovna k jeho oblíbencům.“

„Podle toho, co říkal Fred, ho ani tak nezajímali ti lidi jako spíš ten barák. Právě na ten se nejvíc vyptával.“

„Proč ho to tolik zajímalo?“

„To nevím,“ odvětila dívka. „Pořád mluvil o tom svém výzkumu.“

„A víc neřekl?“

„Jestli jo, tak se mi Fred nesvěřil.“

„Nevadí.“ Ben se povzbudivě usmál. „Pokračujte.“

„Když Fredovi Oliver tu noc zavolal, dal mu takovou divnou nabídku. Slíbil, že mu sežene dva lístky na Macbetha, kde zpívá jeho sestra, do soukromé lóže pro dva ve Vídeňské státní opeře. Poslední volná lóže, poslední vstupenky, co normálně stojí majlant. Měl ovšem jednu podmínku.“

Benovi svitlo. „Chtěl, aby si s ním Fred vyměnil role. To Oliver měl hrát na tom večírku pro zvané, že jo?“

Christa přikývla.

„A Fred na to přistoupil?“

„Zezačátku se mu do toho nechtělo a vůbec, celé se to zdálo přitažené za vlasy. Jenže Oliver to myslel naprosto vážně a Fred těm lístkům na operu těžko odolával. Oliver mu dokonce slíbil i ten výdělek za večer, a navíc Fred věděl, že umí dobře hrát a nezkazí mu reputaci. Tak s tím nakonec souhlasil.“

„A Oliver to za něj ten večer odehrál?“

„To mi povězte vy,“ odfrkla. „V novinách psali, že byl někde úplně jinde. Prý se kdesi na večírku opil s nějakou ženskou a utopil se v jezeře.“

„Takže to vystoupení se konalo ten večer, kdy oba zemřeli,“ uzavřel Ben.

Christa dlouze vydechla. „Přesně tak.“

„Kde přesně to mělo být?“

„To nevím,“ hlesla. „Akorát vím, že ten barák stojí někde kousek za Vídní. Má to být ohromně honosné, obrovské sídlo. Skoro jako palác nebo co. Vlastní to jeden šlechtic. Staré vídeňské bohatství, stoletá rodinná tradice.“

„A jméno toho šlechtice znáte?“

Pokývala hlavou. „Jmenuje se Adler. Hrabě von Adler.“

40

SLOVINSKO TÉHOŽ DNE

Clara pečlivě zapsala odpověď na otázku číslo deset a založila sešitek s příklady do učebnice matematiky. Matka Hildegard neměla kalkulačku, ale to dívence nevadilo. Počty jí šly docela slušně.

Nechala učebnici ležet na lavici, sklouzla z tvrdé židle a chvíli slídila po jeptiščině pokoji a hledala další činnost. Probírala se policemi s knihami s koženými hřbety, ale většina děl byla náboženských a to Claru příliš nelákalo. Ve skříni ležely dvě staré chatrné skládačky, ale ty už taky obě sestavila. Navíc puzzle bylo pro malé děti a za to se Clara dávno nepovažovala. A papeži stejně chybělo levé oko.

Okamžik se dívala z okna a pozorovala vrcholky hor v dálce. Bylo tu nádherně a Claře se tyhle prázdniny moc líbily, i když nechápala, proč s ní táta nemůže trávit víc času. Řádové sestry se k ní chovaly moc pěkně a s Leigh byla velká legrace. Ale stýskalo se jí po kamarádkách, po škole a taky po Helze. Brala ji jako starší sestru. Kolikrát ji napadlo, jestli by si ji táta nevzal, aby mohli mít zase rodinu.

Na stole matky představené ležel starý telefon – jediný v celém klášteře. Clara v životě takový přístroj neviděla a byla z něj úplně unešená. Byl černý a těžký a měl podivné sluchátko, které se dávalo bokem nahoru a s masivní částí byl spojený zapleteným kabelem. Nejdivnější na tom všem byl ale kulatý ciferník uprostřed s malými dírkami. Ze starých filmů, na které se s tátou někdy dívali, věděla, že člověk musí prostrčit prst v cifrách telefonního čísla, které chce vytočit. Prstíkem pohodlně projela dírkou až na druhou stranu a zapřemítala, jestli by se do ní vešel i taťkův tlustý ukazovák.

Byla to zvláštní představa, že lidé kdysi tuhle věc používali neustále. Clara se bavila vytáčením sledu 1-2-3-4-5 a zaujatě sledovala, jak se průhledný ciferník musí s jemným vrčením vracet vždy o kousek víc do původní polohy.

A potom ji něco napadlo. Najednou zatoužila promluvit si s Helgou a povyprávět jí o svojí nové kamarádce, slavné zpěvačce Leigh, která vydává svoje vlastní cédéčka a ukazují ji v televizi. Rozhlédla se kolem sebe. Z kaple k ní doléhalo spokojené prozpěvování. Jenom jeden krátký hovor, to určitě nikomu nebude vadit.

Zvedla těžké sluchátko a z paměti vylovila předvolbu pro Rakousko. Když se na druhé straně drátu ozval ženský hlas, tvář se jí rozjasnila nadšením. „Ahoj, Helgo, to jsem já!“ zavýskla.

Leigh usrkla kávy a zahleděla se do praskajících plamenů ohně. Byl tady takový klid. Ben odjel sotva před osmnácti hodinami. Ten den spolu téměř nepromluvili; Leigh si tu vzpomínku pořád přehrávala v hlavě. Chtěla mu toho tolik říct. Dobře věděla, že nemá smysl si nalhávat, že už Bena nemiluje. Posledních pár dní neustále přemítala, zda ho vůbec kdy přestala mít ráda. Zachovala se ovšem jako příšerný sobec, a právě toho nejvíc litovala. To ona ho políbila první a pak ho odstrčila. Nebylo fér takhle si zahrávat s jeho city.

Dveře chalupy zavrzaly a dovnitř vešla Clara. „Ahoj, můžu dál?“ zeptala se poněkud opožděně. Usadila se na židli a houpala nohama.

„Tak cos dneska celý den dělala, Claro?“

„Všechno možné. Matka Hildegard mi zadala pár úkolů z matiky.“ Patnáctiminutový hovor s Helgou se dívka rozhodla uchovat v tajnosti. „A pak jsem pomáhala sestře Agnes nakrmit selata a posbírat vajíčka. Jedno bych hrozně chtěla.“

„Vejce?“

„Ne, sele. Ale myslím, že ve Vídni se to asi nesmí.“

„Takhle malá a roztomilá nezůstanou dlouho, víš. Brzo by se vám v bytě proháněl takový zavalitý smradlavý pašík.“

Clara se zakřenila. „Jeden takový už u nás bydlí,“ pravila. „Můj táta.“

„Teda, takhle bys ale neměla mluvit,“ napomenula ji Leigh, avšak sama se neubránila úsměvu.

„Leigh?“

„Hmm?“

„Mohla bych se podívat na tvůj přívěšek?“

„To víš, že mohla.“ Leigh zvedla ruce za krk a odepnula tenký řetízek. Zářivý medailonek ve tvaru ústřice se volně houpal, když jej dítěti podávala.

„Ten je nádherný.“ Clara šperk převracela v dlani a obdivné zkoumala jemně vyryté Leighiny iniciály. Na každé straně nahmatala malý háček, a když je současně zmáčkla, ústřice se s cvaknutím rozevřela. V obou částech byly naproti sobě zasazeny miniaturní podobenky tří osob. „Kdo to je?“ otázala se dívka.

Leigh se k ní naklonila a ukázala prstem. „Tady ti dva, to jsou moji rodiče,“ vysvětlovala.

„Máš hezkou mámu,“ řekla Clara a zadívala se na druhý obrázek. „A tenhle pán tady vypadá jako ty.“

Žena přitakala. „To je můj bratr Oliver.“

„A kde bydlí?“

„V nebi,“ odpověděla Leigh po chvilce.

Clara pochopila. „Všichni?“

„Ano, všichni. Z celé rodiny jsem zbyla jenom já.“

„Moje maminka je taky v nebi. Myslíš, že se třeba seznámila s tvým bratrem a maminkou a tatínkem?“

Leigh se nad dětským pojetím smrti smutně pousmála. „Jo, nejspíš se všichni znají moc dobře.“

„A co myslíš, že lidi v nebi dělají?“

„Nejspíš si pořád jenom hrají a užívají si legrace.“

„To není tak špatné. Já si hraju moc ráda.“

„A chceš si teď něco zahrát?“

Clara nadšeně přikyvovala. „Pojď, půjdeme ven a dáme si takovou tu hru, co nás s Maxem naučil Ben.“

Leigh příležitost vytrhnout se z apatie a vyjít na čerstvý vzduch přivítala s nadšením. Obula si sněhule, přehodila přes sebe tlustou prošívanou bundu a spolu s dívkou vyšla do sněhu. Nebe bylo zářivě modré a od sněhových čepic na hřebenech hor se odrážely paprsky slunce. Kráčely přes nádvoří k hlavní budově kláštera. Max sníh miloval a dovádivě v něm skotačil; od mohutných tlap odletovaly spršky sněhu. Z malé kamenné kaple se linuly tóny ženského zpěvu – jeptišky zkoušely se sborem. Leigh tu skladbu znala, byl to úryvek z Palestrinových sborových chorálů.

„Ty se běž schovat první,“ rozhodla Clara. „Uvidíme, jestli si Max tu hru pamatuje.“

Leigh oběhla roh kůlny na dříví a podřepla za okrasným keřem. Slyšela, jak Clara počítá do deseti a pak křičí: „Maxi, hledej Leigh! Hledej! Leigh!“ Zvíře se nenechalo pobízet a vyrazilo přímo k sopranistce. Rozjíveně jí olízlo obličej a ona ho za odměnu pohladila po velké huňaté hlavě.

Melodický zpěv řádových sester náhle přehlušilo rovnoměrné hučení vrtule helikoptéry. Leigh si zaclonila oči proti slunci a vzhlédla k obloze. Vysoko nad klášterním komplexem se vznášely dva obří stroje, jako by jen držely výšku. „Někomu se asi v horách něco stalo,“ uvažovala nahlas. Když však vrtulníky začaly za čím dál hlasitějšího burácení rotorů pomalu klesat, uvědomila si, že nevypadají jako záchranářské helikoptéry – tyhle byly celé černé a nenesly žádné označení. Co tady chtějí?

Clara chvíli sledovala její pohled, ale pak bezstarostně pohodila rameny. „To je jedno. Teď jsem na řadě já. Drž Maxe za obojek a počítej do dvaceti.“

Dívka odběhla a Leigh se dala do počítání. Zároveň však nespouštěla zrak z mamutích černých strojů. Osm, devět, deset, jedenáct… Kroužily jim nad hlavami a stále klesaly. Sborový zpěv už nebyl vůbec slyšet.

Byly už zatraceně nízko.

Leigh se otřásla. Tohle se mi nelíbí. Čtrnáct, patnáct, šestnáct…

A dost. Přestala počítat. „Claro!“ zvolala. „Vrať se!“

Clara ji neslyšela a utíkala dál. Max táhl proti Leighině sevření a nemohl se dočkat, až jej pustí. Vrtulníky už se snášely pouhých sto metrů nad zemí a ohlušující rachot se nedal vydržet. Vzápětí stroje zmizely za střechami komplexu. Přistávaly.

Něco tu nehrálo, něco tu příšerně nehrálo. Leigh pustila Maxův obojek a pes se okamžitě vyřítil sněhem k budově, za kterou před pár vteřinami zaběhla Clara.

Dívenka běžela dál a v duchu počítala do dvaceti. Každou vteřinou se přižene Max a vrhne se na ni. Podívala se přes rameno, jestli už za ní neuhání – a zalapala po dechu, když se nečekaně srazila s něčím tvrdým.

Zavrávorala a upadla do sněhu.

Shora na ni civěl vysoký muž, jehož nikdy předtím neviděla, v očích chladný, nelítostný pohled a ústa zlověstně sevřená.

41

VÍDEŇ

Oblohou se proháněly černé mraky a vanul ledový vítr. Ben si u novinového stánku koupil výtisk Die Presse. Bylo už skoro poledne, ale ještě neměl hlad. Stál opřený o zeď domu na rohu ulic Bankgasse a Lowelstrasse naproti impozantnímu průčelí Vídeňského národního divadla, když se ze šňůry aut odpojil detektivův vůz a zajel k obrubníku. Policista sotva zpomalil, aby ho nechal nastoupit. Ben naskočil dovnitř a mercedes opět prudce zrychlil.

„Tohle se ti možná ještě bude hodit.“ Ben hodil policistovi do klína jeho odznak.

„Ty šmejde. Hledal jsem to úplně všude.“

„Sehnals ty věci?“ optal se Ben.

Kinski kývl. „Na zadním sedadle. Malá modrá taška.“

Ben se pro ni otočil a zadním oknem zahlédl černé Audi Quattro o tři auta dál. „Někdo nás sleduje,“ oznámil.

„Seš dobrej. Ale neboj, tihle jsou moji.“

„Kolik toho ví?“

„Ne víc, než je třeba. Možná ani to ne,“ utrousil policista.

Ben pokýval hlavou. Vzal lehkou tašku do ruky, otočil se zpátky a rozepnul si ji na klíně. Uvnitř leželo pět stejně velkých obdélníkových krabiček z tvrdého papíru, asi deset centimetrů širokých a patnáct dlouhých. Na víčku stál tučným písmem ozdobně vyvedený název FEDERAL a z boku bylo napsáno .45 ACP 230 g NÁBOJE DO PISTOLE SE STŘEDOVÝM ZÁPALEM A CELOKOVOVÝM PLÁŠTĚM. Jednu z nich otevřel. Uvnitř se nacházel červený umělohmotný plátek s padesáti vyraženými prohlubeninkami o průměru asi jednoho centimetru, deset řad po pěti jamkách, a v každé byla vsazená lesklá nábojnice. Padesát střel v balíčku, dohromady dvě stě padesát ran. „Všechny nevystopovatelné?“

„Za co mě máš?“ ucedil Kinski.

„Co jsem dlužen?“

„Zapomeň na to, tvý prachy nepotřebuju. Co tvůj výlet, vyplatil se?“

Ben zalovil v kabele a vytáhl prázdnou pistoli. Palcem odjistil zásobník a nechal ho vyklouznout do dlaně. Otevřel bicí mechanismus a položil pistoli do klína. „To bych řekl.“

„Zjistil jsi něco?“ zajímal se detektiv.

„Úplně všechno.“ Ben mu v rychlosti vysypal, co se dozvěděl od Christy.

Kinski pozorně poslouchal, drsné rysy svraštělé soustředěním, jak zároveň proplouval hustou vídeňskou dopravou. „Proč by se Oliver chtěl tak strašně moc dostat dovnitř toho domu?“

„K tomu se hned dostanu,“ pravil Ben. „Christa pracuje v internetové kavárně. Když jsme spolu domluvili, sedl jsem k počítači a hledal dál. Všechno jsem ověřil z několika zdrojů – a všechno to sedí. Našel jsem toho fakt hromady. Pamatuješ, jak jsem se tě ptal na Adlera?“

Kinski přikývl.

„Adler je klíč,“ objasnil Ben. „Nebyl to kód, ale jméno. Von Adler. Hrabě von Adler.“

„Jo, tohle jméno už jsem někde slyšel.“

„A co takhle Kroll?“

Kinski zavrtěl hlavou.

„Stejná rodina,“ oznámil Ben. „Poslouchej, co jsem se dočetl. Viktor Kroll stál v letech sedmnáct set osmdesát osm až sedmnáct set devadesát šest v čele rakouské tajné policie. Josef II. mu za služby říši přidělil nějaké pozemky a šlechtický titul. Rázem se z něj stal hrabě von Adler a přestěhoval se do honosného sídla s obrovským pozemkem kousek od Vídně.“

„Stejný barák?“

„Stejný barák. Od té doby ho rodina dědí z generace na generaci. Současný hrabě von Adler je praprapravnuk původního majitele. Tolik historické prameny. Ovšem sídlo a šlechtický titul není to jediné, co se dědí.“

„Nechápu.“

„O téhle části minulosti knihy mlčí,“ poznamenal Ben, „jelikož dopis, který objevil Richard Llewellyn, se nikdy nedostal mezi historické dokumenty. To von Adler je ten orel, o kterém se Mozart zmiňuje. Od Arna víme, že působil taky jako velmistr Řádu Ra. Velkou část jeho služby císaři tvořila špinavá práce provázející snahu vyhladit z povrchu zemského zednáře a jejich učení. Svoje sídlo využíval jako základnu.“

„A?“

„A tak je to dodnes, Markusi. Oliver je odhalil.“

Kinski okamžik přemítal. „Takže to všechno věděl?“

„Byl na správné cestě,“ upřesnil Ben. „Věděl, že mezi jeho mozartovským výzkumem a tím sídlem existuje nějaká historická souvislost. Kdoví, co si myslel, že tam najde? Možná se domníval, že otevírá jen neprobádanou kapitolu dějin. Netušil, k čemu se ve skutečnosti nachomýtne. Svědkem té popravy se stal čirou náhodou.“

„To by vysvětlovalo, proč tutéž noc zemřel i Meyer,“ podotkl Kinski.

Ben přikývl. „To on si dojednal ten kšeft, takže na seznamu stálo jeho jméno. Jakmile odtamtud Oliver vypadl, zjišťovali už adresu Meyerova podnájmu. Museli se k němu dostat do pár minut. Samozřejmě ale poznali, že je to někdo jiný, a s pistolí u spánku jim Meyer nejspíš pěkně rychle vyžvanil Oliverovo jméno. Pravděpodobně mu namluvili, že když jim všechno řekne, nechají ho žít.“

Kinski se zachmuřil „Jenže ho ti parchanti stejně oddělali, aby je náhodou nepráskl. A pak se pustili za Oliverem.“

„Šlo to ještě rychleji,“ opáčil Ben. „Nemají nouzi o lidi, takže za Oliverem už se řítil tým zabijáků, když Meyer ještě dýchal.“

Kinski se zamračil. „Moment, ale jak se…“

„Dozvěděli, kde ho hledat? Policejní počítač. Mají perfektní konexe, vzpomínáš? Oliver byl zahraniční návštěvník, takže když se registroval v hotelu, určitě se musel prokázat pasem. Oliverů Llewellynů bys tu určitě nenašel stovky, takže si pro něj šli najisto.“

Detektiv zavrčel.

„Akorát tak stihl vypálit tu videonahrávku na cédéčko a to poslat jedinému člověku, kterému mohl věřit,“ pokračoval Ben. „Hned nato ho dostihli. Odvezli ho k jezeru, nejspíš ho poslali na zmrzlou hladinu a potom spustili palbu do ledu. Neměl nejmenší naději.“ Vytáhl z krabičky tlustou nablýskanou nábojnici ráže pětačtyřicet a palcem ji zatlačil do zásobníku. Lehce vklouzla na své místo.

„Tak co teď?“ zeptal se policista.

Ben zasunul další náboj a přitlačil proti tuhé pružině. „Vím, kde ten dům stojí,“ řekl. „Postarám se o to. Tím to končí.“

„A kde to teda je?“

„Nech to na mně. Můžeš si o tom pak přečíst v novinách.“

„Budeš potřebovat pomoc.“

Ben vložil do zásobníku třetí náboj. „Ne,“ trval na svém. „Takhle to nefunguje. Chodím vždycky sám, Markusi. Parťák by se mi motal do cesty.“

„Ty jsi fakt blázen.“

„Už to bylo i horší.“ Vmáčkl za řadu tří nábojů čtvrtý.

Provoz neustále houstl. Na jedné z rušných křižovatek zapnul Kinski blinkr a najel na městský okruh. Očima těkal ze silnice ke zpětnému zrcátku a zpátky a soustředil se na cestu. „To věřím,“ řekl po chvíli.

Ben nereagoval. Vzal z krabičky pátou nábojnici a vložil ji do zásobníku.

Ani jeden z nich nepostřehl obrovské tmavomodré vozidlo, dokud nebylo skoro u nich. Byla to těžká obrněná neoznačená dodávka. Ve chvíli, kdy detektivův mercedes přejížděl silnici, vyrazila na červenou s motorem v nejvyšších otáčkách. Klaksony se rozvřeštěly. Kinski zahlédl vůz o vteřinu později než Ben; na brzdy dupl příliš pozdě.

Dodávka zasáhla mercedes z boku v osmdesátikilometrové rychlosti a roztrhla ho vejpůl.

42

SLOVINSKO

Z místa, kde upadla, viděla Clara dvě černé helikoptéry usazené vedle sebe v poli za klášterním komplexem. Hrnuli se z nich další a další muži a dlouhými kroky rychle spěchali k budovám. Na sobě měli bílé kombinézy a v rukou drželi nějaké malé černé věci. Zírala na ně s otevřenými ústy.

Ty malé věci byly pistole. Stejnou jí mířil ten muž, který se nad ní tyčil, na čelo.

Drapl dívku za vlasy a vytáhl ji na nohy. Vykřikla strachem i bolestí; muž jí přilepil dlaň na ústa.

Zpoza rohu vyletěla obrovská černá koule. Max ztuhl a zaostřil na muže, jenž svíral Claru oběma rukama. Hrozivě zavrčel, rozběhl se a vrhl se na útočníka. Zakousl se do jeho paže a odtáhl jej od dívenky. Skolil ho na zem a lomcoval jím jako hadrovou panenkou. Clara hystericky ječela. Z klenuté brány se vynořili další dva muži. Bryskně namířili na Maxe a vypálili. Pes naříkavě zakňučel a zhroutil se do zakrvaveného sněhu.

Leigh to všechno viděla z dálky, když co nejrychleji utíkala ke klášteru. Spěchající postavy přeskočily zeď, jíž byl klášterní komplex obehnán, a chvatně obestupovaly jednotlivé budovy. Muži kopali do dveří a mávali zbraněmi. Jeptišky přestaly zpívat, propadaly panice a křičely hrůzou. Namísto líbivé melodie se teď klenutými okny kaple nesl vyděšený vřískot. Stačil však rychlý klapot tlumených střel a rázem utichl.

Jeden z útočníků popadl Claru neomaleně do náruče a běžel s kopající a vzpouzející se dívkou k helikoptérám. Leigh splašeně tlouklo srdce. V zorném poli se jí náhle objevila řádová sestra, jež vyrazila z kaple, tvář zkroucenou zděšením. Doběhla do poloviny nádvoří, kde ji zastihla salva z nelítostné zbraně. Sesula se obličejem k zemi, černobílý hábit nasáklý rudými skvrnami. Popadli ji za kotníky a táhli zpátky ke kapli; tělo zanechávalo na sněhu tenkou krvavou stopu. Otevřenými dveřmi kaple Leigh spatřila ostatní útočníky, jak mrtvá těla žen zvráceně hází na velkou hromadu před oltář.

Dala by všechno za to, aby dokázala pomoct Claře, ale neměla jak. Mohla jen utíkat opačným směrem. Sprintovala k chalupě. Zatím ji nikdo neviděl. Rozrazila dveře a vletěla dovnitř. Třásla se od hlavy k patě.

Brokovnice na polici. Vzhlédla a na prchavý okamžik zaváhala, ale pak ji strhla dolů. Rozklepanýma rukama hrabala v zásuvce a hledala náboje. Konečně. Nasypala si hrst do kapsy bundy, otevřela závěr pušky, jak jí to ukázal Ben, a vložila po jednom náboji do obou komor hlavně.

Vyrazila z chalupy ven.

Utíkej, Leigh, utíkej o život.

Prohnala se průchodem vedoucím k hospodářství. A vzápětí vyjekla, když se jí do cesty postavil muž s pistolí v ruce a zacílil jí na hlavu.

V obličeji měl tvrdý, odhodlaný výraz a v očích vážný pohled, když sklopil zrak ke dvojité hlavni brokovnice. „Zahoď to,“ přikázal. Nepřestával na ni mířit.

Leigh neměla čas přemýšlet. Omotala prsty kolem spouští a obě najednou zmáčkla. Přímo do obličeje. Pod prudkým zpětným rázem neupevněné zbraně zavrávorala.

Účinek pušky na tak krátkou vzdálenost byl naprosto šokující. Mužův obličej se roztříštil na kousíčky, krev se rozprskla po zdi. Leigh ucítila na rtech jemně slanou, mazlavou hmotu. Odplivla si, přeskočila tělo a znovu se dala do běhu. Jen co nejdál od kláštera. Zatímco klopýtala sněhovou závějí, horečně vkládala do brokovnice další náboje, přesně jak jí Ben ukázal.

V tu chvíli si jí všiml další agresor a pustil se za ní. Doběhla k nízké obvodové zídce, svižně se přes ni přehoupla a zanořila se mezi stromy.

Dostal příkaz ji nezabít, pokud to nebude nezbytně nutné. Vypálil jí tedy varovný výstřel pod nohy. Leigh právě utíkala kolem sněhuláka, kterého předchozího dne uplácali s Benem. Otočila se a naslepo vystřelila. Ohlušující rána se v údolí odrazila několikanásobnou ozvěnou.

Zbloudilé broky se muži zakously do stehna. Sáhl si na postižené místo a na prstech spatřil krev. Rozzuřeně na ni namířil, tentokrát s jasným cílem. Do hajzlu s rozkazem. Viděl přece, co ta děvka provedla Hansovi.

Kličkovala v jeho palebné linii zleva doprava, a ztěžovala tak jeho záměr. Zmáčkl spoušť. Kulka z jeho zbraně rozvířila sníh a zaryla se do kůry stromu po její levici. To byla jeho poslední rána. Odhodil pistoli za záda a z pochvy připevněné k opasku vytáhl vojenský nůž.

Leigh se nořila hlouběji do houstnoucího lesa a nevnímala větve, jež ji šlehaly do obličeje. Dlouhá brokovnice se však zachytila o jednu z nich a vytrhla se jí ze sevření. Leigh se zastavila a chtěla se pro ni vrátit, ale muž se rychle přibližoval. Zalapala po dechu a klopýtavě se hnala dál. Jenže kam teď? Přímo před ní se svažoval prudký sráz ke korytu řeky. Ocitla se v pasti.

Útočník doběhl k pušce a zvedl ji. Jeden kohout byl natažený; jedna rána pryč, další zbývá. Pousmál se. Žena utíkala sotva dvacet metrů před ním a jasně barevná prošívaná bunda tvořila na pozadí lesních stromů snadný cíl.

Pozorně namířil a vystřelil.

Brokovnice mu zpětným rázem zprudka bouchla do ramene a hlaveň sebou trhla nahoru. Skrze obláček dýmu viděl, jak se žena zakymácela.

Zakopla a padla na jedno koleno. Okamžik se přidržovala mladého stromku a snažila se udržet na nohou – a pak se znenadání vrhla střemhlav houštinami do svahu a za doprovodu praskání křovin a větviček se řítila po srázu dolů.

Muž rozvážně přistoupil k okraji zalesněného svahu. Byl hodně vysoko a zespoda k němu doléhalo šumění řeky. Útočník sklopil zrak k nohám. V místě, kde žena spadla, byl sníh potřísněný rudými skvrnami.

Natáhl krk a zamžoural do srázu. Spatřil ji hluboko pod sebou; ležela v zasněženém rákosí na břehu řeky, končetiny podivně zkroucené, jednu paži nataženou od těla, vlasy přilepené na obličeji. Na rtech, obnaženém krku a po celé přední straně potrhané bundy se třpytila čerstvá krev. Otevřené oči prázdně zíraly do nebe.

Pozoroval ji deset, patnáct, dvacet vteřin. Ani se nepohnula. Žádný nádech, žádné zablesknutí v očích. Rozepnul kapsu a vytáhl miniaturní digitální fotoaparát. Aktivoval jej, zaměřil tělo v hledáčku a přibližoval je, dokud nevyplňovalo celý prostor snímku. Pořídil tři fotografie a zase aparát schoval.

Koutkem oka zachytil zářivý odlesk. Natáhl paži a z holé větve sundal zlatý medailonek na tenkém řetízku, který se na ní zachytil. Podržel ho v dlani a zadíval se na jasně červené kapky krve.

Klášter olizovaly plameny a veškerý křik utichl. Jeden vrtulník už stoupal k nebi a rotory rozrážel černý dým.

Muž se otočil zády ke srázu a vydal se nazpět.

43

VÍDEŇ

Křižovatka se rázem proměňovala ve velké vrakoviště, jak těžká dodávka odhodila mercedes roztrhnutý na dva kusy daleko od sebe. Brzdící vozy klouzaly smykem a narážely do sebe. Přední a zadní část policistova automobilu se rozletěly opačným směrem. Zadek se několikrát převrátil a nakonec zůstal ležet na střeše, předek se sunul až k obrubníku a od drhnoucího podvozku odletovaly husté spršky jisker.

Silnici zasypaly skleněné střepy, kluzké mazlavou chladicí kapalinou z motoru. Klaksony dál vřeštěly, lidé na chodníku v široké ulici vyděšeně ječeli. Auta byla rozházená všude kolem v roztodivných úhlech. Z obyčejné křižovatky se stalo divoké, nespoutané moře vozidel a vystrašených, v panice chaoticky pobíhajících lidí. Zmatek doplňoval ledový déšť, jejž brzy vystřídalo krupobití.

Ben vy třepal z vlasů kousky bezpečnostního skla. Z mercedesu zbyla pokroucená masa kovu, popraskaných tvrzených plastů a roztříštěných oken. Za předními sedadly, kde bývala zadní část vozu, zela prázdnota. Benovi zvonilo nárazem v uších a na okamžik se nemohl zorientovat. Jedna z krabiček se vysypala a po podlaze se válely nábojnice. Ucítil pach požáru. Dveře po jeho pravici visely na vlásku.

Nalevo od něj zasténal Kinski. Byl napůl při vědomí a tvář měl zalitou krví. Z ulice k nim doléhal poděšený křik a vřava a na střechu bubnovaly těžké kroupy.

Ben se nejistě otočil na sedadle. Obrněná dodávka zastavila smykem asi patnáct metrů od jejich vraku a rozletěly se jí dveře.

Ven vyskočilo pět mužů, na sobě černé neprůstřelné vesty, v ruce pušky značky Heckler & Koch – plně automatické vojenské zbraně s několika zásobníky naplněnými průraznými střelami s nízkou dráhou a dalekým dostřelem, jež dokázaly proniknout ocelí i cihlami. Útočníci měli obličeje skryté za černými hokejovými maskami. Odhodlaně vykročili do krupobití, pušky zapřené vysoko o rameno, hlavně namířené k mercedesu. Vzduch proťal sled ohlušujících ran výkonných zbraní. Kulky prorazily dveře vozu a zaryly se do palubní desky pár centimetrů od Bena. Hluboko uložená elektronika vozu prskavě zajiskřila.

Ben shlédl mlžným závojem před očima ke své ruce. Stále v ní držel zčásti nabitý zásobník. Všechno se mu zdálo zpomalené. Viděl, jak se k nim střelci přibližují, ale jeho smysly nereagovaly.

Soustřeď se. Zastrčil zásobník do pažby pětačtyřicítky a odjistil spoušť. První cíl zaměřil ještě před tím, než náboj vklouzl do komory. Muž zakolísal a udělal krok dozadu, ale udržel se na nohou, urovnal pušku na rameni a kráčel dál. Neprůstřelné vesty.

V tu chvíli rozrazilo chaos černé Audi Quattro, jemuž stále otřesení řidiči sotva stačili uhýbat. S kvílením pneumatik zastavilo a ven přikrčeně vyběhli tři muži, kteří zpoza opasků chvatně vytahovali pistole. Kinského policajti. Přičapli za otevřenými dveřmi vozu a začali pálit po maskovaných střelcích. Jejich výstřely oproti halasným ranám z vojenských pušek jen uboze štěkaly. Na audi se snesla sprška supersonických kulek z plně automatické zbraně; střely se bez problémů prokousaly ocelovými pláty vozu a jeden z policistů odletěl ode dveří, paže rozhozené do stran, hrudník rozervaný. Pistole zařinčela o vozovku. Lidé se s křikem rozbíhali do všech stran a na chodnících vypukla nezvladatelná panika. V dálce ječely sirény.

Ben měl příliš zamlžený pohled na to, aby dokázal rozpoznat mířidla na pistoli. Musel se spolehnout na instinkt. Tentokrát zacílil nad vestu. Jednomu ze střelců vyletěla ruka k hrdlu, uklouzl na zledovatělé silnici a skácel se k zemi. Okenním rámem mercedesu proletěla další kulka a Ben ucítil, jak mu omračující nárazová vlna čechrá vlasy. Vypálil naslepo další dvě rány podporován střelami z černého audi. Zbývající útočníci se dali na ústup. Houkání sirén zesilovalo a protínalo řev chaotického davu.

Kinski se pomalu vzpamatovával. Svíjel se bolestí a rukama sevřel nohu. Ben kopnutím vyrazil vachrlaté dveře mercedesu, chňapl svou kabelu a odvalil se na vozovku. Viděl, jak střelci couvají k obrněné dodávce. Takový odpor nečekali, a navíc je překvapila Kinského záloha.

Za mořem opuštěných vozů probleskly blikající majáky policejních vozidel. Čtyři útočníci se dali na útěk. Detektivův policista se naklonil přes proděravělou kapotu audi a poslal za nimi tři střely ráže devět milimetrů. Jeden ze střelců klopýtl a padl obličejem na mokrou silnici. Puška mu vypadla z ruky.

Zbylí tři doběhli na chodník a uháněli pryč úzkou postranní uličkou. Kinského agent sáhl do kapsy a pozvedl svůj odznak – na místo dorazila kolona houkajících policejních vozů a členové sboru s pistolemi v pohotovosti se vrhli mezi auta.

Ben se ohlédl na detektiva. Bledou tvář měl zkroucenou bolestí. „Noha na sračky,“ zamručel se sténáním. „Běž. Dostaň je.“

Bylo jasné, že je dva nesmí objevit spolu. Příliš mnoho otázek a zbytečné komplikace, které by ani jednomu z nich neprospěly. Ben pokynul mohutnému Němci bradou, jako by říkal tak zatím,a pak skloněný vběhl mezi opuštěná vozidla a rychle ustupoval od zničeného mercedesu.

Policisté jej nepostřehli. Doběhl k obrubníku, stále otřesený vrávoravě vykročil na chodník a vklouzl do boční uličky, kam před několika vteřinami zapluli prchající střelci.

44

Ben sprintoval uličkou, houkání sirén a zkázu nechával za zády. Kroupy vystřídal mokrý sníh. Přeskočil zamrzlou louži, ale patou dopadl na její okraj a málem se svezl k zemi. Hlava mu stále třeštila nárazem dodávky a v uších ho dráždil vlastní dech.

Doklopýtal na roh. Nalevo od něj se klikatila úzká dlážděná cesta, jež vbíhala hluboko do starobylé části města. Padesát metrů před ním utíkaly tři postavy oděné v černém a jejich hbité kroky se odrážely od mohutných zdí domů tyčících se po obou stranách ulice.

Útočníci uháněli k hnědému volvu přistavenému u chodníku. Červená brzdová světla v plískanici jasně zářila a připravený řidič túroval motor. Ben se rozběhl za nimi. Střelci však vzápětí naskákali do vozu a zabouchli dveře. Volvo smykem vyrazilo kupředu a rychle zmizelo z dohledu.

Ben zůstal stát uprostřed zmáčené vozovky. Srdce mu zběsile tlouklo, zbraň volně visela v ochablé paži. Bezradně naslouchal vzdalujícímu se rachotu silného motoru. Pak se však náhle zvuk změnil. Ozvalo se zaskřípění brzd a pištění pneumatik a burácení motoru opět zesílilo.

Vozidlo se obrátilo do protisměru a hnalo se zpátky.

Objevilo se na rohu a zamířilo do dlážděné ulice přímo proti němu, přičemž neustále zrychlovalo. Za deštěm zmáčeným čelním sklem rozeznal Ben několik obličejů. Vevnitř seděli čtyři muži, možná pět. Pozvedl svoji zbraň a vypálil do skla.

Od místa, kde kulka zasáhla okno, se rozběhly pavučinovité trhliny. Volvo však nezpomalovalo a stále se řítilo proti němu. Ben znovu zacílil.

Nic. Pistole byla prázdná. Před nehodou stihl do zásobníku zasunout pouhých pět nábojů – a ty už spotřeboval. Kovový válec byl zatažený a náboje zůstaly v mercedesu. Dvě stě čtyřicet pět kulek stačilo na odražení malé armády, a on se nemohl dostat ani k jediné.

Volvo se nezadržitelně blížilo – obličeje za popraskaným sklem se výsměšně šklebily. Ben se obrátil čelem vzad a utíkal, co mu nohy stačily. Motor v úzké ulici zlověstně hřměl a docela přehlušil pleskání jeho podrážek o rozbředlou vozovku, když napůl sprintoval a napůl klopýtal po kluzkém dláždění.

Nestihne to. Srážka s obrněnou dodávkou z něj vysála potřebnou energii a cítil, jak mu docházejí síly. Vtom se nalevo od něj otevřela další ulička, lemovaná starými zdmi a nesouměrnými domy, která se ostře vinula dolů z kopce. Vjezdu nevítaných aut bránily tři zašlé železné patníky; sotva by se mezi ně vmáčkla motorka, natožpak vůz.

Ben se protáhl skrz a uslyšel, jak těsně za ním zakvílely brzdy prudce rozjetého vozu. Pádil dolů příkrou uličkou, klesající svah mu přidával na rychlosti. Dveře volva se rozletěly a vzápětí se ozvala rána. Kulka se odrazila ode zdi.

Ben utíkal dál. Ulička se stáčela doprava a umožnila mu na chvíli zmizet pronásledovatelům z dohledu. Slyšel za sebou jejich kroky, jak chvátali z kopce. Zaběhl za roh rozdrolené zdi, kde se nečekaně rozléhalo malé náměstí. Uprostřed stála malá kašna.

Opřel se o nízkou zídku a chvíli popadal dech. Nenabitou pistoli zastrčil za pas a rozhlédl se kolem sebe. Z náměstíčka do všech stran vybíhaly úzké uličky. Mohl si vybrat ze šesti směrů. Vrhl letmý pohled přes rameno a vyrazil. Ulice, již si náhodně zvolil, byla ještě strmější. Utíkal co nejrychleji a snažil se našlapovat co nejlehčeji, aby na sebe neupozorňoval pleskáním bot. Nikoho neslyšel. Nejspíš se vydali jiným směrem, ale ani tak nemá času nazbyt. Útočníci se mohli rozdělit, znají město mnohem lépe a on navíc není ozbrojen.

Na konci uličky se otevřela široká třída. Ještě třicet metrů, dvacet. Při posledních krocích se otočil přes rameno, aby se podíval, zda za ním ještě neběží. Neviděl…

Vzduch proťal pronikavý hvizd brzd. Ben už nestihl zareagovat. Projíždějícímu červenému peugeotu vběhl přímo pod kola.

45

Náraz mu vyrazil dech. Přeletěl přes kapotu, hlavou praštil do čelního skla a svalil se na zem.

Dveře řidiče se zprudka otevřely a ven vyskočila mladá žena se zděšeným výrazem ve tváři. Přeběhla k Benovi, který se pomalu škrábal na nohy, a drmolivou němčinou se koktavě omlouvala.

Ben se vrávoravě postavil a opřel se o bok auta. Hlava se mu příšerně motala. Pokusil se zaostřit pohled do ulice; budou tu každou vteřinou. „Nic se neděje,“ zamumlal. „Nebyla to vaše vina.“

Oči se jí rozšířily údivem. „Vy jste Američan?“ otázala se anglicky.

„Brit.“ Snažil se uspořádat si myšlenky. „Okradli mě.“

Pokývala hlavou. „Zmetci. Zavolám na policii,“ pravila rázně a vytáhla mobilní telefon. „Vy si sedněte do auta. Setzen sie hier. Musíte si odpočinout.“

„Nein. Ne. Keine Polizei. Není nutné volat policii. Jenom mě odsud, prosím vás, odvezte. Rychle.“ Sklonil se pro svou kabelu a žuchl na přední sedadlo. Ulice stále zela prázdnotou, ale pronásledovatelé nemohli být daleko.

„V tom případě vás musím odvést k Artz…, k doktorovi. Do nemocnice. Jste zraněný.“ Zadívala se starostlivě na krvavý šrám na Benově hlavě a kousla se do rtu. Nastartovala a vyjela od obrubníku na dlážděnou vozovku. „Strašně mě to mrzí, v životě se mi nic takového nestalo. Já…“

„Není to vaše vina,“ opakoval Ben. „A doktora nepotřebuju. Nebojte se, budu v pořádku, musím si jenom trochu odpočinout. Takže jestli mi chcete prokázat laskavost, odvezte mě do nějakého levného hotelu. To bude stačit.“

Žena se zatvářila zmateně, ale pak váhavě souhlasila. „No, jak chcete,“ řekla prostě. Vyjela na hlavní silnici a zařadila se do hustého provozu. Ben se v sedačce namáhavě otočil. Nikde ani náznak toho, že by je někdo sledoval. Doufal, že i detektiv Kinski je v pořádku.

Žena se chvíli jen mlčky soustředila na cestu, očividně sklíčená a znepokojená tím, co se stalo. Pak ale zavrtěla hlavou. „Poslyšte, bydlím asi půl kilometru odsud. Můžu vám dát něco na tu ránu a taky si u mě můžete odpočinout. Prosím, je to to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“

Benovi neúnosně bušilo v hlavě. Možná to není špatný nápad. Krvácející rána na hlavě by v hotelu přece jen nejspíš vzbudila značný rozruch. „Tak fajn.“

„Já jsem Ingrid,“ představila se. „Ingrid Beckerová.“

„Ben,“ opáčil. „Bože, moje hlava.“

Ingrid se rozezvonil telefon. „Ja? Ahoj, Leonie. Ano…, ne, teď nemůžu mluvit, mám tu kamaráda… Tak se možná uvidíme, jo? Tchuss.“ Vypnula telefon. „Promiňte,“ usmála se. „Sestřenice. A už jsme tady.“ Zapnula blinkr a sjela s peugeotem na parkoviště v suterénu.

Pomohla Benovi do výtahu a zmáčkla tlačítko druhého poschodí. Praštil sebou o stěnu výtahové kabiny a zadíval se na ni. Mohlo jí být tak pětadvacet, měla krátké tmavé vlasy s několika doruda melírovanými prameny, na sobě džíny a kožené kozačky a kabát z ovčí kůže přehozený přes kostkovanou halenku. I přes tu šílenou kombinaci však byla nápadně atraktivní.

Dveře výtahu se opět otevřely. Žena vzala Bena pod paží a pomohla mu ven. „Jste v pořádku?“

„Bude to dobrý.“

Ingrid měla malý, ale velmi útulný byt. Nasměrovala Bena k pohovce pro dva v hlavním pokoji. Uvnitř bylo teplo, a tak si sundal koženou bundu a přehodil ji přes opěradlo. Usadil se a pohodlně se opřel, zatímco Ingrid spěchala do koupelny pro vatu a dezinfekční prostředek. „Teď to trochu zaštípe,“ varovala ho, sklonila se nad něj a navlhčeným tamponem mu otřela čelo.

„Au!“

„Omlouvám se. Cítím se hrozně. Nedáte si něco k pití?“

Ben vytáhl svoji placatku. „Měla byste si dát taky,“ vybídl ji. „Mám dojem, že to potřebujete víc než já.“

Ingrid přinesla dvě sklenky a usadila se vedle něj na pohovce. Ben nalil do skleniček poslední zbytek whisky a zadíval se jí do tváře. Měla příjemný úsměv a klidné hnědé oči, v nichž rozpoznal potlačovaný smutek. „Na zdraví.“

„Prosit.“

Přiťukli si a oba se napili. „Dobrá,“ pravila uznale. „Máte rád schnapps? Mám tu celou láhev.“

„Jo, to bych si dal.“ Hlava se mu motala o něco méně a cítil se mnohem klidněji. Otřes mozku problém nebude – ale únava ano. Přicházela v nečekaně silných vlnách.

„Nechcete něco proti bolesti?“

„Radši bych ten schnapps,“ odvětil Ben vyčerpaně a Ingrid se rozesmála. „Jsem tak ráda, že se vám nic nestalo. Bála jsem se, že jsem vás snad zabila.“

Ben jedním hltem dopil whisky a žena odšroubovala víčko čirého alkoholu. Nalila mu do skleničky a on zvědavě ochutnal; mok byl přinejmenším dvakrát silnější než whisky. „Nebojte,“ uklidňoval ji. „Zabít mě není nic jednoduchého.“

„Kouříte?“ Z kapsy vyňala zmačkanou krabičku gauloisek. Ben jednu s povděkem vytáhl a vylovil svůj věrný zippo. Obtočila mu dlouhé prsty kolem ruky, když se džentlmensky naklonil, aby jí připálil jako první. Pak sebou praštil zpátky do opěradla pohovky a zavřel oči.

„Člověk jako vy se jen tak nevidí,“ prohodila Ingrid přes obláček kouře, oči upřené na jeho obličej.

„Jak to myslíte?“

Sklepla popel z cigarety a pokynula ke sklence schnappsu v jeho dlani. „Neznám chlapa, který by ještě kouřil pořádné cigarety a pil pořádný drink.“ Usmála se. „Všichni se hrozně strachují o svoje zdraví. Suchaři.“

„Moje irská babička vykouřila za život přes milion cigaret,“ pochlubil se Ben.

„Milion?!“

„Šedesát denně od patnácti let do okamžiku, kdy zemřela. Spočítejte si to sama.“

„Mein Gott. A na co umřela?“

„Na svoje devětadevadesáté narozeniny se hrozně opila, spadla ze schodů a zlomila si vaz.“ Ben se při vzpomínce na starou dámu musel usmát. „Zemřela šťastná a vůbec nic necítila.“

„Tak, to je ono. Ode dneška začínám víc pít a kouřit taky,“ pronesla žena a položila Benovi teplou dlaň na koleno. Nechala ji tam o chvilku déle, než by čekal. „A co takhle nějakou hudbu?“ Vyskočila a přešla k hi-fi věži postavené na skříňce.

„Bartóka náhodou asi nemáte, co?“

Rozesmála se. „Tak to ani omylem. Hudba tak akorát na kousání nehtů. To je na mě moc vážné.“

„Mně se to líbí.“

„Vy jste fakt zvláštní,“ prohodila. „Já mám ráda jazz, co vy na to?“

„Máte Dona Cherryho? Nebo Ometta Colemana?“

„Zase ti vážnější,“ konstatovala. Přejížděla prstem po stojanu s kompaktními disky a na jednom se zarazila. „Bitches Brew od Milese Davise, šlo by?“

„Taky dobrý,“ pravil Ben souhlasně. Chvíli seděli se svými drinky a povídali si do tlumených tónů hudby. Zeptala se ho, co dělá ve Vídni, a on jí odpověděl, že pracuje jako novinář na volné noze. Okamžitě si přitom vzpomněl na Olivera.

Oči ho pálily únavou a několikrát mu mimoděk spadla hlava na hruď. Doufal, že bouřlivé melodie Davisova jazzrocku jej udrží vzhůru, ale nefungovalo to.

„Vypadáte vyčerpaně,“ řekla Ingrid starostlivě. „Nechcete se na chvíli prospat?“

„Možná jo,“ zamumlal.

„Tak si lehněte tady na pohovku,“ pokynula mu s úsměvem na rtech.

Byl příliš unavený na to, aby odporoval. Žena vypnula hudbu, dala mu polštář pod hlavu a z ložnice přinesla přikrývku. Ben okamžitě usnul.

Probudil se s pocitem, že jen na moment zavřel oči. Ingrid seděla na okraji pohovky a pozorovala ho s láskyplným výrazem ve tváři. Nadzvedl se na lokti a zamrkal. „Jak dlouho jsem spal?“

„Jenom něco přes hodinu. Já mám hlad,“ pronesla rázně a postavila se. „Co vy?“

Protáhl se, vstal z pohovky a následoval ji do kuchyně. Byla malá a čistě uklizená. „Už bych měl jít,“ řekl. „Nechci vás zdržovat.“

„Kdepak, vůbec mě nezdržujete. Jsem ráda, že mám nějakou společnost. Navíc vás trochu využívám.“

„Jak to?“

Zahihňala se. „Procvičuju si angličtinu.“

„Většinu času jsem tu prospal. A vaše angličtina je dobrá dost.“

„Máte rád klobásy?“ Otevřela lednici. „Taky tu mám studené pečené kuře.“

Vytáhla dva talíře a připravila oběma plátky kuřecího masa s kousky klobásy a chlebem a zeleninovým salátem. Usadili se na vysokých barových stoličkách u kuchyňské linky a Ingrid ještě nalila Benovi minerálku. S každým soustem cítil, jak se mu vracejí síly. „Ani jsem se nezeptal, co děláte,“ řekl omluvně.

Předvedla kyselou grimasu. „Pracuju pro jednu velkou společnost jako osobní asistentka.“

„A nelíbí se vám to?“

„Tu práci naprosto nesnáším,“ rozohnila se. „Nejradši bych s tím sekla.“

„To zní dost hrozně. Co po vás chtějí?“

„To si neumíte představit,“ odvětila, úsměv rázem tentam.

„V tom případě byste asi měla zvážit jinou práci.“

„To není tak jednoduché,“ povzdechla si. Na okamžik se setkali očima. Líbil se jí. Ani si nedokázala vzpomenout, kdy naposled strávila pár chvil s mužem, který se jí doopravdy líbil. Spěšně odhlédla.

„To mě mrzí, že máte takové problémy,“ pronesl Ben chlácholivě.

Pohodila rameny. „Každý je máme.“ Odmlčela se. „Nedáme si ještě panáka?“

„Proč ne?“ přitakal.

Usmála se na něj, sklouzla ze stoličky a odběhla do vedlejší místnosti pro láhev. Za moment se vrátila se dvěma skleničkami.

„Tak ještě na cestu,“ prohodil a jednu si od ní převzal.

Sledovala ho, jak pozvedá sklenku ke rtům a usrkává. Bitchfs Brew, blesklo jí hlavou. Nápoj potvory.

Ben mrkl na hodinky. Měl ještě dost práce a hlava už jej tolik nebolela. „Tak, měl bych jít,“ řekl. „Rád jsem vás poznal, Ingrid. Dávejte na sebe pozor.“

„I já vás, Bene.“ Nenáviděla sama sebe. Zlostí se jí chtělo křičet.

„A na tu práci se vykašlete, když vás tak ničí,“ radil. „Najděte si něco, co vás bude bavit.“

„Kdybych tak mohla.“

„Moc se trápíte, Ingrid. Pamatujte, že stojíte na té správné straně.“ Něžně ji pohladil po ruce.

Odtáhla se a uhnula pohledem.

„Co se děje?“ otázal se, když uviděl výraz v její tváři.

„Není to tak, jak si myslíte.“

„Prosím?“

Proč jenom neposlechla svoje svědomí a nenechala ho jít? Byl jiný než ostatní. Nejradši by poslední minuty vrátila zpátky a řekla mu, aby se sebral a utíkal, co mu nohy stačí.

Jenže to zašlo už příliš daleko. Měl v sobě šest kapek narkotika, které se během pár vteřin projeví v plné síle. Bylo bezbarvé, bez chuti a vůně, a Ben netušil, co se s ním děje. Rty se mu roztáhly v úsměvu, ale oči se zatahovaly skleněným závojem.

Dobře věděla, co mu udělají. Právě mu podepsala rozsudek smrti.

Nemotorně se sesul z barové židle. Po celém těle se mu rozléval divný pocit; sotva ho stačil postřehnout, natož aby se mu pokoušel vzdorovat. Vlastní vahou se mu podlomila kolena a nohy ho přestaly poslouchat. Vnímal, že padá k zemi, ale jako by se vše odehrávalo ve zpomaleném pohybu. Zřítil se na podlahu a otupěle sledoval, jak se kousek od jeho obličeje roztříštila sklenice se zbytkem alkoholu.

Zrak se mu zakalil. Vzhlédl a zamžoural na ženu, jež se nad ním nečinně tyčila. Mluvila do telefonu a její hlas zněl nezvykle hluboce a jakoby z velké dálky.

„Můžete si pro něj přijít,“ oznamovala Eve a sklopila oči k Benovi. Pomalu ztrácel vědomí; hlava mu bezvládně klesla k zemi.

Poklekla vedle něj a pohladila ho po vlasech. „Omlouvám se, Liebchen, je mi to líto.“

Čtyři minuty nato rozrazila dveře Eveina bytu skupinka mužů. Zvedli Bena z podlahy a snesli ho do připravené dodávky.

46

Vědomí se mu vracelo v nesouvislých vlnách. Nejprve matně vnímal vibrace na své hlavě, která spočívala na tvrdém, kovovém oblouku blatníku. Pohled měl zastřený a dělalo se mu špatně od žaludku. Náhle si také uvědomil, že je mu příšerná zima. Roztřesené tělo trýznil chlad a slyšitelně drkotal zuby.

Ležel s rozhozenými končetinami na podlaze drnčící dodávky. Plechové stěny kolem něj hlasitě rezonovaly rachotem motoru a převodovky. Ben zaskučel a zkusil se pohnout. Hlava se mu pořád točila.

Vzpomínky se mu vybavovaly v útržcích. Ingridin byt. Srážka s vozem. Úprk uličkami. Zraněný Kinski.

V ten moment mu to došlo. Omámila ho.

Chytil se jedné ze vzpěr uvnitř kovové skořápky a posadil se. Dodávka nadskakovala a kymácela se, na nohou by se neudržel.

V nákladové části nebyla žádná okna. Ben sklopil zrak k hodinkám – skoro šest. Takže jsou na cestě nejspíš už přes hodinu a půl. Kam ho vezou?

Drkotavá jízda trvala ještě čtvrt hodiny. Kvalita silnice se stále zhoršovala a řidič úměrně tomu zpomaloval. Ben zavrávoral z jedné strany na druhou, jak se vůz prudce stočil do zatáčky a vzápětí zastavil. Uslyšel bouchání dveřmi a nejméně tři různé hlasy, všechny drmolící rychlou němčinou. Pak ucítil, jak dodávka couvá. Zvuk motoru se najednou vracel v ozvěnách, jako by se vozidlo ocitlo ve velkém kovovém prostoru.

Dveře se otevřely a Bena oslnilo silné světlo. V podpaží jej popadly mohutné ruce a vyvlekly ho ven. Dopadl na všechny čtyři na studenou betonovou podlahu a zamrkal. Očima těkal kolem sebe. Byl obstoupen sedmi, osmi, devíti muži. Všichni drželi v rukou pistole nebo samopaly Heckler & Koch a ve tvářích měli klidný, chladný výraz bývalých vojáků korunovaný bezcitným pohledem.

Prefabrikovaná budova připomínala starý hangár letecké základny a rozpínala se do všech stran jako obrovská hliníková katedrála. Betonová zem byla natřená nazeleno a jediný nábytek tvořil kovový stůl a židle z trubkové oceli. V kamnech se skleněným průhledem a kouřovou rourou, jež stoupala ke stropu, plápolal oheň.

Uprostřed ohromného otevřeného prostoru stál vysoký muž v černém a u kamen si nahříval ruce. Měl světlé, nakrátko zastřižené vlasy.

Ben přimhouřil oči před ostrým světlem. Toho muže znal. Kdo to sakra je?

Jeden z ozbrojenců se přimotal příliš blízko a Ben spatřil bláznivou příležitost. Ohnal se hřbetem ruky, prsty stočené dovnitř. Muž dusivě zaskřehotal, jak mu Ben rozdrtil hrdlo, a zkroucený bolestí spadl k zemi, dlaně přilepené ke krku. Černý samopal s krátkou hlavní vyletěl do vzduchu a Ben jej bez potíží zachytil. Závorník byl natažený, stačilo odjistit. Ben byl mnohem rychlejší než všichni jeho strážci a dokázal by je zlikvidovat dřív, než by se stačili rozkoukat.

Nejspíš.

Jenže pistole se zařinčením dopadla na podlahu a on ji vzápětí následoval, tělo rozklepané křečí. Od šipky, jež se mu zarazila do těla, vedl zvlněný drát k taseru v ruce jiného agenta – kterého Ben neviděl, neboť vystoupil zpoza dodávky. Jeho svaly ovládl silný elektrický proud a učinil ho zcela bezmocným.

„To stačí,“ ucedil muž v černém.

Pulzující šoky ustaly. Ben zůstal ležet rozpláclý na podlaze a popadal dech. Jeden ze strážců držel v ruce jeho kabelu; přistoupil k vysokému muži a podal mu ji. Dlouhán ji obrátil vzhůru nohama a vysypal obsah na ocelový stůl. Z tašky vypadla rulička Benova náhradního oblečení, přenosná lékárnička a pětačtyřicítka Para.

Muže však ze všeho nejvíc zajímal kancelářský šanon. Otevřel ho, listoval Oliverovými poznámkami a pokyvoval pro sebe hlavou. Tohle je přesně to, co hledal. Instrukce hovořily jasně.

Zmačkal papíry do velké koule, otevřel dvířka kamen a hodil ji dovnitř. Ben při pohledu na hořící kamarádovy poznámky sklopil hlavu k zemi. Listy vzplály oranžovým plamenem, zkroutily se a zčernaly. Tentokrát nezbude vůbec nic. Kousky popela už stoupaly rourou do komína.

Poté muž sáhl po srolovaném Mozartově dopise. Strhl stužku a odhodil ji za záda. Rozmotal starý papír a zběžně přeletěl řádky očima, ve tváři posměšný výraz.

Na moment si Ben myslel, že jej spálí taky. Muž však list znovu smotal a zastrčil ho do kartonového tubusu. Odložil ho na stranu a začal se probírat zbytkem věcí na stole. Tentokrát si vybral plastový obal na kompaktní disk; pokýval hlavou, ověřil, že je médium uvnitř, a pak obal zase zaklapl a zasunul jej do boční kapsy vojenských kalhot. Vypadal velmi spokojeně. „Přiveďte ho sem,“ přikázal strážcům.

Ben zaskučel, když ho neurvale zvedli za paže a táhli ho přes hangár. Z ocelového nosníku těsně pod stropem visel těžký řetěz, který končil asi dva metry nad betonovou podlahou. Ben ucítil na spánku studené ústí hlavně, poté mu ozbrojenci roztáhli paže a do zápěstí se mu zakousla kovová pouta – dva páry, pro každé zápěstí jeden. Strážci ho vytáhli nahoru a připnuli druhou část želízek k rozhoupanému řetězu. Poté poodstoupili; osm mužů se kolem něj rozestavilo v širokém půlkruhu. Ze všech stran na něj mířily nabité zbraně. Mohl jen stát a snažit se udržet na nohou, aby ulevil zápěstím.

Dlouhán přešel blíž k Benovi, hlavu nakloněnou na stranu, v obličeji afektovaný škleb. Ben věděl, co přijde.

Muž se pevně rozkročil, sevřel masitou pracku v pěst a zapojil zádové svaly. Měl velkou sílu a nedělal to poprvé. Ben v očekávání úderu napnul břišní svaly, ale nestačilo to. Přesně mířená rána mu vyrazila dech. Podlomila se mu kolena a plnou vahou teď visel za řetěz.

„Rád tě zase vidím, Hope. Vzpomínáš si na mě? Rád bych, aby sis vzpomněl.“

Ben zalapal po dechu a zvedl k muži vyčerpaný zrak. No jistě, vzpomněl si.

Svět je malý. Jack Glass. Ten psychopatický hajzl, který ho před patnácti lety ve Walesu málem zabil.

Ben horečně přemýšlel a snažil se poskládat všechny střípky informací dohromady. Proč zrovna Glass, proč je tady, proč tohle všechno?

Glass se zašklebil, otřel kapku potu z čela a začal si vyhrnovat rukávy. „Je to už dávno,“ prohodil.

Ben jej pozorně sledoval. Byl mnohem mohutnější než při výběrovém testu SAS, ale nadbytečnou váhu netvořil špek. Na mocných předloktích se rýsovaly svaly, jako by celé ty roky trávil denně několik hodin v posilovně. To však nebyla jediná změna, které si Ben všiml. Pravé ucho muže bylo škaredě zjizvené a vypadalo jako rozpuštěný vosk, lalůček utržený.

Když Ben civěl na to ucho, omráčený mozek konečně spojil jednotlivé kousky skládačky dohromady. Videonahrávka. Clařin únosce.

„Copak tu pohledáváš, Hope?“ ušklíbl se Glass. „Prověřuješ mrtvýho brášku svojí holky, co? Mrtvej je teda zaručeně, tomu věř. Vím to moc dobře.“ Rozmáchl se a praštil Bena pěstí do boku.

Tentokrát se Ben připravil lépe. Napnul svaly ještě víc a neznatelně se natočil, aby úder dopadl na žaludek, a nikoliv na ledvinu. Přesto se mu po těle rozlila obrovská bolest a silně otřesený znovu lapal po dechu. Těžce zasípal a před očima se mu roztančily hvězdičky.

Glass o krok ustoupil a dlaní druhé ruky si otíral pěst. „Nemusíš odpovídat,“ utrousil jízlivě. „Tohle není výslech. Dobře víš, co to znamená.“ Prstem poklepal přes látku kalhot na disk v boční kapse. „Už mám všechno, co jsem od tebe potřeboval. Takže není nutný nechávat tě naživu, chápeš?“

Proč se neptají na Leigh? proletělo Benovi hlavou a ta myšlenka ho znepokojila.

Glass napřáhl paži ke stolu a uchopil cosi matně kovového – těžký ocelový boxer. Potěžkal ho v levačce a pak jej obřadně navlékl na prsty pravé ruky. Sevřel ji v pěst, zadíval se Benovi do očí a usmál se. „Pěkně si tě vychutnám,“ pravil. „Hezky pomalu. Nejdřív si tě trochu připravím a pak…“ Odmlčel se a samolibě se ohlédl na ostatní. „Ale dost keců, nejlepší bude ti to názorně předvíst, ne?“ Pokynul jednomu ze strážců; měl malou, zavalitou postavu a mastné šedé vlasy stažené do culíku. Sklopil pistoli, zastrčil ji zezadu za opasek a přikročil k tašce, jež ležela na zemi. Sehnul se a odepnul zip.

Uvnitř ležela řetězová pila. Tlusťoch vstříkl do maličkého karburátoru benzín, zahákl prsty za startovací šňůru a trhl. Pila se se zlostným zahučením probudila k životu a její řev se rozléhal celým hangárem. Strážce přidal plyn.

Glass pokývl bradou. Muž motor opět vypnul a odložil pilu na stůl. Hangár se znovu ponořil do ticha.

Glass se obrátil zpět k Benovi. „Jak jsem řekl, tohle není výslech. Takže teď začne legrace.“ Zakřenil se. „Rozpárám tě na kousíčky, pěkně zvolna, dám si načas. A bude se mi to moc líbit.“ Přiblížil se obličejem na pár centimetrů od Bena. Sinale bledá kůže se mu leskla potem. „Zrovna tak jako jsem se bavil při vraždě tvýho kámoše Llewellyna. Jo jo, s ním to taky bylo snadný.“

Benovi vzplály oči hněvem. Glass si právě podepsal rozsudek smrti.

Tedy pokud se odsud dostane – což právě teď nevypadalo příliš pravděpodobně.

Zaškubal řetězem. Byl tvrdý a pevný. Na hlavu navíc Benovi stále mířilo osm zbraní. Žádné východisko.

Zahleděl se za Glasse směrem k řetězové pile a představil si, jak se k němu přibližuje vrčící a skřípající zubatá čepel. Postačí, aby se ho jen zlehka dotkla a napáchá nenapravitelné škody. Kam se zařízne jako první? Rameno ani břicho to nebude – zranění životně důležitého orgánu by ho zabilo příliš rychle, a oni se chtějí pobavit. Možná noha. Ale ne moc vysoko. Čepel se zakousne do končetiny z boku, těsně pod kolenem. Počáteční tlak rozpárá kalhoty a natrhne maso, pak se tyran víc opře a ostří pronikne do kosti. Projede skrz snadno jako máslem.

Nejdřív jedna noha, pak druhá – upadnou mu jako přezrálé ovoce ze stromu. Ať se pak stane cokoliv, nebude se to dát zvrátit. Bude se houpat na řetězu, točit se kolem dokola a řvát bolestí jako zvíře. Pahýly sebou budou škubat a stříkající krev potřísní celou zem. Už teď viděl, jak se mu smějí.

Tak takhle neskončí. Ani omylem.

Znovu zacukal řetězem.

Ve světle zářivek nečekaně probleskl boxer. Ale Glass se několikrát jen dramaticky napřáhl a škodolibě mručel. Potom se na okamžik zarazil a zašklebil se. Odtáhl ruku a zblízka zkoumal Benův obličej, aby si vyhlédl co nejlepší cíl.

Ben jen bezmocně visel na řetězu a nespouštěl oči z ocelí vyztužené pěsti. Smířil se s nemilosrdně krutou ranou, jež mu zlomí nos a vyrazí pár zubů, které nejspíš skončí v jeho krku – přijdou horší. Obrnil se a vnitřně se připravoval na náraz.

Jenže na něco takového se připravit nelze.

47

Úsečný rozkaz zastavil Glassovu pěst, ještě než dopadla na tvář. Ben vydechl a povolil svaly.

Glass svěsil paži a otočil se k drobnému, asi pětašedesátiletému muži, jenž právě vešel do hangáru. I Ben se zadíval ke starci, který se k nim rozvážně přibližoval obklopen čtveřicí strážců se samopaly MP-5. Byl pečlivě upravený, na sobě tmavý oblek bez poskvrnky, decentní kravatu a dlouhý tvídový kabát, černé kožené lakýrky klapaly o betonovou podlahu. Měl protáhlý, bledý obličej se zahnutým nosem a v pronikavých očích upřený pohled dravce.

„Změna plánu,“ oznámil úsečně Glassovi. „Odved ho do kanceláře.“ V jeho hlase byl patrný německý přízvuk, ale anglicky hovořil perfektně.

Zklamaný Glass rozmrzele vydal rozkazy svým mužům a stáhl si boxer z prstů. K Benovi přistoupili dva strážci a uvolnili mu pouta. Ben nemínil padnout na kolena na beton, ne před nimi. Malinko zavrávoral, ale udržel se na nohou a usilovně se soustředil.

Někdo mu do zad zabodl hlaveň pistole a poháněl ho přes hangár. Za ocelovými dveřmi na vzdáleném konci haly se nacházela temná chodba. Glass kráčel jako první a otevřel další dveře – tentokrát vedly do střídmě zařízené kanceláře; na pracovním stole stál jen počítač se dvěma monitory natočenými do opačných směrů.

Strážní smýkli Benem do židle z trubkové oceli naproti stolu. Ze všech sil se bránil bolesti a mučivé závrati a vypětím mrkal, aby udržel jasnou mysl.

Elegán nevzrušeně obešel stůl a usadil se do otáčecího křesla. Mluvil tiše a uvážlivě. „Jmenuji se Werner Kroll,“ pronesl.

Ben věděl, s kým má tu čest. Díval se na současného hraběte von Adler a.

Kroll si Bena chvíli mlčky prohlížel. Pronikavý pohled inteligentních očí dával jen tušit, co se mu honí hlavou. V seschlém obličeji se zračila nezaujatá zvědavost a čas od času mu svitlo v očích, jako by se docela dobře bavil. Letmým gestem propustil strážce, kteří jako cvičení psi okamžitě uposlechli a bez jediného slova vyšli z místnosti. Všichni dobře věděli, že s plněním Krollových rozkazů není radno otálet.

Glass vytáhl z kapsy kompaktní disk a podal jej starci. „Tohle měl u sebe, pane.“

Kroll si vzal médium do ruky a chvíli je v dlouhých, štíhlých prstech jen tak obracel. Potom otevřel CD mechaniku na svém počítači a vložil disk dovnitř. Tíživé ticho v místnosti rušilo jen jemné vrčení počítače při nahrávání dat. Pak se muž zamyšleně opřel a bez jediného slova sledoval klip až do nechutného konce. Ben viděl odraz jednotlivých záběrů ve sklíčkách jeho brýlí.

Po zhlédnutí videosouboru Kroll disk klidně vytáhl a znovu si s ním pohrával v dlaních. Poté se na Bena studeně podíval a rozlomil cédéčko na dvě poloviny. „Díky, že jste mi to donesl až pod nos,“ ucedil a pohodil kusy před sebe na stůl.

Teprve pak se natáhl pro kartonový tubus s Mozartovým dopisem. Strčil dovnitř dlouhý prst a vytáhl stočený svitek. „Zajímavé,“ utrousil, když očima proletěl řádky. „Velmi zajímavé. Začínám chápat, o co tady jde. Tedy výzkum pana Llewellyna.“ Vzdychl a složil dopis napůl, poté na čtvrtky. Okamžik držel zažloutlý papír v útlých prstech a pak náhle prudce trhl – a trhal tak dlouho, dokud z pokladu Richarda Llewellyna nezbyly jen drobné cucky rozházené po stole. Potom se natáhl pro odpadkový koš a důsledně tam papírky smetl. Ben jen bez hnutí seděl a neřekl ani slovo.

Glass stál za Krollovou židlí, ruce spojené za zády, ústa zkřivená v náznaku zlomyslného úsměvu. Těšil se na to, až bude moct Hopea zabít. A možná se mu přání ještě splní – pokud stařec dovolí. SAS. Mohl by mít SAS k snídani.

Kroll pomalu vsunul dlaň do kufříku a vytáhl složku s dokumenty. „Jak to vypadá, vy dva se už nějakou dobu znáte, pánové,“ prohodil. „Musí to být radost, zase se po tolika letech setkat.“

Kdykoliv se setkáme, snaží se mě zabít, blesklo Benovi hlavou a ta myšlenka mu skoro vykouzlila úsměv na rtech. „Netuším, o čem to mluvíte,“ řekl nahlas. „Jmenuji se…“

„Paul Connors,“ doplnil za něj Kroll. „Víme, co máte v dokladech. Vyřiďte poklonu vašemu padělateli, odvedl výbornou práci. Velmi přesvědčivé. Zajímalo by mě, proč jste tentokrát nepoužil svoje oblíbené krytí Harrise nebo Palmera?“

„S někým si mě pletete. Já jsem novinář.“

Vrásky na Krollově svraštěném čele se prohloubily. „Takže budeme hrát hry? Je to nutné? Víme naprosto přesně, kdo jste. Nemá smysl něco zastírat.“ Pozvedl kusy rozlomeného disku. „A stejně tak víme, proč jste tady.“ Otevřel složku s dokumenty. „Benedikt Hope,“ pronesl nevzrušeně. „Zajímavý život. Soukromé vzdělání, pak oxfordská kolej Christ Church, kde jste studoval teologii.“ Vzhlédl a tázavě povytáhl obočí. „Neobvyklá volba. Církevní poslání vám zřejmě nebylo předurčeno. Po dvou letech jste studia přerušil a dal se naverbovat. Klidně byste mohl hned aspirovat na důstojníka, ale narukoval jste jako vojín. Předvedl jste výrazné schopnosti a rychle postupoval nahoru. Nakonec jste prošel výběrem pro dvaadvacátý pluk speciálních výsadkových jednotek. To je dost velký úspěch na individualistu, který má sem tam potíže s autoritami a jehož lékařské záznamy zdůrazňují opakované problémy s alkoholem. Nic z toho ovšem vaši kariéru nijak zvlášť nepošramotilo. Ze druhé války v Zálivu jste si odnesl vyznamenání za statečnost a z armády odešel v hodnosti majora.“

Ben nereagoval, ale nespouštěl z muže oči.

Kroll se pousmál. „Skromnost není namístě. Vaše působivé záznamy nejsou jediným důvodem, proč jsem zabránil tady našemu příteli, aby se vás zbavil způsobem, jakým sám uzná za vhodné.“ Sklopil zrak zpátky k dokumentu. „Vidím, že posledních několik let působíte na volné noze jako poradce pro krizové situace. To je docela zvláštní eufemismus pro to, co děláte, nezdá se vám?“

Teď už skutečně nemělo smysl něco předstírat. „Co chcete?“ otázal se Ben tiše.

„Objevila se taková příležitost – měl bych pro vás jeden úkol.“

„Jaký úkol?“

„Práci, pro kterou jste byl vycvičen.“

„Jsem ve výslužbě.“

„Ale no tak, majore,“ ušklíbl se Kroll. „Vím o vás všechno, a tím myslím opravdu všechno, takže si prosím ušetřete tu námahu, abyste mi lhal. Můžu vám dokonce říct i jméno klienta, který si vás najal na tu záležitost v Turecku, odkud jste měl namířeno domů, než jste se rozjel za Leigh Llewellynovou. Doprovázel jste ji do Langton Hall v oxfordském hrabství a tam jste způsobil značné škody na mé vzácné výzbroji. Od té doby mi děláte samé starosti. Tak, a teď mi dovolte, abych vám ukázal, jak se s těmi, kdo mi dělají starosti, vypořádávám.“

„Myslím, že už jsem docela v obraze,“ poznamenal Ben.

„Udělejte mi tu laskavost.“ Kroll se natáhl k bezdrátové klávesnici a dlouhým prstem zmáčkl nějaké tlačítko. Na obou monitorech naskočil stejný obraz. „Tohle dnes odvysílala ORF2,“ objasnil stařec.

Reportérka měla oblečený tlustý kabát a na hlavě kožešinovou čapku. Z nebe padaly vločky sněhu a za ženou se vznášela oblaka dýmu z rozvalin andesitové stavby. Ve vyhořelé kostře domu se povalovaly zčernalé rámy a tu a tam ještě vyšlehly nenasytné plameny. Po hrbolaté cestě přijížděly pohotovostní vozy se zapnutými majáky a kdesi ve výšce duněla helikoptéra.

Stavba byla tak zdevastovaná, že Benovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co vidí.

Kroll, jemuž neunikl výraz hrůzy v Benově obličeji, se samolibě usmál. Natáhl kostnatou ruku ke klávesnici a zesílil zvuk.

„…neštěstí. Vypadá to, že požár, při němž zahynulo nejméně pětadvacet sester dominikánského řádu, byl způsoben jiskrou z otevřeného ohně. Tragédie okamžitě podnítila požadavky na nová bezpečnostní a zdravotní opatření po celé…“

„Co jste udělali s Leigh a tou holčičkou?“

Kroll znovu zmáčkl něco na klávesnici a obrazovky potemněly. „K tomu jsem se právě chtěl dostat. Bohužel mám pro vás špatnou zprávu. Krásná Leigh Llewellynová tu nehodu nepřežila.“

Glass, jenž se za celou dobu nehnul z místa, stěží potlačil zachechtání.

„Já osobně bych ji raději viděl živou,“ pokračoval stařec. „Těšil jsem se, že se s ní konečně seznámím tváří v tvář. Jenže naneštěstí pro ni se zdá, že ji někdo naučil zacházet se střelnými zbraněmi. Kdopak to asi byl?“ Pousmál se. „Rozhodla se k otevřené palbě na moje muže, a ti ji proto museli zneškodnit.“

Benovi přejel mráz po zádech. „Lžete.“

Kroll vytáhl cosi z kufříku a s klapnutím položil věc na dřevěný stůl. „Znáte tohle?“

Byl to zlatý medailon. Matný, ušmudlaný a potřísněný červenohnědými skvrnami od zaschlé krve.

Glassovi se roztřásla ramena a ve tváři se mu rozlil široký úsměv. Kroll posunul medailon blíž k Benovi. „Podívejte se pořádně.“

Ben vzal přívěsek do dlaně a chvíli jej mlčky obracel. Ruce se mu začínaly třást. Na zadní straně šperku byla jemně vyrytá písmena LL.

„Otevřte to.“

Ben zmáčkl palcem drobnou západku a medailon se rozloupl na dvě poloviny. Srdce mu bušilo až v krku, a když sklopil zrak k podobenkám, veškerá naděje se rozplynula. Zavřel oči. Miniaturní fotografie na jedné straně zobrazovala Olivera, na druhé Richarda a Margaret Llewellynovy.

Když Ben viděl šperk naposled, visel na Leighině krku.

Pomalu přívěsek zavřel a nechal jej spadnout zpátky na stůl.

Polkl; v ústech měl sucho. „To ještě není důkaz.“

„No dobře. Chtěl jsem vás toho ušetřit, ale jste tvrdohlavý jako mezek.“ Kroll naťukal něco na klávesnici a na monitoru naskočil snímek Leigh.

Ležela na zádech v jakémsi houští, končetiny rozhozené.

V mrtvých očích se zračil skelný pohled. Obličej a hruď měla zmáčené krví.

Ben chvíli nehnuté seděl. To není možné. Oči mu však tvrdily opak. Křičely na něj, že je to pravda. Je mrtvá. Leigh Llewellynová. Je pryč.

Chtěl jí toho ještě tolik říct.

Přemáhaly ho mdloby, jako by se propadal do černé prázdnoty. Zakolébal se na židli a ztěžka mu klesla víčka.

„Krásná i ve smrti,“ pronesl Kroll, oči upřené na obrazovku. „Takhle ovšem nevydrží dlouho, jen do chvíle, než ji najde divoká zvěř. Dost možná už se tak stalo.“

Ben nemohl mluvit. Pak však z hlubin pustoty, kterou cítil uvnitř, vzkypěla vlna vzteku. Otevřel oči. To první a jediné, co spatřil, byl Kroll, jenž seděl naproti němu s apatickým výrazem ve tváři – s výrazem vědce, který sleduje smrtelnou křeč pokusného zvířete a netečně zapisuje detaily.

Ben se vrhl přes stůl. Uder, který směřoval na starcův krk, by muži rozdrtil průdušnici o páteř. Potom by si s ním mohli dělat, co chtěli, ale alespoň by měl to potěšení sledovat, jak Kroll v panice během patnácti vteřin zmučeně umírá.

Jenže Glass byl rychlejší, a než se Ben k muži dostal, ucítil na hlavě těžké ústí devítky. Kroll se odkopl zářivými lakýrkami a exkluzivní otáčecí židle ujela z dosahu. Dveře místnosti se rozletěly a dovnitř vtrhli ostatní strážcové. Popadli Bena za ramena a stáhli jej zpátky do kovové židle. Tentokrát ho navíc připoutali řetězem za zápěstí k ocelovým trubkám konstrukce.

Kroll se přisunul na kolečkách zpět ke stolu a poupravil si kravatu. „Zjevně nelze věřit tomu, že se dokážete chovat civilizovaně.“

Ben potřásl hlavou, aby vytřepal krev z očí. „Seš mrtvej, Krolle.“

„O tom silně pochybuji,“ opáčil stařec. „Ještě jsme neskončili. Tu nehodu ve Slovinsku někdo přežil.“ Opět zmáčkl tlačítko na klávesnici a na monitoru naskočil další snímek.

Benovi spadla ramena.

Clara Kinská. Vzali detektivovu dceru.

Malá kobka vypadala nasáklá vlhkou plesnivinou. Dívka byla za drobná zápěstí a kotníky připoutaná k železnému rámu postele s holou matrací, měla zavázané oči a slabě sebou cukala, jako by jí docházely síly.

„Tohle jsou živě přenášené záběry z webkamery,“ oznámil Kroll. „Mohu vám to klidně dokázat. Stačí, abych teď poslal e-mail s rozkazem, aby jí usekli prstík, a vy to můžete sledovat v přímém přenosu. Líbilo by se vám to?“

„Ne,“ odsekl Ben. „To ne. Ale můžu vám říct, co bych viděl mnohem radši.“

Podivný zuřivý záblesk v zajatcových očích muže na okamžik vyvedl z rovnováhy, ale umně zakryl své znepokojení úsměvem. „Nejste v pozici, kdy byste si mohl dovolit vzpurnost, majore,“ utrousil. „Předložím vám teď jeden návrh a doporučuji, abyste si ho dobře promyslel. Záleží jen na vašem rozhodnutí, jestli ta dívka bude žít, nebo zemře. Je to velmi jednoduché.“

Ben na několik minut zavřel oči. V mysli viděl Leigh, jak se na něj upřeně dívá. Usmívala se. Znovu oči otevřel a soustředil se na svůj dech a tlukot srdce. „Poslouchám,“ pronesl tiše po dlouhé odmlce.

„Povězte mi, jestli poznáváte tuhle osobu.“ Clara zmizela a na jejím místě se objevila fotografie pohledného muže těsně po čtyřicítce. Na sobě měl elegantní, ale nepříliš formální oblečení a zdálo se, že zastává nějakou velmi důležitou pozici.

„Netuším, kdo to je,“ zamumlal Ben po pravdě.

Kroll se na něj pozorně zadíval, jako by se rozhodoval, zda mu věřit, či nikoliv. Pak pokýval hlavou. „Měl byste sledovat politiku, majore. Tohle je Philippe Aragon, kandidát na viceprezidenta Evropské komise. Váš cíl.“

„Nejsem nájemný vrah.“

„Přesně to jste. A taky se rád udržujete v kondici. Není to tak dlouho, co jste při své misi v Turecku chladnokrevně zastřelil pět chlapů.“ Kroll odmávl argumenty rukou. „Nicméně já jsem neřekl, že chci, abyste ho zabil. Stačí, když nám ho přivedete. O zbytek se postaráme sami.“

„To si umím představit,“ ucedil Ben. „Viděl jsem ty morbidní zvrácenosti, které ten váš Řád Ra provádí.“

„Řád Ra!“ Krollův nažloutlý, vrásčitý obličej se rozjasnil pobaveným úsměvem. Otočil hlavu ke Glassovi. Ten se domýšlivě uculoval.

Kroll si otřel ústa a úšklebek pohasl. „Už dlouho nás tímhle zastaralým, směšným jménem nikdo nenazval. Řád Ra je historie, můj mladý příteli, stejný přežitek jako jeho zakladatel, můj praprapraděd Viktor Kroll.“

„Což vám ovšem nebrání udržovat jisté tradice,“ kontroval Ben. „Kulka do hlavy se vám zdá příliš progresivní?“

„Někteří lidé si nic než kulku nezaslouží,“ připustil Kroll. „Ale pro někoho, jako je Philippe Aragon, máme vyhrazeno zvláštní přivítání.“

„Jako třeba rituální popravu,“ utrousil Ben.

Kroll pokrčil rameny. „Některé tradice stojí za to udržovat.“

„A copak mu provedete? Vyříznete mu jazyk stejně jako tomu druhému chlápkovi – ať už to byl, kdo chtěl?“

Kroll neodpověděl a několik okamžiků si Bena prohlížel, opět jako by přemítal nad mírou pravdivosti jeho slov. Poté se mu ústa znovu roztáhla v tom ledovém úsměvu. „Trest odpovídá zločinu,“ prohlásil. „Lidem, kteří nejsou schopni držet jazyk za zuby, bude useknut. V Aragonově případě máme ovšem trochu jiný plán; ten se odehraje přesně za dva dny od tohoto okamžiku, až se ho zmocníte a přivedete ho na předem připravené setkání s mými agenty.“ Kroll napřáhl paži ke klávesnici. Snímek Aragona nahradila fotografie domu.

Ben přeletěl očima po nezvyklé budově. Architektonicky převratná stavba zasazená u paty prudkého svahu využívala ohýbané oceli a skla. Bylo to poklidné prostředí; modrá obloha bez mráčků, tráva se sytě zelenala a na pozadí se táhly zvlněné kopce.

Připoután ke studené židli, tváře zmáčené krví, Leigh mrtvá… Ben by dal cokoliv na světě za to, aby se do toho pokojného světa na obrazovce mohl přemístit. Kamkoliv, jen zmizet odsud.

Krollův štíhlý prst cvakal do klávesnice a na monitoru v rychlém sledu problikávaly další snímky – dům z různých úhlů, pohled zepředu a shora, jezera a kopce v okolí. Nakonec se ukázaly i detailní architektonické plány, které si Ben okamžitě vryl do paměti. Kroll pokračoval: „Ten dům se nachází v Belgii, asi hodinu cesty od Bruselu. Zhruba před hodinou mě mé zdroje informovaly, že od zítřka se zde cíl bude nacházet tři dny zcela sám; manželka a děti jedou na nějakou svatbu do Ameriky. Aragon chtěl původně jet s nimi, ale kvůli pracovním povinnostem si to rozmyslel. To pro muže vašich schopností a ve vaší obtížné situaci představuje vynikající příležitost. Pouze z tohoto důvodu jsem se rozhodl nechat vás naživu. Tedy alespoň prozatím.“

Obrazovka potemněla a Kroll se opřel do židle. „Pokud budete při plnění úkolu úspěšný, odvezeme tu dívku k otci a vy získáte svobodu. Můžete se vrátit k nájemným vraždám ve jménu záchrany těch, kteří vás potřebují, či jak si tu svou práci obhajujete.“ Kroll se odmlčel a propletl prsty pod bradou. „Pokud odmítnete nebo se nás pokusíte jakkoliv zradit, budete se nejprve dívat na to, jak umírá ta holčička, a pak zemřete sám. Doufám, že jsem to řekl dostatečně jasně. Žádná druhá šance neexistuje.“

Ben nereagoval.

Kroll mluvil dál. „Tak, majore Hope, dobře vím, co jste za člověka. A taky vím, že pokud vás necháme odejít, bude vaší přirozenou touhou pokusit se o odvetu. Zkuste však mít na paměti, že se kdykoliv můžeme pomstít na oné dívce i jejím otci. A nejenom to – můžeme také rychle ukončit vaši operaci. Pokud uvidíme jen náznak toho, že byste na nás chystal nějaký podraz, necháme vás okamžitě poslat do Turecka. Náš tamní kontakt o vás projevil eminentní zájem v souvislosti s vraždou pěti mužů.“

„Nejsem vrah,“ sykl Ben tiše. „Já lidi zachraňuju.“

„Vážně? A přesto vám připadá fér vyměnit smrt pěti mužů za život jediného dítěte.“

„Dvou dětí,“ opravil jej Ben. „A ty byly nevinné. Na rozdíl od těch pedofilních kuplířů, co by s tím nikdy nepřestali.“

„Máte tak ušlechtilé poslání, majore. Možná vám uniklo, že to byli policejní důstojníci. Sice zkorumpovaní, to bez debaty, ale úřední autority přesto nevidí rády, když se jejich agenty rozhodne popravit samozvaný člen domobrany.“

„Věděl jsem, co jsou zač. O to větší důvod je zabít.“

Kroll přezíravě mávl vyhublou rukou. „To je možné. Ale my tu teď nehovoříme o morálních pravidlech. Mluvíme o vás. Turecké vězení není žádná slast. Neproběhne žádný soud a stejně tak nebude existovat možnost podmínečného propuštění. Dalších zhruba třicet let strávíte ve velkém nepohodlí, a pokud se vám kdy podaří dostat na svobodu, budete velice starý a zlomený muž. Chci, abyste tohle všechno měl na paměti, než se rozhodnete. Váš život je v našich rukou, majore, ovládáme každý váš krok.

Nemáte na výběr – když odmyslím zbabělou smrt dnes a tady, pokud odmítnete.“

„Máte všechno dokonale pozichrované, co?“

Kroll se zachechtal. „Aby také ne, po dvou stoletích praxe.“

Ben povolil napjaté svaly a neznatelně se svezl v kovové židli. „Proč já?“ tázal se znaveně. Do úst mu stekla kapka krve.

„To je jednoduché,“ odvětil stařec. „Aragon je obklopen osobními strážci. Už jednou jsme se ho pokusili dostat a od té doby je velmi podezřívavý. Má výbornou ochranu. Potřebujeme někoho prokazatelně rafinovaného, někoho, kdo má dostatečné zkušenosti na to, aby dokázal nepozorovaně proklouznout do ostře střeženého místa a zase ven. Kromě toho se přes vás nikdo nedostane k nám; pokud vás chytí nebo zabijí, novináři budou psát o osamělém neofašistovi, který se pokusil odstranit velkého, skvělého muže.“ Pousmál se. „Přirozeně vám nemusím připomínat, že pokud by vás skutečně chytili, budete držet jazyk na uzdě. Jinak to dítě zemře a vy dostanete jednosměrnou letenku do Turecka.“

„Měl bych jít s ním,“ poznamenal Glass, jenž Bena neustále dychtivě sledoval zpoza Krollových zad. „Dohlídnout na to, aby se o nic nepokoušel.“

Kroll se usmál a zavrtěl hlavou. „To nebude třeba,“ prohlásil. „Domnívám se, že můžeme našemu zachránci ztracených dětí věřit, že neprovede žádnou hloupost. Ví totiž, co by se v opačném případě stalo s naší mladou návštěvnicí.“ Pohodlně se opřel do židle, spokojený sám se sebou. Přednesl perfektní plán. Na tuto příležitost čekal dlouho – Aragon mrtev, Hope zneškodněn, a navíc přinucen mu sloužit, Kinski umlčen. To všechno jednou ranou.

Ben svěsil hlavu a horečně přemýšlel, jak z této situace ven.

Na nic nepřišel.

48

SÍDLO HRABĚTE VON ADLERA POZDĚJI TÉHOŽ VEČERA

Kroll jí přichystal další šaty a šperky. Když Eve vklouzla do róby s hlubokým výstřihem, hlas v reproduktoru jí nevzrušeně přikázal, aby vyšla do patra. Nikoliv do zrcadlového pokoje, ale do místnosti, do níž nevkročila už téměř rok. Chtěl ji ve své vlastní ložnici.

Když stoupala po schodech do druhého poschodí, přemítala, co po ní bude chtít tentokrát. Po prvním setkání nebyl jejich vztah nikdy sexuální – alespoň ne v obvyklém smyslu toho slova. Už jenom představa tělesného kontaktu s ním ji děsila.

Prošla širokou chodbou a zastavila se za dvojitými dveřmi. Zevnitř k ní doléhal Krollův hlas, hovořil s někým po telefonu. Žena se zaposlouchala.

„Výbor se sejde v plném počtu jako vždycky,“ pravil. „Půjde-li všechno podle plánu, o čemž jsem přesvědčen, budeme moci naši obchodní záležitost vyřešit v průběhu mého skromného vánočního večírku.“ Chvilka mlčení. „Ano, budu vás průběžně informovat.“ Další odmlka. „Výborně. Tak tedy na viděnou za dva dny.“ Ticho.

Čekala ještě pár minut a pak teprve zaklepala na dveře jeho obrovského apartmá.

Seděl upjatě v čalouněném ušáku vedle krbu s praskajícím ohněm. Na stolku vedle sloupkové postele s nebesy stál kbelík s ledem a lahví šampaňského. Muž měl na sobě hedvábný župan. Usmál se na ni. „Šampaňské?“

„Co oslavujeme?“ otázala se, vzala do ruky nabízenou štíhlou sklenku z křišťálového skla a usrkla bublinkového moku.

„Naskytla se mi příležitost zbavit se jistého problému, který mě už dlouho trápí,“ vysvětlil stařec. „Ale nebudu tě zatěžovat nudnými detaily, drahá.“ Obešel ji a stoupl si za její záda. Když jí položil studené, kostnaté dlaně na holá ramena, zavřela oči. Prsty ji hladil po kůži. „Jsi celá napjatá,“ šeptl.

Z jeho doteků se Eve obracel žaludek. Odložila sklenku a spěšně poodstoupila.

„Proč mě nenávidíš?“ zeptal se.

„Tak to není, Wernere.“

„Připadám ti odporný,“ řekl. „Nemysli si, že to nevidím. Vidím všechno.“ Okamžik si ji prohlížel. „Změnila ses. Něco v tobě se změnilo.“

Odvrátila zrak. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Muž chvíli přemítal, mnul si bradu a kořistnicky se na ni díval. „Něco mě mate, Eve,“ pronesl na konec. „Strávila jsi s Hopem dlouhou dobu. Mnohem víc času než obvykle. Zajímalo by mě proč.“

Žena pečlivě rozmýšlela, co odpovědět. „Musela jsem si dávat pozor. Byl mnohem nebezpečnější než ostatní.“

„Je velmi nebezpečný, to ano,“ přitakal stařec. „Přesto se mi nezdálo, že by ses ho chtěla nějak zvlášť rychle zbavit. Byli jste o samotě téměř tři hodiny. Za tu dobu se může stát mnoho věcí.“

„Musela jsem počkat na příhodnou chvíli.“

„Co jste dělali?“

„Povídali jsme si,“ odvětila.

„Tak povídali. A o čem?“

„Tak různě. O hudbě, o životě, nic zvláštního. Pak chvíli spal. Proč se mě na to ptáš? Přivedla jsem ho přece. Udělala jsem, co jsi chtěl. Hotovo. Konec.“

Kroll pozvedl obočí. „Tak on spal? Ve tvé posteli?“

„Na pohovce,“ upřesnila Eve netrpělivě. „Předpokládám, že si myslíš, že jsem s ním šoustala, co?“

„Ne že by mě to nenapadlo,“ připustil stařec. „Chápu, že máš svoje potřeby. Viděl jsem, jak ses dívala na jeho fotku. Je mladý a ne zrovna nepřitažlivý.“

„Chceš snad říct byl, ne?“

Kroll se chladně pousmál. „Hope není mrtvý, jestli máš na mysli tohle. Na to je příliš užitečný.“

Eve se rapidně zrychlil pulz, ale dávno se naučila své reakce mistrně skrývat. „Tak jako tak, je mi to jedno,“ pronesla rozhodně. „Jen se mi nelíbí tyhle otázky.“ Odvrátila se od něj. Ben Hope je stále naživu.

Stařec delikátně upil ze skleničky a nespouštěl z ženy zrak. „Nejsi v pozici, abys vznášela námitky,“ pravil. „Nezapomínej, kdo a co jsi.“

Kdo a co je. Ta slova ji zamrazila. Otočila se na patě a nasupeně jej probodávala pohledem. „Ty prostě žárlíš, že ano? Myslíš si, že jsem k němu začala něco cítit, a hrozně tě to štve.“

Úsměv v jeho tváři povadl. „Nesnaž se se mnou hádat.“

„Štve tě to, protože hluboko uvnitř víš, že jsi jen ustrašený starý slaboch, kterému se ani nepo…“

Na tvář jí dopadla útlá dlaň. Eve trhla hlavou. V mužově kostnaté lebce děsivě vystupovaly vypouklé oči, bílé vlasy měl lehce rozcuchané. „Stačí jediný telefonát,“ zahrozil třesoucím se hlasem, „a skončíš. Vymažu tě z povrchu zemského.“

„Oficiálně už jsem stejně mrtvá,“ odsekla žena. „Takže tu prácičku můžeš klidně dokončit.“

„Tak moc bych ti to neulehčil. Udělal bych ti ze života pořádné peklo.“

„To už dokonale znám.“

Otočil se k ní zády a za hořkého smíchu přešel na opačný konec místnosti. „Měl jsem je před těmi šesti lety nechat, aby tě zavřeli, až zčernáš.“

Neuplynul den, aby si Eve nepřála totéž. Těch šest let ji vlastnil jako otrokyni.

Bylo jí dvacet, když se to stalo. Tehdy ještě měla alespoň vlastní totožnost. V Hamburku mohl Evu Schultzovou držet jen násilnický otec a permanentně opilá matka a to nebylo mnoho. Vydala se tedy stopem až na druhý konec země. Měla pohlednou tvář a nádhernou postavu; mužům se vždy líbila a rychle zjistila, jak z toho vytěžit co nejvíc. Postupem času se naučila dokonale zvládat věci, které zkusil jen málokdo. Byla hodně oblíbená a přitahovala zvláštní druh zákazníků – spousta z nich byla bohatá a přijížděla za ní limuzínou v obklopení osobních strážců.

Kroll se v roli zákazníka ocitl jen jedenkrát. Sex skončil ohromným fiaskem a od té doby se chtěl pouze dívat. Sotva si kdy povolil kravatu.

Onen tlustý povalečský Rus byl jeho pravým opakem. Miloval oplzlé hrátky a vrhal se na ně jako cintající buldok na misku plnou masa. V tom nebyl problém, Eva se o něj dokázala postarat. Najímal si ji na celou noc a ona jej většinu doby udržovala při chuti. Venku přede dveřmi stáli dva strážci se samopaly značky Uzi a bez řečí vyčkávali. Byli zvyklí na to, co se za dveřmi ozývá.

To ráno po nich nebylo ani vidu, ani slechu, jako vždy. Eva Schultzová se probudila a přetočila se na posteli. Cítila se podivně malátná, ale to připisovala vodce, kterou s sebou Rus přinesl. Nikdy by ji nenapadlo, že ji někdo omámil drogami. Teprve ve chvíli, kdy spustila bosé nohy na zem, si uvědomila, že něco není v pořádku. Šlapkou se dotkla čehosi nepříjemně lepkavého. Sklopila zrak. Podlaha se proměnila v moře rudé krve a v něm se topil Rus ubodaný k smrti. Později se dozvěděla, že objevili sedmašedesát ran. Napuchlé tělo leželo u paty postele.

Stále v šoku vrávorala po místnosti, když se ve dveřích objevili muži v tmavých kabátech. Jednoho z nich znala. Byl to Werner Kroll. Legitimace, kterou se prokázal, jí nic neříkala. Říkal cosi o tajné službě, ale ona měla mysl plnou hrůzného zděšení, a nadto ji příliš ovládaly zbytky účinků drogy, aby ho pořádně vnímala. Nacpali ji do auta a odvezli do místnosti bez oken. Pak jí učinili nabídku – a neopomněli zmínit, jaké měla štěstí, že dorazili dřív než policie.

Měli pochopení. Ano, věděli, že je nevinná. Ale kdo by věřil obyčejné děvce? Nůž byl plný jejích otisků a nevypadalo to dobře. Její klient byl velmi významná osoba a soud ji roznese na kopytech. Nakonec shnije ve vězení, odkud už nikdy nevyjde ven.

To však nebylo všechno. Kravčenko měl hodně kontaktů; neřekli jí přesně jaké, ale věděla dost na to, aby jí došlo, že ani za branami vězení by nebyla v bezpečí. Dřív nebo později by ji někdo stejně dostal. Pokud ovšem přistoupí na jejich návrh, mohli by jí pomoci. Naznačili jí, jakým způsobem se o všechno postarají.

Byla příliš vystrašená na to, aby Krollovu nabídku odmítla. Její vyhlídky do budoucna vypadaly tak bledě, že neměla důvod nechytit se záchranného lana, které jí ochotně hodil. Chopila se ho oběma rukama a odkývala mu úplně všechno.

Do soudní síně se nikdy nepodívala, natož do vězení. Namísto toho ji odvezli do jakéhosi domu v uzavřené oblasti. Neptala se, co se bude dít, a vlastně jí to bylo jedno. Následujících pár měsíců ji zajímalo jenom to, že je v bezpečí. Dali jí k dispozici několik pokojů – byly jednoduše zařízené, ale dostačující a pohodlné. Přistoupila na omezení pohybu, na strážné za dveřmi i na to, že ji totálně odřízli od okolního světa. Kroll přijížděl s železnou pravidelností týden co týden, aby se ujistil, že je v pořádku a že je o ni dobře postaráno. K záležitosti s Kravčenkem se už nikdy nevyjádřil. Přemítala, jestli si kdy řekne o sex. Nikdy to neudělal.

Eva Schultzová úředně zemřela téhož dne, kdy byl zabit onen Rus, a stala se z ní Eve, Eve Žádná. Nikdo, jen duch. Nikdy se nezeptala, kdo toho muže doopravdy zabil ani čí tělo posloužilo namísto jejího a kde ho sehnali. Chtěla jen na celou věc zapomenout a začít s čistým štítem.

Za to samozřejmě musela zaplatit.

Po šesti měsících, po plastice nosu a s novou vizáží, odešla z dobrovolného vězení a přemístila se do velkého sídla. Nacházela se přímo pod Krollovými křídly. Měla spoustu šperků a bezpočet nádherných šatů. Naučil ji, jak vystupovat jako dáma – jak mluvit, jak chodit, jak se oblékat. Její herecké vlohy překvapily i ji samotnou.

V jeho péči se dusila. Čím více se dozvídala o tom, kdo doopravdy je a čím se zabývá, tím hlouběji se nořila do jeho světa. Informace. Manipulace. Moc. A ona byla návnada, které žádný z pečlivě volených cílů nedokázal odolat.

Jednoho dne ji vzal do pracovny, otevřel sejf a přikázal jí, aby nahlédla dovnitř. Uposlechla. Uvnitř ležel v igelitovém sáčku vražedný nůž, který zabil Kravčenka – se zaschlými skvrnami od mužovy krve a jejími otisky prstů. Kroll nic neřekl, jen jí tu věc ukázal, aby pochopila.

Za tu dobu přibyly na seznamu další zločiny; na některých se skutečně osobně podílela. Nikdy se odsud nedostane, nikomu nebude moci říct pravdu. Kdyby se o to pokusila, nejspíš by se nedostala dál než do nejbližšího vězení. A dobře si to uvědomovala.

Sledovala ho teď, jak překráčel napříč ložnicí a zastavil se před praskajícím krbem, zády k ní. Tvář se jí v místech, kam ji uhodil, zbarvila do červenomodra a pálivě štípala.

„Měls pravdu, Wernere,“ utrousila. „Vážně tě nenávidím.“

Otočil se, ve vrásčitém obličeji sinalý škleb. „O tom jsem nikdy nepochyboval,“ pravil. „Přesto mi vždy zůstaneš nablízku.“

„Mám snad na výběr?“

„Absolutně ne,“ potvrdil. „Mimochodem, mám pro tebe prácičku.“

Ušklíbla se. Co to bude tentokrát?

„Tohle by se ti mohlo líbit,“ řekl při pohledu na výraz v jejím obličeji. „Můžeš si vyzkoušet svoje nevyužité mateřské instinkty. Převezeme Claru Kinskou k nám. Chci, aby ses o ni starala a držela ji v klidu. A pokud bude třeba, náležitě ji zkrotila.“

K něčemu takovému, jako je únos dítěte, se Kroll do té doby nikdy nesnížil. Srdce začalo Eve zběsile tlouct. „Jak dlouho ji tu chcete držet?“ zeptala se.

Stařec se pousmál. „Och, dlouho ne,“ uklidnil ji. „Jen do konce jejího života.“

49

Ben ležel na zádech a zíral do tmy na šedivý strop, dokud se mu nezačal houpat před očima. Pohlédl na hodinky. Od chvíle, kdy se na ně podíval naposled, uplynulo pouhých pět minut. Jeho mysl tak horečně pracovala, že mu to připadalo jako celé hodiny.

Snad stokrát kobku kontroloval ve snaze najít nějaká slabá místa. Jediné světlo pronikalo dovnitř vysoko položeným zamřížovaným oknem. Odrazil se a vydrápal se až ke studeným černým ocelovým tyčkám, nohy zapřené proti zdi. Vší silou trhl. Nic. Byly pevně zalité do betonu a ani se nepohnuly. Potřeboval by traktor, aby je vytrhl.

Seskočil zpátky do temnoty a bříšky prstů přejížděl po obrysech každého kamenného bloku. Zdi byly v bezvadném stavu a přinejmenším dvouvrstvé. Nic, s čím by se dalo pracovat. Posunul se ke dveřím. Byly z ocelového plechu, panty ukryté, nýty zbroušené a zarovnané s povrchem. Nakonec se otočil k pryčně a zkoumal, co by se dalo použít jako páka nebo kladivo. Části ocelové kostry však byly pevně svařené a nohy zacementované v podlaze.

Ještě horším vězením než neproniknutelné zdi ale byly Benovi jeho vlastní myšlenky.

Leigh je mrtvá. Leigh je mrtvá.

A je to jeho vina. Nechal ji samotnou. Zemřela opuštěná, neochráněná, ve strachu.

Stejně jako Oliver, je to jeho vina. A teď drží tu malou dívku v zajetí. I z toho mohl vinit jenom sám sebe. Dostane ji z toho – nebo při pokusu o její záchranu zemře.

Zítra začne jeho mise. Bude mít vybavení, o jaké požádal, vůz, nějaké oblečení, hotovost, zbraň a mobilní telefon, aby jim mohlzavolat, až se zmocní cíle. Pak ho nechají jít a on už teď přesně věděl, jaký bude jeho první krok. Avšak ještě nikdy se necítil tak bezmocný.

Nemělo cenu bušit na ocelové dveře, až mu krvácely klouby na rukou. Nemělo smysl zuřivě křičet, až si téměř zničil hlasivky. A nemělo žádný význam snažit se bojovat proti kamenným zdem. Padl k zemi na ruce sevřené v pěst a špičky nohou a z napjatých svalů vymačkal třicet rychlých kliků. A potom dalších třicet. Bolest na pár minut zahnala myšlenky a pomohla mu soustředit se na další úkol.

V zámku zarachotil klíč a Ben sebou trhl. Dveře se pomalu otevřely. Z chodby pronikl proužek stříbrného světla a dovnitř vstoupila nějaká postava.

Byla to žena. Kradmo se přibližovala a nervózně se ohlížela přes rameno. Znal ji.

„Co tady děláte?“ tázal se.

„Musela jsem přijít,“ řekla. V matné záři se zaleskly zvlhlé oči.

„Jak jste se sem dostala?“

Povytáhla ze stínu svazek cinkajících klíčů. „Kroll si nechává v pracovně náhradní,“ zašeptala.

„Co chcete, Ingrid? Nebo jak se dneska jmenujete.“

Eve sebou trhla a hbitě přiložila ukazovák ke rtům. „Pšš. Glass stojí venku. Zabili by mě, kdyby věděli, že jsem tady.“

„Tak to bych je měl zavolat,“ ucedil Ben. „Třeba by mě nechali se dívat.“

„Strašně mě to mrzí,“ špitla.

„To jste říkala i minule.“

Připlížila se přes kobku až k němu. Ve světle, jež proudilo dovnitř zamřížovaným oknem, spatřil v jejích doširoka otevřených očích nefalšovaný strach. „Jmenuju se Eve,“ zamumlala. „To je moje pravé jméno. Tentokrát nelžu.“

„Na to, jak se jmenujete, vám kašlu,“ odsekl Ben. „Co chcete?“

„Mají tu holčičku,“ hlesla.

„To jste přišla až sem, abyste mi sdělila tohle?“

„Chci vám pomoct,“ šeptla. Hlas měla zastřený a naléhavý.

„Nevěřím vám,“ řekl suše.

„Je mi líto, co se stalo. Neměla jsem na výběr. Musíte mi věřit.“

„Podruhé už ze mě vola neuděláte.“

„Můžu vám pomoct,“ nedala se. „Jen mě, prosím, vyslechněte. Dost toho vím.“

Ben vycítil ženiny obavy – nebyly hrané. Nelhala. „Tak povídejte,“ vybídl ji.

„Mají něco v plánu,“ pravila spěšně. „Kroll pořádá večírek, na který přijdou všichni ti muži. Chystají se někoho zabít.“

„Koho?“ otázal se, přestože odpověď už znal.

Zavrtěla hlavou. „Někoho, kdo je pro ně důležitý. Nevím přesně. Vím jenom, že pokaždé, když se sejdou, někdo zemře. Dávají si znamení. Obvykle k tomu dojde mezi devátou a desátou, když je zábava v plném proudu a hosti rozptýlení hudbou si ničeho nevšimnou. Jeden po druhém se vytrácejí ze sálu a mizí ve zvláštní části domu. Tam se to všechno odehrává.“

„Kdo jsou ti muži?“ zajímal se Ben.

„Jsou nějakým způsobem zapletení do Krollových podniků, ale víc toho nevím. Postarší pánové v elegantních oblecích, co zabíjejí jiné. Politika. Peníze. Nevím. Vím jenom, že umějí zařídit, aby určití lidé mizeli ze scény.“

„Kde to provádějí?“ ptal se Ben dál.

Eve se úzkostlivě otočila ke dveřím cely. „Dům má vlastní kapli,“ oznámila mu. „Podle mě se scházejí v ní. Nikdy jsem nebyla uvnitř, Kroll ji střeží pečlivě zamknutou.“

„Mohla by to být místnost s klenutým stropem a s kamennými sloupy? A kachlovou podlahou se šachovnicovým motivem?“

„Netuším,“ odvětila žena. „Možná. Ale chtěla jsem vám říct hlavně něco jiného. Týká se to té holčičky.“

„Clary?“

Přikývla. „Chtějí ji zabít. Až to skončí, smrtící injekcí.“

Zabodl se do ní pohledem. „Proč mi tohle říkáte?“ zasyčel. „Proč až teď?“

„Protože ji chci odsud dostat pryč,“ řekla. „Někdo je musí zastavit. Zachází to příliš daleko.“ Ve vážných očích se zračil úpěnlivý pohled. Znovu se ohlédla přes rameno. „Už toho všeho mám po krk,“ pokračovala šeptem zajíkavě. „Když mi pověděl o tom dítěti, musela jsem něco udělat. Musíte mi věřit. Nebylo pro mě snadné jim vás předhodit, ale neměla jsem na výběr. Drží mě v hrsti, stejně jako teď vás. Přesně takhle to dělají. Nejdřív lapí člověka do pasti a pak ho využívají.“

Ben chvíli nic neříkal a v mysli procházel nové informace ze všech úhlů. „Kde teď jsme?“ otázal se.

„Na staré vojenské základně poblíž Emstbrunn, severně od Vídně. Patří to tu Krollovi.“

„Kde drží Claru?“

„V domě.“

„V sídle hraběte von Adlera?“

Eve kývla. „Vyčlenili jí tam vlastní, nedobytné pokoje a neustále ji hlídají strážci.“

„Popište mi přesně, kde se to místo nachází,“ vybídl ji.

„Asi pět kilometrů na jih od Vídně. Odvezu vás tam. Vyvedu vás ven, mám vlastní auto.“

V tu chvíli k nim z úzké chodby dolehlo kovové klapnutí ocelových dveří a od masivních zdí se odrážely těžké kroky. Eve zalapala po dechu. „To je Glass. Zabije mě.“

Ben ztuhl. Nebylo ji kam ukrýt.

Kroky se rychle blížily k cele. Už nezbýval čas.

„Dejte mi pusu,“ sykl a objal ji kolem ramen.

Eve na něj nejdřív nechápavě zazírala, ale vmžiku jí došlo, co zamýšlí. Je to jejich jediná naděje. Omotala mu paže kolem krku a přivinula se k němu. Rty měla teplé a hebké.

Dveře kobky se rozletěly a praštily o zeď. Mezi zárubněmi se v proudu světla zjevil obrys vysoké, statné postavy Jacka Glasse. Když je spatřil, rozesmál se na celé kolo. „Bože, to je ale romantika. Tak starouch měl přece jen pravdu – ty jsi s ním vážně odpoledne šoustala. Přišla sis pro nášup?“

„Musela jsem ho vidět,“ hlesla Eve. „Miluju ho.“ Váhavě od Bena poodstoupila. Glass sklopil hlavu pod horní zárubni a vešel do cely. Popadl Eve za paži a strhl ji stranou. „Topíš se ve sračkách, zlato,“ ucedil.

„Neubližuj jí,“ obořil se na něj Ben. „Je to moje vina.“

Glass se ušklíbl.

„Prosím, neříkejte to Wernerovi,“ žadonila Eve úpěnlivě. „Zabije mě.“

„Jo, to je mi jasný,“ přitakal Glass. „A pak si to vyřídí tady se supermanem.“ Zarazil se a oči mu zajiskřily, jak mu hlavou proběhl ještě jiný scénář. Teď ji má ve své moci, na tohle vlastně celou dobu čekal. „Anebo bysme se možná mohli domluvit,“ řekl. Otočil se k Benovi a oplzle mrkl.

Ben upíral zrak k berettě dvaadevadesát za Glassovým opaskem. Stačily čtyři kroky. Zlomí mu vaz dřív, než si všimne, že se vůbec pohnul. Zmocní se zbraně a s její pomocí zneškodní ostatní strážce.

Byl to narychlo vymyšlený plán, ale Benovi se zamlouval.

Udělal první krok, pak druhý. Eve se zmítala v Glassově sevření.

V tom okamžiku vešla dovnitř pětice dalších agentů. Nenechávali nic náhodě; všech pět hlavní mířilo přímo na Bena. Karta se obrátila. Ben zůstal stát na místě.

„Uvidíme se později, kovboji,“ utrousil Glass.

Ben zachytil ženin poslední prosebný pohled a pak už ji Glass vyvlekl z cely ven. Strážní je v těsném závěsu následovali. Ocelové dveře se zabouchly a v zámku zarachotil klíč. A znovu byl úplně sám.

50

SÍDLO HRABĚTE VON ADLERA PŘÍŠTÍHO RÁNA

Clara zvedla hlavu z polštáře. Pořád se jí motala a v ústech cítila příšernou pachuť. Jak dlouho spala? Rychle se rozpomněla – nebyla to noční můra. Křičela a bušila na dveře. Po několika minutách, když už měla ruce celé odřené, se konečně otevřely.

Byl to ten stařec s orlím nosem. Usmíval se, ale netvářil se přátelsky. Oči měl chladné jako černé kamínky. Za ním stál ten druhý, kterému říkala Franz; nejmenoval se tak, to už věděla. Nenáviděla ho. Doufala, že jizvy na jeho uchu nejsou důsledek úrazu, ale že u něj propuká nějaká ošklivá nemoc, která zachvátí celý obličej, až bude tak odporný, že se bude muset do konce života skrývat v nějaké ušmudlané díře. Vzpomněla si, jak ji přišpendlil k posteli a pevně ji držel za zápěstí. Kopala a bránila se, ale byl příliš silný.

Pak se v místnosti objevil další muž, doktor. Nebo tak možná jen vypadal díky bílému lékařskému plášti. Ve tváři měl úsměv, který se jí vůbec nelíbil, a v ruce držel malou koženou brašnu. Otevřel ji a vytáhl stříkačku. Kroutila se a vzpínala, ale nebylo to nic platné. Chytili ji tak, že se nemohla ani hnout. Potom ji zalila vlna bolesti, když jehla vklouzla pod kůži, a dál si nic nepamatovala.

Teď nahmatala na paži místo vpichu – bylo podrážděné a pořád hodně bolelo. Otřela si oči a rozhlédla se po holém pokojíku. Na podlaze se válely zbytky jídla z tácu, který jí předtím přinesli a ona ho odkopla. Dali jí dokonce i hračku, jakousi pitomou hadrovou panenku, jako by jí snad měla udělat radost. Mrštila jí do obličeje jednomu z mužů, kteří ji přitáhli do téhle nevelké místnosti a pak ji zamkli. Panna ležela nedotčená na zemi vedle dveří.

Jak dlouho už ji tu drží? Zdálo se to jako věčnost. Chtěla vidět svého tátu. Kde je?

Naklonila hlavu na stranu a zaposlouchala se. Nestojí někdo za dveřmi, nemluví polohlasem? Věděla, že ji stále hlídají. Možná je to Franz. Anebo ta blonďatá paní, co ji čas od času chodí kontrolovat. Připadala jí vlídnější než ostatní, měla takový zvláštní výraz. Jako by byla smutná či znepokojená. Ani jí však Clara nevěřila a nemluvila s ní.

Posadila se na lůžku a vzhlédla k oknu. Byl to spíš takový světlík vysoko ve stropě. Viděla jen tmavé mraky valící se šedivou oblohou. Zvenčí k ní nedoléhal žádný pouliční ani dopravní hluk, všude se rozléhalo ticho. Musela se nacházet na nějakém klidném místě. Přesto někde dole možná procházeli lidé. Kdyby se jí podařilo nějak na sebe upozornit, třeba by jí pomohli.

S námahou vy klopýtala z postele. Nohy měla těžké a teprve tehdy si uvědomila, že ji převlékli. Měla na sobě modré pyžamo, asi o číslo větší, než potřebovala. Její vlastní šaty ležely složené v komínku na židli. Pomalu přešla přes pokoj a přenesla židli pod okýnko. Hromádku šatů hodila na zem, jednou rukou se přidržela opěradla a vytáhla na sedák jednu nohu, pak druhou. Opatrně se narovnávala a trochu se zakymácela. Natáhla paži, co nejvýš to šlo, a napnutými prsty se letmo otřela o západku. Nedokázala ji však pevně zachytit. Vypjala se ještě víc.

O čtyři sta metrů dál se Ben opřel o silnou větev a rýhovaným prstencem zaostřil hledí dalekohledu Zeiss s dvacetinásobným přiblížením a efektivním průměrem čočky padesát milimetrů. Strom se ospale houpal ve studeném větru a Ben, usazený vysoko ve větvích, jen doufal, že vydrží.

Luxusní sídlo našel velmi snadno. Tento jediný malý detail Krollovi unikal – netušil, že Ben ví, kde žije a kde teď drží Claru. Od chvíle, kdy jej pustili z cely a poskytli mu vybavení, které potřeboval k úspěšnému splnění mise, měl v hlavě jediný cíl. Kdepak Philippe Aragon. Najde Claru a dostane ji ven. A nikdo by se mu raději neměl stavět do cesty. Jakmile odvede holčičku do bezpečí, vrátí se pro Krolla. A pro Glasse. A pro všechny ostatní.

Když teď však panské sídlo viděl na vlastní oči, okamžitě mu došlo, že na svůj plán může zapomenout.

Byla to nedobytná pevnost. Celý pozemek byl obehnaný vysokou kamennou zdí, jež musela být několik kilometrů dlouhá. Každých pár set metrů stála strážní věž a dovnitř se dalo vjet pouze obrovskou klenutou bránou se dvěma masivními sloupy; na každém z nich seděl bronzový orel. Vysoká vrata tvořily pozlacené kovové pruty se špičatými bodci na horním konci. Skrze ně Ben spatřil členy ochranky, jak přecházejí kolem strážního domku. Široká soukromá příjezdová cesta vedla k terasovým schůdkům, zahradám s fontánami a kamenným sloupkovým zábradlím. Nad tím vším se majestátně tyčil honosný dům z bílého kamene, jenž zářil na pozadí borových lesů a vysokých hor. Ben přeletěl očima impozantní průčelí v barokním stylu s tucty světlíků a zešikmených oken. Vevnitř se nachází nejméně stovka pokojů – a tu dívku mohou věznit v kterémkoliv z nich.

Clara se ve vší opatrnosti postavila na opěradlo. Přestože vachrlatá židle se významně kymácela, natáhla se co nejvýš, drobnými prsty sevřela okenní západku a zatlačila. Okno se se skřípěním zrezivělých pantů uvolnilo na pár centimetrů. Kdyby se jí ho podařilo otevřít ještě víc, možná by mohla vystrčit hlavu a zakřičet o pomoc. Znovu se opřela do ztuhlého kovu.

Okno povolovalo ztuha, ale přece. Prostrčila ven ruku a na dlani ucítila ledový vítr. Vtom ji znenadání ohlušil vřeštivý rachot helikoptéry.

Ben pozoroval neoznačený černý elegantní vrtulník Bell 407 při přistání. Stroj zmizel za zdobeným průčelím a usadil se na zvlněné střeše domu, jež bránila Benovi ve výhledu na heliport i na případnou osádku, která mohla do helikoptéry nastupovat, nebo se naopak trousit ven.

Sklopil dalekohled dolů a zadíval se na řadu vozů vyrovnanou vedle sídla. Vynořili se další strážní a před hlavním vchodem se procházelo alespoň patnáct mužů – bezpochyby ozbrojených.

Nedalo se říct, kolik dalších čeká uvnitř. Pohledem přeletěl celý pozemek. Stromy a keře nabízely ideální krytí, ale těsně u domu se prostor otevíral; přeběhnout tuhle jasně přehlednou zónu bez povšimnutí by bylo vrcholně obtížné. V noci budou trávníky, květinové záhony i vybetonované pásy nasvětlené a téměř jistě sledované bezpečnostními kamerami a v pravidelných intervalech kontrolované strážnými na obchůzce.

Ben sundal dalekohled z očí a dům se náhle jevil jako maličká bílá tečka ztracená v dálce. Nechal si aparát viset na krku, položil hlavu na větev a několik minut přemýšlel.

Vzpomínal na všechna místa, která kdy vyplenil, sám a bez pomoci. Odváděl skvělou práci a byl si toho vědom. Pustit se však do něčeho takhle velkého se rovnalo sebevražedné misi – nejenom pro něj, ale i pro tu dívku. Nezvládne to. Nemělo smysl se o to pokoušet a on neměl na výběr. Nezbývá než zajmout Philippa Aragona a donést ho Krollovi na podnose.

Pozadu se posouval z větve ke kmeni a mrštně a tiše jako šelma začal lézt dolů. Když doskočil na zem, otřel si ruce a vydal se k silnici. Cestou k nevýrazné šedé dodávce si zapálil cigaretu a nahrbil se před kousavým větrem. S povzdechem otevřel dveře a vklouzl za volant. Dalekohled odložil na sedadlo spolujezdce, opřel se a dokouřil. Típl nedopalek do popelníku a otočil klíčkem v zapalování. Naftový motor sípavě naskočil.

Do Bruselu je dlouhá cesta; nejvyšší čas vyrazit. Ještě předtím však učiní poslední zastávku.

51

REZIDENCE PHILLIPA ARAGONA POBLÍŽ BRUSELU TÉHOŽ VEČERA

Bylo už pozdě a dva soukromí osobní strážci se pohodlně usadili v křeslech na opačných koncích velkoprostorové vstupní haly. Neměli na práci nic jiného než listovat starými čísly magazínu The Economist, časopisy o astronomii či knihami o architektuře, zatímco jejich svěřenec přecházel po domě, doháněl papírování a řešil pracovní telefonáty.

Na nic si nestěžovali. Jejich dva kolegové museli stát na mrazu a dohlížet na pozemek před budovou, zatímco oni si hověli v útulném domě, ovíváni příjemným teplem ze solárního topného systému. Za další dvě hodiny se budou muset navléct do kabátů a agenty venku vystřídat. Ani jeden se na to netěšil.

Philippe Aragon se po celodenní dřině cítil duševně zcela vyčerpaný. Musel si připravit čtyři důležité proslovy a probrat se několika hromadami různých dokumentů a zpráv. Jeho osobní asistent Adrien Lacan mu připravil pěkný balík dopisů ke kontrole a podpisu a jenom to mu zabralo podstatnou část dne. Udělal si organické kakao se špetkou skořice, popřál strážcům dobrou noc a s kouřícím hrnkem zamířil po točitém schodišti do soukromé části domu těsně pod střechou.

Elektronický bezpečnostní systém jej neprodyšně uzavřel za zesílenými dveřmi. Aragon skopl boty a nazul si hebké pantofle. Chvíli jen tak přecházel po vlastním, tichém pokoji; alespoň tady se cítil ničím a nikým nerušený. Snažil se nemyslet na ozbrojence, kteří ho neustále hlídají, posedávají v jeho domě a procházejí se po jeho zahradě. Začínal si tu čím dál víc připadat jako v pevnosti. Trvala na tom hlavně Colette; od výbuchu té horské chaty nedala na zabezpečení dopustit. Nejspíš to bylo správné, ale žít takhle jej vyčerpávalo, neustále se musel ohlížet přes rameno. Věděl, že pro jeho manželku to není o nic snadnější, a byl rád, že se jí alespoň na pár dní podařilo uniknout z tohoto šílenství na svatbu své sestřenice na Floridu.

Pár okamžiků se věnoval nepodstatným drobným činnostem a upíjel kakaa. Mysl měl znavenou, ale byl stále roztěkaný. Probral se stojanem s cédéčky a nakonec vybral nahrávku Bachových suit pro sólové cello v podání Mischy Maiského. Teplé tóny, jež na Aragona dýchaly z reproduktorů, jej rázem ukonejšily. Usadil se v měkkém křesle a zavřel oči. Nechal se unášet hudbou a bříšky prstů jemně bubnoval o loketní opěrku. Nepatřil však k těm, kteří dokážou vypnout mozek tak lehce. Po chvilce zase vyskočil. Napadlo ho, že se přemístí do sousední soukromé pracovny, zapne počítač a podívá se, jestli mu Colette nenapsala e-mail. Jenže si uvědomoval, že jakmile sedne ke klávesnici, začne se zase vrtat v projevech na následující týden. Případná zpráva může počkat do rána.

Prosklenými francouzskými dveřmi proudilo dovnitř měsíční světlo a vrhalo rozmanité stíny na utopenou nevelkou střešní zahradu – Aragonovu nejoblíbenější část domu, na jejíž návrh byl nejpyšnější. Zahrádku plnou květin a vybraných křovin, jež voněla čerstvou zeminou a zelení, obklopoval prstenec kamenných sloupků. Přímo uprostřed pod velkou skleněnou kupolí tiše šplouchala voda v zurčící fontánce.

Byla nádherná noc, jasná obloha plná hvězd. Aragon přemítal, jestli by mohl spatřit Saturn. Natáhl si přes košili teplý propínací svetr a vyšel do zahrady. Užíval si klidu a nevtíravé krásy. Na zdi vedle francouzských dveří se nacházel elektronický panel s tlačítky. Aragon jedno zmáčkl a v kopuli nad jeho hlavou se s neznatelným zašustěním hydraulického mechanismu začal odsouvat skleněný plát. Přešel k elektronickému stojanu s hvězdářským dalekohledem Celestron CGE1400. Otevřenou kopulí vanul studený noční vítr. Politik nechal teleskop trochu zchladnout, aby získal ostřejší obraz, a pak nastavil souřadnice Saturnu. Dalekohled se s jemným vrčením automaticky nasměroval do mezery ve střeše a muž sundal kryt čočky a zadíval se do okuláru. Neuvěřitelný pohled na obrovskou planetu s prstencem jej fascinoval už od dětství. Nikdy nad ním nepřestal žasnout.

Náhle jím projela ostrá bolest; rána do týla jej zcela ochromila. Dezorientované odvrávoral od teleskopu. Kopnutí zezadu do nohy jej srazilo k zemi. Aragon ucítil mezi lopatkami tvrdé koleno, jež ho přimáčklo ke studeným dlaždicím, a v týle chladivý kov. Tichý, nevzrušený hlas mu zašeptal do ucha: „Zkus zařvat, a zabiju tě.“

Šokovaný politik byl úplně bezmocný. Natočil hlavu na stranu a vzhlédl. Muž, jenž se nad ním tyčil, byl oblečen od hlavy k patě v černém. Štěrbinami v pletené masce na něj civěly dvě lhostejné oči a v měsíčním svitu se zaleskla ocelová zbraň, která mu mířila na hlavu.

52

„Kdo sakra jste?“ vyrazil ze sebe vyděšený politik omráčeně. Seděl ve svém křesle a v panice splašeně oddechoval. Vetřelec jej odvedl zpátky do domu a smýkl jím do ušáku. Jako první Aragona samozřejmě napadlo, že je to nájemný vrah, který ho přišel zabít. Tak proč to neudělal? Zbraň zastrčil zpátky do pouzdra, rukou v černé rukavici sáhl za krk a sundal si masku. Muž zamrkal bolestí v týlu a promnul si rameno. Jak to, že mu ten chlap ukazuje svůj obličej?

Ben se usadil ve stejném křesle naproti němu. Mezi nimi stál naleštěný borovicový kávový stolek, jenž se blýskal v měsíční záři. „Někdo, kdo potřebuje vaši pomoc,“ odvětil Ben.

Aragon se zarazil. „Tak vy se mi vloupáte do domu, míříte na mě pistolí a pak mi řeknete, že potřebujete moji pomoc?“

„Už to tak bude.“

„Kvůli takovým záležitostem lidi obvykle přicházejí do mé kanceláře,“ ucedil politik.

Ben se pousmál. Aragon nebyl žádný posera, zamlouval se mu. „Až vám vysvětlím, o co jde, pochopíte, proč to jinak nešlo.“

Muž svraštil čelo. „Nevím, jestli se mi to chce poslouchat.“

„A já nevím, jestli máte na výběr,“ opáčil Ben.

„Tohle vám neprojde. V celém tomhle pokoji jsou nainstalované bezpečnostní kamery.“

„Ale kdepak,“ odtušil Ben. „Tahle část domu je váš jediný soukromý koutek, právě sem chodíte relaxovat, máte to tu rád. Sem byste si kamery nikdy nedal.“

„Jak jste se kruci dostal přes ochranku?“

„O to se nestarejte,“ odbyl ho Ben. „Jenom mě poslouchejte. Pomozte mi, a já pomůžu vám.“

Politik se rozesmál. „Vy že byste mi mohl pomoct? A jak?“

„Dám vám lidi, co zavraždili Bažina.“

Aragonovi ztuhl úsměv na rtech a krev se mu vytratila z obličeje. „Rogera?“

Ben přikývl. „Vašeho rádce a přítele.“

Muž několik vteřin mlčky přemítal. Pak se zhluboka nadechl. „Roger nebyl zavražděn,“ pronesl tiše. „Zemřel při autonehodě.“

„Politici jsou obvykle výborní lháři. Vám to moc nejde.“

„Najal jsem soukromé vyšetřovatele,“ bránil se Aragon. „Nic nenašli. Byla to nehoda.“

„Tomu sám nevěříte,“ utrousil Ben. „Vím o tom výbuchu horské chaty. To byla taky nehoda?“

„Jak jste na tohle ksakru přišel?“

„Vždycky si svůj cíl dobře prověřuju,“ odvětil Ben.

Z politika crčel nervózní pot. Kousl se do jazyka. „Tak co mi teda chcete říct?“

Ben vstal a přešel k domácímu baru u protější stěny. Podrážky černých vojenských bot nevydávaly na dřevěné podlaze žádný zvuk. „Dáte si drink?“ optal se. „Něco trochu silnějšího než to kakao, co jste měl před chvílí.“

Zkusím zdrhnout, blesklo Aragonovi hlavou.

„Na to vůbec nemyslete,“ řekl Ben. „Nedostal byste se ani ke dveřím.“

Muž si povzdechl a sesul se v křesle. „Tak brandy.“

Ben vytáhl dvě lahve a dvě sklenky z broušeného skla. Do jedné nalil dvojitý panák brandy a do druhé trojitý panák Aragonovy osmnáctileté jednosladové whisky Islay. Podal majiteli domu jeho drink a znovu se usadil naproti němu. „Je to dlouhý příběh,“ řekl. „Začnu pěkně od začátku.“ Usrkl whisky. Politikovi se vrátila barva do tváří. Odložil sklenku na stolek, složil ruce na hrudi a svraštil obočí, v obličeji vrcholně pochybovačný výraz.

„V lednu se jeden můj kamarád čirou náhodou nachomýtl k něčemu hodně podivnému,“ vyprávěl Ben. „K něčemu, co neměl nikdy vidět. Byl kvůli tomu zavražděn, ale pořídil důkaz a ten se dostal k jeho sestře. Možná ji znáte. Jmenuje se Leigh Llewellynová, je operní zpěvačka.“

Aragon pokýval hlavou. „Ano, vím, kdo to je.“

Ben pokračoval a dopodrobna odvyprávěl muži celý příběh. Trvalo to dost dlouho, ale muž celou dobu pozorně naslouchal. „Takže ji zabili?“ otázal se tiše.

Ben přikývl.

„Ve zprávách o tom nic neříkali.“

„To přijde,“ ubezpečil ho Ben. „Dojde k další fingované nehodě, popřípadě k únosu.“

Aragon se zamyslel. „Pokud je všechno to, co říkáte, pravda,“ pronesl, „pak s vámi velmi soucítím. Dosud jste ale nepředložil jediný důkaz a o Rogerovi jste se taky vůbec nezmínil.“

„K tomu se dostanu. Váš přítel byl zavražděn právě při té seanci, kterou náhodou viděl Oliver Llewellyn.“

„Zmínil jste nějaký důkaz.“

Ben pokýval hlavou. „Oliver celou tu věc natočil a záznam přehrál na cédéčko.“

„A to je kde?“

„Zničené,“ oznámil Ben.

„Takže mi ho nemůžete ukázat. Jak příhodné.“

Ben pokynul rukou ke dveřím pracovny. „Mohl bych použít váš počítač?“

„K čemu, když mi nemáte co nabídnout?“

Ben vstal a odvedl politika do potemnělé místnosti. Laptop uložený na stole naběhl během pár vteřin. „Co to děláte?“ optal se Aragon.

„Kontroluju e-mail,“ opáčil Ben suše.

„E-mail. To si děláte srandu.“

Ben poznámku ignoroval. Ve schránce elektronické pošty měl jedinou zprávu. Nemusel ji číst – poslal ji totiž sám sobě z internetové kavárny, kde pracovala Christa Flaigová.

Tehdy ho to napadlo jaksi mimochodem, jako téměř zbytečná pojistka, na niž se ani moc nesoustředil. Teprve teď si uvědomil, že to bylo to nejlepší, co mohl udělat.

Ke zprávě byl připojen soubor. Klikl na něj; Aragonův výkonný stroj stáhl data za necelých pět vteřin.

„Co je to?“ otázal se politik.

„Jen se dívejte.“

Aragon se posadil za stůl a Ben mu podal jeho brandy. „Napijte se. Budete to potřebovat.“ Odstoupil od stolu a svezl se do křesla v rohu místnosti. Sám usrkával whisky.

Než videozáznam skončil, byla politikova sklenka prázdná a on sám seděl zhroucený, hlavu položenou na dřevěné desce stolu. Pak náhle vyskočil na nohy. „Budu zvracet,“ vyhrkl a vyklopýtal z pracovny. Ben slyšel, jak se sklání nad toaletní mísou.

Minutu nato vyšel Philippe Aragon z koupelny, obličej popelavě šedý, vlasy přilepené k čelu. Otřel si ústa rukávem. Ruce se mu třásly. „Zabili ho,“ hlesl. „Zabili ho a pak nastražili tu autonehodu.“ Hlas měl slabý a rozechvělý.

„Až dodneška jsem netušil, o koho jde,“ přiznal Ben. „Nepoznal jsem ho. Politiku nesleduju, je to blbost.“ Odmlčel se. „Ale jak už jsem řekl, svůj cíl si vždycky dobře prověřím.“

„Takže vy unášíte lidi?“

Ben se pousmál. „Jsem na té druhé straně. Informace ale musíte získat stejně, ať jste ten hodný, nebo zlý. S váma to bylo jednoduché, jsou vás plné noviny, neustále jste v televizi. Než jsem odjel z Vídně, zašel jsem do univerzitní knihovny. V oddělení politologie je o vás tolik materiálu, že by vydal na deset knih. Mimo jiné jsem tam objevil fotku vaší rodiny z tenisového kurtu – i s Bazinem. Poznal jsem ten obličej ze záznamu a v titulku stálo jeho jméno.“

„To je snímek starý dva roky, z Rogerova sídla v Ženevě,“ upřesnil Aragon sklesle.

„Další fotografie vás zachycovala na jeho pohřbu,“ pokračoval Ben. „Europolitik vzdává poslední hold svému rádci.“

„Byl pro mě jako otec,“ řekl Aragon a ztěžka sebou žuchl na židli. „Tehdy se mě pokoušel varovat.“

„V Cortině?“

Aragon přikývl. „lesně předtím mi zavolal. Netuším, jak se o tom dozvěděl, ani v čem byl zapletený. Vím jenom, že nebýt jeho, moje rodina by byla po smrti.“

Ben si vzpomněl na Krollova slova. Lidem, kteří nejsou schopni držet jazyk za zuby, bude useknut.

„Byl to můj nejlepší přítel,“ dodal politik. „Jeho vražda byla trestem za to, že mě varoval.“

„Vítejte do klubu,“ řekl Ben. „Můj nejlepší přítel zemřel ten samy den proto, že se téhle vraždy stal svědkem.“

Muž vzhlédl. „A teď i jeho sestra,“ šeptl. Neunikl mu výraz v Benově tváři. „Miloval jste ji?“

Ben neodpověděl.

„Víte, kdo to udělal?“

Ben pokýval hlavou. „Vím kdo a vím, kde je hledat.“

„Nechám je zatknout. Stačí jeden telefonát.“

Ben zavrtěl hlavou. „Na to nemáte dost důkazů.“ Bradou pokynul k počítači. „Nerozeznáte jediný obličej. Já je chci navíc dostat všechny najednou, na jednom místě, a chytit je při činu. A existuje jen jediný způsob, jak tohle provést.“

„A to?“

„Tady vstupujete na scénu vy,“ pravil Ben. „Budete mi muset maximálně důvěřovat a udělat všechno, co vám řeknu.“

Aragon se váhavě odmlčel a nakonec vzdychl. „Asi jsem zešílel, ale dobře, věřím vám. Co potřebujete?“

„Nemáme moc času,“ řekl Ben. „Musím vyřídit pár mezinárodních hovorů.“

„To není problém.“

„A pak musíme okamžitě vyrazit, což znamená, že všeho necháte a jdete se mnou.“

„To taky můžu,“ souhlasil politik.

„Bude to stát dost peněz.“

„Není nic snazšího,“ ubezpečil Bena muž. „Ať to stojí, kolik chce.“

„Jak rychle jste schopen sehnat soukromý tryskáč?“

„Velmi rychle,“ řekl Aragon.

„Bude to nebezpečné,“ dodal Ben závěrem. „Vysoce nebezpečné. A nebudu schopen zaručit vaši bezpečnost.“

„Byl to můj přítel,“ odvětil politik bez váhání.

„Fajn,“ pokýval Ben hlavou. „Tak jdeme na to.“

„Co teď?“

„Unesu vás.“

53

KDESI U VÍDNĚ NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA

Přemítal, jestli ho chtěl Glass volbou místa setkání okouzlit svým vtipem.

Nad jezerem se vznášel ledový závoj husté mlhy a Ben sotva rozeznal zamrzlou hladinu. Dlaní otřel oblouk na zamženém okně; prsty mu o ledové sklo pištivě zavrzaly. Opřel se do sedadla a čekal. Zatím po nich nebylo ani vidu. Za ním v úložném prostoru za překližkou ležel jeho náklad a ani nedutal. A nepohne se ještě několik hodin, dokud nevyprchá účinek omamné drogy.

Ben nemusel čekat dlouho. Bílou mlhu proťaly v dálce žluté reflektory dvou velkých vozů. Sjely z hlavní silnice a pomalu se kodrcaly přes rozbředlý sníh a rákosí utopené v bahně až k místu, kde parkoval. Teprve když se automobily přiblížily až téměř k dodávce, mohl si je Ben pořádně prohlédnout. Dva úplně stejné černé mercedesy zastavily každý z jedné strany jeho vozu, a zablokovaly tak únikovou cestu. Pak se otevřely dveře a ven vystoupil Glass s pěti poskoky. V chladném vzduchu jim stoupala pára od úst.

Ben přimhouřil oči. Ani v jednom z vozidel neviděl Claru. Vlastně to ani nečekal. S trhnutím otevřel dveře, seskočil na zem a vykročil ke strážcům. Odhodil nedokouřenou cigaretu, jež s krátkým syknutím zhasnula ve sněhu. Glass stál s rukama založenýma na prsou a nespouštěl z něj zrak. Tváře měl zardělé mrazem. „No?“ utrousil suše do mlhy.

„No?“ opáčil Ben jako ozvěna.

Glass se zachmuřil. „Máš ho?“

„Svoji část dohody jsem splnil. Kde je Clara Kinská?“

Glass mrkl přes rameno a bradou pokynul mužům. Benovi blesklo hlavou, že přece jen otevřou kufr jednoho vozu a dívku vytáhnou. Namísto toho však přistoupili k němu. Drapli ho za paže, otočili čelem k dodávce a praštili s ním o kapotu. Nebránil se. V rychlosti ho prohledali a zabavili mu pistoli. „Kde je?“ opakoval tichým, klidným hlasem.

Jeden strážný mu přiložil zbraň k hlavě, zatímco dva další otevřeli zadní dveře dodávky. Glass nakoukl dovnitř.

Philippe Aragon ležel pod dekou, zápěstí a kotníky spoutané umělohmotnými kabely, ústa zalepená širokou stříbřitou topenářskou páskou. Byl v bezvědomí.

Jeden z agentů vytáhl z kapsy fotografii a pozorně se zadíval na vězňův obličej. Potom pokýval hlavou směrem ke Glassovi. „Je to on,“ potvrdil.

Čtvrtý muž se nahnul do mercedesu a vytáhl kožený kufřík. Přenesl jej k dodávce a vyňal z něj nablýskaný stetoskop. Chvíli poslouchal politikovo srdce a pak spokojeně pravil: „Všechno v pořádku.“

„Dobrá práce,“ řekl Glass.

„Ta dívka,“ ozval se Ben znovu, oči upřené na bok dodávky.

Glass se zakřenil. „Dostaneš ji, až usoudíme, že je to vhodné.“

„Takhle naše dohoda nezněla,“ sykl Ben.

„Do hajzlu s dohodou. Ty tady pravidla neurčuješ, ty namyšlený šmejde.“

„No dobře. Co dál?“

Hromotluk zajel rukou do kabátu a vytáhl pistoli ráže devět milimetrů. Přikročil k Benovi a vrazil mu ústí hlavně pod bradu. „Kdyby to bylo na mně…,“ ucedil.

„Jenže není,“ opáčil Ben. „Nebo snad jo?“

Glass zrudl. „Ozveme se ti. Ještě se pro tebe najde dost práce.“

„S tím bych nepočítal,“ odtušil Ben.

„Ne? Děláš teď pro nás, jestli ti to nedošlo.“ Glass pohodil rukou k zamrzlému jezeru. „Nebo by sis radši zaplaval?“ Zachechtal se. „Uděláš, co se ti řekne. Moc na sebe neupozorňuj a čekej, až se ti ozveme. Zkus něco a ta holka zemře. Na to nezapomeň.“

Ben se mu zadíval zpříma do očí. „Paměť mě ještě nikdy nezklamala,“ procedil přes zaťaté zuby.

Glassův škleb neznatelně povadl. S nespokojeným vrčením zastrčil zbraň zpátky do pouzdra a gestem ruky pokynul poskokům. Muži zabouchli dveře dodávky, jeden z nich vylezl za volant a nastartoval. Ostatní nastoupili do mercedesů, které jako šipky vyrazily směrem k silnici. Od kol jim odletovaly hroudy bláta a špinavého sněhu. Dodávka je drncavě následovala; Philippe Aragon pomalu mizel z dohledu.

Ben nehybně stál a očima vyprovázel sytě červená koncová světla, dokud se neztratila v mlze. Jezero se znovu ponořilo do ticha. Pomalu se rozešel. Vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo. Hlas na druhém konci linky reagoval téměř okamžitě.

„Jdeme na to,“ oznámil Ben prostě.

Zavěsil a přidal do kroku.

Teď už není cesty zpět. Jenže co když se mýlí?

54

SÍDLO HRABĚTE VON ADLERA TÉHOŽ VEČERA

Jasná záře z oken osvětlovala průčelí domu a zasněžené pozemky na délku sta metrů. K sídlu proudili další a další hosté a na parkovišti stály řady nablýskaných luxusních ferrari a velkolepých bentley. Příchozí vítali uniformovaní portýři, kteří je poté uváděli do sálu, zatímco řidiči odváželi vozy na vyhrazená místa.

V obrovské přijímací hale s mramorovou podlahou se hemžily desítky návštěvníků a mezi nimi se hladce proplétali číšníci v bílých smokinzích se stříbrnými tácy plnými skleniček šampaňského. U baru se servírovaly koktejly a suché martini, dlouhé stoly byly plné jednohubek a labužnických pochoutek.

Hosté se na tuto příležitost náležitě vyšňořili; muži na sobě měli většinou tmavý večerní oblek a dámy, jež se jich držely za rámě, dávaly na odiv své šperky. Záplava diamantových náhrdelníků se v umělém světle třpytila jako mokrý led. Bouchání špuntů, rozjařený smích a tóny živé hudby se nesly až k vysokým, propracovaně zdobeným stropům. Za vysokými dvoukřídlými dveřmi velkolepého tanečního sálu spustilo smyčcové kvarteto první valčík a na parket se záhy postavilo několik párů.

Daleko před domem u pozlacené brány nečinně přešlapovalo několik strážců. Muži podupávali nohama a tleskali rukama v rukavicích, aby se trochu zahřáli. Jeden z nich zahlédl na zledovatělé vozovce kužely reflektorů dalšího přepychového vozu a sundal vysílačku od ucha. Černý jaguár zastavil těsně před bránou a strážný se vydal ke dveřím řidiče. Čekal, až s jemným bzučením sjede okýnko, pak se sklonil a nahlédl dovnitř. Ve voze seděli čtyři muži – všichni náležitě oblečení, společenský oděv zpola zakrytý teplými zimníky, jen o něco mladší než většina přijíždějících pánů; mohlo jim být kolem čtyřicítky.

„Guten Abend, meine Herren,“ pozdravil strážný německy a čekal, až mu ukážou pozvánky.

Ruce zajely do kapes. Muž převzal čtyři pruhy tvrdého papíru a poodstoupil od vozu do světla strážního domku, aby je zkontroloval. Zakroutil hlavou; něco tu nehrálo. Pozvánky nebyly správné.

Obrátil se zpět k jaguáru.

A to byl jeho poslední krok.

Ben zachytil bezvládné tělo dřív, než stačilo zanechat skvrny na sněhu. Od strážního domku se ozval tlumený výkřik. Druhý člen ochranky se právě natahoval po vysílačce, když se otevřely zadní dveře vozu. Cestující hbitě vyskočil ven a v rychlém sledu vypálil dvě rány z pistole Heckler & Koch s namontovaným tlumičem. Strážný se neslyšně zhroutil k zemi mezi dveře domku.

Zabiják se jmenoval Randall. Byl to bývalý voják s nadprůměrnou inteligencí a pružnou postavou. Ben jej před lety sám vytrénoval a stoprocentně mu věřil. Díky matce mluvil Randall německy bez náznaku přízvuku, a byl tak ideálním kandidátem na post strážného u brány, jež vpouštěla opožděné hosty. K němu do dvojice určil Ben Bryanta, štíhlého Vysloužilého parašutistu z Lancashiru.

V rychlosti přenesli mrtvoly na podlahu domku. Ben krátce kývl. Randall s Bryantem ze sebe shodili kabáty a saka a navlékli se do uniforem ochranky.

Ben přešel rázným krokem zpátky k jaguáru a vklouzl za volant. Vedle něj seděl Jean Gardier, bývalý člen francouzské elitní protiteroristické jednotky GIGN, nejmladší člen týmu, jehož do Aragonova domu povolali v poslední chvíli – přesto však po pečlivém výběru. Byl skvěle upravený a velmi pohledný, měl husté černé kudrnaté vlasy a nádherné bílé zuby, které zářily v širokém úsměvu; bez potíží se vmísí do davu hostů. Podle toho, co se Ben dozvěděl od šéfa Aragonovy ochranky, nemohli pro daný úkol zvolit lepšího agenta.

Vysoká brána se se slabým mechanickým vrčením otevřela a vůz vjel s tiše předoucím motorem na soukromou cestu, jež vedla k rozzářenému skvostnému sídlu.

Dům se tyčil proti noční obloze. Zastavili před vchodem a zadívali se na impozantní průčelí, nasvícené, jako by byl den. Ben otevřel tenké pouzdro a nasadil si nedioptrické brýle s oválnými skly a kovovými obroučkami.

Naposled zkontroloval supercitlivé sluchátko a pak teprve vystoupil a předal klíčky od vozu lokajovi. Gardier jej následoval do domu. U vchodu je přivítali dveřníci; Ben podal jednomu svůj dlouhý černý kabát a poté se muži bez jediného ohlédnutí vydali každý jiným směrem a zanořili se do davu.

Uvnitř bylo příjemně teplo a halou zněla klasická hudba a živé štěbetání. Kolem se mihl číšník s tácem vysokých skleniček. Ben jednu popadl, aniž zvolnil krok, a okamžitě usrkl ledově vychlazeného šampaňského. Zastavil se až v rohu ohromné síně a koutkem oka zachytil vlastní odraz v jednom z vysokých zrcadel s pozlaceným rámem, která lemovala dlouhé stěny. Černý smoking mu perfektně padl a s brýlemi a černým přelivem sotva poznával sám sebe. Stačilo pár drobných rafinovaných změn, aby člověk vypadal úplně jinak, a přitom stále přirozeně. Kroll nebo Glass by jej zblízka jistě poznali, ale pokud si dá pozor, nikdo si ho ani nevšimne. Alespoň pro tuto chvíli. Stále ještě se musel prokousat do hlubin domu.

Sežvýkal jednohubku z reprezentativního talíře na stolku u zdi a zlehka si otřel ústa ubrouskem. „Kontrola,“ šeptl se rty schovanými za kusem látky. Gardierův hlas mu ve sluchátku okamžitě potvrdil příjem.

Ben nenuceně postával se sklenkou v ruce a pohledem nenápadně zkoumal okolí. Jen do téhle haly by se vešlo malé tryskové letadlo. Přímo zprostředka vybíhalo široké mramorové schodiště pokryté červeným běhounem na odpočívadlo pod vysokým klenutým stropem, kde visel ohromný obraz s dramatickým výjevem, který Ben přisuzoval Delacroixovi.

Na podestě se schodiště dělilo na dvě ramena, která v majestátním dvojitém oblouku šplhala do prvního patra. Odpočívadlo bylo zahrazeno zlatavým hedvábným provazem a u paty schodiště se velmi nenápadně zdržovali dva strážci, zbraně i vysílačky dokonale skryté.

Ben procházel mezi lidmi a pomalu se ubíral směrem do tanečního sálu, kde se na okamžik zastavil a zaposlouchal se do hudby smyčcového kvarteta. Gardiera ztratil z dohledu.

Porozhlédl se po hostech. Většinou patřili k vysoké společenské vrstvě – zámožní podnikatelé a jejich manželky se přišli jednoduše pobavit. O pravém důvodu pořádání večírku neměli nejmenší ponětí, pranic netušili o krvavé rituální popravě, jež se má odehrát přímo pod jejich nosem, zatímco oni budou klidně usrkávat šampaňské a uždibovat delikates.

Nedaleko od něj procházel číšník a Ben se obrátil, aby si vzal další sklenku šampaňského. Právě tehdy spatřil Wernera Krolla, jak svižně kráčí směrem k němu. Na okamžik se mu zazdálo, že na sobě cítí upřený pohled starcových tmavých jestřábích očí. Pomalu se obrátil a potlačil nával adrenalinu v krvi. Přiložil sklenku ke rtům a usrkl moku. Když se Kroll přiblížil téměř na dosah, připadal si docela nahý. Předstíral, že zaujatě obdivuje umělecké dílo, které viselo na stěně, zatímco Kroll bez zájmu přešel necelý krok od něj. Teprve když mužova útlá záda zase zmizela v davu, Ben si oddechl.

Jak se tak za ním díval, přepadl jej nepříjemný pocit, jako by ho někdo sledoval. Otočil se. Na opačném konci sálu stála u tanečního parketu osamocená žena s drinkem v ruce. Na okamžik se setkali pohledy, jež pronikly mezi tančícími páry. Zdálo se, že se zamračila a nejistě si ho prohlíží.

Dlouhé blonďaté vlasy měla stažené a sepnuté diamantovou sponou, na sobě nádherné přiléhavé šaty s výstřihem na zádech. Ani přes silnou vrstvu líčidel a paruku nezapochyboval Ben o tom, kdo před ním stojí.

Eve se odvrátila a zmizela mu z dohledu. Přemítal, jestli ten záblesk v jejích očích nebyl náznak poznání. Jestli jí může věřit. A jestli by vůbec něco zmohl, ať je to jakkoliv.

Ohlédl se za sebe a zamžoural neustále otevíranými dvojitými dveřmi do vestibulu. Patu schodiště už nikdo nehlídal. Ben mrkl na hodinky. 20:51. Zamířil k východu ze sálu a při chůzi si jemně odkašlal, ruku způsobně před ústy. „Rozptýlit,“ šeptl do dlaně.

O dvě vteřiny později se ze zadní části tanečního sálu ozvala hlasitá rána. Nějaký číšník zakopl a po zemi se rozprskly střepy skla v kaluži rozlitého alkoholu. Jeden z hostů – mladík s hustými tmavými kudrnatými vlasy – se omlouval za svou nemotornost a k místu spěchali další dva lokajové se smetákem a kupou papírových kuchyňských utěrek. Kolem nich se srotili zvědavci a zaníceně o nehodě hovořili. Sluhové se pustili do čištění a během chvilky dali vše do pořádku. Těch pár drahocenných okamžiků Benovi bohatě postačilo. Usmál se nad Gardierovým nápadem a spěšně odkráčel ke schodům. Poklusem vyběhl až k mezipatru a bleskově se ohlédl přes rameno. Nenápadně se protáhl pod provazem; nikdo si ho nevšiml. Sundal si brýle a strčil je do kapsy saka.

V duchu doufal, že O’Nei-11, Cook, Lambert a Delmas budou čekat před domem na přidělených pozicích. Kolik strážců budou muset zneškodnit? Zatím se zdálo, že jde všechno podle plánu – zatím.

„Jak to vypadá s kaplí?“ zamumlal do miniaturního sluchátka, když vystoupal do prvního patra.

Ticho. Pak mu neznatelně zapraskalo v uchu a chraplavý hlas oznámil: „Zvenčí žádný vchod.“ Rozpoznal dalšího z bývalých příslušníků GIGN. A zpráva ho nepřekvapila.

Pohledem zkoumal dlouhé chodby a hledal orientační body, které mu utkvěly v paměti z Oliverova videozáznamu. Tohle vypadá povědomě, říkal si v duchu a zastavil se před zaobleným výklenkem ve zdi jen o málo vyšším než on. Uvnitř byl na mramorovém soklu umístěný egyptský artefakt, který Oliver náhodou zachytil objektivem – zlatočerná maska faraóna. Jde tedy správným směrem.

Místo však připomínalo bludiště. Po Benově levici se otevírala další dlouhá chodba lemovaná drobnými starožitnostmi a dalšími obrazy ve zlatých rámech. Znovu letmo pohlédl na hodinky; čas rychle utíkal.

Hlavou mu opět probleskla ta mrazivá myšlenka – Co když se mýlí?

Vzal za kulovou kliku náhodně vybraných dveří. Zamknuto. Popošel o pár kroků dál a zkusil jinou. Tentokrát zlatý kov povolil; Ben vklouzl do místnosti a nechal dveře pootevřené. Opatrně našlapoval, než oči přivyknou tmě. Znenadání narazil bokem do čehosi těžkého a tvrdého. Vystřelil paži a nahmatal dlaní velký předmět.

Byl to kulečníkový stůl. Obešel ho těsně při okraji a zamířil k proskleným dveřím, jimiž pronikala mdlá záře měsíce. Uvolnil západku a vykročil na úzký kamenný balkon. Do tváří jej zaštípal kousavě ledový vzduch, když se nahnul nad zasněžený pozemek. Po jeho týmu ani vidu – což ovšem očekával. Tihle muži byli vycvičeni k tomu, aby dokonale splynuli s okolím a stali se neviditelnými.

Z vnitřní kapsy saka vytáhl miniaturní baterku a dvakrát zablikal.

Po tomto signálu se z hlubin svých úkrytů vynořily čtyři tmavé postavy a připlížily se pod francouzské okno. Žádní strážní už je nemohli překvapit – překvapení si o pár chvil dřív naopak vyhledalo je.

Přes okraj balkonu přeletěl gumou obalený hák kotvy a bezpečně se zachytil. Ben zajistil provaz a silně jím škubl. Okamžitě ucítil, jak se napíná pod vahou prvního muže.

Místnost za jeho zády se náhle zalila světlem a ve dveřích se objevila mužská postava. „Was machen Sie da?“ obořil se na něj drsný hlas.

55

Ben poodstoupil od balkonových dveří. Strážný měl ruce složené na prsou a ve tváři nesmlouvavý výraz. Ve světle z chodby se zalesklo plešaté temeno a tmavé strniště sahající až k uším. Za ním se ukázal další, o něco menší muž a při pohledu na Bena se zachmuřil.

„Omlouvám se,“ pronesl Ben německy. „Hledal jsem toaletu.“

„Tohle je soukromý pokoj,“ namítl holohlavec. „Co tady pohledáváte?“ Zamžoural přes Benovo rameno k francouzskému oknu. „To jste otevřel vy?“ otázal se a podezřívavě přimhouřil oči.

Lano jemně zaškrábalo o balkonové zábradlí. Strážný udělal krok ke skleněným dveřím, jednu ruku na vysílačce.

„Potřeboval jsem trochu čerstvého vzduchu,“ usmál se Ben. „Moc vína.“

„Toalety jsou dole,“ vyštěkl drobnější strážce.

„Tak to jsem asi zabloudil,“ řekl Ben. „Ten barák je obrovský.“

Šlachovitý muž nevypadal příliš přesvědčeně. Ten bez vlasů se pomalu přibližoval k balkonu.

Ben kradmo vyhlédl ven. Černé háčky kotvy byly na bílém kameni jasně patrné – a neuniklo to ani holohlavému strážci. Vytrhl vysílačku z pouzdra a jeho kumpán zajel rukou pod sako.

Ben stál dva kroky od kraje kulečníkového stolu. Rukama v pološeru nahmatal hladké, tvrdé, zužující se dřevo.

Plešatec se právě chystal zalarmovat ochranku, když jej Ben praštil tágem do hlavy. Vysílačka mu vypadla z ruky a skácel se k zemi.

Druhý muž kvapně sáhl po pistoli. I kdyby minul, výstřel se rozlehne po celém domě a upozorní ostatní na nebezpečí. Byl rychlý, ale Ben byl mrštnější. Zlomené kulečníkové tágo posloužilo jako kopí, jehož hrot Ben zarazil strážci co nejhlouběji do oka. Špice pronikla až do mozku a způsobila oběti okamžitou smrt.

Mezitím se holohlavec vyškrábal na nohy a v přítmí se zaleskly jeho vyceněné zuby. Vrhl se na Bena a napřáhl ruku. Ben uskočil a tvář mu ovanula rozmáchlá pěst, která těsně minula jeho hlavu. Jedním krokem se dostal pod oblouk útočníkovy paže a dlaní mu rozdrtil průdušnici. Muž se zhroutil na podlahu. Ben mu dupl na krk a zlomil mu vaz.

Koutkem oka postřehl nějaký pohyb u balkonu. Otočil se na patě a spatřil černý obrys muže, jenž pružně přehodil nohy přes zábradlí. Byl to O’Neill, irský seržant SAS a Benova první volba do týmu.

„To jsem rád, žes to stihl, Shane,“ utrousil.

O’Neill seskočil dolů. Stáhl vlněnou čapku do čela a rty se mu pod neupraveným prošedivělým knírkem roztáhly v úsměvu. Pohledem přeletěl obě mrtvoly. „Vidím, že jsi začal bez nás.“

To už Ben táhl těla ke skříni. Než se ostatní tři členové týmu vyškrábali nahoru, ležely mrtvoly dobře ukryté za dřevěnými dvířky a krvavé skvrny na koberci zakrývala snadno přemístitelná rohož. K Benovi a Shaneu O’Neillovi se připojil ještě Cook, Lambert a Delmas. Zbylých šest mužů se pohybovalo ve dvojicích po celém pozemku a postupně zneškodňovalo domovskou ochranku.

Čtyři muži v černém naposled zkontrolovali tlumiči vybavené automatické karabiny a O’Neill hodil Benovi velkokapacitní pistoli ráže devět milimetrů, rovněž s dlouhým tlumičem.

„Nemáme moc času,“ šeptl Ben. Natáhl kohout pistole, zajistil ji a zastrčil za pas.

V chodbě nikdo nebyl. Ben vyšel ven jako první a obezřetně se rozhlédl kolem sebe. Ostatní čtyři se trousili za ním a co nejjemněji našlapovali v kožených vojenských holínkách po tlustém koberci, zbraně připravené v ruce. Šance, že by se teď ještě mohli vydávat za hosty večírku, byla nulová.

Museli jednat rychle. Zpráva od Gardiera nepřicházela, ale Krollovi společníci se mohou každou chvíli začít shromažďovat. Ben šel v čele a soustředěně vzpomínal na záběry z Oliverovy nahrávky. Další roh. Další dveře, další rozhodování.

Ben se znenadání zastavil a zadíval se na rozměrný obraz na stěně. Byl to ten, který Oliver zachytil kamerou – setkání mužů v obrovské hale, prostředí tak z osmnáctého století. Zednářské symboly, sloupy. Teď už věděl, co to všechno znamená.

Přidal do kroku. Cloumal jím ledový vztek. Už musí být blízko.

Přímo před nimi se rozletěly jedny ze dveří. Uskočili a připlácli se těsně ke zdi. Z místnosti vyklopýtala rozesmátá mladá dvojice. Drželi se jeden druhého a dovádivě laškovali. Na protější stěně viselo zrcadlo. Dívka se pustila chlapce a na botách s vysokými podpatky se loudavě přesunula ke sklu. Upravila si účes a otřela rozmazaný make-up. „Vypadám jako někdo, kdo si právě zašukal,“ vyprskla smíchy.

„Vypadáš dobře,“ uklidnil ji mladík a utáhl si kravatu. „Pojď, vrátíme se na večírek.“

Žena si před zrcadlem ještě v rychlosti urovnávala šaty. Stačilo, aby ukročila o pár centimetrů doleva, a uviděla by odraz mužů přikrčených o několik metrů dál v chodbě. Ben strnule zadržoval dech.

Dívka se na sebe usmála, našpulila rty a odvrávorala k partnerovi, který už nastavoval rámě, aby neupadla. Znovu se rozchechtali a zmizeli za rohem.

Ben mrkl na O’Neilla, jenž dlouze vydechl úlevou. Chtěl ještě něco zašeptat, ale v ten okamžik mu zapraskalo ve sluchátku a Gardierův hlas oznámil: „Dole se věci dávají do pohybu.“

Ben sklopil zrak k hodinkám. 21:12.

56

Werner Kroll si vyhrnul rukáv smokingu a zacivěl na zlaté hodinky značky Longines na zápěstí. Dal nenápadné znamení Glassovi, jenž stál na protějším konci místnosti, a ten přikývl. Je načase.

Doktor Emil Ziegler zaujatě hovořil s několika hosty u monumentálního krbu, když mu někdo poklepal na rameno. Otočil se a zamžoural přes obroučky brýlí. „Omlouvám se, že vás vyrušuji, pane,“ pravil Glass a sklonil se k jeho uchu. „Máte telefon.“

V Zieglerově baculaté tváři se neobjevil ani náznak překvapení. Pokýval hlavou, toporně přešel k nejbližšímu stolku a odložil vysokou sklenici. Uhladil si řídké šedé vlasy, omluvil se ostatním a vykročil směrem ke dveřím.

Glass obešel celou skupinu. Odchod dvanácti návštěvníků nikdo nezaregistroval; trousili se ven jeden po druhém, diskrétně a bez rozruchu. Všichni přesně věděli, kam jít.

Eve každého z nich po očku sledovala. Za šest let byla svědkyní tohoto nenápadného odcházení už posedmé. Nebo poosmé? Pokaždé to probíhalo stejně, pokaždé to bylo perfektně sehrané představení. Návštěvníci nepřítomnost několika šedovlasých mužů sotva zaznamenali a nikdo netušil, kam se ve skutečnosti odebrali. Anebo co se bude dít. Když odešel poslední ze skupiny, Kroll s Glassem si vyměnili významné pohledy. Kroll mrkl na hodinky a ve tváři se mu rozlil spokojený výraz. Zamířil ke dveřím, Glass pár kroků za ním.

Eve usrkla šampaňského a bojovala s nauseou.

Tajnou chodbu, jeden z mnoha skrytých průchodů, které protkávaly podzemí sídla jako voštinová síť, znali jen členové společenství. Byla dlouhá a nasvětlená zářivkami, bílé stěny holé, na zemi čistý beton. Na konci se rozšiřovala do jakési provizorní čekárny. Stál zde protáhlý, nízký stůl s karafou vody a sklenicemi a kolem něj dvanáct dřevěných židlí.

Muži se scházeli v tichosti a zdravili se strohým pokývnutím. Emil Ziegler si odkašlal a nalil si sklenku vody. Thomas Blochwitz sklopil zrak k hodinkám, otřel si pot z bledého čela a potáhl z inhalátoru pro astmatiky. Peter Gienger kráčel z jednoho konce místnosti na druhý. Ziegler ho chvíli podrážděně pozoroval. „To tady musíte pořád takhle chodit?“ vyštěkl a Gienger se posadil na židli.

Neměli si co říct. Jejich spolek se nezakládal na přátelství; pojil je k sobě čistě obchodní vztah, jenž byl silnější než obyčejná věrnost, znamenal dokonce víc než peníze. Až bude po všem, zase se nějakou dobu neuvidí – až do dalšího setkání. Nikdo z nich nevěděl, kdy se bude konat, bylo však jasné, že dřív nebo později je opět zavolá. Rozhodování nespočívalo na nich, ale věděli a věřili, že pokaždé, když se takto sejdou, děje se tak v zájmu posílení jejich společných obchodních zájmů. Dnešní večer vnímali někteří jako obzvláště významný. Bude totiž odstraněna vážná hrozba, kvůli níž mnoho z nich prožilo za poslední měsíce spoustu bezesných nocí.

Když se z prázdné chodby začala nést sílící ozvěna rázných kroků, pár mužů vzhlédlo. Během několika vteřin se před nimi objevil Werner Kroll. Glass stál krok za ním.

„Pánové,“ oslovil stařec přítomné a koutky úst se mu zvedly v náznaku úsměvu. „Vypadá to, že můžeme začít.“

57

Ty kamenné zdi už jednou viděl. Nacházeli se teď v hlubinách domu a klasickou výzdobu nechali dávno za sebou. Před sebou spatřili prohnutý spojovací můstek; Ben věděl, že je dovede tam, kam před necelým rokem zavítal i Oliver.

Vedl ostatní klenutou chodbou, na jejímž konci se nacházely těžké dřevěné dveře – a nebyly zamknuté. Zlehka se do nich opřel a vešel do místnosti.

Ocitli se na vysokém ochozu nad soukromou kaplí.

Ve sluchátku zašuměl Gardierův naléhavý šepot. „Objekty jsou mimo,“ oznamoval. „Předpokládám odchod vaším směrem. Žádný vizuální kontakt. Opakuji, míří vaším směrem.“

Okny vykládanými barevnými vitrážemi dovnitř pronikaly tenké paprsky měsíčního svitu a vrhaly dlouhé stíny do nitra kaple. Šedé kamenné dlaždice nezdobil žádný vzorek a lavice z leštěného dřeva se matně leskly.

Benovi vyschlo v ústech a srdce mu divoce tlouklo. Nechtěl věřit tomu, co vidí – ale nebylo pochyb. Tuhle místnost Oliver nenatočil. Vypadala úplně jinak.

Očima těkal kolem sebe; neviděl žádné další dveře, pouze ty, kterými přišli.

Cítil v zádech pohledy ostatních agentů, kteří nechápali, co se děje. Hlavou se mu horečně honily myšlenky a zmocňovala se ho panika.

Kroll svolal kumpány do úplně jiné části domu. Vytušil, že přijde, a převezl ho nadvakrát. Eve ho podruhé oklamala a on jí na všechno skočil i s navijákem. Donesl jim Aragona až pod nos a teď už nezbývá na nic čas. Zavlekl svůj tým do pasti.

„Co teď?“ otázal se O’Neill.

Ben neodpověděl.

„Co uděláme, pane?“ V Irově šepotu zaznělo znepokojení.

Ani nyní Ben nereagoval.

V hloubce pod nimi zaskřípal drásavý zvuk, jako by se o sebe dřely dva neopracované kameny. V potemnělé kapli, uprostřed uličky procházející mezi kostelními lavicemi, se něco pohnulo. Jedna z dlaždic se odsunula a z podlahy se vynořila ponurá postava.

58

Podzemní kryptu ozařovalo mihotavé zlaté světlo svící a vzduch prosycoval pach horkého vosku. Třepotává záře zdůrazňovala obrysy starodávných symbolů vyrytých do kamenných zdí a tří silných sloupů, jež prostoru dominovaly. Na zdech visely gobelíny s komplikovanými motivy esoterických symbolů Rádu Ra. Z výšky na ně shlížela zlatá beraní hlava s dlouhými zatočenými rohy, jež vrhaly děsivé stíny na klenutý kamenný strop.

Klenutým vstupem pomalu přicházela řada mužů. Kráčeli tiše a vznešeně ve vyrovnaném zástupu, hlavy lehce skloněné, jako by vzdávali úctu duchovnímu rozměru bohoslužby či pohřbu. Každý z nich přesně věděl, kam se postavit; rychle mezi sloupy vytvořili nevelký půlkruh. A jako vysloužili vojáci trpělivě čekali obrácení čelem k podivnému pódiu, na němž už byl – jako vždy – připraven obětní oltář. Z vysokého dřevěného kůlu vztyčeného uprostřed stupínku visely pevné řetězy.

Jako poslední vstoupil do krypty Kroll následován svým osobním strážcem Jackem Glassem. Postavili se vedle půlkruhu, trochu stranou od ostatních. Stařec letmo mrkl na hodinky. Představení mohlo začít.

Těžké kovové dveře utopené v temnotě se otevřely a do mihotavého světla vkročili tři muži. Toho uprostřed okamžitě všichni poznali. Philippe Aragon měl na sobě špinavou zmačkanou košili a nad levým okem se mu šklebila hluboká řezná rána. Dva strážci v kuklách jej pevně drželi za paže, v ústech měl kožený roubík a očima divoce těkal po řadě mužů v černých oblecích, kteří přišli přihlížet jeho skonu.

Strážci jej pomalu táhli k dřevěnému kůlu. Vzpíral se, když mu poutali ruce za zády a kolem pasu natřikrát omotávali těžký řetěz. Podlamovala se mu kolena. Jakmile byly řetězy pevně utažené, muži v kápích se obrátili a stáhli se do stínu za oltářem, každý na jednu stranu.

Jediný zvuk, který se teď rozléhal kryptou, bylo cinkání řetězů, z nichž se zesláblý politik snažil vymanit. Všechny oči byly upřené na jeho obličej.

Glass se pro sebe pousmál. Tenhle okamžik měl ze všeho nejraději. Philippe Aragon osobně jej vůbec nezajímal a nestaral se ani o to, co tenhle člověk představoval, stejně jako ho nezajímalo, z jakého důvodu jsou tam ostatní. Jen se prostě těšil na to, co s ním provedou. A jednoho dne, říkal si, se možná dočká toho, že u kůlu bude stát žena. To by se mu líbilo. Třeba mu staroch dovolí, aby se toho ujal on sám.

Železné dveře znovu zarachotily a na scéně se objevil popravčí. Černou sutanu s kápí táhl po zemi, když strojeně kráčel ke kůlu. V rukou držel protáhlý předmět zabalený v pruhu šarlatového saténu. Sundal látku a v záři tančících plamínků se zalesklo ostří obřadní dýky. Přistoupil k zajatci.

V ten moment promluvil Kroll; jeho hlas se v kryptě rozléhal hlasitou ozvěnou. „Philippe Aragone, chcete nám před vykonáním rozsudku něco říct?“ Pokynul popravčímu, ten natáhl paži a vytrhl spoutanému muži roubík z úst. Aragon, jenž bezvládně visel na řetězech, jen ztěžka oddychoval. Upřel na Krolla krví podlité oči a odplivl si jeho směrem.

Kroll se obrátil na kata. „Vyřízněte mu srdce,“ přikázal tiše.

Popravčí v kápi bez zaváhání prudce pozdvihl ostře nabroušený nůž nad hlavu. Čepel se hrozivě zablyštila.

Dvanáct mužů sledovalo katovo počínání jako v hypnóze. Glass se zazubil v očekávání následujících chvil a Krollovy tenké rty se roztáhly v náznaku úsměvu.

Dýka se mihla vzduchem jako rozmazaná šmouha. Aragon vyrazil zvířecí výkřik a ostří se prudce zarylo.

Do dřeva nad jeho hlavou. Kat pustil rukojeť nože, který stále nepatrně vibroval.

Kroll udělal krok dopředu, čelo svraštělé, ústa překvapením otevřená. Něco tu nehrálo.

Popravčí odstoupil od zajatce, zajel rukou pod hábit a vytáhl pistoli ráže devět milimetrů s dlouhým tlumičem. Válcovité ústí namířil do nevelkého obecenstva.

Glass hbitě vytrhl vlastní zbraň z pouzdra, avšak vzápětí mu pod nohama na černobílých kachlích zarachotila sprška kulek z karabin, a tak pistoli zase rychle odhodil.

Strážci v kuklách opět vystoupili na světlo. Záře svící se odrážela od jejich černých automatických zbraní s krátkou hlavní. O’Neill a Lambert. Zpoza kamenných sloupů na každé straně se vynořili další dva muži. Delmas a Cook. Lambert přikročil ke kůlu a sundal Aragonovi řetězy.

Ben si strhl kápi a setřásl popravčí roucho z ramen. Když se mu svezlo ke kotníkům, odkopl je pryč.

Krollovi soukmenovci panikařili, vytřeštěné oči upřené na svého vůdce v naléhavé žádosti o vysvětlení. Starci úžasem klesla čelist. Ben se na něj zadíval s chladným úsměvem na rtech. Teď si to přeber, vybízel ho v duchu.

Improvizovaný plán mu vycházel dokonale. Zbavit se pravých strážců a zmocnit se prostoru za kryptou pár minut před tím, než se dovnitř začali trousit Krollovi lidé, nebylo nic obtížného. Skutečný popravčí spolu s ostatními teď ležel mrtvý za scénou.

Jack Glass zíral na Bena očima planoucíma nenávistí. I neozbrojený byl stále nejnebezpečnějším člověkem v místnosti. Ben držel pistoli namířenou přímo na něj a nespouštěl z něj zrak. Zbraň byla odjištěná, úderník natažený, ukazovák měl zasunutý v lučíku. Stačilo jen zlehka zatlačit a úderník zarazí náboj do komory, zažehne roznětku a vyšle projektil ráže devět milimetrů s dutinkou v přední části krátkou hlavní s tlumičem vstříc Glassovu tělu, které zasáhne za dobu kratší než setina vteřiny. Střela se rozletí uvnitř jako hřib v tisíci ostrých úlomcích slitiny olova a mědi a prorazí v mužově trupu široký tunel neživého želé.

Ben přejížděl bříškem prstu po hladkém ohybu spouště, oči stále upřené na Glasse. Mířidla se mu náhle lehce rozmazala.

Jedna kulka za Olivera. A další za Leigh. A pořád by mu v zásobníku zbývalo ještě patnáct ran. Nepřestane, dokud na zemi nezacinká poslední nábojnice, dokud ho horká pistole nebude pálit v dlani a Glass s Krollem nebudou ležet zkroucení v kaluži promíchané krve. Srdce mu při tom pomyšlení zběsile tlouklo. Oči ho pálily a v duchu před sebou viděl Leighin úsměv. V krku ho zabolelo.

„Bene,“ ozval se tichý hlas po jeho levici. Letmo se podíval úkosem, zbraň stále zacílenou na Glasse.

Aragon mu věnoval nesmlouvavý pohled. „Nedělejte to,“ řekl.

Ben zakroutil hlavou. Prstem přejel po spoušti. Stačí zmáčknout.

„Tohle jsme si nedomluvili,“ pravil Aragon polohlasem. „Nejsme vrahové.“

Stačí zmáčknout. Ruka, v níž Ben držel pistoli, se začala třást.

„Necháme je zatknout a zbytek života stráví ve vězení,“ pokračoval Aragon. „To jste mi přece slíbil. Kulka v hlavě není totéž, co spravedlnost.“

Ben dlouze vydechl. Vytáhl ukazovák z lučíku, zajistil zbraň a svěsil ji k boku.

Glass se pousmál a Kroll na Bena stále jen nevěřícně zíral, ústa pootevřená, jako by se mu slova zasekla v hrdle.

Ostatní muži stáli jako přimražení, zatímco čtyři agenti pomalu vystupovali ze stínů, karabiny opřené o rameno, připraveni kdykoliv vystřelit. Starci měli v bledých tvářích ustaraný výraz, oči doširoka otevřené, čela zbrocená potem.

Náhle zavrávoral Emil Ziegler; obličej měl zkroucený bolestí a pravá ruka mu vyletěla k levé části hrudníku. Zhroutil se k zemi zmítaný křečí. Infarkt.

Cook byl vzděláním lékař. Přehodil samopal MP-5 na popruhu na záda, přeběhl ke zraněnému a poklekl vedle něj.

Vzduchem projela Zieglerova paže a Cook padl po zádech na podlahu, ve tváři výraz naprostého překvapení. Z proříznutého hrdla mu začala stříkat krev. Ziegler držel v baculaté ruce úzkou dýku s perfektně nabroušenou čepelí.

Kapli zachvátil křik a panika, O’Neill a Lambert přistoupili o krok blíž k Zieglerovi, připraveni vyprázdnit do něj celý zásobník. Aragon naléhal, aby nestříleli, jen nestřílejte.

Ben koutkem oka zachytil zachvění tapiserie o kus dál v šeru. Rychle odhlédl od Cookova těla.

Glass s Krollem zmizeli.

59

Ben seskočil z pódia a strhl ze zdi zlatém vyšívaný gobelín. Za ním se nacházel vchod do úzké klenuté chodby, v níž panovalo ticho a šero. Zevnitř zavanul studený vzduch. Ben udělal krok k matně osvětlenému kamennému schodišti a vzhlédl; spirálovitě se točilo nahoru. Tlusté zdi odrážely kvapné kroky unikajících mužů.

Ben vrhl letmý pohled přes rameno. Krypta byla zajištěná a pro Cooka už nikdo nemohl nic udělat. Aragon se vyčerpaně přidržoval dřevěného kůlu a mačkal nějaká čísla na svém mobilním telefonu. Zbylí tři členové týmu nahnali přítomné do rohu a drželi je pod kontrolou. Bylo na Philippu Aragonovi, aby se postaral o zbytek.

Ben měl jiné starosti. Vyrazil nahoru a bral schody po dvou. Schodiště se donekonečna otáčelo. Přes ozvuk vlastních kroků uslyšel dva muže nad sebou. Doháněl je.

Vteřinu nato se mezi kameny rozlehl tlumený výstřel, a po něm další. Stáli už přímo nad ním.

Jakmile v tanečním sále rozpoznala Bena Hopea, věděla, že se přiblížila její chvíle. Konečná. Vyvrcholení šesti let plných strachu, pokrytectví a odporu k sobě samé, kterým ji Werner Kroll denně vystavoval. Teď už na ničem nezáleželo. Jednou to musí skončit. Ať se stane cokoliv.

Za dobu, kdy žila ve Wernerově zlaté kleci, získala poměrně slušný přehled o jeho skrytých únikových cestách. Obrovský členitý dům jimi byl protkaný skrz naskrz a umožňoval majiteli přecházet z místnosti do místnosti zcela bez povšimnutí. A přestože kryptu vždy zamykal, věděla o tajném schodišti a předpokládala, že právě tudy bude utíkat. Vždycky měl nějaké esov rukávu; byl to dobrý hráč. Příliš chytrý na to, aby ho někdo jen tak nachytal.

Teď bylo načase, aby překvapila ona jeho. Vyběhla do svého pokoje a převlékla se z večerních šatů do starých džin a obnošeného svetru. Z hlavy naposled strhla nenáviděnou paruku a popadla kabelku. Pak utíkala sem, do temných, špinavých hlubin starého domu, a skrčila se v černém stínu chodby. Nespouštěla oči ze železem pobitých dveří, jimiž, jak věděla, musí Kroll dřív nebo později projít, aby chodbou po její pravici mohl pokračovat po dalším točitém schodišti do nejvyšší části sídla.

Jakmile uslyšela těžké kroky a zarachocení klíčů v zámku, vytáhla z kabelky malý revolver Black Widow a palcem natáhla úderník. Dveře se se skřípěním otevřely a ona vystoupila z černé tmy.

Kroll se zarazil mezi zárubněmi a překvapeně na ni zazíral. Glass mu stál v patách. Stařec těkal pohledem od jejích očí k drobné zbrani v její ruce a udělal krok zpátky. „Eve…,“ pravil a napřáhl paži.

Ještě nikdy na živého člověka nezacílila, ale neváhala ani vteřinu. Pryžová rukojeť seděla pevně v dlani. Eve omotala ukazovák kolem spouště – a zmáčkla.

Z dvaadvacítky magnum vyletěla nevelká kulka s nízkou dráhou a dalekým dostřelem. Supersonický hvizd se v uzavřeném prostoru rozezvučel s tak brutální intenzitou, že bodavou bolestí v uších žena téměř vykřikla.

Glass se s trhnutím natočil bokem a přitiskl si dlaň ke krku. Sprostě zaklel a zapotácel se o dva kroky nazad. Kámen za ním hyzdil šplíchanec rudé krve.

Stále se však držel na nohou. Zakymácel se v kolenou a Eve blesklo hlavou, že se po ní vrhne. Zápasila s malým revolverem, ruce se jí divoce třásly a nedařilo se jí znovu natáhnout úderník.

Glass vrávoral přes podestu k dalšímu schodišti. Eve ještě bojovala s vlastní zbraní, když zmizel z dohledu. Slyšela pravidelné spěšné kroky, jak co nejrychleji stoupal po dřevěných schodech.

Kroll stál uprostřed mezipatra, oči vytřeštěné.

Úderník Black Widow konečně zapadl na správné místo a žena namířila revolver na starce. „Eve,“ opakoval a povytáhl obočí. „Přemýšlej, co děláš.“

„Je po všem, Wernere,“ sykla. „Nedovolím, abys v tom pokračoval.“

Zadíval se na ni prosebným pohledem. „Poslechni své srdce, Eve.“ Vykročil k ní. „Hluboko uvnitř dobře víš, že mě nechceš zabít.“

Automatické zbraně s krátkou hlavní v jeho ruce si všimla příliš pozdě. Výraz v jeho tváři ztvrdl. Vystřelil od boku, bez míření. První kulka jí projela rukou. Dvaadvacítka jí vyletěla z dlaně a žena zakřičela.

Kroll vypálil další ránu – tentokrát zasáhl Eve do ramene. Ostrá bolest jí projela celým tělem. Praštila sebou o zeď a pomalu se svezla k zemi.

Stařec se pousmál. Obkročmo se postavil nad ni a namířil jí koltem mezi oči. „Sbohem, Eve,“ šeptl.

A pak se v křeči skácel k zemi.

Ve dveřích stál Ben Hope. Navzdory bolesti a zvonění v uších slyšela žena rychlé štěkání zbraně opatřené tlumičem, jak Ben opakovaně pálil do starcova těla. Kroll se s devíti kulkami v sobě zhroutil na obličej těsně vedle ní a polovinou těla ji zalehl.

Ben popadl mrtvolu za límec a odvalil ji stranou. Poklekl vedle ženy. Svetr měla nasáklý krví a bylo jasné, že ne všechna patří Krollovi. Ben jí roztrhl věc u krku a hledal vstup kulky.

Pronikla do těla vysoko v pravém rameni, mezi klíční kostí a prsním svalem. Ben ránu zlehka prohmatal, prsty ulepené od krve. Než se dostal k zádům, Eve téměř omdlévala bolestí. Nahmatal kulku malé ráže těsně pod kůží – projela ramenem, aniž se roztříštila, a Ben úlevně vydechl. Nebylo to tak zlé, jak to vypadalo.

Ženina ruka na tom byla mnohem hůř. Při pohledu na ostré bílé konce zlomené kosti čouhající z masa Ben bezděky ucukl. Prsty měla zkroucené v nepřirozené poloze a bylo dost pravděpodobné, že jí na pravačce zůstanou trvalé následky.

Přesto měla štěstí, přežije. Kroll byl špatný střelec – známka toho, že vždy platil jiným, aby za něj mačkali spoušť. Nebo toho,že měl sadistické choutky a chtěl Eve způsobit co největší bolest, než ji zabije. Tak či onak bylo po všem.

„Budete v pořádku,“ uklidnil ji. „Postarají se o vás.“

„Díky,“ řekla Eve neslyšně a pokusila se o úsměv. Vzápětí upadla do bezvědomí.

Ještě okamžik se na ni Ben díval a zakrvavenou rukou ji jemně pohladil po tváři.

Potom vstal a sklopil zrak ke Krollovi. Stařec ležel zhroucený na zemi, končetiny rozhozené jako hadrová panenka. Linie von Adlerů právě zanikla a s ní skončilo i dvousetleté období vraždění a korupce. Krollovy mrtvé oči civěly do stropu jako mastný porcelán a úzká, vrásčitá ústa jako by se výsměšně šklebila. Bena přepadla chuť vyprázdnit do něj zbytek zásobníku.

Měl však ještě jinou starost. Kam zmizel Jack Glass?

Zde byla potřísněná krví a další kapky spatřil Ben na studené zemi – vedly k dřevěnému schodišti. Na prvním stupínku se skvěla slizce rudá šlápota, na druhém byl cákanec krve, na třetím další stopa. Otisk ruky na zábradlí. Krev provázela Glasse na každém kroku, avšak po muži samotném se slehla zem.

Bena ovládla jediná myšlenka.

Clara.

60

Jack Glass byl za život postřelen už nespočetněkrát. Dokud se držel na nohou a byl schopen alespoň do určité míry reagovat, byl stále ve hře; kulka z dámského revolveru jej rozhodně nemohla zastavit. Poznal, že má zlomenou klíční kost, ale byl připraven bolest ignorovat, jen aby mohl dokončit, co si předsevzal.

S dusotem se namáhavě belhal do schodů, dlaň přitisknutou k šíji, aby zmírnil krvácení. Když dosáhl třetího poschodí, opřel se o zábradlí a shlédl dolů. O dvě patra níž spatřil tmavý obrys mužské postavy, jež rychle postupovala nahoru. Hope je mu zase v patách. Zradily ho skvrny od té podělané krve, jenže s tím nic nenadělá. Musí jít dál, bez ohledu na bolest.

Zašklebil se. On a Hope, závod na život a na smrt. Jako by se opakovalo výběrové řízení do SAS. Tentokrát však měl oproti protivníkovi výhodu a hodlal jí náležitě využít. Staroch je vyřízený, loď se potápí. Jack Glass s ní ovšem ke dnu nepůjde.

Konečně se vydrápal do nejvyššího patra a toporně se hnal chodbou, zmáčený potem a krví. Dveře do podkrovních místností se nacházely po jeho levici. Ze stěn se odlupovala papírová tapeta a koberce byly na několika místech prošoupané. Byla tu zima a kapky potu mu na těle rychle chladly. Vrazil do jedněch dveří napravo a vklopýtal do místnosti. Našel, co potřeboval, popadl malou koženou brašnu a strčil si ji pod paži.

„V pohodě, šéfe?“

Tázal se ho švédský člen ochranky. V přihlouplém obličeji se objevil znepokojený výraz, když na Glassově košili spatřil krev.

Glass se otočil. „Nikdy mi nebylo líp,“ zavrčel bolestně.

Na většinu svých mužů se díval svrchu, ale Bjorkmann jej převyšoval bezmála o pět centimetrů; byl to ohromný, statný chlap.

Krk měl širší než hlavu, tak silný jako Glassovo stehno. Sto třicet pět kilo pevných svalů, hlava až na pruh vlasů uprostřed lebky holá a uvnitř malý mozeček. Takové typy si Glass vybíral do týmu nejraději. V masité ruce držel mohutný revolver Ruger.

„Dole je úplnej blázinec,“ řekl Bjórkmann lámanou němčinou. „Co se děje?“

„Někdo překazil večírek,“ odvětil Glass. Otřel si studený pot z očí a prsty přejel zlomenou klíční kost. Sykl a zatnul zuby. „Potřebuju, abys mi kryl záda, Christiane. Nahoru se za mnou žene jeden chlápek. Víš, co máš dělat. Vrátím se pro tebe, ano?“

Obr pomalu kývl. „Jasně, šéfe.“

Glass sledoval Švéda, jak se neohrabaně šine chodbou k vrcholu schodiště. Zazubil se. Na dveřích pokoje Clary Kinské zůstal krvavý obtisk jeho dlaně, jak se do nich opřel.

Dívka se choulila v rohu místnosti zády přitisknutá ke zdi a ustrašeně k němu vzhlédla. Glass vytáhl z kožené brašny stříkačku. Z dlouhé jehly strhl ochranný korek a lehce zmáčkl píst. Do vzduchu vytrysklo pár kapek smrtícího jedu. „Strýček Jack se o tebe postará,“ utrousil.

Vkročil do pokoje a Clara se z plných plic rozkřičela.

61

Ben sprintoval po schodech nahoru a stále sledoval krvavé skvrny. Levou rukou se přidržoval zábradlí, v pravé svíral odjištěnou pistoli.

Cákance jasně červené krve se objevovaly téměř na každém stupínku. Glass byl vážně zraněný, ale přesto schopný šíleného úprku a stále vysoce nebezpečný. Směřoval k nejvyššímu patru.

Ben zdolal poslední rameno schodiště; srdce mu po úprku zběsile tlouklo. Krvavé šmouhy jej zavedly do dlouhé chodby. Postupoval obezřetně dopředu, s pistolí v natažených pažích se otáčel z jedné strany na druhou.

Na konci chodby mlátily otevřené dveře v průvanu do zárubně. Ben je přidržel a nahlédl do místnosti. Záclony před francouzským oknem se vzdouvaly ve studeném větru a dovnitř vanul sníh. Vkročil dovnitř, všechny smysly napjaté. Přes divoký tlukot svého srdce zaslechl nezaměnitelný zvuk – a jak obezřele postupoval dál do pokoje, hluk sílil.

Zvenku, odněkud shora, doléhalo pronikavé skučení silného motoru, jak nabíral otáčky, a k němu se přidával kovový rachot roztáčejících se listů vrtule. Někdo startoval helikoptéru. Ben přiskočil k oknu.

A náhle se mu před očima rozlila bílá mlha a padl obličejem k zemi. Pistole mu vypadla z ruky a sklouzla po holé parketové podlaze. Silná tlapa jej chytila za límec a nemilosrdně ho vytáhla na nohy. Koutkem oka zahlédl široké čelo a dvě divoké oči, které na něj shlížely z výšky. Vzápětí udeřila Bena do brady obrovská pěst a poslala ho do vzduchu, jako by nic nevážil. Rozplácl se na dřevěné desce stolu, ruce a nohy rozhozené do stran. Po místnosti se rozletěly papíry a složky, popelník se roztříštil o zem.

Jeden z největších mužů, jaké kdy viděl, zvolna kráčel až k němu a obešel stůl. „Seš mrtvej,“ oznámil mu suše. Jeho angličtinu hyzdil těžký přízvuk. V ruce držel ocelovou čtyřiačtyřicítku Ruger Redhawk s dvaceticentimetrovou hlavní – ale pak ji zastrčil za opasek. „Tohle nepotřebuju,“ utrousil a napřáhl paži.

Ben se svezl ze stolu a potácivě se postavil na nohy. Hučení vrtulníku stále sílilo. Na rtech ucítil krev a hlava se mu motala.

I ten největší protivník se přece dá zvládnout. Ben se rychlým skokem ocitl přímo před obrem a zasadil mu ránu na solar plexus. Dal do ní veškerou sílu a při dopadu paty dlaně na tvrdé svaly mu projela ostrá bolest až do ramene. Ukázkový úder by většinu mužů vyřadil z boje.

Obr jako by jej ani nepostřehl. Pěst velká jako ananas jen tak tak minula Benovu hlavu. Kdyby včas neuhnul, už by se neprohrál.

Začínalo to být vážné. Napodruhé se Ben zaměřil na slabiny, ale muž jeho chvat vykryl. Pokusil se dostat obrovi ke krku, ale ani to se mu nepodařilo. Pomalu ustupoval, vědom si zmenšujícího se únikového prostoru. Otevřenými prosklenými dveřmi pronikl dovnitř další zvuk – pištivý jekot vyděšeného dítěte. Ben se otočil po křiku. Francouzské okno se otevíralo na širokou, rozlehlou střešní plochu. Heliport byl skrytý za nakloněnými štítovými zdmi a vysokými komíny. V silném větru vířily sněhové vločky a asi o třicet metrů dál náhle proťala tmu bílá záře výkonného světlometu vrtulníku Bell, jehož rotory se točily už téměř maximální rychlostí. Jack Glass držel Claru za paži a snažil se ji vtlačit do stroje. Dívka se bránila, co jí síly stačily, a kopala kolem sebe. Glass zatínal zuby bolestí, košile nasáklá krví se mu lepila k tělu.

Ben spočinul očima na výjevu o zlomek vteřiny déle, než měl. Na žebra mu dopadla těžká bota a ozvalo se nepříjemné zapraskání. Ben se svalil k zemi a chytil se za bok. Po čtyřech se odplazil pod pracovní stůl, ale obr vzal jednou rukou za dřevěnou desku a odsunul ho. Vyrval z kolejniček jednu zásuvku a praštil jí Bena do hlavy. Dno se roztříštilo a na Bena se vysypaly kancelářské potřeby. Na zemi se cosi zalesklo. Ben sklopil k věci zrak; byl to nůž na dopisy ve tvaru malé dýky. Omotal prsty kolem rukojeti, a když obr podnikl další výpad, zarazil mu čepel do nártu boty.

Byla to kvalitní, tuhá obuv z lícové usně a nůž nebyl nijak ostrý. Přesto jej Ben zarazil tak silně, že projel materiálem až do nohy, nohou do šlapky a dál přes podrážku až do dřevěné podlahy. Přišpendlil k ní útočníka jako hmyz na kus prkna.

Obr zvrátil hlavu nazad a zařval bolestí. Ben se vydrápal na nohy a kopl jej do slabin. To zabralo. Muž se složil v pase. Ben jej popadl za uši a kolenem mu máchl do obličeje.

Mezitím se Claře podařilo vymanit se z Glassova sevření a dala se na divoký úprk směrem k francouzskému oknu. Dlouhé vlasy jí poletovaly v poryvu od vrtulových lopatek. Na umrzlém sněhu jí podklouzla noha a dívka letěla k zemi, ale nevzdávala se a škrábala se dál. Glass k ní několika velkými kroky přiskočil a drapl ji za vlasy. Stáhl ji nazad a Clara zaječela.

Obr se kymácel na jedné noze, naříkavě sténal a snažil se vytrhnout dýku z nohy. Ben serval ze zdi hasicí přístroj a praštil muže těžkým kovovým válcem do hlavy. Švéd se zřítil na podlahu a přetočil se na záda. Ben se napřáhl ještě jednou a plnou silou mu vrazil hasicí přístroj do obličeje. Když se lebka rozlomila vedví, málem se pozvracel. Obrovo tělo se zazmítalo v křeči a pak zůstalo nehybně ležet.

Zraněný a zakrvácený Ben vyškubl čtyřiačtyřicítku Ruger z opasku mrtvého muže. Ve válci bylo šest masivních nábojů magnum. Klopýtal k otevřeným proskleným dveřím. Glass táhl Claru zpátky k helikoptéře. Lehce ji zvedl a držel pod paží. Dívka stále kopala kolem sebe.

Ben vyběhl na střechu, nedbaje bolesti ze zlomeného žebra. Napřáhl ruku s revolverem, zacílil a přes burácení rotoru zařval Glassovo jméno.

Glass okamžitě přehodil Clařino tělo před sebe a přiložil cosi k její šíji. Palec držel na pístu stříkačky. „Zabiju ji,“ zvolal. „Odhod zbraň.“

Ben bez váhání pustil revolver na zem a odkopl ho. Glass se navzdory prudké bolesti zakřenil a dovlekl dívku do stroje. S jehlou stále u jejího krku ji připoutal ke kovové konstrukci sedadla, zatímco Ben jeho počínání jen bezmocně přihlížel. Glass vklouzl do kabiny za řídicí páky; létat se naučil v Africe a byl dobrý pilot. Dost šílený na to, aby vzlétl za hustého sněžení – vždycky byl ovšem tak trochu blázen, a byl na to náležitě hrdý.

Vrtulník se začal odlepovat od střechy. Clara přitiskla sinalý obličej k plexisklovému oknu a otevřela ústa v zoufalém výkřiku, jejž přehlušilo svištění větru a rachot motoru.

Ben se vrhl k přistávací ploše. Stroj už se vznášel nad střechou a vrtule honila vločky ve sněhovém víru, který Bena bodal do očí. Zvedl odhozenou zbraň, ale vystřelit se neodvážil.

Bezmocně se rozhlédl kolem sebe, zatímco helikoptéra se zlehka otáčela kolem své osy. Na samém okraji střechy čněla asi metr vysoká kamenná zídka. Ben se rozběhl k ní a vyskočil nahoru. Zastrčil dlouhou hlaveň revolveru za pas a rozpaženýma rukama udržoval rovnováhu. Pod ním zela obrovská hloubka. Vrtulník sklopil nos, jak Glass pohnul řídicí pákou dopředu.

A v tutéž chvíli se Ben vymrštil a na okamžik jako by se ocitl ve stavu beztíže. Pod ním se mihly světlem zalité zahrady a v dálce na příjezdové cestě spatřil modré blikající majáky policejních aut. Večírek se proměnil v panický chaos.

Začal se propadat do tmy…, ale pak se na poslední chvíli zachytil jednou rukou za studený kov dlouhé ližiny. Stroj se naklonil doprava a vzdaloval se od sídla. Poryvy větru se opíraly Benovi do vlasů a šatů, jak se volně klátil v prostoru. Vzepjal se a omotal kolem ližiny i prsty druhé ruky. Zběsile kopal nohama a snažil se vytáhnout nahoru.

Glass cítil, jak se vrtulník pod Benovou tíhou vychýlil z rovnováhy. Z kokpitu viděl, jak soupeř visí na straně a zoufale se snaží vyšplhat k bočním dvířkám. Pousmál se a stočil helikoptéru zpátky k domu. Setřást toho hajzla nemůže, ale zkusí ho sedřít.

Z temnoty se vynořil vysoký komín a Glass prudce naklonil stroj přímo k němu. Ben spatřil masu cihel v posledním okamžiku a hbitě zvedl nohy. Vrtulník těsně minul střechu, avšak Glass hodlal manévr okamžitě zopakovat. Otočil stroj a snášel se, co nejníže to šlo. Ben bojoval s přetížením a měl co dělat, aby se udržel.

Glass znovu zamířil nad střechu. Ben horečně kopal nohama. Podrážkami škrábal o pálené tašky na sklopené části stavby; některé se uvolnily a padaly dolů. Glass helikoptéru opět naklonil a hlasitě se rozesmál. Ještě jedna taková jízda a po Hopeovi zbude jen rozmazaný flek na střeše, jak když rozplácne mouchu.

Tentokrát však manévr provedl příliš brzy. Ocasní rotor se zachytil o krov a následovalo kovové zaskřípění provázené sprškou zářivých jisker. Stroj se otřásl a Glass nad ním ztratil kontrolu. Vrtulník neovladatelně mířil ke stromům vedle domu.

Tou dobou už se Benovi podařilo vyšvihnout jednu nohu na ližinu. S vypětím všech sil se natáhl po madle dveří a se škubnutím je otevřel. Vrhl se do kokpitu právě ve chvíli, kdy se helikoptéra zcela vymkla kontrole a točila se kolem své osy nad korunami stromů. Kužel reflektoru v šíleném kruhu osvětloval zasněžené zelené borovice a holé větve dubů a buků.

Glass se vrhl na vetřelce se smrtící stříkačkou v ruce. Ben se mrštně vyhnul bodnutí, popadl muže za zápěstí a praštil jím o palubní desku. Jehla zacinkala o podlahu. Muži vyrovnaně zápasili na sedadlech, mlátili se hlava nehlava. Ben zajel prsty do Glassových nakrátko ostříhaných vlasů a hlavou mu bouchal do přístrojové desky tak dlouho, dokud neměl čelo zmáčené krví.

Stroj klesal k zemi a otáčel se stále rychleji. Glass vymrštil ruku k Benově obličeji a jako chobotnice mu prsty sevřel tvář. Ben se vzepřel a odhodil protivníka na dveře. Další rána pěstí směřovala na zuby. Potom vzal Glassovu hlavu do rukou a opět jí praštil o řídicí desku. Krollův asistent sebou bezvládně žuchl do sedačky. Helikoptéra se ostře nahnula na stranu a otáčivě se řítila k vrcholkům stromů.

Ben se vrhl k palubní desce, ale nemohl nic dělat. Stroj se zuřivě motal ještě dalších sto metrů, než narazil a zajel mezi stromy. Rotory se okamžitě rozpadly a rozletěly. Padali k zemi. Ulamované větve odíraly trup, motor se zadrhl, kousky zničených rotorů padaly na kabinu. Vrtulník se neustále přetáčel a házel Benem ze střechy na podlahu.

Třicet metrů nad zemí se helikoptéra vymanila ze sevření větví a Ben zahlédl přes rozpraskané plexisklo zasněženou lesní půdu. Náraz při dopadu jej odmrštil k páce. Stroj zabořil čumák do závěje a na kokpit se kromě sněhu stále snášely úlomky větví a kusy mechanických součástek.

Glass ležel rozhozený na přístrojové desce. Kdesi pod ciferníky zajiskřilo a k Benovu nosu se donesl pronikavý zápach leteckého paliva.

S obtížemi se drápal nahoru zdemolovanou kabinou. Clara skončila vklíněná mezi zadním sedadlem a předními opěradly. Měla rozseknutý ret a marně škubala řetězem pout, jimiž byla přivázaná k ocelové konstrukci.

Ben uslyšel zapraskání a téměř neznatelný šum a ohlédl se. Plameny už zespodu olizovaly sklo palubní desky, pálily ukazatele a vyšlehávaly k předním sedadlům. Během pár vteřin stroj exploduje.

Trhl za pouta, která se třpytila v záři ohně. Držela příliš pevně. Clara měla oči vyboulené námahou, vlasy přilepené k obličeji. Pokusila se protáhnout útlé zápěstí kovovým náramkem, ale byl příliš úzký.

Plameny nabíraly na síle. Ben sešplhal ke Glassově nehybnému tělu a prohrabal mu kapsy zakrvaveného smokingu. Klíček nenašel. Palčivý žár se už téměř nedal vydržet. Zbloudilý plamínek ohně mu olízl cíp saka. Čas se rychle krátil. Vrtulník každou chvíli vybuchne.

Přes bolest a strach se rozpomněl – má zbraň. Vyškubl ji zpoza pasu a přiložil ústí hlavně k náramku uzamčenému kolem kovové trubky konstrukce. Oheň už mu ukusoval z rukávu. Spěšně zmáčkl spoušť.

Ohlušující rána ze čtyřiačtyřicítky zastínila všechny ostatní zvuky. Ben okamžik zmateně těkal očima kolem sebe, uvězněn v paralelním, neskutečném světě, kde vládlo ticho rušené jen vysokým pískáním v jeho uších.

Zčernalým interiérem helikoptéry se rozlila další vlna tekutého ohně a Ben se rychle vzpamatoval. Clara byla konečně volná, pouta se jí klimbala na zápěstí. Prodrali se kabinou, Ben sebral poslední zbytky sil a kopl do dveří. Vylomily se. Ben chňapl dívku za ruku, a ani nevěděl jak, ale podařilo se jim uniknout z kokpitu těsně před tím, než jej zachvátil oheň.

Táhl holčičku za sebou, když klopýtali sněhem co nejdál od vrtulníku. Ušli však sotva dvacet metrů, když se les za nimi náhle rozjasnil bílou září. Ben skočil střemhlav za nejbližší dubový kmen a vlastním tělem chránil Claru, když se palivové nádrže žárem roztrhly a stroj explodoval v obrovské kouli spalujícího plamene, která ozářila noční oblohu. Okolní stromy okamžitě vzplanuly a hořící zbytky vraku lítaly všemi směry. Clara vyděšeně křičela a Ben ji pevně objal.

62

HOTEL BRISTOL, VÍDEŇ O TŘI DNY POZDĚJI

Ben sešel z Kártner Ring a zamířil do vestibulu luxusního hotelu. Oblečení bylo příliš nové a nepohodlné, a kdykoliv se pohnul, projela mu bokem palčivá bolest.

V hale se hemžili novináři a fotografové. Philippe Aragon s armádou svých lidí obsadil celé jedno patro a proměnil je v základnu pro sérii tiskových konferencí, po kterých prahla média z celé země. Policejní razie v sídle hraběte von Adlera byla největší událost posledních let a Philippe Aragon se octl v samém centru šílenství. Ben se televizním i rozhlasovým zprávám tři dny schválně vyhýbal, ale ani on před nimi nemohl unikat věčně.

Co se zákulisního dění týká, tahal Aragon v uplynulých třech dnech za více provázků, než většina politiků zvládne za celý život. Disponoval už vlivem na takové úrovni, že dokázal zařídit, aby jisté informace zůstaly médiím navždy utajeny. Úmrtí v Krollově domě byla přisuzována šlechticovým vlastním lidem, a pokud jde o Benův tým, ten tam nikdy nevkročil.

Trvalo celé dva dny, než se spoušť po krveprolití podařilo uklidit. Z explodovaného vrtulníku zbyly jen zuhelnatělé úlomky roztroušené po lese.

Po Jacku Glassovi nezůstala jediná stopa. Při teplotě, jaká zachvátila kokpit při požáru leteckého paliva, lehlo lidské tělo popelem, včetně zubů a kostí. Ben to neviděl poprvé.

Teď se vnořil do davu ve vstupní hale a protlačil se k muži v proužkovaném obleku. Byl zhruba stejně starý jako Ben, avšak oproti němu měl řídké, ustupující vlasy a vychrtlou postavu.

Napřáhl ruku. „Adrien Lacan,“ představil se ve vzrušeném bzukotu přítomných. „Osobní asistent pana Aragona. Jsme rádi, že jste přišel, Monsieur Hope.“

Lacan jej vedl tlačenicí k výtahu; jejich kroky provázely blesky fotoaparátů a Ben neustále odvracel tvář. Členové ochranky si hravě poradili s novináři, kteří se začali shlukovat kolem nich, a do kabiny vešla dvojice samotná. Lacan zmáčkl tlačítko nejvyššího poschodí a výtah se s jemným zavrněním rozjel nahoru. „Je to šílené,“ povzdechl si a zakroutil hlavou. „Něco takového jsem ještě nezažil.“

V politikově luxusním apartmá pobíhali členové štábu, lidé se míjeli ve dveřích, mluvili do sluchátek a na pozadí toho všeho ustavičně drnčely telefony. Na donesených pracovních stolech stály televizory, na nichž byly naladěné různé zpravodajské kanály. U každého přístroje postával hlouček lidí, kteří relace zaujatě sledovali. U jiného stolu seděly dvě ženy; před sebou vysokou hromadu novin a probíraly se jejich titulními stranami. Když se uprostřed hektického dění objevil Ben, rázem na něm spočinulo několik párů očí, které přemítaly, kdo to je a co tam pohledává.

Nad tím vším bděl Philippe Aragon, ležérně opřený o okraj pracovního stolu. V ruce držel několik papírů a u ucha mobilní telefon. Košili měl u krku odepnutou a navzdory náplasti na obočí, jež zakrývala čerstvé stehy, vypadal zdravě a čile. Když spatřil Bena, široce se usmál, urychleně ukončil hovor a zaklapl telefon. Odložil svazek papírů a srdečně Bena přivítal.

„Nezapomeňte, že ve čtvrt máte rozhovor s reportérem,“ připomněl politikovi Lacan varovně. Aragon jej odmávl a vzal Bena za loket.

„Omlouvám se za tenhle zmatek,“ řekl. „Tady to bude lepší.“ S Benem v patách prošel chumlem zaměstnanců do malé místnosti po straně a zavřel dveře. Hluk rázem utichl. „Díky, že jste přišel.“

Ben si muže se zájmem prohlížel. Otřepal se rychle jako profesionální zápasník a hned skočil zpátky do ringu. Působil vyrovnaně a sebejistě, ale přece jej čerstvá zkušenost poznamenala. Ben postřehl náznak nelítostné ctižádosti, kterou v něm předtím neviděl. Jako by byl neustále připraven k bitvě.

„Říkal jste, že je to důležité,“ opáčil Ben.

„Taky že je. Musíme tuhle záležitost vyřídit před tím, než odjedete. Letíte dnes?“

Ben přikývl. „Vlastně už za pár hodin.“

„Irsko,“ pronesl Aragon zasněně. „Tam jsem nikdy nebyl. Jaké to tam je?“

„Zelené,“ odpověděl Ben. „Prázdné. Tiché.“

„Část mého já by si strašně přála stáhnout se někam do ústranní, na nějaké klidné místo,“ vzdychl Aragon a pokynul bradou ke dveřím a bláznivému shonu za nimi. „Zrovna teď bych nejradši utekl a už se sem nevracel. Máte štěstí.“

S tím sice Ben nemohl souhlasit, ale nahlas řekl: „Můžete toho kdykoliv nechat, Philippe. Můžete se vrátit k tomu, co jste dělal dřív – architektura zmetky nepřitahuje, tam nehrozí únosy ani popravy.“

„Mluvíte jako Colette – moje žena.“

„Rozumná dáma,“ prohodil Ben.

„Vy sám ale taky žijete na hraně.“

„Dělám, co umím.“

„Hodně jste mi pomohl, Bene,“ pravil Aragon. „Nikdy vám to nezapomenu.“

Ben se pousmál. „Nedělal jsem to kvůli vám.“

„Oceňuji vaši upřímnost, ale přesto jsem vám zavázán.“ Politik zajel rukou do vnitřní kapsy saka a vytáhl malou bílou obálku. „Což mě přivádí k tomu, proč jsem vás sem dnes pozval,“ řekl. „Chtěl jsem vám dát tohle.“

Ben převzal obálku z Aragonovy napřažené dlaně a sklopil k ní zrak. Na přední straně stálo úhledným rukopisem napsané jeho jméno.

Politik mu pokynul prstem. „Otevřte ji.“ Pohodlně se opřel do křesla a s pobaveným a trochu nedočkavým výrazem ve tváři Bena sledoval, jak špičkou prstu opatrně trhá obálku.

Uvnitř se skrýval tenký, úzký proužek papíru. Ben jej vytáhl ven. Byl to šek na jméno Benedikt Hope vypsaný Philippem Aragonem na částku z jeho osobního účtu. Ben sklouzl pohledem k číslu – jednička a za ní pěkná řádka nul. „Nechápu,“ hlesl a zadíval se na politika. „Za co to je?“

„Neřekl jsem vám o odměně, kterou jsem kdysi nabídl,“ vysvětlil Aragon. „Jeden milion eur tomu, kdo mi pomůže najít vraha Rogera Bažina.“ Pousmál se. „Vy jste mi pomohl. Dostali jsme je. Je to vaše. Užijte si to.“

Ben zazíral na šek. „Díky, Philippe,“ hlesl.

Aragon se znovu usmál. „Tak, to bychom měli. Hezkou cestu domů a doufám, že se zase uvidíme.“

„Ale nemůžu to přijmout,“ dokončil Ben a podával muži šek zpátky.

„Takže si ty peníze nevezmete?“

Ben zavrtěl hlavou.

„Zasloužíte si je,“ řekl Aragon.

„Postarejte se o rodinu Sandyho Cooka, měl manželku a děti,“ řekl Ben. „Zbytek peněz věnujte charitě nebo na jinou dobrou věc. Já je nechci.“

Kinski byl doma. Chvíli mu trvalo, než se o berlích dobelhal ke dveřím. „Rád tě vidím zase na nohou, Markusi,“ zahlaholil Ben a vstoupil do haly. V ruce držel igelitovou tašku.

Detektiv měl na sobě tlustý župan, vlasy neučesané a na tváři čtyřdenní strniště. V obličeji byl pobledlý a pod očima mu visely tmavé kruhy.

Ben se rozhlédl po malém, moderně zařízeném předměstském domě. Obydlí takového drsňáka, jako byl Markus Kinski, si představoval jinak. Všechno bylo perfektně uklizené a uspořádané, na stole a na komodách stály vázičky s květinami. Očividně ženská ruka. Asi Helga, usoudil Ben.

Policista vypadal potěšeně. Ben sklouzl očima k těžké sádře na jeho noze, z níž čouhaly krátké tlusté prsty. Hladký bílý povrch pokrývaly vzkazy přátel s přáním brzkého uzdravení.

Kinskému jeho pohled neunikl. „Svědí to jako čert,“ utrousil. „Už se nemůžu dočkat, až mi tu podělanou věc sundají.“

„Jak se má Clara?“ otázal se Ben, když detektiv hopsal chodbou zpátky.

„Je trochu zaražená,“ vzdychl policista. „Ale dostane se z toho. Je to tvrdá holka.“ Zadíval se na tašku v Benově ruce. „Co to tam schováváš?“

„Něco jsem jí přinesl,“ řekl Ben a vytáhl velkého plyšového medvěda, kterého ve spěchu koupil cestou z města. „Doufám, že se jí bude líbit.“

„Můžeš jí ho dát sám,“ navrhl Kinski, odkulhal k patě schodiště a opřel se o berle. „Claro, máš návštěvu!“ zvolal.

V patře se pootevřely dveře a z nich vykoukl dívčí obličejík. Když Clara spatřila Bena, oči se jí rozzářily. Rychle seběhla ze schodů a pevně ho objala.

Ben byl rád, že se zase usmívá a že jí z očí téměř zmizel ten ztracený, apatický pohled, který v nich viděl při jejich posledním setkání. Prošla si hotovým peklem, ale možná má její táta pravdu. Je to tvrdá holka.

„Nevím, jestli už na tohle nejsi moc stará a dospělácká,“ řekl a podal jí hračku.

Okamžitě ji přitiskla ke hrudi. „Budu mu říkat Ben.“ Radostí celá zářila. „Mám ještě jednoho nového kamaráda,“ pravila nadšeně a obrátila se k otci. „Můžu ho ukázat Benovi, tati?“

Kinski přikývl a dívka s medvědem v náručí zvesela proběhla chodbou. „Muffi!“ zvolala a z obývacího pokoje nemotorně vyběhlo štěně rotvajlera, chlupatá černá kulička na příliš velkých tlapkách o něco menší než králík. Pes naklonil hlavu na stranu a zvědavě si Bena prohlížel. Nad každým okem měl světlý proužek, zrovna jako Max.

„Běž si hrát s Muffim,“ pobídl dceru detektiv. „Potřebujeme si s Benem popovídat.“

Odebrali se do kuchyně a Kinski opřel berle o jídelní stůl. Z kredence vytáhl dvě skleničky a láhev Jacka Danielse. Usadili se na židlích, policista s nohou nataženou před sebe. Nalil oběma poctivého panáka a posunul jednu sklenku k Benovi.

Zavrčel a pokusil se nacpat dva prsty pod sádru. Po chvilce snažení otráveně vzdal a na jeden hlt do sebe obrátil polovinu whisky.

„Myslel jsem, žes toho nechal,“ prohodil Ben.

„Zase jsem začal. Pomáhá mi to nemyslet na to příšerné svědění.“

„Aragon říkal, že vedeš vyšetřování.“

Kinski pokýval hlavou. „Mám takový dojem, že se to potáhne několik měsíců. Prý mají ten nejlepší tým podělanejch obhájců, jakej kdo kdy viděl.“ Zabručel. „Taky je ti hajzlové budou potřebovat.“

„Můžeš osekat plevel,“ řekl Ben, „ale kořeny jsou vrostlé příliš hluboko. Nezničíš je.“

Detektiv pohodil rameny. „Možná máš pravdu. Osobně by mi stačilo, kdyby jich aspoň pár usvědčili.“

Chvíli mlčky popíjeli.

„Nikdy ti nezapomenu, cos udělal pro Claru,“ pravil Kinski tiše. „Dal bych cokoliv za to, abych tam mohl být a pomoct ti.“

„Mrzí mě, co se stalo Hildegard,“ hlesl Ben.

Policista pozvedl sklenici ke rtům, a když ji zase položil, byla prázdná. Dlouze vydechl. „Bene, když jsem se dozvěděl o Leigh…“ Hlas se mu vytratil a brada se strništěm klesla na hruď.

Ben poplácal muže po rameni. „Díky, Markusi.“

Devadesát minut nato se pohodlně usadil v měkkém křesle přepychově vybavené společenské místnosti jisté soukromé kliniky. Bylo tu příjemné teplo a okna a stoly zdobily pokojové květiny. V rohu stál hezký vánoční stromek a venku poletovaly jemné vločky sněhu.

Z ukrytých reproduktorů se linuly tiché tóny skladby, která Benovi připomínala Mozarta. Nevěděl, jak se jmenuje, a ani o to nestál. Žádného pitomého Mozarta poslouchat nechtěl. Vždycky v něm vyvolal vzpomínky na Olivera a Leigh. Zatoužil po své staré dobré placatce.

„Dobrý den, Eve,“ pozdravil.

Žena se na okamžik zarazila ve dveřích, ale pak se nesměle usmála a přešla k němu. Na sobě měla modrou teplákovou soupravu s ustřiženým rukávem, paži zavěšenou na pásku. Ruku měla od lokte ke konečkům prstů zasádrovanou; její povrch byl sněhově bílý, bez vzkazů.

„Jak jste na tom?“

„No, na kytaru už si asi nezahraju,“ prohodila a sedla si do křesla vedle něj. „Dlaň mi operovali a teď se uvidí. Ale aspoň to moc nebolí – teda dokud se láduju práškama proti bolesti.“ Usmála se. V sinalé tváři se jí však zračilo napětí.

Ben malinko změnil polohu a sykl bolestí, když neopatrně zatlačil na žebra.

„Koukněte na nás,“ ucedila. „To jsme dopadli. Co vy, jste v pořádku?“

„Přežiju to,“ řekl. „Jsou to jenom zdřevěnělé svaly, nic víc.“

„Překvapilo mě, když jste zavolal. Nemyslela jsem, že vás ještě kdy uvidím. Díky, že jste se za mnou zastavil.“

„Jsem rád, že se o vás Aragon postaral,“ odvětil Ben.

„To ano. Dostávám tu vážně prominentní péči.“ Odmlčela se. „Mám Philippovi hodně za co děkovat. Je to mnohem víc, než si zasloužím,“ dodala.

„Je to dobrej chlap,“ přitakal Ben. „Na politika.“

„O mě se skutečně stará. Možná budu podmínečně odsouzená, ale s tím se srovnám. Bude to pro mě nový začátek.“

Pokýval hlavou. Oba dobře věděli, že měla za daných okolností obrovské štěstí, a Ben navíc tušil, za kolik nitek musel Aragon zatahat, aby jí situaci co nejvíc ulehčil. Politik měl v sobě notnou dávku soucitu a Ben zapřemítal, jak je na tom v tomhle směru on sám.

„Stydím se za všechno, co jsem prováděla,“ řekla Eve náhle a sklopila zrak.

„Nikdy jste neměla moc na výběr. A na konci jste zvolila správnou cestu.“

„Ano, nakonec jsme to zvládli,“ hlesla. „A co vy? Zůstanete?“

„Odpoledne odlítám do Dublinu.“

„Škoda,“ řekla. „Ráda bych vás poznala trochu líp.“

Smutně se pousmál, ale nic neřekl.

„Ukážete se tu někdy?“ nadhodila.

„Možná. Snad jednou.“

„Takže nebudete na přelíčení?“

Zavrtěl hlavou. „Co se mě týká, nikdy jsem tu nebyl.“

„Jsem korunní svědkyně,“ oznámila mu.

„Já vím. Nebojte, zvládnete to,“ uklidňoval ji.

Zvedl se k odchodu. Vyprovodila ho do chodby a náhle vyhrkla: „Počkejte, něco pro vás mám. Nechala jsem si to dovézt, když jste zavolal.“ Mátožné vyběhla do schodů a zmizela za dveřmi v prvním patře. Když se po chvilce objevila, držela ve zdravé ruce něco, co Ben okamžitě poznal. Jeho starou hnědou koženou bundu.

„Ani jsem nedoufal, že ji ještě uvidím,“ řekl.

Zarděla se. „Zůstala tehdy u mě doma.“

Vzal ji od ní a přehodil si ji přes rameno. Hned se cítil lépe. „Díky,“ zamumlal a obrátil se k východu.

„Vážně se nechcete pár dní zdržet?“

„Vážně ne.“

„Můžu vám někdy zavolat?“

Během dvacetikilometrové jízdy taxíkem na jihovýchod k vídeňskému letišti Schwechat si Ben s úlevou sundal zbrusu novou bundu, kterou si sotva pořídil, a vklouzl do své staré, obnošené. Cítil se v ní přece jen o něco šťastnější. V jedné kapse objevil placatku, ve druhé mobilní telefon. Zapnul ho a podíval se, jestli má baterie ještě dost energie. Měla.

Zavolal Christě Flaigové. Mladá žena jen tiše poslouchala, když jí oznamoval, že ten, kdo zavinil Fredovu smrt, za to draze zaplatil. Moc jí toho neprozradil. „Sledujte noviny,“ řekl jen. „A možná se vám ozve jistý detektiv Kinski. Můžete mu důvěřovat.“

Po odbavení zbývala Benovi do odletu celá hodina. Věděl naprosto přesně, jak jí využije. Usadil se na stoličku u baru v odletové hale a objednal si trojitou whisky. Netrvalo dlouho a musel si objednat další. Neopíjel se často, ne nijak hodně. Ale dnešek se mu jevil jako ideální den a tahle chvíle jako ideální příležitost pro to, aby pomalu začal. Vytáhl z kapsy krabičku gitanek a palcem stiskl křesací kolečko věrného zippa. S kovovým cvaknutím zapalovač zavřel, zhluboka nasál kouř do plic a pomalu ho vydechoval ústy. Zavřel oči. V mysli se mu okamžitě zjevila Leighina tvář.

Barman jej přejel očima a pohotově k němu přistoupil. „Rauchen verboten,“ ucedil a ukázal na značku se zákazem kouření. Ben na něj vrhl takový pohled, že muž zmlkl a beze slova zase odešel. Zákaznice v proužkovaném kalhotovém kostýmu, která seděla opodál, podrážděně zamlaskala, ale nahlas neřekla nic. Ben dopil whisky, prsty otáčel skleničku na naleštěném pultu a přemýšlel, jestli si objednat další.

Když se mu rozezvonil telefon, ignoroval ho. Nechal přístroj řinčet, dokud sám neutichl.

Poručil si whisky a číšník mu s upjatým výrazem ve tváři neochotně dolil.

Telefon se znovu rozezvonil. Žena v kostýmu se na něj upřeně zadívala, jako by chtěla říct tak to sakra zvedněte, anebo vypněte zvuk.

Ben vzdychl a zmáčkl přijímací tlačítko. Spojení nebylo moc dobré, ale rozpoznal ženský hlas. Chvíli poslouchal a pak vyštěkl: „Co chcete, Eve?“ Říkala, že mu zavolá, ale nečekal, že to bude takhle brzy.

„Kdo je Eve?“ otázal se hlas.

„Cože?“ opáčil Ben zmateně. Dlaní si zakryl druhé ucho, aby ho nerušilo cinkání sklenic od baru a hudba a letištní hlášení, v nichž se ztrácela slova volající.

„Tady Leigh,“ křičela žena na druhém konci linky. „Tady Leigh.“

63

SLOVINSKÉ HORY O NĚKOLIK HODIN POZDĚJI

Z lublaňského letiště do města Bled v severozápadním cípu Slovinska byla dlouhá cesta. Ben sešlápl plyn vypůjčeného audi až k podlaze. Nemohl se dočkat, až ji zase uvidí; před očima mu stále naskakoval ten děsivý obraz její mrtvé tváře.

Městečko bylo ověnčené hlubokými borovými lesy. Silnice jej vedla podél pobřeží Bledského jezera, nad nímž se na šedé obloze kupily těžké mraky. Uprostřed vodní hladiny se nacházel maličký lesnatý ostrůvek, z něhož se k nebi tyčila barokní kostelní věž.

V pozadí se strmě zvedaly drsné hory. Po celou cestu prakticky nikoho nepotkal a vozovka byla díky vydatným dešťům a vyšším teplotám bez ledu.

Když dorazil na okraj, podíval se do mapy. Pokyny, které mu dala po telefonu, ho zavedly k elegantní vilce v horském stylu na konci tiché ulice. Než dojel před dům, na přední sklo už pleskaly kapky deště. Na naleštěné mosazné cedulce stálo tlustými černými písmeny vyvedené jméno Anja Kovák a vedle něj povolání, jemuž nerozuměl. Vypadalo to však jako vývěska, kterou by si na zeď pověsil lékař nebo právník, rozhodně nějaký vzdělaný odborník. Ben znovu zkontroloval adresu. Odpovídala té, kterou mu Leigh nadiktovala, ale nezdálo se mu to. Co by tu dělala?

Okamžik seděl v autě a přemítal. Od chvíle, kdy mu zavolala, se mu hlavou honily všelijaké myšlenky. Pozoroval kapky deště, které stékaly po předním skle. Pak se natáhl po klice, otevřel dveře vozu a vyhoupl jednu nohu ven.

V ten moment se rozletěly dveře domu a on ji spatřil stát na vrcholku krátkého schodiště. Měla na sobě neforemné oblečení, o číslo větší tlustý černý vlněný svetr a tmavé pytlovité kalhoty. Nejspíš vypůjčené. Ten, kdo jí je dal, miloval temné barvy.

Vystoupil z auta a pomalu kráčel k brance. Déšť se spustil v plné síle. Leigh mu šla naproti, a čím víc se přibližovali, tím víc přidávali do kroku. Když se konečně setkali, pevně ho objala.

Držel ji v náručí a už nikdy ji nechtěl pustit. Bolest v žebrech vůbec nevnímal. Zatoužil znovu ji políbit – ale nevěděl, jestli by to bylo správné.

Dlouho tam takhle stáli, až se nakonec odtáhla a chytila ho za ruce. Vlasy měla smáčené deštěm. Plakala a smála se zároveň. „Moc ráda tě zase vidím,“ řekla.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ vypravil ze sebe. Na víc se nezmohl. „Posledních pár dní jsem prožíval muka.“

Vzhlédla k němu. „Říkals, že už je po všem. Je to pravda?“

Přikývl. „Je po všem, už jsi v bezpečí. Můžeš zase začít žít svůj život.“

„Takže jsi je našel?“

Opět přikývl.

„A cos udělal?“

„Na to se neptej.“

„Kde je Clara?“

„Doma s otcem. Je v pořádku. Oba jsou v pořádku.“

Leigh zvedla zrak k obloze a zatřásla se. „Prší,“ konstatovala zbytečně. „Pojd dovnitř.“

Uvedla ho do domu. Podlaha byla dlážděná cihlově červenými kachli, stěny omítnuté na bílo. Všechno se zdálo klinicky čisté. Ben zaslechl kašel a pohlédl doleva. Na stěně visela další cedule, které nerozuměl. Otevřenými dveřmi vedle ní spatřil několik lidí usazených na židlích. Pár z nich si četlo časopisy a kdosi znovu zakašlal. Ve vzduchu se vznášel pach chlorového dezinfekčního prostředku. Byla to čekárna před ordinací lékaře.

„Co tady vlastně děláš?“ zeptal se Leigh, když prošli kolem dveří a kráčeli dál chodbou k jiné místnosti.

„Anja ordinuje,“ špitla. „Promluvíme si tady uvnitř.“

Zatlačila do dveří a Ben ji následoval do malé, prakticky zařízené kuchyňky. Na plynovém sporáku stál klasický kávovar a vzdych byl nasycen vůní opravdové kávy.

Leigh nalila dva šálky horké tekutiny a jeden mu podala. „Vypadáš jinak. Co to máš s vlasy? Jsou o dost tmavší.“

„Ty vypadáš taky jinak. Živě.“

„No, mrtvá rozhodně nejsem,“ ujistila ho s úsměvem.

„Vím, k čemu došlo v klášteře,“ řekl. „Měl jsem tam být.“

„Už několik dní se ti snažím dovolat, ale pořád jsi měl vypnutý telefon. Měla jsem o tebe strach.“

„Neměl jsem mobil u sebe,“ vysvětlil, ale do podrobností nezacházel. „Ale co se ti vlastně stalo? Co děláš tady?“

„Jednoduchý příběh,“ vzdychla. „Vrtulníky odletěly, ti chlapi vzali Claru. Nemohla jsem nic dělat.“ Odmlčela se a zavzpomínala na detaily. „Čekala jsem, až všichni odejdou. Viděla jsem kouř a došlo mi, co se stalo. Bála jsem se, že se vrátí, a chtěla jsem se dostat co nejrychleji pryč. Byla jsem celá od krve.“

„Čí krve?“

„Mojí ne,“ odvětila.

„Ta stará brokovnice?“

Pokývala hlavou. „Musela jsem ji použít.“ Otřásla se, zavřela oči a upila horkého nápoje. „Nemohla jsem tu jeho krev na sobě vydržet. Došla jsem k nějakému potoku a sedřela ji ze sebe. Pak jsem se strašně dlouho toulala ve sněhu. Prostě jsem jenom šla. Netušila jsem kam, nevěděla jsem, kam jít. Kolem mě byla samá divočina, stromy, kopce. Tuhle část si moc nepamatuju, ale prý už jsem se jenom motala a byla jsem na pokraji zhroucení.“

„Kdo tě našel?“

„Anja.“

„Ta doktorka?“

Leigh přikývla. „Měla jsem štěstí. Anja si dovolenou nebere moc často, ale ten den byla zrovna lyžovat s přáteli. Když mě našli, odnesli mě do horského srubu v údolí. Anja mě nejdřív chtěla odvézt do nemocnice – jako jediná z nich uměla anglicky –, ale já jsem ji prosila, aby mě nechala tam. A tak mě namísto toho vzala sem k sobě. Strávila jsem tu celý týden. Teď už jsem v pořádku.“

„Jsem Anji hluboce vděčný,“ řekl Ben a pohladil ženu po paži. Kůži měla teplou a hebkou. „Musím ti něco říct, Leigh. Ten dopis od tvého otce… Je po něm. Mrzí mě to.“

„Mě ne,“ opáčila. „Přála bych si, aby ho nikdy nenašel. Zničila bych ho sama.“

„To není všechno,“ pokračoval Ben. „Myslím, že měl pravdu. A Arno taky. Podle mě to nebyl padělek.“

„Ale to už se nedozvíme, že?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Vlastně jsem taky rád, že už ho nikdo neuvidí.“

„Takže je vážně po všem?“

„Ano.“

„Mám dojem, že bych měla vědět víc.“

„Myslím, že to není třeba. Zemřelo hodně lidí.“

Leigh mlčela.

„Odvezu tě domů,“ šeptl.

„Nemám žádné doklady, všechno jsem ztratila.“

„Nebudeš je potřebovat. Vracíme se soukromým tryskáčem.“

Povytáhla obočí. „A kde jsme ho vzali?“

„Patří Philippu Aragonovi.“

„Aragonovi?“ Zmateně zakroutila hlavou. „Tomu politikovi?“

„Na nic se neptej,“ řekl jen. „Můžeš odjet hned ráno?“

„Můžu odjet hned teď.“

„Nejdřív si dáme večeři,“ oznámil.

„Ty mě chceš vzít někam ven? Vždyť nemám co na sebe.“

„Vypadáš skvěle,“ ubezpečil ji a usmál se na ni.

Vzal ji do grandhotelu Toplice na břehu Bledského jezera. Posadili se ke stolku pro dva v rohu restaurace a Ben objednal nejlepší láhev vína, co měli. Nedokázal z Leigh odtrhnout pohled. Neustále si musel připomínat, že je skutečně živá a zdravá a že je tu s ním.

„Pořád se na mě díváš, jako bych byla duch,“ zasmála se.

„Tys neviděla tu fotku. Vyděsila mě k smrti. Ještě teď, když si na ni vzpomenu, skoro nemůžu dýchat.“

„Roky nazkoušených tragických hrdinek na jevišti,“ řekla Leigh prostě. „Umírala jsem snad tisíckrát. Opera je plná příšerných smrtí. Carmen ubodají, Tosca skočí z cimbuří, Lucia di Lammermoor nejdřív pobodá manžela, a pak když je celá od krve, zešílí a zemře sama. Člověk se rychle naučí zahrát smrt přesvědčivě. Některá představení filmují, takže kamery kolikrát zabírají detail obličeje. Dokážu zadržovat dech stejně dobře jako lovci perel a oči můžu mít otevřené bez mrknutí klidně donekonečna.“

„No, mě jsi přesvědčila dokonale.“

Usrkla vína. „Když si na to vzpomenu, vůbec se mi to nezdá jako skutečnost.“

„Tak už o tom nemluvme.“

„Pořád nechápu, jak mě mohl minout,“ uvažovala nahlas. „Když jsem slyšela ten výstřel, myslela jsem si, že je po mně. Teprve když jsem se zřítila z toho svahu, jsem si uvědomila, že mi nic není. Byl to zázrak.“

„Žádný zázrak,“ oponoval Ben. „Neděkuj bohu, ale ochránci ohnutých hlavní. Pamatuješ na toho sněhuláka?“

Pozvedla sklenku a usmála se. „Takový skeptik, zvlášť na bývalého teologa.“

„Říkal jsem ti, že ta brokovnice táhne doprava.“

„Jo, jasně, ale já jsem toho sněhuláka trefila přímo do obličeje.“

„To jo,“ připustil. „Ale kdyby ta zbraň byla v pořádku, minula bys.“

Rozesmála se. „Tomu říkám logika.“

Počkal, až tahle chvíle přejde, a úsměv mu povadl. Prsty přejížděl po nožce elegantní sklenky. Chtěl něco říct, ale nevěděl jak.

Leigh mužova proměna neunikla. Tázavě se mu zadívala do obličeje. „Něco tě trápí?“ nadnesla.

„Leigh,“ pravil Ben vážně, „dost jsem přemýšlel.“

Soustředěně čekala na další slova.

Odmlčel se. Nedokázal se jí podívat do očí.

„O čem?“ pobídla ho.

„Už to nechci dělat.“

Překvapeně zamrkala. „Co přesně máš na mysli?“

„Končím s tím, už nechci zabíjet.“

„Ale z armády jsi přece dávno odešel.“

„Zkrátka končím s tím, co dělám.“

Zaraženě se opřela do židle. „Proč?“

„Už to prostě není to, co chci dál dělat.“

„Ale proč?“ opakovala.

Vzhlédl a podíval se jí do očí. „Kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Chci konečně žít, Leigh. Strašlivě moc jsem toho jen tak zahodil, když jsem tě tehdy nechal. Mrzí mě to. Měl jsem dát na Olivera a vzít si tě, když jsi o to stála. Byl jsem pěkný hlupák.“

Leigh nic neříkala.

„Když mi řekli, že jsi mrtvá, něco jsem si uvědomil. Došlo mi, jak moc tě pořád miluju. Ze jsem tě vlastně nikdy nepřestal mít rád.“ Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Dáš mi ještě šanci?“

Zírala na něj.

„Chci být s tebou,“ pravil ve vší vážnosti. „Je pro mě ve tvém životě ještě místo?“

Pořád na něj jen zírala.

„Chci se s tebou oženit, Leigh. Vezmeš si mě?“

„To je šok,“ vypravila ze sebe.

Pustil jí ruku a pohrával si se skleničkou. „Nemusíš odpovídat hned.“

„Myslíš to vážně?“ zeptala se.

„Ano. Ano, myslím to naprosto vážně.“

„Hodně cestuju,“ konstatovala. „Moje práce je pro mě důležitá. Žít se mnou není procházka růžovým sadem.“

„To zvládnu.“

„Co tvůj dům v Irsku?“

„Prodám ho,“ odpověděl Ben bez váhání.

„Chceš se za mnou přestěhovat do Monaka?“

„Francie se mi líbí,“ řekl. „Mám rád jejich víno i jídlo. Taky mám byt v Paříži. Přestěhovat se tam nebude problém.“

„Brzo se začneš nudit, když nebudeš mít co na práci.“

„Něco si najdu,“ ubezpečil ji. „Vlastně už mám docela jasnou představu.“

„A nesnášíš operu.“

Zarazil se. „Dostalas mě,“ kapituloval. „Operu fakt nenávidím. Obzvlášť německou a obzvlášť Mozarta.“

Leigh se rozesmála, ale pak ztichla a zvážněla. Zadívala se na něj. „Patnáct let,“ hlesla. „To je dlouhá doba. Museli bysme toho hodně dohánět. Oba jsme se změnili.“

„Já vím,“ přitakal. „Ale myslím to vážně. Zkusíš o tom přemýšlet?“

64

BAHAMSKÉ OSTROVY O NĚKOLIK TÝDNŮ POZDĚJI

Chris Anderson usrkl martini a zahleděl se na bílou pláž. Vějířovité listy palem čechral teplý vánek a na třpytivé mořské hladině se jemně houpala majestátní Isolde. Mezi prsty na nohou měl zrnka písku. Natáhl se pro noviny a zadíval se na titulní stranu.

Výtisk deníku The Times byl z devatenáctého ledna, tedy tři dny starý. Dávno neaktuální zprávy, ale alespoň se dozví, co se děje doma. Navíc, co důležitého by se mohlo stát během pouhých tří dnů? Listoval stranami. Zahraniční zprávy. Další vlna vražd na Středním východě. Bouře bičují Velkou Británii. Pořád stejné bláboly. Natáhl se na lehátku a mrkl na jachtu ukotvenou v klidné modré vodě. Spokojeně se usmál.

Proletěl náhodně pár dalších stránek.

Koutkem oka zachytil malý titulek a zaraženě zalapal po dechu.

„Já to věděl,“ zamručel si pod vousy. „Ta mrcha. Ta prolhaná mrcha.“

HVĚZDA OPERNÍHO NEBE SE VDALA.

Přečetl článek třikrát po sobě. Nebyl nijak dlouhý a autor k němu připojil malou fotografii. Svatba se konala minulý týden v Benátkách, kde nevěsta, slečna Leigh Llewellynová, zkouší dlouho očekávané představení Kouzelné flétny. Chris dlouho zíral na zrnitý černobílý obrázek ženicha. Pohledem sklouzl ke jménu a pak zpět na snímek. „Zmetek jeden,“ ulevil si. Přesně jak si myslel. Major Benedikt Hope.

Chris deník znechuceně zmačkal a odhodil. Sáhl po sklence a dlouze se napil. A pak ji mrštil za novinami.

OPERA GRAN TEATRO FENICE, BENÁTKY, ITÁLIE

Divadelní lóži ovládal rudý samet – bylo jím vyčalouněné Benovo křeslo a potažené dělicí příčky i stěna za ním. Povolil si límec a opřel se. Oblékl se tak neformálně, jak to jen na tomhle místě ještě šlo; na sobě měl černý oblek a jednoduchou modrou kravatu. Většina mužů přišla ve smokingu – jenže navléknout tu věc na sebe podruhé v rozmezí pouhých pár týdnů, to by na Bena bylo trochu příliš.

Z vysoko položeného soukromého boxu měl skvělý výhled na celý prostor divadla. Legendární opera Fénix. Příhodné jméno.

V programu se dočetl, že tohle místo neustále čelilo úmyslným požárům; k tomu poslednímu došlo v roce 1996. Restaurování trvalo celých sedm let a teprve v roce 2003, uváděla brožura, se budově vrátila dřívější vznešená majestátnost.

To slovo stavbu přesně vystihovalo. Majestátnost. Ben se rozhlédl kolem sebe. Ne že by nikdy neviděl luxusně vyzdobený prostor, ale tohle stavení bylo o několik tříd výš. Z nádherných dekorací přecházel zrak. Jako by se ocitl v chrámu zasvěceném hudbě.

Zhluboka povzdechl. Tak je tady. V Benátkách. Na svém prvním operním představení. Leigh to tu znala jako své boty; polovina diváků přišla jenom kvůli ní. Královnu noci dnes měla ztvárnit proslulá primadona. Média se jí nemohla nabažit – a jejího nového manžela také ne.

Dávno si zvykl na samotářský život, do kterého nikoho nepouštěl, a prvních několik setkání s hordami novinářů a paparazzi nedopadlo nejlépe. Nechoval se právě přívětivě a všetečné otázky nevrle odrážel. Obzvlášť špatná vzpomínka nejspíš zůstane neodbytnému reportérovi s fotoaparátem, jemuž pohrozil, že skončí na dně Gran Canal.

Na tohle všechno si ještě bude muset zvyknout. Zapřemítal, jestli si kdy oblíbí i operu. Možná jednou. Snad. Pro tuto chvíli chtěl jen vidět Leigh na jevišti. Nikdy ji neslyšel zpívat naživo. Nemohl se dočkat, až ji uvidí ve svém živlu.

Hluboko pod ním ladili hráči orchestru své nástroje a hlediště bzučelo vzrušeným štěbetáním. Ben se nespolečenský rozvalil v křesle a nasával atmosféru. Byl to opojný pocit. Už začínal chápat, čím umělce tyto krátké momenty, jimž zasvětili svůj život, tak přitahují.

Pak hovor pomalu utichl a obecenstvo začalo hlasitě tleskat. Do orchestřiště důstojně vcházel dirigent, vysoký muž v černém fraku a bílé kravatě. Měl vysoké čelo a na ramena mu padala hustá hříva havraních vlasů. Ve tváři měl strohý, soustředěný výraz. Uklonil se k jevišti, pak se otočil a poklonil se hudebníkům a divákům. Poté zaujal své místo na stupínku, v sále zavládlo hrobové ticho a po několika vteřinách spustila předehra.

Zazněl mocný orchestrální akord, na němž se podílely všechny nástroje, a po něm následovala čtyřdobá odmlka. Další dva mohutné akordy, další pauza a po ní zase působivý souzvuk tónů. Skladatel si tímto jednoduchým prostředkem vynucoval pozornost publika – a skvěle se mu to podařilo. Když se rozezněly tóny hlavního tématu, naplňovala už hudba celý prostor.

Předehra skončila a obecenstvo odměnilo hráče potleskem. Světla v sále pohasla. Konečně. Těžká opona se rozhrnula a odhalila jeviště.

Scéna Benovi vyrazila dech. Byla to pustina posetá ruinami stavení, zničenými chrámy, keři a obrovskými kameny. Všechno vypadalo opravdově a světelné efekty si nic nezadaly s velkolepými filmy. Ve zpodobnění zřícenin, které nesly nepatrný nádech egyptské kultury, Ben rozeznával jasný vliv zednářů; v pozadí dokonce stála pyramida. Potlačil vzpomínky, které tato symbolika vyvolávala. Bylo po všem.

Z levé strany vyběhl na jeviště mladík pronásledovaný obrovským hadem. U paty vznešené pyramidy zakopl a zůstal ležet. Zatímco byl v bezvědomí, přiskočily k příšeře tři ženy v podivných kostýmech a zabily ji stříbrnými oštěpy. Ben scénu zaujatě pozoroval. Všechno mu připadalo zvláštní. Překvapila ho síla hlasu protagonistů, kteří zpívali bez mikrofonu. Držel libreto na kolenou a snažil se sledovat dějovou linii, ale brzy se úplně ztratil. Dílo jej tolik nezajímalo. Chtěl jen vidět Leigh na jevišti a věděl, že se objeví až později.

Do té doby si pouze užíval velkolepé podívané. Velikánské, skvostně zpracované kulisy byly fantasticky rozestavěné, přesto ho nedokázaly uchvátit.

To se podařilo až Královně noci. Dokonale.

Měla na sobě dlouhé stříbrnočerné šaty a na hlavě prazvláštní korunu, obojí poseté třpytivými hvězdičkami. Cítil, jak si v okamžiku, kdy vkročila na jeviště, podmanila celé publikum. Kužel světla ji provázel do středu pódia. Pohybovala se uvolněně a sebevědomě, ovládla celé divadlo. Z protější lóže kdosi hodil rudou růži. Přeletěla přes orchestřiště a dopadla na scénu.

A potom Leigh začala zpívat. Když uslyšel její mocný hlas, zatajil se mu dech. Nespouštěl z ní zrak. Nemohl věřit tomu, že tóny vycházejí z jejího hrdla. Jako by jí jen procházely, ale tvořil je někdo jiný. Její hlas zalil celý prostor ušlechtilou krásou. Nic podobného nikdy nezažil.

Tak tohle je opera. Náhle si uvědomil, kdo Leigh doopravdy je, pro co žije. Bylo to něco, co člověk musel pochopit, na co musel přijít úplně sám. Nikdo to nedokázal vysvětlit, a pokud někdo aniv této chvíli nic necítil, pak neměl duši, něco v něm umřelo. Tohle vědomí Benovi nahánělo husí kůži.

Árie skončila příliš brzy. Bena ženin výkon omráčil. Když Leigh odcházela z jeviště, provázelo ji nadšené „Bravo!“ z publika a na pódium dopadaly další květiny. Opera pokračovala dál.

Podle libreta si obecenstvo mělo na divu zase chvíli počkat a Ben si spočítal, že si pohodlně stihne odskočit do baru na skleničku. Nenápadně se vytratil z lóže a zamířil ke schodišti pokrytému červeným běhounem.

V týž moment vstoupil do vestibulu opozdilý návštěvník. Rozhlédl se kolem sebe. Velkým obloukem se vyhnul pokladně – proto nepřišel – a se sklopenou hlavou rychle pokračoval do postranní chodby. Zamířil ke dveřím s cedulkou PRIVATE, tiše je otevřel a zmizel za nimi.

65

Opozdilec byl na tomhle místě poprvé v životě, ale v posledních dnech si o něm přečetl, co se dalo. Límec kabátu měl povytažený až k bradě, na hlavě baseballovou čapku s kšiltem vraženým hluboko do čela. Kráčel rychle a trochu toporně. Zahnul doprava, pak doleva a znovu doprava. Mimo veřejně přístupné zóny byly zdi holé, a některé části dokonce vypadaly ještě neopravené od poslední nehody. Muž minul rekvizitáře, kteří nesli dřevěnou kulisu, jež vypadala jako kus kamenného cimbuří, a pár účinkujících, kteří nervózně nakukovali do notových zápisů. Zákulisí žilo vlastním, rušným životem a všichni byli příliš zaneprázdnění a pohlcení večerním představením na to, aby si ho všímali. Vyhýbal se jakémukoliv očnímu kontaktu a ubíral se dál do hlubin stavby. Ze sálu k němu doléhaly tlumené tóny orchestru.

Náhle se ocitl přímo v prostoru za scénou a hudba zesílila. Všude kolem hekticky pobíhali lidé a starali se o stovky věcí najednou, aby se podívaná vydařila, jak má. Režisér prskal příkazy na skupinku nešťastných členů divadelního štábu, všichni vypadali nervózně a rozrušeně.

Příliš mnoho lidí. Tohle není nejlepší místo. Muž rychle kráčel dál. Vrazil do dalších dveří a zamířil k červenému koberci. Mnohem lepší. Dlouhou chodbu lemovaly řady dveří oddělených vysokými porcelánovými vázami s dekorativními květinami; na jejím konci stála pohledná žena v dlouhé žluté róbě obklopená dvěma muži. Vetřelec vklouzl do místnůstky s výlevkou v jednom rohu a mopy a kbelíky ve druhém a pootevřenými dveřmi trojici sledoval. Konečně se rozloučili.

Vyšel z úklidové komory.

„Co tady děláte?“ ozval se hlas.

Muž se pomalu otočil. Uvaděč byl o dobrých pár centimetrů menší než on. Shlédl k němu, ale nic neříkal. Hlavu držel přitisknutou ke hrudi, tak aby mu kšilt zakrýval větší část obličeje.

„Tahle část je vyhrazená personálu a účinkujícím,“ vyštěkl uvaděč. „Prosím, odejděte.“

Vetřelec překotné italštině nerozuměl, ale pochopil, co se po něm chce. Neznatelně zvedl bradu a uvaděč vytřeštil oči. Nedokázal si pomoct. Většina lidí na jeho obličej reagovala se stejným odporem – proto muž čapku málokdy sundával.

Uvaděč na něj zíral s otevřenými ústy a vetřelec mu položil ruku na rameno. „Něco vám vysvětlím,“ pronesl anglicky a postrčil zaměstnance ke kraji chodby do stínu poblíž úklidové komory.

Zabil jej tiše a rychle. Zvolil jednoduchý způsob, který po sobě nezanechával žádné stopy krve, tělo opřel o zeď v komoře a neslyšně zavřel dveře. Zamkl klíčem, který vytáhl z druhé strany, a pak jej vhodil do květináče.

Pokračoval chodbou, až došel ke dveřím, které hledal. Bylo na nich její jméno. Ustoupil ke straně, vytáhl telefon a jediným tlačítkem vyvolal z paměti přednastavené číslo. Zahlaholil něco do sluchátka a pak už jen čekal.

66

Ben mrkl na hodinky a zhltl poslední kapky whisky. Sedělv baru úplně sám a najednou jej přepadl pocit viny, že z představení odešel. Zdržel se trochu déle, než měl v plánu, a Leigh se každou chvíli vrátí na scénu. To si nechtěl nechat ujít.

Spěchal zpátky po červeném běhounu, nahoru po schodišti a zahnutou chodbou k několika dveřím, jež vedly do soukromých lóží. Všechny vypadaly stejně – potažené červeným sametem, vsazené do červené zdi. Kvapně našel svoje číslo a vklouzl dovnitř. Usadil se do křesla a upřel zrak na jeviště. Přišel právě včas.

Opera vstoupila do druhého dějství a Královna noci se znovu objevila na scéně. Došla do středu jeviště a začala zpívat o lásce, smrti a pomstě. Byla to silná árie.

Ale něco nesedělo.

Ženin hlas. Jasný, energický soprán měl rozhodně světovou úroveň, ale postrádal Leighinu hloubku a vášnivý nádech, to všechno, co Bena rozechvívalo od hlavy až po konečky prstů.

Zamračil se. Na sedadle vedle něj leželo divadelní kukátko, které mu Leigh půjčila. Zvětšení se nemohlo srovnávat s armádním dalekohledem, ale na to, aby si Ben zblízka prohlédl tváře herců, kukátko stačilo. Přiložil miniaturní okuláry k očím a zaostřil na Královnu.

Měla na sobě stejný kostým a byla stejně nalíčená. Ale nebyla to Leigh. Árii zpívala jiná žena.

Všichni byli unesení. Leigh musela po svém prvním výstupu absolvovat několik setkání; kostymérka zkontrolovala šaty, kadeřnice účes, stylistka líčení. Do zákulisí se pod nějakou záminkou vloudil i televizní reportér a chtěl ji nalákat do své televizní talk show; Leigh ho slušně odbyla. Operní producent ji vychvaloval do nebes a spousta diváků na ni čekala s pugéty. A to ještě představení neskončilo.

Do toho všeho přiběhl za scénu zadýchaný poslíček a s urgentním vzkazem ji vyrušil z hovoru s nadšeným producentem. Její manžel volal na recepci – potřebuje s ní nutně mluvit o něčem důležitém. Ne, neřekl o čem. Jen že se jedná o soukromou záležitost, a tak nechce chodit do zákulisí. Má za ním přijít do šatny. Prý to nepočká. Poslíček se zatvářil omluvně – vyřizuje jen, co mu pan Hope nařídil.

Leigh se omluvila producentovi a zamyslela se. Tohle je divné. Proč by ji chtěl Ben vidět? Na to, aby běžela do šatny a zpátky, přece nemá čas – bludištěm chodeb je to snad kilometr daleko. Ale jestli říká, že je to naléhavé…

„Máš přesně čtyři minuty,“ pronesl varovně režisér.

„Budu tady, Claudio.“

„Tři minuty a padesát devět vteřin.“

„Budu tady.“

Vyběhla ze zákulisí. V dlouhých splývavých šatech se neutíkalo zrovna nejlépe. Chodby byly úplně prázdné a za pár chvil už Leigh stála u své šatny.

Domnívala se, že ho najde přede dveřmi. Jinak nevěděla, co čekat. Udělalo se mu zle? Spatné zprávy? Ukradli auto? Vyhořel jim dům? To se mu vůbec nepodobalo, nepanikařil snadno.

Přede dveřmi však nestál; nebyl tam vůbec nikdo. Chodba byla, tak jako jinde, úplně opuštěná – a zcela ponořená do tmy. Celá řada lampiček připevněných ke stěně vypověděla službu. Leigh přistoupila k jedné z nich a zkusila vypínač; fungoval správně. Někdo však vytáhl žárovku. Přešla ke druhé a sáhla pod stínítko. I tady žárovka chyběla.

Udělala pár kroků zpět po červeném koberci a vzala za kliku své šatny. Dveře nešly otevřít – před představením je zamkla a Ben neměl klíč. Tak kde může být?

Zbývalo doslova pár minut, než se po ní začnou shánět v zákulisí. Už nemůže čekat, budou se muset sejít později. Obrátila se a chtěla se rozběhnout nazpátek.

V tu chvíli jí na ústech přistála dlaň ve studené kožené rukavici a do paže se jí zaryly silné prsty.

67

Ben se tlačil chaotickým davem v zákulisí. Královna noci dozpívala svůj part a právě se vracela postranní částí jeviště. Ben se k ní okamžitě rozběhl. „Kdo jste?“ vyhrkl. Žena na něj překvapeně zamrkala.

Náhle mu někdo stiskl rameno. Zprudka se otočil a spatřil podsaditého muže s dlouhými kudrnatými šedivějícími vlasy staženými v culíku, jenž mu nervózně hleděl do očí. „Claudio,“ vydechl, když si uvědomil, že se dívá na režiséra.

Muž se kousal do rtu. „Kde je?“ otázal se. Anglicky mluvil perfektně.

„To jsem se vás zrovna chtěl zeptat,“ opáčil Ben.

Režisér se zatvářil zmateně. „Váš vzkaz přece…“

„Jaký vzkaz?“

„Volal jste na recepci a chtěl jste, aby za vámi Leigh přišla do šatny.“

„Kdy to bylo?“

„Tak před pěti minutami. Běžela za vámi, ale ještě se nevrátila. Hledáme ji všude jako blázni. Museli jsme za ni splašit záskok.“ Pohodil rukou k mladé sopranistce v Královnině kostýmu, která nejistě přešlapovala opodál. „Tohle je Antonella Cataldiová, náhradnice.“

„Budu muset jít,“ špitla zpěvačka. Claudio kývl, dívka vrhla poslední pohled na Bena a zmizela v tlačenici.

Režisér podrážděně zamlaskal. „Kde může být? Něco takového ještě nikdy neudělala.“

„Já jsem jí žádný vzkaz neposlal,“ řekl Ben.

Claudiovi spadla čelist. „A kdo teda?“

Ben neodpověděl. Dávno už se prodíral prostorem za scénou do chodby, jež vedla k šatnám účinkujících.

V části před Leighinými dveřmi bylo šero. Ben zkusil vzít za kliku. Zamknuto. Teprve teď jej dohnal i režisér; byl celý uřícený a tváře se mu leskly potem. „Tohle je šílené,“ zasípal. „Kam mohla jít?“

Ben odstoupil ode dveří, udělal dva rychlé kroky dopředu a napřáhl pravou nohu. Podrážka narazila do dřeva asi metr a půl nad zemí. Dveře se rozletěly a práskly do zdi. Ze zárubně se odštípla dlouhá tříska.

Stěny šatny byly potažené tmavomodrým saténem. U jedné z nich stál toaletní stolek plný cetek, se zrcadlem lemovaným bodovými světly. U druhé velké odpočívací křeslo, na němž ležely úhledně poskládané Leighiny věci. Na háčku přišroubovaném z vnitřní strany dveří visel její kabát a přes opěradlo židle u toaletního stolku kabelka. Boty měla vyrovnané na předložce a rozečtená knížka se válela na odkládacím pultíku. Jinak však byla šatna prázdná.

„Tak kam sakra šla?“ tázal se Claudio, který vypadal každou vteřinou ustaranější.

Ben vyběhl do chodby. O kus dál spatřil na červeném koberci cosi tmavého. Přičapl a vzal věc do ruky. Byla to stříbrnočerná koruna Leighina operního kostýmu. Pozorně se na ni zadíval. Nic zvláštního. Až na to, že zmizela její nositelka.

„Přece musí existovat nějaké vysvětlení,“ drmolil Claudio, jenž se z rozčilení potil po celém těle.

„Vysvětlení je jednoduché. Ten vzkaz,“ ucedil Ben.

„Ale kdo by jí ho posílal, když ne vy?“

„No, já jsem to rozhodně nebyl.“ Ben ukázal prstem do chodby, za místo, kde ležela koruna. „Co je tam dál?“

„Další šatny, nějaké sklady, kanceláře. Únikový východ. A schody do suterénu.“

„Kdo ji viděl naposled?“

„Já,“ odvětil režisér. „Řekl jsem jí, aby si pospíšila, a ona odpověděla, že se hned vrátí. Nechá…“

V kapse se mu rozezvonil telefon elektronickou melodií nějaké klasické skladby. Claudio ho vytáhl a odklopil. „Barberini,“ ohlásil se. Pak jen mlčky naslouchal. Po chvilce mu vyjelo obočí a očima šlehl po Benovi. Pak mu podal telefon.

„Pro vás,“ hlesl.

68

Bena by nikdy nenapadlo, že ten hlas ještě kdy uslyší. Avšak sluch ho neklamal. Zněl trochu jinak, nezřetelně a zkomoleně, jako by měl muž něco s ústy. Přesto Ben na druhém konci linky jasně rozeznal Jacka Glasse.

„Dobře víš, kdo volá,“ řekl Glass.

Ben nereagoval.

„A taky víš proč,“ pokračoval hlas.

Ben stále mlčel.

„Mám něco, co ti patří. Sejdeme se venku.“

„Kdy?“

„Teď. Hned teď, Hope.“

Ben zaklapl telefon. „Tohle možná budu potřebovat,“ utrousil a strčil přístroj do kapsy. Claudio neprotestoval.

Ben se pustil chodbou. Proběhl kolem koruny a utíkal dál.

Nedovřené postranní dveře bouchaly do zárubně. Vykročil do noci a do ledové mlhy, jež se vznášela nad Benátkami. Na nebi nezářila jediná hvězda. Vysoké drsné zdi domů lemujících úzkou ulici odrážely jeho kroky hlasitou ozvěnou a rozléhalo se v nich šumění a klokotání vody v kanálech, která šplouchala o staré kamenné břehy a boční stěny domů.

Pádil na náměstí, bílé kamenné schody a sloupy budovy Teatra Fenice nechávaje za zády. Přímo před ním se nacházela kamenná přístavní hráz.

Jack Glass stál těsně u okraje ve světle pouliční lampy. V matné záři se vznášel jemný mlžný opar.

Muž měl paži omotanou kolem zpěvaččina krku a dlaní v černé rukavici jí zakrýval ústa. Leigh poulila oči strachem, vlasy přilepené k obličeji.

Ve druhé ruce svíral Glass vojenskou dýku Ka-Bar hojně využívanou armádou Spojených států. Měla dvaceticentimetrovou čepel z tvrzené uhlíkové oceli a dvojsečnou špičku. Ostří držel u Leighina žaludku.

Ben přistoupil o krok blíž a zadíval se do Glassova obličeje skrytého pod kšiltem.

Byl úplně znetvořený. Chyběl mu nos, měl jen jedno oko a žlutočerná zkrabatělá pokožka ještě stále místy praskala a mokvala. Jeden koutek úst měl svěšený dolů, kůže mu volně plandala a ze rtů nezbylo téměř nic.

Benem projelo zděšení, když si vzpomněl na výbuch vrtulníku. On a Clara se dostali ven a utekli závějí do bezpečí. Dvě vteřiny nato stroj explodoval. Dvě vteřiny. Možná dost na to, aby se člověk stačil vyškrábat z kokpitu. Ale už ne dost na to, aby unikl žáru.

Udělal další krok směrem ke dvojici. Jak se pomalu přibližoval, Glassovi se roztáhla ústa ve šklebu, jenž měl být úsměvem. „Tak se zase setkáváme,“ ucedil nakřáplým hlasem.

„Pusť ji, Jacku. Nemá to smysl.“

Glass se pousmál a přitiskl nůž těsně k ženině kůži. Leigh sebou zacukala.

Ben sebou trhl a ustoupil o krok zpět. „Co chceš?“ sykl.

„Vzals mi můj život, Hope,“ řekl Glass. „A tak teď já vezmu něco tobě.“

„Chceš zaplatit?“ nadhodil Ben. „Dám ti, o co si řekneš. Zaplatím ti plastiku obličeje. Cokoliv, co budeš chtít. Jenom ji nech jít.“

„Ty to nechápeš!“ zařval Glass. „Já nechci peníze!“

Benovo srdce sevřela ledová pěst. Takže ne únos. „Kroll je mrtvý,“ konstatoval. „Je po všem. Pusť ji a zmiz odsud. Nepůjdu po tobě.“

Glass se jen usmíval.

„Prosím,“ naléhal Ben a znovu udělal krok k nim. „Nech ji jít.“

Stále ten rozšklebený úsměv.

„Slibuju, že tě nikdo nebude pronásledovat,“ pokračoval Ben. „Pomůžu ti. Dostanu tě, kamkoliv budeš chtít. Teď se ale musíš rozhodnout správně. Nech ji jít.“

Glass se zakřenil.

„Vezmi si mě,“ řekl Ben. „Na mně nezáleží. Já místo Leigh. Pusť ji.“

Z náměstí utopeného v mlze se vynořil mladý pár a za ním početnější rodina. Kdosi z nich ukázal před sebe. Ozval se ustrašený výkřik. A pak další.

Právě to Bena děsilo ze všeho nejvíc. Ze Glassovi už je všechno jedno.

„Nech ji jít!“ zaječel zoufale. Narůstala v něm beznaděj.

Glass se pořád zubil a Leigh sebou zaškubala.

Setkali se pohledem. Ben se zadíval do jejích očí a v duchu jí dal slib. Teď už se jen modlil, aby se mu podařilo ho splnit.

„Tohle je pro tebe, Hope!“ zaskřehotal Glass.

Ben spatřil ve zohavené tváři záblesk dychtivého soustředění a přesně věděl, co přijde. Viděl, jak prsty v černé rukavici zesilují sevření kolem kožené rukojeti dýky. Stále pevné svaly mužovy pravé paže a ramene se napjaly.

„Ne, ne, ne…!“

Ruka se mihla vzduchem. Nůž zajel do masa a Glass zarýval klouby prstů do ženina břicha. Leigh ztuhla a ostře se nadechla – to překvapené zalapání po dechu, když člověku vnikne studená čepel hluboko do těla. Ben je neslyšel poprvé.

Glass ženu lhostejně pustil. Padala jako loutka, které přeříznou provázky. Kolena se jí podlomila a zhroutila se k zemi s nožem zaraženým v břiše až po jílec.

Náměstím se rozlehl ženský křik.

Glass vrhl na Bena poslední pohled a dal se na útěk. Ozvěna jeho kroků v jedné z bočních uliček rychle slábla.

Ben přiskočil k manželce a klesl vedle ní na kolena. Ležela na zádech, nohy a ruce rozhozené na ledovém kameni, a vykašlávala chuchvalce krve. Operní kostým se barvil doruda. Ben ji chytil do náručí, dlaně a tváře zamazané od životodárné tekutiny. Nemohl nic dělat. Přiběhli k nim lidé z náměstí, někdo znovu šokované zaječel, mladá dívka si přitiskla dlaň k ústům.

„Zavolejte doktora! Sanitku!“ zařval na ně Ben. Popelavě bledé obličeje shlížely ke dvojici na přístavní hrázi. Kdosi vytáhl mobilní telefon.

Pokoušela se promluvit, ale z úst jí nic nevyšlo. Přitiskl svou tvář na její. Otřásla se křečí a oči se jí protočily dosud netušeným strachem. Držel ji pevně v náručí. Nechtěl ji ztratit.

Ale nedokázal tomu zabránit.

„Miluju tě,“ šeptl.

Neslyšně něco odpověděla.

Stále ji držel u sebe a cítil, jak jí slábne pulz a zpomaluje se. Už ho téměř nemohl nahmatat. A pak mu jen bezvládně ležela na rukou.

Zatřásl s ní. Klečel v kaluži krve, byla všude kolem nich.

„Sanitka je na cestě,“ pronesl kdosi dutě za jeho zády.

Nic. Žádný pulz. Oči otevřené a z úst nevycházel žádný vzduch.

Znovu se ženou zatřepal. „Bojuj!“ zakřičel. „No tak, nevzdávej se!“ Krev na jeho tvářích se mísila se slzami. Řinuly se dolů a dopadaly na její obličej.

„Je mrtvá,“ zašeptal někdo.

Ben zabořil Leigh hlavu do ramene. Měla teplou, hebkou kůži. Ramena se mu otřásala. Pevně ji stiskl a houpal ji v náručí.

„Je mrtvá,“ opakoval hlas a Ben ucítil na rameni lehký dotek dlaně. Vzhlédl. Díval se na mladou blondýnku; měla křečovitě stažený obličej a z očí jí tekly slzy. Poklekla vedle něj a vzala ho za ruku. „Jsem zdravotní sestra,“ řekla mu anglicky. „Je mi to moc líto. Je mrtvá. Nemůžete nic dělat.“

Ben zůstal klečet, hlavu svěšenou na hrudi. Žena natáhla paži a zatlačila Leigh oči. Někdo jiný přes ni přehodil vlastní kabát. Přihlížející plakali; postarší žena se pokřižovala a odříkala tichou modlitbu.

Z opery začali vycházet další lidé a kolem nich se rychle srotil hustý dav. Ozývaly se výkřiky zděšení a pár diváků zmínilo jméno hvězdy večera. Vzápětí z budovy vyběhl Claudio, dlaně na obličeji. V dálce se rozezněly sirény a kvílení sílilo.

Pak náhle všechno ztichlo a Benova mysl se uklidnila. Neslyšel žádný hluk a viděl jen jediné. Otevřel oči, bělma protkaná rudými žilkami. Vstal a naposled sklopil zrak k Leighině tělu skrytému pod kabátem.

Dav se jako zázrakem rozestoupil. Provázely ho soucitné pohledy, dotýkaly se ho cizí ruce, rty se pohybovaly.

Prošel mezi nimi. Bezděky vzhlédl a v jednom okně spatřil postarší ženu, jež se máváním snažila upoutat jeho pozornost. S rozčileným výrazem ve tváři divoce gestikulovala a prstem ukazovala do potemnělé vedlejší uličky. Ben pochopil.

Přidal do kroku a pak se pustil do běhu. Hbité kroky pleskaly o dlažbu a hlasitě se rozléhaly v křivolaké, ponuré úzké ulici.

69

Glass v plném tempu dlouho běžet nevydržel. Zranění, která utrpěl ve Vídni, byla stále příliš čerstvá a on se ještě plně neuzdravil. Rameno ho nesnesitelně bolelo a oslabovalo ho.

Benátské postranní uličky tonuly ve tmě a byly úplně opuštěné. Hustá mlha halila město do neproniknutelného hávu, což hrálo v jeho prospěch; bude se moci nepozorovaně vypařit. Pak si najde nějakou noru, zaleze dovnitř a zotaví se. Počká, až tělo znovu nabere síly. Přál si, aby Ben Hope celou tu dobu protrpěl. Potom se vrátí a dorazí ho. Udělá to pomalu a pořádně, bez jediné chybičky. Tak jak by to udělal už dávno, kdyby mu to ten pitomec Kroll nepřekazil.

Voda šplouchala přes okraj kanálu. Glass pajdal dál. Přes chuchvalec mlhy spatřil klenutý můstek; pod ním vedlo pár schodů k hladině. Opatrně se po nich belhal dolů, navlhlý kamenný povrch byl nebezpečně kluzký. Staré zdivo z neopracovaného kamene pokrývala při hladině vrstva slizkého, zelenočerného špinavého mechu.

Přivázaný člun se pohupoval v temném stínu. Glass na něj přelezl a zatáhl za startovací šňůru přívěsného motoru. Stroj se s bubláním probudil k životu. Glass se chopil kormidla, odrazil se od břehu a natočil bárku žádaným směrem. Za ním zůstávaly jen zčeřené bílé vlnky. Po pár stech metrech plavby úzkým kanálem mine náměstí svátého Marka a za ním propluje do otevřených vod Gran Canal.

Pak odsud konečně zmizí. Pět minut – a slehne se po něm zem.

Slábnoucí vrčení motoru ještě dolehlo k Benovým uším. Doběhl právě ke klenutému můstku. Srdce mu divoce bušilo a v bocích jej píchalo bolestí. Na hladině uviděl zbytky zpěněné brázdy, jež se rozplývaly Ve vodě; pěna už se tříštila o kalem pruhované koryto kanálu.

Uháněl dál. Před očima viděl jediné a na nic jiného se nesoustředil. Později, až na něj plně dolehne bolest a žal, to bude jiné. Neunikne trápení. V dané chvíli však na tyto pocity v jeho mysli nezbývalo místo.

Glass je určitě ve člunu, nikam jinam utéct nemohl. Jestli se mu podaří proplout úzkými kanály až na otevřené moře, zase mu zmizí.

Mlhu prorazil pruh jasného světla a zároveň s ním se ozvalo předení silného lodního motoru se dvěma šrouby. U gumových bójek lemujících stěnu kanálu se kolébal moderní člun s laminátovým trupem. Ben k němu vyrazil.

Muži mohlo být kolem třiceti. Na sobě měl elegantní šaty a byl pečlivě upravený. Vypadal jako někdo, kdo vlastní dobrou, rychlou loď, umí ji výborně řídit, je na ni náležitě hrdý a svědomitě se o ni stará. Když spatřil Bena, jenž se znenadání vynořil z mlhy, ztuhl. „Potřebuju váš člun,“ vyhrkl Ben italsky. „Vrátím vám ho, až skončím.“

Muž neprotestoval. Třicet vteřin nato loď jako šipka vyrazila dopředu a za sebou nechávala zvířené vlnky ve tvaru velkého V. Ben přidal plyn a rychle ujížděl temným kanálem.

Dorazil k ústí kanálu. Glass nikde. Hustým oparem problikávaly kužely světla a odrážely se jako hvězdy na černé hladině široké vodní plochy, jež se před ním rozléhala. Snad stovka lodí plula za svým cílem. I za hluboké zimní noci zůstávaly Benátky důležitou vodní dopravní tepnou.

Ben vyrazil na otevřenou vodu. Navalil se na něj chuchvalec mlhy a náhle neviděl dál než na pár metrů dopředu. Mžoural na tmavou hladinu a ledový opar se mu zarýval pod kůži. Loď se nejistě táhla, nevěděl, kam ji nasměrovat.

Glass nikde.

A pak ve tmě náhle zaburácel přívěsný motor. Rachot provázelo pleskání hladkého trupu o vodu. Bena oslepila prudká záře; instinktivně zvedl ruce, aby si zastínil oči.

Rána jej málem srazila z lodi.

Glass prorazil čelem člunu Benovu příď. Laminátové třísky se rozletěly do všech stran, jak se plavidla zařezala do sebe. Zůstala spojená v pravém úhlu a řev motoru ještě zesílil, když šroub Glassova stroje vyletěl do vzduchu.

Útočník se vrhl na Bena jako divoké zvíře. Prudký úder Benovivyrazil dech a srazil jej na záda na dno lodi. Glass se nad ním tyčil jako hora.

Zaklesnuté čluny se otáčely na místě. Hladinu čeřila bílá pěna, motor ve vzduchu nespokojeně vřeštěl a zničenou přídí rychlého člunu dovnitř proudila ledová voda. Do tří vteřin už sahala Benoviaž ke hrudi. Rychle se potápěli.

„Chtěl jsem tě nechat ještě chvíli žít,“ zahalekal Glass přes hřmění motoru. „Vypadá to, že to byla chyba.“

Ben lapal po dechu. Glass se sehnul, popadl ho za límec bundy a vytáhl jej na nohy. Popálený obličej se v matném světle člunů křivil jako obraz z hororu.

Široké zkrabatělé čelo sebou náhle prudce trhlo a mířilo na Benův obličej. Ben na poslední chvíli uskočil a zasadil kolenem ránu do soupeřových slabin.

Útočník zavrávoral. „Bolest?“ zakřičel. „Tou mě nedostaneš!“ Stále se držel na nohou. Rozběhl se na Bena a postrčil ho blíž odkrytému šroubu. Rotující kov zařinčel Benovi kousek od hlavy a zvířený vzduch mu čechral vlasy. Ramenem mu projela ostrá lopatka a následně palčivá bolest.

Vzepřel se a vykopl. Glass zahekal. Svalili se a pokračovali ve zběsilém zápasu na dně potápějící se lodi. Glass získával převahu. Tlačil Bena do vody, prsty omotané kolem jeho krku, palce pevně přitisknuté k průdušnici.

Z Benových úst pod hladinou stoupaly bubliny. Zoufale se snažil vykroutit se z útočníkova sevření, jenže Glasse hnala zuřivá energie a on slábl. Nezvládne to. Utopí se.

Pak však na obou mohutných tlapách nahmatal malíky. Glass mu stále svíral hrdlo. Ben zabral a trhnutím zvrátil hromotlukovy prsty ke hřbetu ruky. Oba zároveň, křup křup, pravý i levý.

Glass zařval a pustil ho. Benova paže vyletěla z vody a praštila netvora tam, kde míval nos.

Karta se obrátila. Ben se vyškrábal na nohy a po pás ve vodě přišpendlil koleny Glasse ke dnu. Chňapl mužovu hlavu a praštil s ní o roztříštěný laminátový bok člunu. Ozvalo se prasknutí. Udělal to znovu. Další prasknutí a z hlavy vytryskla krev.

Zabít Jacka Glasse nebylo snadné. Tentokrát si Ben musel být jistý. Znovu ho udeřil. „Zabils ji!“ ječel. „Tys ji zabil!“

Dno lodi se ponořilo o dalších dvacet třicet centimetrů hlouběji. Rotující vrtule se zabořila do hladiny a rozprášila do vzduchu vodní pěnu. Vzápětí zmizela obě plavidla pod vodou a Ben se náhle ocitl bez opory. Naprázdno šlapal vodu. V obleku a společenských botách měl co dělat, aby se udržel nad hladinou.

Glassova hlava vystřelila z vody o půl metru dál. Hromotluk lapal po dechu, zohavené rty stažené přes zuby.

Ben napřáhl paži a zatlačil protivníkovu hlavu zpátky do ledové masy. Glass kopal nohama, vzpíral se a znovu se vynořil.

Ben udeřil muže pěstí a opět ho zatlačil pod vodu, ruku pevně na jeho temeni. K hladině stoupaly vzduchové bubliny. Glass stále máchal nohama i rukama, ale zjevně mu ubývalo sil.

Ben ho nepouštěl.

Útočník pomalu přestal bojovat. Proud bublinek se ztenčil.

Ben ho stále držel pod hladinou.

Náhle z vody vystřelila mužova ruka, dávno bez černé rukavice. Zhyzděné prsty zachňapaly ve vzduchu – a pak paže bezvládně pleskla zpátky do vody.

Ben cítil, jak napětí pod jeho rukou povolilo. Glassovo nehybné tělo se nadneslo dmutím vlny; zbylé oko snad naposled mrklo, ústa se otevřela a vyšla z nich jediná bublina. Pomalu vystoupala k hladině a praskla.

Pak ještě jedna. Menší.

A pak už nic. Glass měl ve tváři uvolněný výraz, paže rozhozené do stran, prsty pokroucené. Ochablé tělo se vznášelo na vodě, oko upřené k nebi.

Ben muže pustil a díval se, jak tělo mizí do černé tmy.

K místu se rychle blížilo kvílení sirény policejního člunu. Kužely silných baterek prohledávaly hladinu vody.

Glass byl konečně pryč. Ben se nechal nadnášet mrazivou vodou, téměř se nehýbal. Jen prázdnýma očima civěl do temné hlubiny.

Myslel na Leigh. Na svou nádhernou manželku. A přepadla jej palčivá bolest.

Odkopl se z místa a plaval ke břehu.

POZNÁMKA AUTORA

Vzhledem k tomu, že jsem se sám věnoval klasické hře na klavír a hudba je mým celoživotním zájmem, Mozartův příběh jsem samozřejmě znal. Vždycky mě hluboce fascinoval a časem mě napadlo, že by ze záhadných okolností provázejících jeho smrt mohl být vynikající námět na román.

V posledních dvou stoletích se objevilo bezpočet teorií o tom, co vlastně Mozarta zabilo. Podle oficiální – a zjevně neprůstřelné

– lékařské verze způsobila jeho smrt akutní revmatická horečka a neexistuje „absolutně žádný důvod“ domnívat se, že byl otráven.

Případ uzavřen? To bych neřekl.

Stačí totiž jen trochu zašťourat pod povrch této záležitosti a je rázem jasné, že ona oficiální verze zdaleka není nevyvratitelná. V průběhu let se objevila spousta diametrálně odlišných lékařských hypotéz. Už jenom kvůli tomu, že lékařské záznamy byly činěny v té době velmi povrchně, je velmi obtížné přesvědčivě dokázat povšechný výrok, že „Mozart nemohl být otráven“. Pravdou je, že něco takového nelze s jistotou prohlásit.

Pro současné odborníky z oblasti medicíny je snadnější přehlížet Mozartovo vlastní přesvědčení, že mu někdo podal „acjua toffana“. Toto byla směs tří smrtících jedů – arzénu, rulíku zlomocného a olova. Název bezbarvé směsi rozpustné ve vodě a bez jakékoliv chuti je odvozen od jména neblaze proslulého italského traviče Giulii Toffany, jenž ji v sedmnáctém století prodával paničkám pod pláštíkem zkrášlovacího prostředku, ale ve skutečnosti spíš jako příhodný prostředek, jímž se mohly vymanit z nešťastného manželství – stačilo přimíchat špetku do manželova pokrmu.

Mezi symptomy Mozartovy smrtelné choroby patřily bolestivé otoky kloubů na rukou a nohou, nesnesitelná bolest žaludku,kolika, selhávání ledvin, zvracení a kožní vyrážka. Trpěl také duševními poruchami – změnou osobnosti, paranoidními přeludy a halucinacemi, obsedantním zájmem o smrt a těžkou depresí. Volně řečeno by tyto příznaky mohly ukazovat na revmatickou horečku, streptokokovou infekci či jinou podobnou diagnózu, s nimiž lékaři za ta léta přišli.

Faktem ale také zůstává, že tyto symptomy podivně přesně odpovídají souhrnu toxických účinků tří smrtelně jedovatých složek aqua toffana – halucinace a přeludy, přehnaná úzkost a rozrušení, posedlost smrtí, deprese a změna osobnosti, intenzivní bolest žaludku a kolika, selhávání ledvin, bolestivé otoky kloubů a končetin, kožní vyrážka a podobně. Malé dávky podávané v delším časovém údobí mohly přivodit přesně takovou pomalou smrt, jakou si protrpěl Mozart. Sám skladatel věřil, že jej někdo otrávil až šest měsíců před tím, než skonal – což se sotva slučuje s akutním onemocněním, které by dokonalo své smrtící tažení během pár dní. Mozartův syn Carl Thomas rovněž později tvrdil, že jeho otce někdo úmyslně otrávil.

Pravdu se nikdy s jistotou nedozvíme, avšak úvahy nechávám na vás…

Řekněme, že existují dostatečné důvody pro to, abychom se domnívali, že byl Mozart skutečně otráven. Na koho bychom pak měli ukázat? Oblíbená teorie zpopularizovaná divadelní hrou Petera Schaffera Amadeus a veleúspěšným stejnojmenným filmem praví, že Mozarta mohl otrávit jeho rival skladatel Antonio Salieri. Tento názor se však objevil dávno před tím, než Amadeus spatřil světlo světa – Puškin na dané téma složil báseň a Rimskij-Korsakov dokonce operu nazvanou Mozart a Salieri.

Udělal to tedy? Nikdo to nemůže stoprocentně vyvrátit. Z historických pramenů se dozvídáme, že duševně chorý Salieri se sice později ke zločinu přiznal, avšak nikdy za něj nebyl potrestán a svou výpověď měnil tak často, že jeho doznání nakonec nikdo nebral vážně.

Podle další rozšířené teorie, s níž v tomto příběhu seznamuje Bena Hopea Leigh Llewellynová, mohli Mozarta zabít zednáři za to, že v opeře Kouzelná flétna vyzradil jejich tajemství. Jak však v knize praví profesor Arno, tato verze je v přímém rozporu s Mozartovým postavením v lóži – byl hvězdou zednářského hnutí a významnou postavou, pokud jde o vztahy s veřejností, v době, kdy se zednáři ocitali na černé listině vládnoucí vrstvy.

Mozartovské spiknutí je dílo smyšlené. Čím hlouběji jsem však při svém výzkumu pronikal do historie, tím více jsem nabýval dojmu, že do skladatelova skonu mohly být zapleteny síly mnohem hrozivější, s dalekosáhlým politickým vlivem. Mocná vazba zednářů na revoluční hnutí, která probíhala na konci osmnáctého století ve Francii a v Americe, byla mezi aristokratickými panovníky po celé Evropě skutečně zdrojem velkých obav. A stejně tak je neoddiskutovatelným faktem, že vídeňská tajná policie dostala od císaře přímý rozkaz zednáře sledovat – a nakonec je také vymýtit. Je vysoce pravděpodobné, že jakožto veřejně známá osobnost se strmě rostoucí popularitou a otevřeně podporující zednářské prorevoluční ideály byl Mozart považován za obrovskou hrozbu, a byl by tedy pochopitelným cílem.

Je to pouze smyšlený příběh. Stalo se to doopravdy tak, jak píši? Odpověď opět nechávám na čtenáři.

Já svůj názor mám.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai