Lovec

přízraků

Jiří Markovič / Viktorín šulc

Lovec

Přízraků

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

.

Zvláštní poděkování Dr. JUDr. Miroslavu Zámiškovi za významnou

 pomoc při realizaci této publikace.

Copyright © Jiří Markovič, Viktorín Šulc, 2008

Photos and copy photos © Vlasta Luťanská, 2008

Cover © Josef Kroupa, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-59-2

Věnování

Tuto knihu věnuji své milované manželce Evě, která mě provází

většinu mého života, třebaže to se mnou občas nemá lehké. Knihu

dále věnuji našim dětem Monice a Jirkovi, kterým jsem se kvůli

práci nemohl věnovat tak, jak bychom si asi všichni přáli.

Jiří Markovič

I. Záhada Prokopského údolí

Na jinonickém hřbitově probíhal toho dne pohřeb místního holiče Hettnera. Smuteční tóny provázely rakev vynášenou z kostelíka svatého Vavřince.

Jen málo lidí, kteří se přišli rozloučit s nebožtíkem, zahlédlo, jak kolem nízké hřbitovní zdi prochází, směrem k blízkému lesíku Punčocha, dvojice třináctiletých děvčat.

Byli to poslední svědkové, kteří viděli Janu Unčovskou a Jarmilu Kamenovovou na živu...

Kromě vraha.

Psalo se pondělí 8. července 1968.

Léto bylo horké počasím, ale taky politikou. Před dvanácti dny vyšel v tisku elektrizující text Dva tisíce slov. Neshody mezi Československem a ostatními zeměmi Varšavské smlouvy nabývaly na zlověstných obrátkách.

Takzvaný obrodný proces, vítaný, ale v podstatě naivní dubčekovský pokus o socialismus s lidskou tváří, měl před sebou už jen pár týdnů trvání. A jen málokdo tušil, že v poslední srpnové dekádě přijede na hlavních sovětských tanků dlouhá, více jak dvě desetiletí trvající okupace, nazývaná typicky normalizačním slovníkem jako dočasná...

Jenomže pokud jste rodič třináctileté, jinak svědomité a poslušné dcery, která se navzdory přibývajícímu večeru pořád nevrací z koupaliště, vykašlete se zvysoka na politiku a začnete se po holce shánět!

A jelikož se ztratila děvčata dvě, paralelní pátrání se brzy slila v jedno. Matky pohřešovaných Jany a Jarmily nejprve obešly místní omladinu. Výsledek byl znepokojivý - nikdo z kamarádů dnes odpoledne v Prokopském údolí na koupališti ani jednu z dívek neviděl!

Pracovníci místní Veřejné bezpečnosti se zachovali profesionálně, možná až příliš profesionálně: Odmítli - prozatím - vyhlásit pátrací akci jenom proto, že si dvě puberťačky v horkém prázdninovém dni protáhly večerku.

Zkušenosti policistům napovídaly, že většina podobných „zmizení“ končí pokorným návratem s výmluvami, slzičkami nebo prosíkem, občas i nějakou tou úhonou na panenském pelu. To přece každý ví, že teplé noci kladou dívčí poctivosti všelijaké nástrahy. Takový je už holt život - bez ohledu na střídající se politické režimy, či beztak již velké penzum rodičovských starostí...

Jenomže tohle byl - dvojnásob bohužel - jiný případ!

Po desáté hodině večerní, už za hluboké tmy (tzv. letní čas prodlužující den o šedesát minut, naposledy aplikovaný za druhé světové války, upadl tehdy v hluboké zapomnění úřadů i lidí) začala neoficiální pátrací akce místních občanů.

Hledání se logicky zaměřilo na jedinou cestu, která ke koupališti vedla: Tedy kolem hřbitova, pak zvolna dolů mezi poli a loukami, až k rychlému srázu u lesíku Punčocha (správně „V Punčoše“, ale mezi lidmi se vžilo spíš první jméno) s vyšlapanou strmou cestičkou do skalnatého Prokopského údolí, které protíná kolej železniční trati Praha-Rudná.

V této fázi se už můžeme opírat o výpovědi svědků.

Miroslav Bartáček (nar. 1949): „Prohledávali jsme všechna křoví a tmavá místa cestou k lesu, ale marně. Syn pana Unčovského už zklamaně říkal, že tu holky nejsou, to bysme je přece museli vidět, že půjdeme domů... V duchu jsem s ním souhlasil, ale pan Unčovský řekl, že se podívá ještě do křoví přes cestu u Punčochy. Skutečně do těch míst s panem Škardou odešli. Bylo čtvrt hodiny po třiadvacáté hodině. To vím přesně, poněvadž jsem se podíval na hodinky.“

Rezignující nádech Bartáčkovy výpovědi nabírá vzápětí na dramatičnosti.

„Najednou počal pan Unčovský hrozně křičet: Jéžišmarjá, jsou tu obě! Ale nejsou na živu!’ Všichni jsme tam běželi... Když jsme doběhli na místo, spatřil jsem pana Unčovského, jak klečí na zemi na kolenou, v místech, kde ležela jeho dcera. Rval zoufalstvím rukama trávu a křičel: ,Chudinka moje malá!“‘

Stejná pasáž v podání nešťastného pana Unčovského je v zaprotokolované podobě o poznání střídmější. Tím není řečeno, že by hrůzy obsahovala méně.

Rudolf Unčovský (nar. 1914): „Na jednom místě je v pomyslné stěně hustého lesa otvor. Ale tudy nikdo nechodí, sráz je strmý tak, že neumožňuje chůzi, jedině nebezpečný skok do víc jak metrové hloubky. Přesto jsem otvorem posvítil dolů a viděl jsem ve světle elektrické svítilny, ve vzdálenosti asi deseti metrů, ležet světlé předměty. Oklikou jsem k nim sestoupil a rychle šel blíž... Ve světle jsem rozpoznal, že jde o lidská těla a počal jsem volat: ‚Jsou tady a jsou zabity!‘“

Zoufalý otec se nemýlil.

Přivolaný lékař konstatoval v obou případech smrt, jako velmi pravděpodobnou příčinu smrti označil vnitřní zranění po zásahu střelnou zbraní do životně důležitých míst. Místo tragického nálezu zajistila jinonická Veřejná bezpečnost.

Dorazila samozřejmě taky výjezdová skupina mordparty, tj. vyšetřovatel, operativci a technik pro zajištění stop. Ale vzhledem k noční hodině a těžké přístupnosti terénu odložili kriminalisté ohledání místa činu a jeho širšího okolí na ranní hodiny.

Prostor cesty kolem lesíku Punčocha zůstal po zbytek noci neprodyšně střežený.

Neprodyšně střežený...

„Jestli jsme se báli, že se vrah vrátí na místo činu a bude manipulovat s důkazy?“ usmívala se po více jak třiceti letech někdejší kriminalistická hvězda, emeritní vyšetřovatel major Jaroslav Zahrádka, svým způsobem žijící legenda.

V první půli devadesátých let minulého století hojně navštěvoval smíchovské a vinohradské hospůdky. Nad půllitrem dobrého piva nebo nad panákem vodky - Jaroušek měl obdivuhodný splávek, stejně tak dobře mu chutnalo i jídlo - se nikdy nedal dlouho pobízet k oživení svých profesionálních vzpomínek.

Vždycky se našlo dost posluchačů, kteří starému pánovi, lidsky laskavému, nikoli sentimentálnímu vypravěči o někdejších pražských mordech, doslova viseli na rtech. Případ dvojnásobné vraždy v Prokopském údolí nebyl výjimkou.

„Ne. To jsme se teda nebáli. Protože takovou koninu - sice zajímavou, ale koninu - může vymyslet jedině novinář nebo spisovatel detektivek! Skutečnej život, i ten u mordparty, je totiž mnohem fádnější!“

Zdálo se, že humorný nadhled z majora Zahrádky na chvíli vyprchal. Jako by se mu vracely vzpomínky na místo činu. Nebo - ještě spíš - na týdny a měsíce usilovného, nicméně jalového pátrání, které následovaly. A také na chyby, kterých se kriminalisté tenkrát nevyvarovali.

„Místo jsme hlídali z obav, aby procesí jinonických zvědavců nepošlapalo a neponičilo stopy. U lesíka Punčocha se střílelo, proto bylo jasné, že správně zajištěná poloha každé nábojnice nebo projektilu bude mít velkou cenu!“

Politické uvolnění šedesátých let přiválo na stránky novin i věci dlouhou dobu nevídané, ideově nevhodné, ba přímo zakázané... Mimo jiné horoskopy.

Velké popularitě se tehdy těšil hvězdopravec Hřebačka. Na stránkách čerstvě obnoveného, trampsky zaměřeného týdeníku AHOJ! vycházely jeho předpovědi pro každé hvězdné znamení. Čtenáři, ať už Panny, Štíři nebo Střelci, brali předpovězený osud pro příštích sedm dní vážně, ale převážně nevážně - nicméně málokdo to dokázal ignorovat.

Četly ahojácké horoskopy také Jarmila s Janou?

Nejspíš ano, ale tu drsnou a holou pravdu pro druhý červencový pondělek, poslední den svého krátkého života, by tam stejně nenašly.

Smrt dvou mladých dívek šokovala celou republiku. Prázdniny neprázdniny, informace o případu se rovněž těšily mimořádnému zájmu obyvatelstva. Střídmé seriozní poznatky střídaly o poznání zajímavější dohady a fámy, zrna pravdy i výmyslů byla semleta až na prach.

Bohužel, pana Hřebačku, ani žádného jiného věštce nenapadlo vyzkoumat, v jaké konjunktuře hvězdných sil se nachází člověk, který do případu vraždy v Prokopském údolí zasáhne v budoucnu tak výrazně.

Člověk jménem Jiří Markovič, muž, jehož profesionálním a životním vzpomínkám je věnována celá tato kniha.

„Jako policista jsem pracoval od roku 1966. V době dvojnásobné vraždy v takzvaném Prokopáku jsem byl už rok ženatý a pracoval jsem v Praze. Musím říci, že o případ - přestože ho tehdy byly plné noviny - jsem se moc nezajímal. V mé náplni práce coby obvodního vyšetřovatele z Prahy 10 se ponejvíc střídaly pracovní úrazy a zanedbání povinné výživy.“

To opravdu nezní moc dramaticky!

Oč lépe by se četlo, jak novic kriminalistiky Markovič v ústraní analyzoval každou novou stopu a tajně snil, jak jednou celou kauzu objasní...

„To vás teda musím zklamat,“ směje se nahlas Markovič. „Vždyť já si dlouhou dobu myslel, že k vraždě došlo na Prokopově náměstí na Žižkově!“

Ach jo... S některými hrdiny v knihách literatury faktu jsou vážně potíže.

„Se mnou byly vždycky potíže! V létě 1968 jsem byl pár měsíců vyšetřovatelem. Moc jsem si toho vážil, třeba i kvůli zkušenosti, kterou jsem získal ve Zlatých Horách, kde jsem začínal sloužit: Přijel k nám jednou okresní vyšetřovák z Bruntálu - a všichni, včetně náčelníka, jsme stáli v pozoru! Byla to pro nás pocta, ale taky důvod k obavám, ke zpytování svědomí, jestli jsme někde něco neprošvihli.

Ale zpět k mým pražským potížím. Velel nám jistý poručík Jedlička, správný chlap. Zasedl si ovšem na mě kvůli - poměrně častým - pozdním příchodům do práce. Trestal mne za to, sice ne nějak drakonicky, ale musel jsem si minutová opoždění nadělávat hodinami přesčasu. Tenkrát byla volná jen každá druhá sobota - a to byly přesně dny, kdy jsem byl nucen odkroutit si svoje tresty.

Jednou si mě Jedlička šeredně vychutnal: Ani přes sprint za tramvají jsem nestihl přijít včas do práce. Náčelníkovi jsem se omluvil a příští sobotu šel bez řečí makat. Nechal mě dělat celé dopoledne, a pak se mne se špatně tajenou škodolibostí zeptal - proč jsem dopoledne v práci, když mám volno? Že mě přece za nic nepotrestal!“

To jsou tedy historky! Jak je jenom nazvat?

Nepříliš hrdinské začátky tuctového vyšetřovatele Markoviče? Každopádně: Maršálská hůl je zatím uložena hluboko v torně.

Je úterý 9. července 1968.

Zrodil se případ, který se neodmyslitelně zařadí mezi velké kauzy české kriminalistické historie. Bude ještě po letech přetřásán odborníky, novináři i laickou veřejností, samozřejmě a především vzhledem k tomu, že v pomyslné kolonce jména vraha dlouho zůstane napsáno:

PACHATEL NEZNÁMÝ.

To ale muži svědomitě se pachtící kolem jinonického lesíku Punčocha zatím nemohou vědět.

Protokol ohledání místa činu uvádí jako okamžik zahájení pátou hodinu ranní, tato práce bude skončena v 10.00. Další skupina už operativně vyslýchá svědky, muži zákona nechybí ani na pitvě v Ústavu soudního lékařství ve Studničkové ulici.

Leč po pořádku.

Fotografická dokumentace zachycuje lesík Punčocha v pohledu od Jinonic i opačně. Náhorní plošina s vysokou trávou a kytkami, ukončená už svažujícím se lesem, louky částečně rozdělené nepravidelným pásem keřů. Na dalších stránkách vidíme skalnatý sráz nad údolím s železniční dráhou a koupalištěm těsně pod strání.

Letní idyla na fotkách, třebas jen zdánlivá, každopádně narušená vzdálenými postavičkami v uniformách Veřejné bezpečnosti, je vzápětí střídána krvavou podívanou.

Místo nálezu obou dívek je vzdáleno zhruba šest stovek metrů od venkovní zdi hřbitova. Jana Unčovská leží natažená na zádech, se zakrváceným obličejem, pravou ruku pod hlavou, levou polosvisle od těla. Vysoko vyhrnuté letní šaty umožňují pohled na průstřel hrudníku. Na pravé noze chybí mrtvole střevíc.

U nohou Unčovské leží napolo příčně Jarmila Kamenovová. Její oblečení je komplikovanější: dlouhé kostičkované kalhoty na pásek, slabě proužkovaná košile s dlouhými rukávy. Zato chybí obě boty. Pozice mrtvoly je na břiše, obě ruce nataženy přes hlavu v pozici plavce skákajícího šipku do vody. Také košile Kamenovové je vysoko vyhrnutá...

Popsaný stav oděvu obou obětí ovšem není následkem nějaké zvrhlé, sexuálně zaměřené manipulace vraha s těly dívek, spodní prádlo - tedy podprsenka a kalhotky - zůstaly nedotčeny. Což v podstatě vylučuje i znásilnění krátce před smrtí.

Skutečnou příčinou částečného obnažení mrtvol je prozaický fakt, že vrah musel obě těla táhnout po zemi (jak svědčí výmluvně natažené ruce Kamenovové) na hranici Punčochy, zbytek dokonal pád z výšky srázu na lesní půdu.

S každou další stopou, s každým dalším poznatkem je zřejmé, že poloha obou mrtvých dívek je místo nálezu.

A kde je tedy místo činu?

Trasologická stopa po vlečení těl v trávě začíná u tenkého akátového stromku, jen pár metrů od lesa, v blízkosti příchozí pěšinky od hřbitova. Jsou tu střely, nábojnice, je tu kaluž krve, malé krevní kapky a otěry. Během tažení těl po zemi zřejmě spadly mrtvým dívkám boty. Vrah se pro ně vrátil, nic nemělo poutat pozornost k možné tragédii.

Obuv Kamenovové ještě pečlivě schoval do křoví, střevíc Unčovské volně pohodil nedaleko obou mrtvol.

Časový tlak? Hrůza z toho, co udělal?

Každopádně: Toužebné vrahovo přání zmizet rychle a hlavně nepozorovaně z místa činu bylo korunováno úspěchem.

Protokol o pitvě těla Jarmily Kamenovové nese datum 9. července 1968. Práce soudních lékařů - skutečných kapacit v oboru, profesora MUDr. Jaromíra Tesaře - a dále MUDr. Františka Nádvorníka započala v devět hodin ráno.

Výška: 166 cm.

Váha: 53 kg.

Doba smrti: mezi 14. až 18. hodinou odpolední.

Jako příčinu smrti soudní lékaři určili zakrvácení dutiny hrudní při střelné ráně obou plic a srdce, další dva projektily zasáhly hrudník a mozek.

O hodinu později otevírají nástroje lékařů tělo nebohé Jany Unčovské.

Výška: 168 cm.

Váha: 65 kg.

Doba smrti: totožná s případem Kamenovové.

Příčinou smrti bylo zakrvácení levé poloviny dutiny hrudní a dutiny břišní při střelné ráně levé plíce a jater, dále pohmoždění mozku

při průstřelu hlavy. Unčovskou zasáhl ještě jeden projektil. Průstřelem levého boku ovšem nedošlo ke zranění důležitých orgánů v těle poškozené.

Celkem tedy šest ran, z toho pět smrtelných. Další, minimálně jedna, letěla mimo cíl a zasáhla peň akátového stromku poblíž nálezu nábojnic a kaluže krve.

Shrňme tedy zjištěné údaje, podpořené nálezy nábojnic a balistickým předpokladem dráhy střel:

Prvními projektily vystřelenými podle všeho z pistole ČZ - vzor 50, ráže 7,65 mm, zasáhl pachatel dívky ze střední vzdálenosti, v okamžiku kdy stál nedaleko polní stezky. Každá z obětí pak dostala zblízka ještě jednu ránu do hlavy. Po činu pachatel odtáhl těla k lesnímu svahu vroubenému hustým akátovým porostem a zde je na příhodném místě terénu svalil dolů ve snaze oddálit nález mrtvých dívek, a tím i vyšetřování vraždy.

A jak vypadá časový snímek tragického dne 8. července 1968 z hlediska pohybu obětí?

Jednou větou řečeno - takové fádní prázdninové odpoledne před dvojnásobnou vraždou...

14.30 hod. Do bytu Unčovských přichází Jarmila Kamenovová. Krátce po tom oznamuje Jana matce, že se půjdou podívat, jak to vypadá na koupališti v Prokopském údolí.

14.45 Obě děvčata odcházejí směrem ke koupališti. Což znamená, že musejí projít celou obcí: Nejprve ulicí Mezi lány, kde má i Jarmila bydliště, dále kolem kina a školy, teď v létě samozřejmě zavřené, na jinonické náměstí, potom ke kostelu a hřbitovu. To je logická a v podstatě jediná možná cesta, aby se dostaly na polní pěšinu k lesíku Punčocha, vzdálenému zhruba 25 až 30 minut běžné chůze.

14.55 Na místním hřbitově probíhá pohřeb místního holiče Josefa Hettnera. Několik lidí spěchajících k obřadu vidí dívky, procházející jinonickým náměstím.

15.00 Ladislav Vojtěch (nar. 1908) vypověděl do protokolu jako svědek: „Byl jsem na hřbitově, ještě než začal pohřeb pana Hettnera. Zaléval jsem kytky na našem rodinném hrobě, omýval jsem náhrobek a podobně... Náhodným pohledem přes zeď jsem si všiml, že kolem hřbitova procházejí směrem ven z obce dvě dívky. Znal jsem je od vidění, víc tu malou Kamenovovou. Právě v tu chvíli zazněly tóny smuteční hudby, to jak z kostela vynášeli Hettnerovu rakev. Zvuky kapely na chvíli upoutaly pozornost obou dívek, zběžně se podívaly směrem, odkud hudba zazněla... Ale pořád pokračovaly v chůzi. Pokud jsem viděl na cestu, nikdo za nimi nešel.“

Tuto výpověď nepřímo potvrdil Vojtěchův soused z ulice Pod Vavřincem, stejně starý Antonín Altmann, rovněž účastník Hettnerova pohřbu. Dívky šly v poklidu, samy, nikdo je nesledoval, natož obtěžoval.

15.15 (?) zhruba v tuto dobu, pokud tempo Jany a Jarmily zůstalo i nadále stejné, musely dívky dojít k osudnému místu u lesíka Punčocha.

Podle všeho musel vrah na cestě ke koupališti čekat - buď na náhodnou oběť, nebo konkrétně na Janu s Jarmilou - popřípadě přicházel v protisměru, tedy od údolí.

Pánové Altmann a Vojtěch jsou posledními, koho se kriminalistům podařilo zjistit jako svědky, kteří na vlastní oči viděli dívky ještě živé. Další protokoly z hlediska časového snímku už byly audiálního charakteru:

Na poli, vrstevnicově nad místem činu, opravoval 8. 7. odpoledne svůj traktor svědek Suchý. V časovém rozmezí 14.30 až 15.45 hodin zaslechl směrem od údolí střelbu. Jednalo se prý o dvě skupiny výstřelů, z nichž v první bylo výstřelů více, snad čtyři nebo pět. Druhá série čítala výstřely tři.

Další svědek doplnil, že v první sérii zněly výstřely bezprostředně po sobě, další dva až tři měly mezi sebou časovou prodlevu. Což korespondovalo s další svědeckou výpovědí, jejíž autor upřesnil, že celá střelba netrvala déle než jednu minutu, jednalo se o šest až osm ran v několika intervalech.

Kulisa starých Jinonic má dodnes příjemný venkovský a přírodní charakter. V 60. letech pak byla doslova venkovská. Však také k operativně vyslýchaným svědkům patřila rustikální postava stařeny Mareškové pasoucí každý den navečer poblíž cesty k Punčoše dvě krávy a dvě kozy.

Babka měla dokonalý přehled o omladině, vracející se z koupaliště, stejně jako o randících párech, toužících po samotě mezi rozeklanými výběžky skal. Bohužel, v kauze samotné zůstal pozorovací talent Mareškové nevytěžen, vše důležité se odehrálo v odpoledních hodinách.

K tehdejší jinonické atmosféře musíme dodat, že v lese se často pytlačilo, a to nikoliv jen oky nebo nástrahami. V údolních skalách si zas rádi zastříleli vojáci ze zdejšího, rádoby utajovaného útvaru, stejně jako amatérští milovníci palných zbraní.

Zkrátka a dobře - zvuky střelby tu nebyly ničím mimořádným.

Zato dvojnásobná vražda nezletilých školaček rozhodně ano!

A co motiv zločinu?

Lze se jeho pomocí dostat blíže k pachateli?

Rozvířené veřejné mínění se nakonec ustálilo na předpokladu, který přežil plný tucet let. Dívky měl mít na svědomí nejspíš nějaký nadržený ruský voják, snad zběh, který utekl z nedávného mezinárodního armádního cvičení Šumava.

Taky se mluvilo o sovětských výsadkářích, kteří v lese nebo ve skalách schovávali balíky se zbraněmi a municí. Dívky je náhodně překvapily a musely zemřít jako nebezpečné svědkyně strategicky důležitého tajemství.

Nešlo o hospodské bláboly.

Za prvé: Pamětníci si jistě vzpomenou, že sovětská armija se tehdy k odjezdu ze cvičení Šumava moc neměla, stále ne a ne opustit území Československa - místo 30. června odjely poslední tanky teprve 3. srpna.

Za druhé: Vraždy a další trestné činy spáchané vojáky či zběhy z řad armády SSSR byly po srpnu 1968 pečlivě ututlávány. Nicméně nepatřily k ničemu výjimečnému. Červenec tedy klidně mohl být jakousi předehrou budoucích zločinů.

Cenzura novin měla tehdy v osmašedesátém nulovou moc. Sdělovací prostředky se proto mohly případu dvojnásobné vraždy náležitě věnovat, včetně úvah, kterými se novináři rádi pasovali do role detektivů-amatérů. Jak už se tak stává, čím méně informací, tím vzrušivější dedukce.

O mnoho líp na tom nebyli ani kriminalisté z profese. Neměli doslova z čeho vařit. Přesně řečeno, tři teoretické verze o možném pachateli a jeho motivu představovaly zatraceně malý počinek:

I. Pachatele je třeba hledat v okruhu známých obou zavražděných dívek.

II. Vrahem byl duševně nemocný jedinec nebo sadista, který mohl poblíž lesíku číhat na libovolnou oběť. Nedaleko místa činu projíždějí vlaky na trati Smíchov-Rudná. Pro odvážnějšího člověka, schopného třeba naskočit za jízdy na stupátka nákladního vagonu, to představovalo dobrou šanci nepozorovaného příchodu i odchodu.

III. Jana s Jarmilou náhodně vyrušily pachatele při nějaké jiné trestné činnosti. Mohlo by jít též o jedince s mimořádným vztahem a zájmem o střelné zbraně.

Dejme znovu zaznít vzpomínkám majora Zahrádky:

„Dívky si nesly na koupaliště tranzistorové rádio Panasonic. Pokud si dobře vzpomínám, patřilo Kamenovové. Ale nikde jsme ho nenašli, vrah rádio po činu pravděpodobně odnesl. Ale loupežný motiv dvojnásobné vraždy kvůli tranzistoráku, byť zahraniční výroby, nám připadal hodně přitažený za vlasy! Navíc Unčovské zůstaly na rukou hodinky i prstýnek...

Co se týče oněch tří stanovených verzí, tak jednička moc slibně nevypadala. V rodinném okruhu každé z dívek žádné problémy nebyly, naopak šlo o harmonické příbuzenské vztahy. A co nějaký zamilovaný spolužák? Nebo rovnou milenec?“

Tady se podle Zahrádkových vzpomínek setkávali kriminalisté - asi logicky - u rodičů s nepochopením, někdy až rozhořčeným odmítáním:

Přeskočilo vám, chlapi? Zbláznili jste se? Vždyť naší Janičce (Jarmilce) nebylo ještě ani třináct!

Jenomže zbožná rodičovská přání a realita se nemusejí vždy vzorně překrývat. „Nechci roztahávat nějaké intimnosti,“ krčil vypravěč Zahrádka rameny. „My jsme totiž od soudních lékařů věděli, že ani jedno ze zastřelených děvčat už pár měsíců nebylo pannou. Takže jsme nad verzí vraždy z nenávisti nebo žárlivosti nemohli jen tak mávnout rukou.

O milenci ze sousedství by se mezi lidmi dávno vědělo, Jinonice nebyly nic jiného než vesnice na okraji Prahy. Na spolužáky obětí jsme se zaměřili jen běžně... Mnohem důkladněji jsme si posvítili na vojáky z nedaleké posádky. Mezi děvčaty z Jinonic a záklaďáky existovala důkladná družba, ne, že ne! A vojclové také měli ke střelné zbrani blíž než nějaký usmrkánek ze základní školy. Pátrali jsme, pátrali - a zjistili jsme dva vojáky, kteří měli o Janu a Jarmilu největší zájem. Ovšem v souvislosti s vraždou měli alibi, zhola nic nám na ně nevycházelo.

Druhá verze - sadista - znamenala obvyklou rutinu, přesně řečeno prověrku alibi všech známých firem, to jest evidovaných deviantů a občasných pacientů psychiatrických léčeben. I tady jsme skončili nulovým výsledkem…“

A verze číslo tři?

Jestliže Jarda Zahrádka, dobrý člověk a skvělý kriminalista, uměl sebe i své kolegy za detektivní úspěchy pochválit, pak ani v sebekritice si nebral servítky.

„Třetí verze? Milovníci střelných zbraní? Tak tam jsme to s Gustou Tůmou, mým tehdejším kolegou z kriminálky - slušně řečeno - posrali.“

Do policejního hledáčku se už 9. července 1968, tedy den po vraždě, dostala osoba teprve devatenáctiletého Františka Zenkra, tehdy bydlícího v nedalekých Hlubočepích.

Není bez zajímavosti, že mladíka jmenovitě zmínila ve své výpovědi pasačka Marešková. Podle ní byl Zenker u lesíku Punčocha pečený, vařený. A navíc divně kouká... Zenker se zas na oplátku vyjádřil, že mu Marešková připadá jako šáhnutá. Běžná averze dvou generací? Nepochybně.

K Zenkrovu vytypovaní měli ovšem kriminalisté daleko pádnější indicie:

Před časem na něho podali oznámení na Veřejné bezpečnosti postarší manželé, kteří si udělali do Prokopského údolí výlet. Roztáhli si na trávě deku, poleželi na sluníčku, posvačili... Pak se u nich objevil Zenker. Něco mu přelítlo přes nos, pro nic za nic vyprovokoval ústní konflikt, v jehož závěru vyhrožoval manželům svou vzduchovou pistolí. Navíc před časem prý sháněl pistoli skutečnou!

Domovní prohlídka, zaměřená především na nelegálně drženou střelnou zbraň, skončila v červenci 1968 bezvýsledně. Po celou dobu se mladík choval klidně, dalo by se říct sebevědomě. V tomhle už měli detektivové svoje zkušenosti... Pokud si Zenker nějakou pistoli schoval, tak doma nejspíš ne. Snad někde v lese? Nebo ve skalách?

A co jeho alibi na kritickou dobu?

„Pracuju v hlubočepské keramičce, domů jsem přišel ze směny krátce před patnáctou hodinou. Zdržel jsem se asi půl hodiny a pak jsem šel na návštěvu ke kamarádovi Narcisovi Maršálkovi, který bydlí v Jinonicích. Šel jsem zkratkou přes Novou Ves, přes třešňovku, dále lesem... K Maršálkovi jsem dorazil nejpozději v půl páté odpoledne.“

Narcis, kamarád s mimořádně poetickým jménem, Františkovu výpověď potvrdil. Nikoliv ovšem jeho sestra Marcela, která vypověděla, že Zenker k nim 8. července skutečně dorazil - jenomže až pozdě večer.

Zenker ovšem zůstal pevný:

„Pokud Marcela Maršálková tvrdí, že jsem k nim přišel až v devět hodin navečer, můžu k tomu uvést, že si to spletla s nedělí, kdy jsem k nim skutečně v tuto dobu přišel. Já osobně trvám na tom, co jsem vypověděl.“

12. července 1968 vypovídal Zenker znovu, mimo jiné také k incidentu s manželi na výletě: „Naštvali mě. Nerad jsem jim zakopl o deku a oni na mě hned začali řvát.“ Na jiném místě protokolu uvedl: „Střelbu v Prokopském údolí už ani neregistruju. Střílí hlavně strážáci ve vojenském objektu.“

K předloženým civilním snímkům Jany Unčovské a Jarmily Kamenovové Zenker řekl:

„Neznám je. Vůbec je neznám, a to ani podle vidění ani podle jména.“

V tu chvíli už František Zenker podruhé lhal, aniž by ho kriminalisté dokázali skřípnout!

Poprvé nemluvil pravdu s hodinou pondělního příchodu k Maršálkovi, podruhé v souvislosti s totožností mrtvých dívek. Musel je minimálně znát z místního koupaliště. O víkendu, který předcházel vraždě, ležel na dece jen nedaleko skupinky lidí, kam patřila i Jana a Jarmila. Koho jiného si asi tak lelkující mladý mužský může všímat, když ne holek v plavkách?

„Gusta Tůma měl úžasný čuch na lidi. Tenkrát mi ale řekl, že k tomuhle mordu mu Zenker jako možný pachatel nepasuje,“ konstatoval po letech smutně major Zahrádka.

8. listopadu 1968 přerušil vyšetřovatel stíhání neznámého pachatele. Z dvojnásobné vraždy v Prokopském údolí se stal takzvaný pomník.

 „Doba byla proti nám,“ vzpomínal Zahrádka. „Politické uvolnění si leckdo vykládal po svém, občané nechtěli mít s esenbákama moc společného. A pak přijeli Rusáci, vypukl ještě větší zmatek, napadly nové případy...“

Františka Zenkra si pozvala kriminálka - kromě jiných podezřelých - ještě na jaře 1969. Ale to už se v podstatě jednalo o formální výslech.

Takže pomník.

Dejme opět slovu vyšetřovateli Markovičovi.

„Jardu Zahrádku - asi jako všichni, kdo ho poznali - jsem měl moc rád. Byl to Pan Vyšetřovatel, hodně jsem se od něho naučil a vždycky se k tomu budu hlásit. Ale protože nemá cenu lakovat všechno do růžova, nebudu ani zastírat, že Zahrádka z případu Prokopské údolí po relativně krátké době vycouval.

Ať už to bylo z pocitu kriminalistické marnosti, nebo naopak z kalkulace, že objasnění kauzy slibuje po služební linii spíš problémy, než uznání... Vždyť se dlouhou dobu předpokládalo, že ta děvčata zastřelil nějaký ruský voják! Tak či tak, Jarda Zahrádka z případu vycouval, až mu to tenkrát měli někteří chlapi z mordparty za zlé.

Případ tak převzal Karel Kalivoda, v našich kruzích přezdívaný Starej Kalivoda, poněvadž později do sboru nastoupil i jeho syn, rovněž Karel, který to taky dotáhl daleko.“

Jiří Markovič otevírá složku k případu a ukazuje několik zažloutlých článků.

„Do doby, než jsem oficiálně převzal vyšetřovací spis já, scházelo ještě hezkých pár let. Ale bude možná užitečné připomenout si atmosféru kolem případu z novinových a časopiseckých článků.“

První zprávu o případu přinesl tisk 10. července 1968, články vycházely z tiskové relace ministerstva vnitra.

Pod titulkem VRAŽDA BEZ OBDOBY přineslo Svobodné slovo civilní fotografie obou obětí, informovalo o průběhu osudného dne, o pátrání rodiny a občanů po pohřešovaných, které skončilo u lesíku Punčocha. Článek Lidové demokracie VRAŽDA DVOU DĚVČÁTEK V PRAZE rovněž otiskl snímky obětí, stejně jako Svobodné slovo zkomolil jméno Jany Unčovské na Annu. Popisem oblečení dívek a žádostí vůči veřejnosti o pomoc při pátrání oba texty gradují.

„Mnohem zajímavější - určitě pro tehdejší čtenáře, ale navzdory odstupu let i pro mě - byl článek z týdeníku Signál. V čísle 30 ze soboty 27. července 1968 publikoval Ivan Šafhauser reportáž VRAH PÍŠE OTAZNÍKY.

Kromě toho, že shrnul všechna známá fakta, nechal k možnému motivu činu vyjádřit psychiatra MUDr. Jaroslava Tůmu, spisovatele a milovníka detektivek Josefa Škvoreckého, ale taky bývalého vrchního inspektora a prvorepublikové eso pražské kriminálky Zdeňka Bubníka,“ listuje Markovič zažloutlou kopií citovaného článku.

Poslužme si krátkou ukázkou.

I po letech slouží ke cti dotázaným respondentům, že zachovali profesionální zdrženlivost a nedali se strhnout k senzačním fabulacím.

Jaroslav Tůma: „Vrah se příliš nesnažil ukrýt své oběti - zřejmě tedy čin nepromýšlel a neplánoval. Tuto teorii můžu ovšem použít jen v případě člověka, který není hodnocen jako duševně nenormální. Uhodnout motiv u duševně nemocného pachatele je ještě ošemetnější. V úvahu by přicházel paranoidní schizofrenik domnívající se, že je pronásledován a ohrožen na životě. Ten pak vraždí - jak se domnívá - v sebeobraně. Anebo těžký sexuální psychopat.“

Josef Škvorecký: „Nestudoval jsem kriminalistickou, ale detektivní literaturu. Už to je veliký rozdíl. Jinými slovy - detektivky píšu, ale nejsem detektiv. Vražda pro zisk? Tak to asi nebylo. Vražda ze žárlivosti? Pravděpodobně ne. Dá se vyloučit i vražda z pomstychtivosti a kvůli kariéře. Zbývá tedy vražda sexuální anebo nemotivovaná. Lze se tedy domnívat, že jde o zločin nepřipravený, který měl možná svůj začátek v nešťastné náhodě.“

Zdeněk Bubník: „Jsem na rozpacích, co říci. Vždyť o tom případu, až na neslané nemastné zprávy v denním tisku nic nevím a vůbec neznám podrobnosti. Nevím ani, jak místo činu vypadá. Jaký mohl být motiv? Takových motivů připadá v úvahu mnoho a někdy je opravdu pro normálního člověka skoro nepochopitelné, proč lidi vraždí. Často jsou to maličkosti, těžké k uhádnutí. Ale znát motiv není to nejdůležitější. K vypátrání vraha často přispějí až nepatrné maličkosti. A motiv je objasněn teprve odhalením pachatele.“

Vrchní inspektor ve výslužbě dostal v článku více prostoru než jeho oba předchůdci. Na otázku, co by udělal on, kdyby dvojnásobný mord sám vyšetřoval, odpovídá:

„Pravděpodobně totéž, co už uděláno bylo. Pokládám ovšem za velikou chybu, že se dnes v tisku neuveřejňují podrobnosti zločinu, ať už se tak děje z jakýchkoli důvodů. Mohli by se totiž nalézt důležití svědci, kteří si jinak svou důležitost neuvědomují. Mně pomohla objasnit jednu vraždu zveřejněná informace, že oběť - tou dobou ještě neztotožněná - obědvala před smrtí vařenou mrkev!“

Následují pak vzpomínky na některé Bubníkovy případy, zejména na vraždy takzvaně bez motivu.

Článek VRAH PÍŠE OTAZNÍKY dále obsahuje mapku Jinonic a lesíku Punčocha se zvýrazněním trasy obou dívek. Najdeme v něm i velmi zajímavou fotografii.

Autor Karel Stránský ji pořídil z úrovně koupaliště. Objektiv jeho fotoaparátu „mimoděk“ zabírá část cihlových šaten a boudičku s občerstvením, neomylně však hledí vysoko vzhůru, až na vrcholek skály, přibližně do míst, kde byla těla obou zavražděných dívek nalezena.

Osamělý, masivní keř ve stráni pak grafik pro větší efekt výrazně zakroužkoval:

A pod tímto keřem byla nalezena těla obětí...

Popisek, jak víme, neříká pravdu. Ale autorům rádi odpustíme, článek se čte dobře a fotka nabyla za čtyřicet let cenu dokumentu - koupaliště v Prokopském údolí dávno změnilo podobu, dnes už tam žádné plovárenské šatny nebo stánek s občerstvením nenajdeme. Zbyla jen vodní nádrž, stále se těšící pozornosti domácích i výletníků za letních veder.

Stejně jako tenkrát v létě 1968.

Takže pomník?

Pomník jednou pro vždy?

Zdálo se, že ano.

Nástup husákovského vedení na jaře 1969 do čela strany a státu znamenal postupné, ale jisté utažení cenzurních šroubů. Spolu s diskusí o věcech veřejných mizely z novin i články, věnované kriminálním případům. Už se zase mělo žít lépe a radostněji, v duchu regulovaného soudružského optimismu... Dvojnásobná vražda mladých dívek v Prokopském údolí měla výrazný nádech čehosi nežádoucího.

Uběhlo šest let. Pak ale došlo k události, která z hlediska vyřešení rébusu smrti Jany Unčovské a Jarmily Kamenovové znamenala důležitý obrat.

Neznámý - a dodnes oficiálně nevypátraný - ozbrojený lupič přepadl 8. března 1974 v podvečer poštu v Praze na Těšnově. Odnesl si přes čtyřicet tisíc korun (tehdy nadmíru slušné peníze!) a unikl navzdory pronásledování příslušníky Veřejné bezpečnosti, z nichž jednoho, strážmistra Jiřího Velíška, smrtelně poranil.

Dejme zaznít originální vzpomínce emeritního podplukovníka Miroslava Kučery, který tehdy připravil a vystoupil s takzvanou horkou pátrací relací Federální kriminální ústředny na obrazovce Československé televize:

„Pachatel se ve zdejších uličkách zřejmě dobře vyznal. Honička proběhla kolem kavárny a hotelu Opera, ulicí Petrskou až do Biskupské. Tam se střelec a vrah svým pronásledovatelům nadobro ztratil.

Chudák strážmistr Velíšek zůstal ležet nedaleko pošty - a protože život miluje tragikomiku - v sousední ulici našli ležet na dlažbě ještě jednoho muže. Což se už do naší mimořádné pátrací relace jaksi nedostalo.

Ten pán se jmenoval Nohejl, byl inženýrem a stal se obětí nikoli střelce, ale oslav Mezinárodního dne žen. Osmého března pil přece na počest takzvaného slabšího pohlaví kdejaký mužský. A pan inženýr si přihnul poněkud přes míru!“

Vražda policisty je zločin, který se neodpouští za žádného režimu. Bezpečnostní aparát rozjel vyšetřování na plné obrátky, akci řídilo federální ministerstvo vnitra.

Všichni muži, kteří měli v evidenci škraloup, že v minulosti použili k trestnému činu střelnou zbraň, nebo ji měli nelegálně v držení, museli k výslechu. Lupiči, pytláci i sběratelé armádních trofejí defilovali po služebnách na obvodní i městské úrovni.

Mezi vyslýchanými se 15. března 1974 objevil i František Zenker. V podstatě se jednalo o rutinní zákrok. Jenomže...

Zapracovalo snad léta potlačované špatné svědomí? Nebo se chtěl Zenker předvést v hérostratovském, přesněji řečeno sebezničujícím duchu?

„O Těšnově nic nevím. Zato vím něco o té střelbě v roce 1968 v Prokopském údolí…“

Vzápětí se užaslému kriminalistovi doznal, že Janu Unčovskou a Jarmilu Kamenovovou zastřelil on!

„Stalo se to na desátém pražském obvodu, kde jsem tou dobou pracoval jako vyšetřovatel. Shodou okolností ve vedlejší kanceláři,“ vzpomíná Jiří Markovič. „Zrovna jsem končil případ série šestatřiceti vykradených sklepů a cítil jsem se jako velká hvězda. Když tu náhle, z ničeho nic, vybuchla bomba zvaná Zenker. Doslova bomba!“

Senzační zpráva se okamžitě roznesla ve služebních kruzích. Kolem Zenkra se začalo rojit nemálo funkcionářů, kteří toužili strhnout slávu s objasněním obecně známého pomníku na sebe.

„Chlapi z kriminálky začali slavit. Jasně, na skleničku jsem se stavil i já, ale pořád ve mně hlodaly pochyby. Jako vyšetřovatel jsem vnímal, že není všechno takříkajíc v cajku, že všechno stojí na vratkých nožičkách.

Proč? Zenker učinil doznání na několika málo řádcích, podepsal je... Protože ale nebyl řádně obviněn vyšetřovatelem - neměl tím pádem ani přiděleného obhájce - mělo tohle doznání cenu kusu papíru. Nic víc.

Doznání nebylo kvalitní ani vzhledem ke své stručnosti. Šlo sice o deklaraci spontánního vnímání viny za smrt dvou lidí, ale bez potřebných detailů, na kterých by šlo stavět i po tom, co obviněný svou výpověď odvolá!

Přemlouval jsem kolegy operativce, ať Zenkra ještě vyslechne vyšetřovatel. Nechtěli. Přemlouval jsem je, ať teda aspoň vyrazíme do terénu a zkusíme podle Zenkrovy výpovědi najít vražednou zbraň... Hned bude jasnější, do jaké míry mluví pravdu, nebo ne!

Ale neuspěl jsem, prý počkáme do zítřka. Rozjaření bylo velké a oslava měla přednost.“

Příští den začala rekonstrukce. Vedl ji už zmiňovaný Karel Kalivoda ze Správy hlavního města Prahy.

Měl od začátku pech. Jednak se na místě činu stále motalo příliš mnoho papalášů, za druhé brzy došlo k patové situaci: Zenker vypovídal, že na přicházející dívky střílel čelem k Prokopskému údolí...

Blbost!, okřikli ho kriminalisté.

Prý ať Zenker nevykládá pitomosti, je přece jasně dokázáno, že střely šly v opačném směru, tedy že vrah musel mít Prokopské údolí za zády.

 „Paradox!“ glosuje dění s odstupem let Jiří Markovič. „Franta Zenker totiž mluvil pravdu, zmýlená nebyla na jeho straně. Ale ten nečekaný rozpor se mu hodil. Měl celou noc na to, aby si uvědomil, s čím si zahrává, co mu za jeho doznání k dvojnásobné vraždě hrozí.

Teď dostal báječnou možnost zařadit zpátečku: ,Že říkám blbosti? Nojo, je to tak... Vždyť já jsem si to doznání vymyslel! Já jsem nikoho nezastřelil!‘“

Fiasko. Celá suita, včetně prokurátora, sbalila fidlátka a odjela z Prokopského údolí s nepořízenou.

Nastal čas dalšího výslechu v kanceláři, ale ten už měl krátký, jednoznačný průběh. Zenker si všechno v duchu ujasnil a trval na svém:

„Odvolávám svoje doznání. Orgánové na mne při prvním výslechu neustále naléhali a tvrdili, že mají proti mně důkazy, že jsem se toho činu dopustil. Jelikož jsem viděl bezvýchodnost situace, tak jsem celou věc vzal na sebe. Jelikož mám v místě skutkového děje velmi dobrou znalost terénu, popisoval jsem celou událost tak, jak jsem načerpal vědomost z tehdejšího tisku a od různých svědků... Vraždy jsem se nedopustil a nemám co k případu říci,“ stojí v protokole z 16. března 1974.

Zenker vyklouzl z policejní smyčky i podruhé!

A není bez zajímavosti, že ještě v roce 1974 se z něj stal člen Pomocné stráže Veřejné bezpečnosti. Za dobrou službu si vysloužil celkem čtyři diplomy. A taky dostal vytoužený zbrojní průkaz, na který si v roce 1977 legálně koupil pistoli.

Později k této epizodě Zenker protokolárně vypoví: „Dobrou prací člena PS VB jsem chtěl odčinit to hrozné, co jsem spáchal.“

Vraťme se k Markovičovu vyprávění.

„Stále jsem pracoval na obvodním úřadě vyšetřování v Praze 10. Převážně jsem měl na starosti majetkovou trestnou činnost, dále

příživnictví, zanedbání rodinné péče, výtržnictví, taky požáry a výbuchy… Sem tam jsem nakoukl do násilí, tedy na případy násilné trestné činnosti.

Ale samozřejmě, že to nebyly vraždy, spíš věci podle paragrafu o ublížení na zdraví. Tedy činy, kde hrozila maximální trestní sazba do pěti let nepodmíněně. Někdy jsme rozjeli případy, u kterých se posléze objevily paragrafy s možností trestu vyššího. Pak si případ odebralo město, de facto přišli k hotovému spisu. Úplný přeborník byl v tomhle ohledu Ivan Vyleta, ten mi dokonce přebral vraždu!

Vyšetřoval jsem sérii loupežných přepadení v Hostivaři, model byl navlas stejný: Mladé cikánečky sbalily někde v centru nadrženého hejla a odvezly ho k sobě domů, do osamělého statku, že si spolu užijou. Svlékly se, vysvlékly hosta... V tu ránu se objevil starší cikán Kandra v roli rozhněvaného otce, za ním popřípadě oklamaní manželé, dosti solidní bijci Peltrám a Miňuk, ti byli bílí. Obrali sexuchtivého návštěvníka o vše, co mělo cenu a ještě mu dali pár ran na pamětnou.

Ale jednou to přehnali, oběť se bránila a skončila jim pod rukama mrtvá. Tak jí uřízli hlavu, hodili ji potoka, tělo zahrabali pod listí poblíž hostivařské přehrady, kde je 14. ledna 1977 objevil jeden náhodný chodec, který venčil psa. Hlavu jsme nikdy nenašli, proud ji zřejmě odnesl do přehradních vod, oběť proto dodnes nemá jméno. Z výpovědí pachatelů a svědků můžeme soudit, že nejspíš šlo o nějakého Itala.

Měli jsme už nějakou dobu podezření na cikány ze statku. Jako první se podřekla devítiletá holka, a pak už to jelo... Všichni dospělí šli sedět, nezletilí putovali do dětských domovů. Statek zůstal zcela prázdný, musel jsem zamknout vrata a klíče od nich odevzdat na národní výbor.

Soud vynesl celkem 92 let trestu nepodmíněně, nejvíc dostal Miňuk, a to dvacet roků. Smál se při rekonstrukci, jak svědčí tehdejší fotografie, smál se taky u soudu. Dodnes jsem přesvědčen, že kdyby si během přelíčení nehrál na kinga, nedostal byl takový flastr.

Jak jsem řekl, případ dokončil Ivan Vyleta. Pro mě to však bylo první vážné nakročení k mordpartě, kam mi s přijetím pomohl JUDr. Pavel Kroulík, pozdější ředitel Středočeského krajského úřadu vyšetřování, dnes státní zástupce. Právě díky Pavlovi jsem se dostal tam, kam mě srdce a pracovní touha táhly - a já mu za to chci na tomto místě poděkovat.“

Kauza Zenker ztroskotala.

Zatímco se papaláši mohli věnovat dalším politickým úkolům, řadovým detektivům nedopřálo fiasko v případě Prokopského údolí klidu.

„Ti chlapi už před sebou pár vrahů viděli. Znali otrlé kriminálníky, zapírající i pod evidentní tíhou důkazů. Stejně jako znali chudáky, které semlel život, vlastní zločin a v neposlední řadě výčitky svědomí,“ konstatuje rezolutně Jiří Markovič. „Přiznávající se Zenker vypovídal až příliš spontánně - to nebyly poskládané vyčteninky z novin, ale jeho vlastní prožitek!“

To, že vyšetřovatel přeruší podle litery trestního řádu stíhání neznámého pachatele, neznamená, že kriminální služba nepátrá dál. Děje se tak s každým pomníkem, ať už cyklicky nebo v okamžiku, kdy se objeví nová stopa.

A Zenker byl víc než pouhá stopa!

„V roce 1980 jsem už pracoval v hodnosti kapitána jako vyšetřovatel na městě, na odboru obecné kriminality. Chcete-li v takzvané mordpartě. Nerad bych, aby to vyznělo, že jsem se nudil, že jsem neměl do čeho píchnout... Ale nešlo nevnímat stálé pobídky kolegy z operativy Miroslava Píchy Přesvědčoval mě, ať se znova podívám na kauzu Zenker. Vlastně proč ne?“ krčí rameny Markovič.

Vyšetřovatelka, která ten případ měla v referátu, moc nadšená nebyla. Házela přede mě svazky spisu na stůl, jen to bouchalo a naštvaným tónem mi říkala: Víte, jaká kriminalistická esa s tímhle případem nedokázala pohnout? A vy byste si na to troufl???

Ale tím jsem si hlavu nelámal. Vždyť na vyšetřovací spis už zase hezkých pár let padal prach, za osm let měla být dvojnásobná vražda v Prokopském údolí promlčena... Když mě Mirek Pícha navíc seznámil, co v poslední době kriminalisté na podezřelého zjistili, už jsem ani moc neváhal. Požádal jsem nadřízeného, aby mně kauzu Zenker dal.“

Stalo se.

Dny dvojnásobného vraha na svobodě se tak začaly rychle krátit.

Z operativního spisu bylo patrné, že František Zenker neměl povahu anetického zabijáka, který smázne člověka jako mouchu. Věděl, že udělal hroznou věc a výčitky jeho svědomí, touha svěřit se aspoň někomu se strašlivým zážitkem v Prokopském údolí byly silnější než jeho opatrnost.

Ještě v červenci 1968, zhruba dva týdny po smrti Jany Unčovské a Jarmily Kamenovové, odcestoval Zenker z Prahy, aby v severočeských Chudeřicích navštívil svou sestru a jejího druha Josefa Schmidta. Ten vypozoroval, že mladík je podivně vystrašený, jako by vystresovaný a že překvapivě často chodí do domovní prádelny:

„V příhodné chvíli jsem si prádelnu prohlédl a ve zdi jsem objevil uvolněnou cihlu. Za ní pak v otvoru ležela pistole. Byla to čézeta padesátka, ráže 7,65 milimetrů. Krátce na to jsme s Frantou Zenkrem seděli v hospodě. Ta pistole mi vrtala v hlavě, začal jsem mu dávat cílené otázky.

Na některé mi Zenker odpověděl nepřímo, někdy jen mlčením. Ale to stačilo, abych pochopil, že pachatelem dvojnásobné vraždy v Prokopském údolí bude asi on! Brzy na to Zenker odjel zpátky do Prahy. Snad dostal strach z toho, že moc mluvil... Po jeho odjezdu jsem se šel podívat do prádelny. Skrýš v otvoru za cihlou byla teď prázdná.“

Svědek se tenkrát se svým podezřením nikomu nesvěřil, natož aby je ohlásil na kriminálce. Ani nemusel, v duchu zákona byl Tenorovým blízkým příbuzným a oznámením by sobě nebo jemu nepochybně způsobil újmu. Schmidt promluvil až po letech, před vyšetřovatelem Markovičem. Mezitím se totiž se Zenkrovou sestrou rozvedl a vypovídal už v novém partnerském vztahu - jak ostatně vyplývá i z výpovědi jeho manželky Evy:

„V roce 1972 jsme sledovali televizní pořad, v němž vlak projížděl přes viadukt. Manžel řekl, že mu to připomíná Prokopské údolí, které zná. Že v něm v roce 1968 došlo k dvojnásobné vraždě mladých dívek a že ví, kdo je pachatelem. Šlo prý o jeho bývalého švagra Františka Zenkra. Následně se mi manžel svěřil s tím, že v půli července 1968 ho Zenker navštívil, vyprávěl mi o pistoli, ukryté ve zdi prádelny a také o rozhovoru, který měli spolu se Zenkrem v restauraci.“

Zajímavá byla i výpověď Marie Szücsové, někdejší Zenkrovy přítelkyně:

„František mi řekl o vraždě v Prokopském údolí hodně podrobností, k samotné vraždě se ale nikdy nepřiznal. Zato vím, že míval zvláštní chvilky, kdy zůstal sedět a díval se do stolu nebo na strop, celý zarudlý v obličeji. Připadal mi v takových chvílích jako nenormální, tento stav u něj trval třeba dvě hodiny! V tomto stavu také několikrát vstal, otevřel zásuvku u stolu a díval se na pistoli. Několikrát se mě taky zeptal, že by rád věděl, co bych dělala, kdyby ho na nějakou dobu zavřeli.“

Zřejmě nejkomplexnější doznání podezřelého muže a z něj vyplývající myšlenkové reflexe obsahuje výpověď Jarmily Součkové, která Františka Zenkra poznala krátce před jeho zadržením v listopadu 1980:

„Poslední říjnový den roku jsme sledovali televizní program s kriminální problematikou. Zenker byl v průběhu pořadu značně nervózní, procházel se neustále po místnosti. Mě to rušilo, řekla jsem mu, ať si sedne. On mi na to odpověděl, že se ještě nasedí dost.

Když jsem se ho zeptala, co udělal, přiznal se mi, že v roce 1968 zastřelil nešťastnou náhodou v Prokopském údolí jednu dívku. Hned na to se před ním objevila její kamarádka. Rovněž tu musel zastřelit, aby nemohla svědčit. Zenker dále řekl, že mu v té době bylo osmnáct let, že uvažoval jinak než nyní...

Po několika dnech jsme se k tomuto tématu vrátili. Zeptala jsem se ho, jestli dívky zastřelil tou samou zbraní, kterou má teď v držení. Zenker mi odpověděl, že to byla jiná pistole, které se hned po vraždě zbavil.“

Markovič spolu s kolegy prošli trasu od někdejšího mladíkova bydliště až na místo činu. Získaný časový údaj rozhodně nevyvrátil, že by Zenker vraždu nedokázal stihnout...

„A to jsme ještě nevyužili zkratku, kterou dobře znali všichni místní! Navíc obrátil i svědek Maršálek, původně poskytující na osudné odpoledne Zenkrovi časové alibi. Vysvětlil nám, že svou někdejší lží chtěl krýt vlastní, teď už promlčený delikt. Z hlediska toho, co bylo ve hře, šlo o pitominu!“ udělá Markovič i po letech gesto nechápající rezignace.

Bylo 12. listopadu 1980.

Kriminálka znovu zadržela Františka Zenkra.

„Uvědomoval jsem si, kolik operativců a vyšetřovatelů se už přede mnou na Zenkrovi vystřídalo. Stejně tak jsem si uvědomoval, že zpackaná rekonstrukce v roce 1974 umožňující zpátečku s doznáním znamenaly pro Zenkra obrovskou školu,“ krčí rameny plukovník Markovič.

„Byl jsem s operativci domluven, že nebudou dávat zadrženému Zenkrovi cestou k nám žádné otázky. Že všechno necháme až na samotný výslech. Chtěli jsme ho povařit ve vlastní šťávě. Sám jsem byl překvapený, jak to vyšlo.

Zenker začal na moje otázky zeširoka... Ale pak najednou praskl! Nechal kličkování a spontánně začal vypovídat přímo k věci! Myslím, že byl v tu chvíli skoro rád, že o tom může mluvit. Pochopil jsem, že tlak vzpomínek musel být pro jeho psychiku v uplynulých dvanácti letech velmi silný.“

Osudného 8. července 1968 zatoužil František Zenker vyzkoušet nelegálně získanou pistoli ČZ vzor 50, kterou pár dní před tím koupil. Sotva přišel z práce, pomazlil se se psem, vzal zbraň a vyrazil do Prokopského údolí.

Už se nemohl dočkat! Poblíž naučné stezky kolem lesíku Punčocha si vybral „vhodné“ místo ke střelbě, což znamenalo turistickou značku na kmeni borovice. Vzdálenost střelce a cíle byla zhruba do patnácti metrů.

Jenomže František Zenker si neuvědomil, že míří ve směru pěší cesty - a co především - jak je zdejší terén ve své členitosti vlnitý. Prakticky ve stejném okamžiku, kdy měl prst na spoušti, se nad akátovým keřem ve směru střelby nečekaně objevila lidská hlava.

Jsou chvíle, které rozhodují prakticky o všem.

Okamžik mezi pohodou prázdninového koupání, nebo prostřeleným mozkem.

Vteřina mezi životem a smrtí.

Bohužel, ukazováček střelcovy levé ruky už byl v pohybu...

Jana Unčovská vstoupila do dráhy letícímu projektilu.

„Už během výstřelu jsem poznal, kdo dívka je. A taky jsem viděl, jak se jí na hlavě, na pravém spánku, udělal červený flek. Z obavy, že by mě mohla Unčovská prozradit, jsem vystřelil znovu, což bylo asi ze vzdálenosti deseti metrů. Střela ji zasáhla, když zhroucená klesala k zemi.

Rychle jsem k ní šel. Ale najednou se přede mnou objevila ještě jedna holka! Kamenovová! Oba jsme strnuli a koukali na sebe... Překvapení bylo vzájemné, z jejího šokovaného obličeje jsem pochopil, že i ona mě poznala. Že pokud nevystřelím, tak uteče a udá mě. Tak jsem zamířil i na ni.

Žádné dlouhé přemýšlení to nebylo, myslím, že vše se odehrálo v průběhu pár vteřin. Prakticky jsem jednal spontánně. Zasáhl jsem ji někam do prsou. Padla na zem jenom kousek od těla Unčovské.

Ještě za chůze jsem na Kamenovovou znovu vystřelil. Když jsem stál nad nimi, vypálil jsem ještě dvakrát, na každou jednu ránu. Už se vůbec nehýbaly, měl jsem v úmyslu ukončit jejich eventuální trápení. A taky jsem chtěl mít jistotu, že opravdu zemřely. Ještě jsem každou popleskal několikrát rukou po tváři, ale nejevily nejmenší známky života.“

Nová rekonstrukce činu v Prokopském údolí už proběhla z hlediska kriminalistů příznivě.

„Zenker neobrátil a vše vylíčil pravdivě. Přestože místo činu se za dvanáct let změnilo, určil jeho polohu s odchylkou pouhého metru. Stejně tak přesně ukázal místo nálezu obou zavražděných... O jeho duševním vypětí svědčila situace, kdy měl na figurantkách předvést polohu mrtvých dívek po střelbě. Už se nedokázal udržet ve stoje, musel si sednout na bobek... Obličej si přikryl oběma rukama a zoufale se rozbrečel,“ ukazuje plukovník Markovič fotografickou dokumentaci.

„Se soudním lékařem profesorem Tesařem jsme také v Prokopském údolí udělali vyšetřovací pokus za pomoci figurín a špejlí, kterými jsme vyznačovali střelné kanály, resp. dučeje po zásahu projektily z pistole. Chtěli jsme tím dokázat, že Zenkrův popis směru prvních výstřelů - tedy čelem k Prokopskému údolí - odpovídá utrpěným zraněním, stejně jako že některé další střely zasáhly těla rotující kolem vlastní osy.“

V průběhu přípravného řízení vypovídal Zenker ještě několikrát, aniž by došlo k podstatné změně. Určité nejasnosti byly jen s tím, jestli odnesl tranzistorový radiopřijímač z místa činu, nebo ho hodil dolů k mrtvolám. Pak se taky nemohl rozpomenout, jestli některá z dívek nesla umělohmotnou tašku.

„Dál vypovídal různě o tom, jak pistoli nabyl, stejně jako měl několik verzí místa, kde ji po činu ukrýval - v kamenné zdi nedaleko bydliště, popřípadě ve skalní rozsedlině u tunelu železniční dráhy,

odkud ji měl časem někdo neznámý odcizit. Což z hlediska samotného děje činu byly jen podružnosti,“ shrnuje přípravné řízení Markovič a přidává poznatek, který dosud nikde nebyl publikován:

„Osobně jsem přesvědčen, že Zenker dostal pistoli, později vražednou zbraň, od jednoho vysokého důstojníka z kriminální služby, možná taky že mu ji v nestřežené chvíli ukradl. Jak je to možné? Dotyčný důstojník bydlel v domku nedaleko Prokopského údolí a Zenker mu chodil za pár korun pečovat o zahradu. Možností, jak se dostat ke zbrani, měl tedy dost.

A proč Zenker nikdy neřekl o pistoli pravdu? Věděl, že pro něho bude lepší mlčet. Vždyť operativci měli - i co se života vězňů v kriminálech týká - velkou moc, velké možnosti. Kdyby Zenker mluvil pravdu, nemusel by taky vazbu nebo výkon trestu přežít,“ shrnuje Markovič.

Teprve během líčení před Městským soudem v Praze vzal Zenker své doznání ke dvojnásobné vraždě zpět.

„Jsem nevinný! Lidi z kriminálky mě fackovali a mlátili obuškem. Proto jsem se přiznal!“

Muži v talárech ovšem jeho slovům neuvěřili.

Zenkrovo časové alibi sice považovali jen za zpochybněné, nikoli vyvrácené, zato obžalovanému přitížily výpovědi obou svědků, kterým se v minulosti přiznal. A důležitá byla taky série výpovědí před vyšetřovatelem Markovičem, vždy v přítomnosti obhájce, kdy Zenker stejně jako při rekonstrukci uvedl detaily, které mohl znát jen pachatel.

Městský soud v Praze pod vedením JUDr. Miloslava Topinky uznal 16. července 1981 Františka Zenkra ve smyslu obžaloby vinným z dvojnásobné vraždy, přihlédl k jeho nízkému věku v době spáchání činu - dospělému pachateli by jistě hrozil trest smrti - a odsoudil ho k patnácti letům odnětí svobody.

Což bylo maximum podle trestního zákona v roce 1968, kdy Zenker zločin spáchal. Mezitím sice proběhla úprava, která zdvihla hranici mezi vězením a šibenicí na pětadvacet let odnětí svobody, to ale Zenkra - zdánlivě - nemuselo mrzet.

Jenomže...

Po skončení přelíčení poděkoval Boris Kamenov, Jarmilin otec, čerstvě povýšenému majoru Markovičovi, že případ dobře vyšetřil a dotáhl úspěšně do konce.

Zároveň ale nevraživě podotkl - kdo by se tátovi zastřelené dcery divil? - že soud byl špatný.

Markovič namítl, že podle zákona nemůže být trest pro Zenkra vyšší než patnáct let vězení.

„To je málo za takový zločin,“ trval na svém Kamenov. „Trest musí být jiný.“

JINÝ TREST.

To nebyla jen zoufalá slova nešťastného otce, ale taky muže, který umí zvážit své možnosti.

Vždyť Kamenov pracoval krátce po skončení druhé světové války v repatriačních komisích na Slovensku, kde se spřátelil s Gustávem Husákem. A ten, jak známo, vystřídal na sklonku 60. let Alexandra Dubčeka v čele komunistické strany, aby se v průběhu dalšího dvacetiletí stal synonymem hanebnosti normalizace.

Postěžoval si Boris Kamenov nejen před vyšetřovatelem, ale taky prvnímu muži ve státu?

„Každopádně se začaly dít věci!“ tváří se Markovič významně. „Městský prokurátor se odvolal proti verdiktu, byť odpovídal jeho původnímu návrhu...“

Věc tak znovu projednával Nejvyšší soud České socialistické republiky pod předsednictvím JUDr. Vojtěcha Görnera, který 22. října 1981 pravomocně odsoudil - ve smyslu nového zákona - Františka Zenkra k pětadvaceti letům vězení.

Je sobota 8. července 2006. Ve Wimbledonu se chystá finále ženské dvouhry. Večer zase nastoupí domácí němečtí fotbalisté, aby se utkali s portugalským soupeřem o bronzovou medaili z mistrovství světa.

Je horko jako tenkrát... S plukovníkem Markovičem kráčíme jinonickou ulicí Mezi lány, na hodinu přesně po 38 letech od smrti Jany Unčovské a Jarmily Kamenovové.

Volíme cestu v jejich stopách. Kulisa se prakticky nezměnila, místo dívčího chichotání se ale v teplém vzduchu vznáší důstojný dialog dvou postarších pánů.

„Snad tu mají hospodu, proboha...“

„Někde se potom stavíme. Jinak leknu žízní.“

Krátké intermezzo na hřbitově. Postojíme u hrobu Jarmily Kamenovové, naší pozornosti neunikne ani místo posledního odpočinku Josefa Hettnera, místního holiče, jehož pohřeb tehdejší události poněkud zvláštně rámoval.

„Já tu tenkrát byla,“ vypráví si s námi čiperná paní, které by málokdo hádal sedmdesátku. „Viděli jsme přes zeď, jak jdou holky kolem.“

Ano, to už víme z protokolů. Jarmilu s Janou upoutaly nakrátko tóny smuteční hudby, ale muzika jejich mladých srdcí zněla určitě jiným rytmem. Krátce, míjivě se potkaly se Smrtí - zanedlouho už to mělo být doopravdy...

„Na to naše koupaliště ráda vzpomínám,“ říká paní. „Ráchali jsme se ve vodě, nad náma skály, člověk si připadal jako někde v Jugoslávii... No a ty dvě chuděrky si šly užít vody, prázdnin, vlastně svýho mládí. Vidíte - a život je někdy taková potvora, že to zaonačí úplně jinak. Dvojnásobná vražda! Koho by napadlo, že v naší vesnici se něco takovýho stane!“

Dojdeme s Jiřím Markovičem až na přibližné místo střelby. Právě tady začala několikanásobná lidská tragédie. Pro pozůstalé obětí neskončila nikdy. A pro vraha?

„Zenker litoval svého činu a podle mě nic nepředstíral. Přešel na víru, v čemž mu vězeňské poměry po sametové revoluci samozřejmě nijak nebránily. Slyšel jsem, že na prsou nosil velký kříž,“ poznamenává vyšetřovatel.

Když byl po listopadu 1989 povolen přístup do vězení kněžím, přijal František Zenker pod vlivem jednoho z nich - konkrétně československého husitského faráře - křest.

Jak poznamenal všetečný tisk, farářka stejné církve v Praze 5 Petra Šáchová, k níž Zenker spadal svým občanským bydlištěm, měla možnost poznat vězně během poněkud kuriózní vycházky: „Pan Zenker dostal za dobré chování krátkodobé přerušení trestu. Musím říci, že když mě pozval na výlet do Prokopského údolí, nedokázala jsem se ubránit nejrůznějším myšlenkám.“

Podmínečné Zenkrovo propuštění nese datum 7. září 2000. Odseděl si tedy - bez dvou měsíců - dvacet let. Jinými počty řečeno, soud mu prominul rovných 1527 dní výkonu trestu.

Co by na to řekly Jarmila s Janou?

Dvě mladé holky, které měly všechno před sebou?

To už se od nich nikdy nedozvíme.

Staly se součástí české kriminální historie a to je - stejně jako předčasný hrob - jen prachbídná výsada.

II. Vražda pro jedenáct korun

Vrzly dveře pokoje. Zvuk, jehož se této noci naučila bát, opět signalizoval nebezpečí.

„Tak co? Už jsi dostala rozum, ty mrcho?“

Žena, která se kvůli neléčené rakovině prsu obávala, že její dny jsou sečteny, náhle pochopila, že konec života může přijít mnohem rychleji a neočekávaněji.

„Tak tobě to nestačilo!“

Mlaskavý dusot facek a ran pěstí se rozléhal celou ložnicí.

On mě snad chce umlátit!

Bezmocně seděla a zase padala na postel, krvácela z nosu, uší i úst. Prakticky neviděla, vnímala jen údery.

Muž, který si udělal z jejího obličeje terč pro svoje pěsti, byl v zabijáckém rauši.

„Tu máš! Tu máš! Tu máš!“

„Jaké byly moje začátky u policie?“ zopakuje otázku Jiří Markovič a vzápětí se začne smát: „Přinejmenším zvláštní!“

To bylo tak: mladík Jirka pracoval jako strojní zámečník v dílně Rudných dolů ve Zlatých Horách na Jesenicku. K tomu, aby vstoupil do řad Veřejné bezpečnosti, ho přemluvili přátelé jeho táty, který v té době pracoval jako náčelník pohraničního oddělení v Petrovicích ve Slezsku.

„K nám do Petrovic jezdilo za tátou pár takzvaných náborářů VB, hrávali spolu kulečník. Často jsem si dal s nimi partičku, přesně řečeno, rád jsem je porážel. Jednou se stalo, že táta neměl čas,

a tak jsme hráli sami. Během několika partií mě přemluvili, abych si podal žádost o přijetí k VB.

Když se můj táta dozvěděl, jaké plány mi vzklíčily v hlavě, vzal mě za rameno a odvedl před zrcadlo.

Pořádně se na sebe podívej a řekni mi, co chceš u Bezpečnosti dělat?

Musím podotknout, že jsem nikdy nevynikal výškou postavy a vážil jsem asi šedesát kilo. Naopak táta měl tak o dvacet centimetrů výšky víc a byl to ramenatý chlap.

No tak mi řekni, co tam budeš s touhle figurou dělat!

Otázka s vykřičníkem na konci zněla příhodně...

Nicméně asi za tři měsíce později, psal se rok 1964, jsem už měl na sobě modrou uniformu. Nastoupil jsem v Ostravě jako výkonný příslušník VB v hodnosti strážmistra - to proto, že jsem měl za sebou maturitu.

Nejspíš mi pomohla protekce, a tak jsem se dostal na obvodní oddělení pátého typu do Zlatých Hor. Neuměl jsem v té době psát na stroji, natož abych měl nějaký přehled o práci vyhledavatele, o znalosti předpisů nebo zákoníků ani nemluvě. Bydlel jsem v bývalé advokátské vile - tam ostatně celé oddělení sídlilo - nicméně v pokojíku, který nejspíš patříval služce. Stůl, jedna židle, postel a dvouvařič, víc by se do skromného kamrlíku ani nevešlo.

V hodnosti strážmistra jsem tehdy bral 1350 korun měsíčně. Ze všeho nejdřív jsem se proto musel naučit na té elektrické dvouplotýnce vařit, gáže by mně totiž na hospodské stravování nestačila. Po té, co jsem se postaral, abych hlady neumřel, jsem začal usilovně trénovat psaní na stroji.

Bylo mi jasné, že bez obstojně rychlého ťukání do klávesnic s únosnou minimalizací překlepů se v budoucnu neobejdu. Dále jsem šprtal základní předpisy, trestní zákon, trestní řád... To jsem prostě udělat musel, abych získal aspoň mlhavou představu o své práci - třeba až budu muset někoho poučit před zahájením výslechu...

Na oddělení nás bylo pět vyhledavatelů a jeden náčelník. Bohužel, s ním jsme si od začátku vzájemně nepadli do oka. První tři měsíce jsem dostával ty nejobtížnější pochůzky. V plískanici, v dešti, ve sněhu jsem během osmi hodin služby našlapal pěkných pár kilometrů, navíc jsem v průměru sloužil šestaosmdesát hodin týdně…

Paradox té doby: k rodičům jsem to měl osm kilometrů, ale dostal jsem se k nim tak jednou za měsíc!

Ne, nedalo se to vydržet.

Takže jsem po čtyřech měsících služby zažádal o propuštění. Jenomže náčelník mou žádost stopil do stolu... Není divu, moje zdůvodnění by mu nadělalo značné problémy.

Ale časem se o mé žádosti dozvěděl šéf okresní správy. Přijel - a v jeho přítomnosti jsme si s náčelníkem důvody mé žádosti natvrdo vyříkali.

Hovor skončil odvoláním mého náčelníka z funkce. Já zas dostal nabídku - samozřejmě pokud svou žádost o propuštění stáhnu - že se po absolvování základní policejní školy v Jihlavě dostanu rovnou na vyšetřovačku.

Škola utekla rychle a po závěrečných zkouškách mě oslovili dva náčelníci obvodních oddělení z Prahy, kteří si do Jihlavy zajeli vybrat natypované absolventy.

Po smutných zkušenostech ze Zlatých Hor mě nebylo těžké přesvědčit. Zbyl jediný problém, zdali půjdu na Prahu 7, nebo na Prahu 10? Těžký oříšek k rozlousknutí! Ti dva se začali chechtat a nakonec se mě zeptali, kterému fotbalovému klubu fandím.

Když jsem řekl, že Slavii, bylo rozhodnuto, že půjdu na desítku. Neboť, jak každé malé dítě ví, sídlí Slavia ve vršovickém Edenu - tedy v Praze 10 - zatímco Sparta hraje doma na Letné, v sedmém pražském obvodu!

Do Prahy jsem přijel s jedním kufírkem a byl jsem usídlen na ubytovně v bývalém zámečku ve Strašnicích.

Neměli jsme koupelnu a topit jsme si museli v kamnech, do kterých jsme tahali uhlí ze sklepa. Nastoupil jsem jako hlídkový příslušník. Novum pro mě bylo hlavně to, že jsem se musel naučit řídit i poměrně složité křižovatky, hlídkovat v ulicích a řešit drobné přestupky.

Byla to báječná doba! Sloužil jsem něco přes padesát hodin týdně a pomalu jsem nevěděl, co s volným časem. K rodičům jsem jezdil častěji než ze Zlatých Hor, přestože vzdálenost z Prahy činila 350 kilometrů.

Ovšem největším kladem tohoto období bylo, že jsem se seznámil s jistou slečnou Evou, svou budoucí manželkou. No, jsme spolu už přes čtyřicet let a nebýt její obětavosti a tolerance - zejména při výchově dětí, stejně jako v pochopení pro mou profesi - nevěřím, že bych dokázal dělat vyšetřovatele na takové úrovni, jak se mi nakonec poštěstilo.

Idylka hlídkového příslušníka trvala asi čtyři měsíce. Pak ze mě zase udělali vyhledavatele.

Musel jsem tedy většinu pracovní doby prosedět v kanceláři u spisů, jen občas jsem sloužil na ulici. Ale dařilo se mi. A jelikož se tou dobou uvolnilo místo na obvodní vyšetřovačce, dostal jsem nabídku, která se nedala odmítnout.

Profesi vyšetřovatele jsem začínal jako drtivá většina ostatních kolegů. Zaučoval jsem se na trestných činech zanedbání povinné výživy, příživnictví, výtržnictví a podobných menších prohřešcích proti zákonu. Občas jsem dělal i ublížení na zdraví, tedy násilné trestné činy.

Mezi to spadlo taky pár případů hospodářské kriminality, ale přiznávám, že mě to nikdy nebavilo. Obdivuji sice vyšetřovatele, kteří se dokáží úspěšně prohrabat hromadami faktur, mají perfektně nacvičeno účetnictví, dokáží nepřehlédnout ani to pověstné „ň“, ale... K téhle problematice musí mít člověk vztah - a ten mi vždycky chyběl.

Později mi byla přidělena specializace případů, kde došlo k požárům nebo výbuchům. Tak jsem se seznámil s legendou všech českých vyšetřovaček - s už zmíněným majorem Jaroslavem Zahrádkou. Nabídl mi vyšetřování této problematiky na tehdejším odboru vyšetřování hlavního města Prahy, na 1. oddělení, kterému Zahrádka tenkrát velel.

Nabídka to byla sice skvělá, ale dělal jsem v té době už několik případů z násilné problematiky, která mi konvenovala mnohem líp. Proto jsem nabídku odmítl, s Jardou Zahrádkou jsme nicméně zůstali dobrými kamarády, což nám vydrželo dlouhá léta až do jeho smrti.

V rámci desítky jsem dál vyšetřoval násilné trestné činy, jako jsou ublížení na zdraví, loupeže a dokonce i jednu vraždu novorozeněte, kterou se nám podařilo objasnit.

V téhle souvislosti mi novináři nebo posluchači na besedách dávají otázku, jak jsem se vyrovnával s pohledem na krev, či dokonce na mrtvoly. Coby odpověď mi slouží jistá historka z natáčení, rád ji dávám do placu, ale nedoporučuju ji konzumovat před jídlem...

Muselo to být v roce 1965. Sloužil jsem tehdy jako výkonný orgán na Místním oddělení VB ve Vršovicích, v ulici Na Míčankách. Od svého náčelníka jsem dostal rozkaz, abych v Leningradské ulici (dnes Petrohradské) otevřel byt, ve kterém je podle všeho mrtvola starší ženy, nechal ji převézt na soudní lékařství do Vinohradské nemocnice, a poté byt zapečetil.

Už silný zápach v přízemí nevěstil nic dobrého. A cestou k bytu ve třetím patře se smrad stával nesnesitelným! Když jsem otevřel byt, uviděl jsem v kuchyni mrtvolu ženy velmi silné postavy, která částečně ležela opřená o ústřední topení, kam se zřejmě v posledních momentech svého života sesunula.

Byl jsem pořád policejní nováček, ale při pohledu na velkou kaluž tmavohnědé tekutiny, která už zčásti zaschla, stejně jako při pohledu na pluky červů a mračna much kolem těla, jsem pochopil, že žena zemřela už před delší dobou... Jistě, ten dávivý zápach jsem si prožil od té doby mnohokrát, ale tenkrát v Lenigradské to bylo něco nepředstavitelného!

Vyběhl jsem ven z bytu, abych počkal na pohřební službu. Hrozné bylo, že jsem musel asistovat havranům i ve chvíli, kdy mrtvolu ukládali do rakve. Tak zněl totiž předpis snažící se zamezit, aby se z bytu nic neztratilo. Vím, že to zní jako horor, ale ta mrtvola během přemísťování praskla v břišní krajině...

Zbývalo mi, abych lepící páskou s razítkem VB přelepil bytové dveře. Lehký úkol, jenže... Abych vůbec dokázal pásku olíznout musel jsem několikrát seběhnout do přízemí, jinak bych se bezpečně pozvracel!

K dovršení všeho mi řidič pohřebáckého vozu nabídl, ať si k nim přisednu do kabiny, že mě odvezou na Míčánka, že to mají při cestě. Myslel to bohulibě, jenomže velkolepý dojem na mě udělal závozník, který ihned po dosednutí shodil rukavice, sáhl někam za sebe a vyndal svačinu, do které se s chutí pustil... Vydržel jsem to se zvracením až k obvodnímu oddělení, takže kabina vozu zůstala nedotčena.

Jako vyšetřovatel z mordparty jsem musel být přítomen průběhu soudních pitev. To už jsem sice znal spásnou teorii krátkých vdechů vzduchu, poznamenaného mrtvolným pachem, ale prožíval jsem zase jiný horor. Soudní lékařství je samostatná a složitá forenzní disciplína. Pochopit její základy, souvislosti a terminologii nebylo jednoduché. Naštěstí jsem měl kliku na hodného pana doktora Stanislava Hájka. Byl to nejen špičkový odborník, ale taky laskavý člověk. Nepoučoval mě jako kantor, on vždycky říkal ,Pane kolego, jak jistě víte’ - přitom já na pitvě nikdy nebyl! Tímto vlídným způsobem mi vysvětloval, co je to ducej, zákonitosti vzniku mrtvolných skvrn a posmrtné ztuhlosti… Ještě jednou děkuju, pane doktore Hájku!“

Přišel začátek roku 1977. V souvislosti s případem vraždy neznámého a bezhlavého cizince nalezeného poblíž Hostivařské přehrady

- případu, který se i Markovičovou zásluhou podařilo objasnit - byl mladý vyšetřovatel formálně převelen k pražské mordpartě.

Splnil se nadporučíku Markovičovi velký sen?

Nepochybně, vždyť mordparta tehdy znamenala první ligu, nejvyšší možnou metu snad všech vyšetřovatelů!

Ale žádné slunce není bez mráčků...

Někteří kolegové začali dávat nováčkovi dost jasně najevo, že ho neberou.

Že mezi ně vlastně Markovič nepatří!

Že „de iure“ neznamená „de facto“...

Co může nováček v takové situaci dělat? Zatnout zuby s vírou, že čas - ve spojenectví s odvedenou kvalitní prací - srovná vše k lepšímu?

Jiří Markovič to udělal. Jenomže...

Jenže novicova těžce drásaná hrdost měla být brzy vystavena další zkoušce!

Jednoho dne mu náčelník oddělení JUDr. Pavel Kroulík předal podklady ke kauze jistého Žítka.

„Podívej se na to. Jde vlastně o banalitu... Chlap umlátil starou ženskou a zatím je ve vazbě.“

Zachmuřeně - jak to umí jen Pavel Kroulík! - se velitel na Jiřího podíval a dodal:

„Budu rád, když se ti z toho podaří udělat aspoň ublížení na zdraví. Ale pochybuju.“

V Markovičových útrobách se pozvolna rozlévala hořkost.

Banalita - a navíc s pochybami!

Hořký pelyněk začal bublat vzdorem... Já vám ukážu!

Kauzu převzal vyšetřovatel Markovič 1. února 1978.

Ze studia zatím tenkého spisku se dozvěděl, že 23. ledna 1978 v nočních hodinách v Praze 7, na Strossmayerově náměstí č. 2, zemřela ve svém bytě 80letá Božena Novotná. Na jejím těle, ale

především obličeji, nemohl ohledávající lékař přehlédnout četná zranění. Proto nahlásil příslušným orgánům Veřejné bezpečnosti podezřelé úmrtí.

Z policejního protokolu o ohledání místa činu - které proběhlo 24. ledna v době od 8.15 do 13.30 hod. - vyplynulo, že v rámci holešovického bytu obývala Novotná jeden pokoj, další její 43letá dcera Eva se svým druhem 23letým Jiřím Žítkem, třetí pokoj patřil vnučce oběti, studentce Evě.

Protokol měl přirozeně i fotografickou část.

Mrtvá důchodkyně ležela ve svém pokoji s odestlanou postelí, na snímcích ovšem její tělo - v polovysvlečené halence, sukni a punčochách s podvazky - spočívalo na podlaze, podloženo třemi polštáři, přes které byla ještě natažena peřina:

Tělo s hlavou směřující oknu zaujímá pozici mezi otomanem a dvoudílnou skříní, přiléhající ke dveřím do místnosti obývané dcerou a Žítkem... Mrtvola leží na zádech, ruce má podél těla, mírně pokrčené. Hlava je mírně zvrácena nazad, ústa otevřena, rty opuchlé se stopami zaschlé krve, v horní části čelisti dva řezáky, levý z nich vyvrácen ke rtu.

Obličej je celý napuchlý, se stopami po zaschlé krvi, s nafialovělými skvrnami, oči zavřené, víčka opuchlá, modrofialová. Vlasy rozcuchané, v levé části kolem ucha slepené krví... Nos naběhlý, zvláště v kořenu nafialovělý, kolem nosních dírek zaschlá krev...

Na pravém nočním stolku, na lampičce a v posteli jsou četné krevní skvrny. Nad levým nočním stolkem v blízkosti okna se na stěně nacházejí krevní stříkance, které byly zjištěny i nad pravým nočním stolkem směrem ke kamnům.

Z pitevního protokolu, datovaného k 25. 1. 1978 - tedy součásti znaleckého posudku z odvětví soudního lékařství, který vypracovali prof. MUDr. Jaromír Tesař, DrSc. a MUDr. Alena Lysenková - Markovič vyčetl, že k pitvě byla přivezena mrtvola ženy 80leté, výšky 158 cm, kostry střední, svalstvo slabší, výživy přiměřené.

Z charakteru utrpěných zranění jasně vyplynulo, že drtivou většinu z nich si nemohla způsobit poškozená sama:

Příčinou smrti bylo pohmoždění a otok mozku... Popsaná poranění vznikla tupým násilím, které účinkovalo zejména na hlavu, násilí působilo opakovaně... Krevní výrony a rány na obličeji mohly vzniknout otevřenou dlaní, ale spíš údery pěstí. Tržnězhmožděná rána nad levým boltcem ušním mohla vzniknout například pádem na užší hranatý předmět, např. hranu stolu... Zhmoždění mozku vzniklo prudkým pádem na levou stranu hlavy...

Další stránky spisu patřily jedinému mužskému nájemníkovi bytu, tedy Jiřímu Žítkovi. Už při výslechu příslušníky obvodní kriminálky mladý muž zdárně mlžil. Následně byl vyslechnut vyšetřovatelem a znovu obvodním soudcem, který na obviněného uvalil vazbu.

Žítek připustil, že Novotné nafackoval - nic jiného mu ani nezbývalo. Svou obranu proto soustředil na tvrzení, že facky vedly jen ke krvácení z nosu nebo ze rtů oběti, v žádném případě nemohly způsobit ztrátu života. Smrt důchodkyně vysvětloval opakovaným nekontrolovaným pádem nemocné ženy z postele na podlahu, který si způsobila sama.

Žítek byl prozatím obviněn podle paragrafu 222 trestního zákona, odstavec 1, 2 - tedy jako ten, kdo jinému úmyslně způsobil těžkou újmu na zdraví. Jelikož činem způsobil smrt, hrozil mu trest v rozmezí pět až dvanáct let.

„Z toho, co jsem si ve spise přečetl, jsem pochopil, že nemá cenu, abych začal práci dalším Žítkovým výslechem,“ konstatuje Markovič. „Byla by to jen další kopie předchozího. Rozhodl jsem se, že se především soustředím na znalecké posudky ze soudního lékařství, ale taky psychiatrie, psychologie a Sexuologie. A samozřejmě i na výslechy svědků.“

No právě. Daleko plastičtěji totiž vypovídala o tragické události Žítkova družka Eva...

„Byla to žena se svérázným osudem,“ podotýká Markovič. „Manžel od ní před časem odešel, určitě nebylo jednoduché s ní partnersky vyžít - mimo jiné si paní Eva tahala do sklepa partu mladých kluků, co byli ještě pod zákonem, a úspěšně je tam sváděla. U soudu ale skončila jen s podmínečným trestem, dlouhodobě se totiž léčila na psychiatrii. Lidově řečeno, měla papíry na hlavu...

Nicméně jsem se na ni a na její výpověď zaměřil - popisovala komplexně Žítkovo násilnické jednání vůči Novotné v průběhu kritické noci.“

„Od roku 1971 pobírám invalidní důchod. Zaměstnána jsem byla do roku 1974. V srpnu 1977 se od nás odstěhoval manžel, se kterým jsme se brali v roce 1955. Byla jsem jednou odsouzena, a to pro trestný čin pohlavního zneužívání k podmíněnému trestu 20 měsíců na tři roky. S manželem jsem neměla soužití od roku 1966, ale odstěhoval se teprve potom, co zjistil, že k nám začal docházet Jirka Žítek.

Toho jsem poznala koncem července 1977 v podniku 5 P. Pracoval jako branec u Vojenských inženýrských staveb, ale byl pro absence propuštěn. Podařilo se mi sehnat pro něj zaměstnání v podniku Hutní montáže, kde dělal vazače. Přechodem do jiného zaměstnání ovšem Žítek ztratil možnost ubytovny, a proto začal přespávat u mě.

K jeho povaze mohu sdělit to, že je násilnický a že se často přivádí do podnapilého stavu, většinou pije pivo a rum. Já sama nepiju, protože musím užívat prášky, v průběhu kritického večera jsem vypila pouze půl druhé skleničky bílého vína, maximálně tři decilitry.

Zpočátku byl na mě Žítek moc hodný. Ale časem se změnil. Byl surový, vulgární, až mi připadalo, že není normální. Moje matka nesouhlasila s tím, aby se Jirka Žítek u nás v bytě zdržoval, říkala o něm, že je hulvát. Stávalo se, že Žítek dost často zmlátil matku nebo mě.

Veřejná bezpečnost už ostatně vyšetřuje to, jak mě Žítek fyzicky napadl 17. ledna 1978, tedy necelý týden před matčinou smrtí. To mi dal facku, tedy uhodil mě otevřenou dlaní do obličeje tak silně, že jsem po ráně upadla a během pádu jsem si nějak otočila nohu. Podle lékařské zprávy jsem si způsobila zlomeninu zevního kotníku pravé nohy.

Jirka mě mlátil hlavně ze žárlivosti, pořád si myslel, že za jeho zády s někým chodím. Ale myslím si, že to byla pro něj jenom záminka. On je prostě takový surovec, že asi musel takhle někoho bít, potřeboval to.

Matku zas bil proto, že ho měla pomlouvat. A taky proto, že o něm prohlašovala, že jí krade peníze. To se vždycky strašně naštval. Já si myslím, že jí žádné peníze ve skutečnosti nebral, ani by nemohl. Matka je měla schované u sebe v pokoji, ve skříni, kterou zamykala.

Jirka Žítek se u nás choval, jako když byt a jeho zařízení patří jemu. A taky dával najevo, že si se mnou a s matkou může dělat, co chce.“

Zastavme se v tomto okamžiku příběhu... Smutná historie z jednoho starého holešovického činžáku má totiž dvě hrany.

Bude proto užitečné poslechnout si také Žítkovu verzi z výpovědi datované 17. února 1978. Jedná se o datum, kdy vyšetřovatel Markovič poprvé vyslechl obviněného:

„S Evou jsem se seznámil v podniku 5 P při oslavě svých 23. narozenin. Začali jsme spolu chodit a asi od poloviny září 1977 jsem ji začal navštěvovat v jejím bytě, kde jsem poznal i její matku Boženu Novotnou. Ta mi řekla, že její dcera má známost s nějakým Láďou. Netajila se, že ta druhá známost se jí líbí víc, několikrát mi vyčetla, proč pořád Evu někam vodím, když má chlapce...

Ale v říjnu 1977 se Eva s tím Láďou rozešla a od té doby jsem u ní někdy přespával. A to přesto, že Eva byla vdaná a v bytě se zdržoval i její manžel. Ale s tím jsem se nikdy nepotkal, Evu jsem totiž navštěvoval především v odpoledních hodinách, kdy manžel nebyl doma.

Asi po třech měsících se manžel od Evy odstěhoval a já se k ní zase nastěhoval. Vlastnicí bytu byla ovšem Božena Novotná.

Novotná mi ještě nějakou dobu vyčítala toho Láďu. Ale pak jsem se od Evy dozvěděl, že si její matka stěžuje hlavně na to, že jí kradu peníze a prádlo, který jsem měl nosit do práce... Nebyla to pravda, mně to vadilo a z tohoto důvodu mezi námi vznikly první větší spory.

V prvním případě jsem Novotnou napadl, když měla před dcerou prohlásit, že se jí ztratily klíče od bytu. Hádek přibývalo a já přiznávám, že jsem Novotné asi dvakrát nafackoval, a to proto, že mě v mé nepřítomnosti před družkou Evou pomlouvala. Když se mnou byla Novotná v bytě sama, neřekla proti mně ani slovo, protože se bála, že bych se neudržel a dal jí pár facek.

Neshody jsem měl i s Evou, protože chodila domů pozdě večer v podnapilém stavu. To jsem jí taky nafackoval. Ona mi pak slíbila, že nebude tolik pít a později domů chodila jenom v náladě.“

Zkrátka a dobře - Žítek byl od rány, zejména když se napil. Už v roce 1974 si vyslechl u Okresního soudu v Trutnově úhrnný trest 26 měsíců nepodmíněného odnětí svobody, a to pro trestný čin vydírání a přečin proti majetku v osobním a socialistickém vlastnictví.

Oč se tenkrát jednalo?

V prosinci 1973 Žítek nepracoval, neměl peníze, a tak navštěvoval restaurace, kde si objednával jídlo a pití, potom bez zaplacení utekl. Což se stalo minimálně třikrát. 14. prosince si vyřizoval v Trutnově osobní záležitosti. Později počkal u autobusu na svého spolupracovníka a spolubydlícího Františka, který se vracel z práce. Žítek na něm chtěl, aby šli do hotelu Moskva na pivo a povečeřet.

Žítek obstaral v hotelu pokoj. Když chtěl Franta kolem deváté večerní na kutě, Žítek s ním šel na pokoj, zevnitř uzamkl a vymáhal na kamarádovi peníze na útratu. Když Franta prohlásil, že žádné peníze nemá, začal ho Žítek mlátit. Inzultace trvala, dokud nevytřískal od své oběti asi padesát korun v drobných. Potom Žítek odešel do vinárny a zmláceného kolegu pro jistotu uzamkl na pokoji.

Franta sice usnul, ale po čase ho vzbudily rány pěstí do obličeje! Zasazoval mu je nad ním stojící Žítek, který žádal další peníze na útratu. Napadený sice měl ulité tři stovky, ale protože to byly jeho poslední mergle na obživu, tvrdil navzdory Žítkově mlátičce, že už nic nemá. Nakonec se Frantovi podařilo svému trýzniteli uniknout - ve spodním prádle vyběhl na hotelovou chodbu a v nouzi nejvyšší se schoval na WC.

Zbytek noci strávil Franta na chodbě, protože Žítek pokoj zamkl a šel chrápat. Teprve ráno otevřel a umožnil „spolubydlícímu“, aby se oblékl. Zmlácený a promrzlý muž zakrátko zjistil, že jeho oběť vyzněla nadarmo, že ulité tři stovky jsou fuč!

Ale ze strachu mlčel. Ke zvratu došlo až druhý den, kdy nebohý Frantík musel vyhledat lékařské ošetření kvůli bolestivému otoku zlomené nosní kosti. Tím se o celé události dozvěděly orgány činné v trestním řízení.

Podtrženo, sečteno: Žítek byl násilnické hovado.

Pokračujme ve výpovědi paní Evy, soustředící se na popis osudného večera a noci:

„Jirka pil pivo už před večeří a taky po ní, když jsme spolu sledovali televizní vysílání. Já měla chito. Když Jirka dopil všechna piva, která donesl během nákupu, mohlo jich být asi pět, načal koupenou lahev vína. Nakonec otevřel i druhou, možná vypil obě, to už si přesně nepamatuju.

Kolem 22. hodiny byl už dost opilý, pořád kvůli něčemu nadával. Taky říkal, že mu na rukou nabíhají žíly, že se potřebuje s někým porvat. Pořád mi ty svoje ruce a žíly ukazoval.

Pak se zeptal, jestli už matka zaplatila za věci, které pro ni během dne nakoupil, což dělalo asi jedenáct korun. Řekla jsem, že ještě ne... Řekl, že si pro ně dojde. Bylo mi jasné, jak to myslí a zrazovala jsem ho, ať to nedělá.

Ale on mě neposlechl, šel do předsíně a násilně otevřel dveře do matčina pokoje, které byly zajištěny háčkem. Šla jsem za ním, takže jsem viděla, že rozsvítil, probudil matku a chtěl na ní peníze za nákup. Ona odpověděla, že nemá drobné, on chtěl, aby zaplatila... Tohle oba několikrát opakovali, nakonec ji Jirka uhodil pěstí do levého oka.

Matka mu nabízela stovku, on tvrdil, že chce jenom svých jedenáct korun. Řekla, že nemá drobné, že měla v peněžence přes padesát korun, ale že se jí ztratily. To vzal Jirka jako narážku, že se třeba neztratily, ale že ty peníze ukradl on.

Naštval se, a když mu matka ukazovala, že ve stolku peníze nemá, udeřil ji dvakrát do nosu: ,Koukej ty peníze navalit!’ Matce se spustila krev z nosu. Upadla po těch ranách do postele, Ž ítek ji fackoval a dal jí dvě rány pěstmi do obličeje.

Matka mě prosila: ,Evičko, prosím, pomoz mě, ať toho nechá!’ Já jsem musela jít na záchod, protože se mi z té krve udělalo špatně. Když jsem se vrátila do pokoje, viděla jsem, že matka leží na zemi. Jirka stál nad ní a křičel: ,Vstávej!’

Běžela jsem pro dceru, ta mi otevřela, obě jsme šly do pokoje. Matka seděla na posteli, Jirka stál nad ní a dával jí pěstí rány do obličeje. Když upadla, opět ji zvedl, opět ji udeřil do obličeje. Matka už nic neříkala, z nosu a úst se jí řinula krev. Žádala jsem dceru, aby mi pomohla, ale ta se na to nemohla dívat, utekla do svého pokoje a tam se zamkla.

Teď už Jirka nemluvil o vrácení peněz, ale křičel na matku, že jí všechno vrátí za to, že ona krade, lže a pomlouvá. Během té doby, co mlátil mou matku, si šel dvakrát umýt ruce do koupelny. Řekla jsem mu, že když má umyté ruce, ať už matku nechá, nebo že to skončí tak, že ji zabije.

On mi odpověděl: ,To je mi jedno. Jestli se kvůli tomu dostanu do kriminálu, budu aspoň vědět, za co sedím!’ Znovu šel za matkou do pokoje a fackoval ji oběma rukama do obličeje. Přitom na matku křičel: ,Tu máš! Tu máš! Tu máš za všechno!’ Když jsem ho Udala, ať už s tím mlácením přestane, zařval na mě: ,Vypadni, nebo dostaneš pumelenici větší než ona!‘“

Šla jsem k nám do pokoje, nemohla jsem se na to dívat. Seděla jsem na gauči, poslouchala jsem, co se u matky u děje. Slyšela jsem nějaké šoupání, rány a výkřiky bolesti. Asi po pěti minutách přišel Jirka do pokoje, měl znovu umyté ruce a šel si hned lehnout.

Já jsem počkala asi čtvrt hodiny, než usnul. Šla jsem do koupelny, kde jsem pustila vodu, aby si Jirka myslel, pokud by se probudil, že se myju. Ale otevřela jsem matčin pokoj, viděla jsem, že leží na posteli, v pokoji se pořád svítilo. Obličej měla matka napuchlý, z nosu a úst jí tekla krev.

Nabídla jsem jí, jestli se nechce napít mléka. Ona řekla, že jí nic není, nechtěla jít ani do koupelny, omýt se od krve, že prý je jí zima a že se jí chce spát... Stejně tak odmítla, abych zavolala lékaře, ona měla na prsu otevřený nádor a bála se, že by jí lékař poslal do nemocnice na operaci.

Zašla jsem do jejího pokoje ještě kolem čtvrté hodiny ranní, bylo na první pohled vidět, že matčin obličej opuchnul mnohem víc. Stále odmítala lékaře, měla u sebe nějaké hadry, kterými si otírala krev...

Bylo čtvrt na šest ráno, když jsem slyšela z matčina pokoje ránu a výkřik. Když jsem k ní doběhla, viděla jsem, že leží na boku, prsty u rukou měla zaťaté, mírně hýbala hlavou a chroptěla. Běžela jsem pro dceru a pro Jirku. Ten matce nadzvedl hlavu, bylo vidět, že ji má hodně od krve.

Chtěli jsme ji položit do postele, ale ta byla pomočená. Proto Žítek položil matku na tu peřinu na zemi. Zavolala jsem pohotovost, otřela matce hlavu od krve a dala jsem jí na hlavu obklad. Matka pak už nechroptěla, ani nemluvila. Přivolaný lékař jen konstatoval smrt a volal na Veřejnou bezpečnost.

Ještě bych chtěla doplnit, že když Žítek mou matku uhodil a ona spadla na postel, stočil peřinu a držel ji matce na obličeji, tlačil ji na její nos a ústa. Křičela jsem na něho, že ji takhle zabije, že se matka udusí a peřinu jsem mu vytrhla... Žítek napadl matku poprvé asi ve 23 hodin. Celkem ji bil asi půl až třičtvrtě hodiny.“

Předchozí svědectví můžeme doplnit ještě resumé výpovědi vnučky oběti, vysokoškolačky Evy:

„Prvního napadení své matky jsem byla svědkem v září 1977. Přišla jsem s kamarádkou domů a nalezla jsem matku ležící na zemi v předsíni. Nad ní stál Žítek a chtěl ji kopnout. Uhodila jsem ho deštníkem po hlavě.

Matku napadl víckrát, útok to byl vždy surový, až jsem si říkala, že má Žítek sadistické sklony. Důvodem byla žárlivost a taky neshody kvůli penězům, když matka žítkovi vyčítala, že nikde nepracuje.

Taky jsem slyšela, jak Žítek matce vyhrožoval, že když ho vyhodí z bytu, že ji zabije, a pokud si najde někoho jiného, že ji zohyzdí. Ke mně si nikdy nic nedovolil, věděl, že dobře vycházím se svým otcem a před ním měl respekt.

Na babičce jsem viděla modřiny poměrně často, hlavně na obličeji a na rukou, ale nevím, jestli jí je způsobil Žítek. Stávalo se totiž hodně často, že babička ztrácela rovnováhu, padala a taky jí snadno tekla z nosu krev.“

Svědkyně popřela, že by spolu se svou matkou byla přítomna žítkovu poslednímu útoku vůči babičce:

„Když jsem šla ve 22.30 hod. spát, byl klid. Asi v jednu ráno jsem se vzbudila a zaslechla nějaký hovor. Šla jsem na záchod a slyšela jsem z babiččina pokoje žítka, který chtěl po ní 11 korun za nákup a nadával jí, že je stará čarodějnice.

Zakřičela jsem na ně, ať jsou potichu, že chci spát a šla jsem si zase lehnout. Babičku jsem mluvit neslyšela, jenom matku, jak říká: Jirko, nech toho!’ Do pokoje jsem se nedívala, dveře byly zavřené. Nechtěla jsem tam jít, zásadně jsem se do ničeho nikdy nepletla. Zvuky hádky jsem slyšela ještě z postele.

Ráno mě probudila matka boucháním na dveře. Volala, že je s babičkou zle, že umírá. Šla jsem se podívat na babičku do jejího pokoje. Viděla jsem, že leží na zemi, a řekla jsem proto matce, ať vzbudí žítka. Ten odtáhl babičku na peřiny, mezitím matka volala záchranku. Na žítkově tváři jsem jasně viděla, že se něčeho bojí.“

Kriminalista Markovič sedí v útulné pracovně své šumavské chalupy a prohlíží si třicet let staré fotografie z rekonstrukce brutálního napadení penzistky Novotné:

„Vždycky jsem tvrdil, že dobrý vyšetřovatel se musí umět chovat jako profesionál, tedy za všech okolností případu zůstat nad věcí.

Jenomže pro mě to začala být velmi brzy osobní záležitost. Doslova jsem dostal na žítka žízeň! Podotýkám, že se tak nestalo poprvé ani naposledy - na surové útoky vůči bezmocným dětem, stejně jako proti starým a nemohoucím lidem jsem prostě byl vždycky háklivý.“

Přerušme Markovičův monolog otázkou:

Jednalo se jen o soucit s obětí, co Markoviče roztáčelo vůči obviněnému do nesmlouvavých obrátek?

Kauza Žítek byla přece jeho prvním případem u mordparty. O tom, že ho starší kolegové nepřivítali dvakrát laskavě, jsme se už zmínili...

Mohl si snad novic Jiří D᾿Artagnan dovolit mezi zkušenými mušketýry neuspět? Nepotřeboval se - naopak - vytáhnout a předvést?

„Je to tak,“ přiznává Markovič. „Zejména Pavel Kroulík mě svými slovy při předávání případu povzbudil. Ale té Novotné mně líto bylo! S neléčenou a otevřenou rakovinou prsu měla před sebou pár posledních měsíců života. Stejně tak mě v negativním slova smyslu fascinovalo, jak si Žítek chodil mezi jednotlivými fázemi mlácení Novotné umývat ruce. To nemělo daleko k sadismu!“

Trojdílná žítkova fotografie těsně po zadržení ukazuje úzkou, nepříliš vábnou tvář, orámovanou dlouhými vlasy a knírem. O obě tyto ozdoby obviněný ve vazbě zakrátko přišel, nepříjemný dojem ze zvláštně modelované tváře ale zůstává i na fotografiích z rekonstrukce.

„Lombroso by měl ze Žítka radost,“ suše naráží Markovič na svoji poměrně oblíbenou kriminalistickou disciplínu.

Césare Lombroso napsal už koncem devatenáctého století několik knih, mj. Uomo Deliquente, vycházejících ze zajímavé teorie o typicky zločineckém vzezření, v podstatě předurčujícím desperátský osud svého nositele. Což socialistická kriminalistika označila za buržoazní pavědu, nicméně v posledních letech ožil Lombroso v moderní forenzní disciplíně zvané biometrická antropologie.

„Mimochodem, ona rekonstrukce, která se konala 12. května 1978, dopadla úspěšně. Žítek v domnění, že mu nebudeme schopni dokázat, že jeho útok zavinil smrt Novotné, věrohodně předvedl průběh celé události. Byl soustředěný, absolutně chladný. Pravda, v každém okamžiku nám dával najevo, že je v podstatě nevinný, zatímco my se mu snažíme ublížit.

Dušení polštářem předvedl s takovou vehemencí, že jsme z obavy o zdraví figurantky museli zasáhnout. Tu dívenku jsem obdivoval, celou tu krušnou hodinku ustála na profesionální úrovni a na konci se dokázala ještě usmát.“

Jaký byl verbální obsah rekonstrukce?

„Dopoledne jsem odešel na nákup a mimo jiné jsem obstaral nákup i pro Boženu Novotnou v hodnotě 11 Kč. Sám jsem nakoupil jídlo a pět desetistupňových piv. Poté jsem pral za pomoci družky Evy prádlo, společně jsme vypili piva.

Kolem sedmnácté hodiny jsem znovu odešel na nákup, a protože jsem nesehnal tresky k večeři, zakoupil jsem další tři piva a dva litry bílého vína značky Dalibor. Během popíjení při sledování televizního programu jsem se dozvěděl od Evy, že Novotná ještě nezaplatila za nákup.

Věděl jsem z dřívějška, že když Evina matka nezaplatí hned, že pak zapomene, a pokud se jí to připomene, hádá se. Vstoupili jsme společně s Evou k Novotné do pokoje. Ona nespala, sedla si na postel a chtěla zaplatit.

Otevřela peněženku, ale nic tam nebylo, tvrdila, že tam měla padesátikorunu a nějaké drobné. Vyzval jsem ji, ať se podívá pořádně. Řekla, že nikam peníze neschovávala, že to byly její poslední peníze. Tvrdila, že je měla v peněžence a že se musely ztratit. Myslel jsem, že zase podezírá mě, rozčílil jsem se a ještě když seděla, napadl jsem ji.

Než k tomu fyzickému napadení došlo, volala Novotná na Evu, aby mi v tom zabránila. Ale Eva jí řekla, že bude nejlepší, když peníze najde a zaplatí. Na to Novotná řekla, že peníze nemá. To mě tak rozčílilo, že jsem Novotnou uhodil dlaní přes obličej, až jí začala téci krev z nosu.

Vyzval jsem ji, ať hledá peníze dál, že se za deset minut vrátím i s Evou. Byl jsem rozhodnut, že jakmile těch 11 korun nezaplatí, že ji znovu napadnu.“

Žítek doznal, že zasazoval oběti silné rány. Ale šlo prý pouze o údery otevřenou dlaní, tedy facky, nikoli o mnohem nebezpečnější údery pěstmi. Novotná upadla jen jednou, a to na záda.

„Po těch deseti minutách jsme se i s družkou vrátili do pokoje Novotné. Že prý nic nenašla. Řekl jsem jí, ať se podívá do skříně. Ona vstala z postele a šla ke skříni. Vytrhl jsem dveře a řekl jí, ať se podívá dovnitř.

Ona ale popošla k oknu, aniž by se do skříně vůbec podívala. To mě naštvalo. Uhodil jsem ji, až spadla na podlahu, na záda. Vstala sama a sedla si na postel. Znovu jsem ji - asi sedmkrát - uhodil rukou do obličeje.

Údery musely být silné, neboť se převrátila napříč do postele, kde zůstala ležet. Tekla jí krev z nosu i z úst. Družka mě vyzvala, ať už toho nechám, že se celá záležitost vyřídí až druhý den.

S Novotnou jsem už nemluvil, odešli jsme spolu s družkou Evou spát. Byl jsem natolik rozčilen, že o nějaké lékařské pomoci pro Novotnou jsem neuvažoval..“

Mnohem raději než detailnímu popisu svého útoku se Žítek věnoval líčení trampot, které mu Novotná způsobila.

Snažil se celou událost přefiltrovat zdůrazňováním toho, jak byl život ve společnosti „tchyně“ nesnesitelný. Obviněný nabízel podobenství o nádobě, ve které se postupně střádala trpně spolknutá příkoří - až džbán jednoho dne přetekl, nebo ještě spíš praskl...

Markantně to vyplývá především z rozhovoru, který absolvoval během psychiatrického vyšetření.

- Proč jste začal Novotnou mlátit?

„Ukazovala prázdnou peněženku, že se jí z ní ztratily peníze. Tím myslela na mě, jak jinak. Vždycky, když se jí něco ztratilo, sváděla to na mě. Obvykle se ty peníze nebo věci později našly, ale já jsem byl holt špatnej... Proto jsem ji začal mlátit. Taky jsem chtěl, aby nám vrátila těch jedenáct korun.“

- To vám těch pár korun stálo za to?

„To nebylo poprvý! Zdaleka ne! Kolikrát si někam peníze založila a začala nadávat, že se jí ztratily. Eva pak na mě:, Tys jí vzal nějaké peníze?’ Byly to nervy, štvalo mě to. Novotná měla několik peněženek, rozstrkala si je a poschovávala po pokoji, až nakonec nevěděla, kde co má.“

- Jinak vám poškozená do vztahu s Evou nezasahovala?

„Mně do očí říkala chválu, ale před Evou mě pomlouvala. Novotnou neměl nikdo rád, ani dcera, ani vnučka.“

- Proč jste si nevzal od Novotné nabízenou stovku?

„Rozčílilo mě, že jsme ani já ani Eva neměli drobné. A chtěl jsem,

aby Novotná našla tu padesátikorunu a drobné, co měla předtím. Abych nevypadal jako zloděj.“

- Ale ty peníze jste stejně nedostal?

 „Nedostal.“

- Proč jste bití nenechal, když bylo vidět, že vám Novotná peníze nedá?

„Přece se jí nebudu hrabat v pokoji. Já jsem ji bil za všechno. Za to, co na mě sváděla a pomlouvala mě. Ano, taky jsem ji dusil polštářem. Toho jsem ale asi za tři minuty nechal, když mě družka Eva varovala, že bych mohl Novotnou udusit. Zabít jsem ji nechtěl.“

- Co si teď o případu myslíte?

„Udělal jsem chybu, že jsem neuvažoval, co se může stát. Že jsem třeba nezavolal záchranku a místo toho jsem šel spát. Taky mě mrzí, že jsem se vůbec napil, a když už, měl jsem si jít radši lehnout. Kdybych to řešil až druhý den v jiné náladě, to by člověk nekoukal na pitomých 11 korun, na kterých mi vůbec nezáleželo.“

- Vypil jste mezi 18. až 22. hodinou pět piv „desítek“ a litr vína. Co jste na sobě pozoroval?

„Nejdřív jsem měl dobrou náladu, jak jsme s Evou seděli. Ale jak jsem začal Novotnou bít, neuvažoval jsem o tom, že by se něco takového mohlo stát, že by umřela... Vztek jsem měl, vjelo to do mě, když řekla, že jsem jí vzal peníze. A taky že mě furt pomlouvala. A ráno jsem si pak říkal, že mi to vynechalo, že teď můžu čekat pěkný trest.“

- Víte, že vaše družka byla také obviněna?

„Ano, dostala spoluvinu, že tomu nezabránila.“

- Byla obžalována právem?

„Myslím, že ano. Mohla tomu zabránit. Nebo mohla přivolat dceru.“

- Proč jste sám nepřestal, když jste viděl, že má Novotná dost?

„Byl jsem připitý, neuvažoval jsem nad tím, že ji zabiju. Že následkem toho, že má ten nádor, může umřít. Zvlášť když potom ráno upadla a uhodila se do hlavy.“

- Je správné tlouci staré lidi, kteří se nemohou bránit?

„Není to správné. Měl jsem pokračovat jiným systémem. Ale teď

je pozdě, měl jsem uvažovat dřív.“

- Kolik byste sám sobě určil trest?

„Mám sazbu pět až dvanáct roků. Chtěl bych odsedět pět let a pak nastoupit protialkoholní léčbu, abych se nepral, když se napiju. Nechtěl bych trest deset let, to mi připadá trochu moc.“

Žítek rozdělil svoje trestní jednání na tři fáze.

I. Přišel společně s Evou k Novotné do pokoje, musel přemáhat odpor kličky, která dveře jistila. Když Novotná ukázala prázdnou peněženku, ze které jí měla zmizet padesátikoruna a nějaké drobné, zbil ji. Pak se šel umýt.

II. Vrátil se i s družkou do pokoje, řekl Novotné, aby se podívala do skříně, které násilně vytrhl dveře. Ona tvrdila, že tam stejně peníze nebudou, ani se tam nešla podívat. Dal jí první ránu pěstí - předtím šlo jenom o facky - až spadla na zem. Šla si po nějaké chvíli sednout, utírala si krev hadrem.

III. Po dalších minutách se s Evou vrátili. Ptal se Novotné, jestli má nějaké peníze, jestli už něco našla. Novotná dávala Evě stovku, ta ji vzala a pak vrátila, že nemají drobné. Dal ještě Novotné pár facek a nechal ji být. Zůstala ležet na posteli, byla při vědomí. Když se Novotná utřela hadrem, byla vidět modřina kolem očí, taky jí tekla krev z nosu a z úst. Nechtěla se jít umýt. Šli potom s Evou spát.

„Od počátku, co jsem případ převzal, mně bylo jasné,“ vzpomíná kriminalista Jiří Markovič, „že pokud chci vyvrátit Žítkovu výpověď, musím svoje tvrzení opřít především o znalecký posudek z odvětví soudního lékařství.

Jinými slovy, že musím znalcům položit jasně formulovanou otázku, zda zranění, jež Božena Novotná utrpěla, odpovídají formě násilí, které doznal Žítek. To za prvé.

Další, ještě složitější problém byl vtom, abych Žítkovi dokázal, že smrt Novotné nezavinil nekontrolovaný pád na podlahu v ranních hodinách, tedy ve chvíli, kdy se stará paní zvedla z postele a zřejmě přecházela po místnosti.

Už během své předchozí praxe na obvodu jsem pochopil, jakou váhu mají znalecké posudky. Nikdy jsem nepovažoval za ztrátu času zajímat se o poznatky forenzní psychiatrie nebo soudního lékařství, seznamovat se s nejrůznějšími vychytávkami těchto vědeckých disciplín. Mimo jiné jsem měl něco laicky nastudovaného o leukocytech - bílých krvinkách - a jejich takzvané úklidové reakci.

Dvě otázky na znalce jsem proto zaměřil k možnému vyvrácení žítkovy výpovědi. A výsledek?“

Markovič se při své řečnické otázce usmívá, tehdejší záměr mu vyšel na sto procent.

Z protokolární svědecké výpovědi znalkyně MUDr. Aleny Lysenkové, jakož i z celého znaleckého posudku vyplynulo:

Krevní výrony a rány na obličeji vznikly pravděpodobněji údery pěstí na přední plochu obličeje, než údery plochou dlaní do tváře, jak znázorňuje obviněný.

Pro údery pěstmi svědčí charakter poranění poškozené Novotné. Zjištěné tržně zhmožděné rány na sliznici rtů, velké krevní výrony ve střední části obličeje jakož i vyražený zub musely vzniknout větším násilím, než jaké by způsobily políčky plochou dlaní.

Pohmoždění a otok mozku vznikly prudkým pádem na levou stranu hlavy, přičemž došlo i k poranění měkkých pokrývek lebních. K poranění mozku došlo pádem Boženy Novotné po úderu obviněným na zem, tak jak je uvedeno v dokumentaci o rekonstrukci. K pádu přímo na záhlaví nedošlo, neboť při pitvě nebyl zjištěn v krajině týlní žádný krevní výron.

Ke smrti vedlo pohmoždění mozku. Podle výsledku histologického vyšetření, které prokázalo pouze místy vycestování leukocytů do okolí hemorhagií, ale nejsou ještě přítomny známky úklidové reakce, lze soudit, že od poranění do smrti uplynulo několik hodin, přibližně 6 až 8 hodin.

K přesunu leukocytů do okolí pohmožděné tkáně je zapotřebí několika hodin. U poranění, které by vzniklo asi 30 až 60 minut před smrtí (pád poškozené na zem) k přesunu leukocytů ještě nedochází a mikroskopickým vyšetřením je není možno prokázat. Naopak z výsledku mikroskopického vyšetření mozkové tkáně poškozené Novotné vyplývá, že poranění mozku bylo starší než 30 až 60 minut a že k jeho vzniku došlo zhruba 6 až 8 hodin před smrtí.

„Zjednodušeně řečeno,“ zdůrazňuje Markovič, „o smrtelném poranění Novotné se rozhodlo v době, kdy ji Žítek mlátil a dusil polštářem... 19. května 1978 jsem proto mohl obviněnému sdělit, že jsem překvalifikoval paragraf jeho trestného činu. Že místo ublížení na zdraví je od této chvíle obviněn podle § 219, tedy vraždy.

Jak na to Žítek reagoval? Samozřejmě, že negativně. V podstatě od té chvíle přestal vypovídat. Ale to už nebylo pro další vývoj kauzy podstatné.“

Markovič ukončil svou práci návrhem na podání obžaloby, který nese datum 30. května 1978.

Důležitou součástí spisu, předaného městskému prokurátorovi, byly posudky o zkoumání duševního stavu obviněného. Soudní znalci z odvětví psychiatrie, doc. MUDr. Vladimír Študent, CSc. a MUDr. Stanislav Drvota, CSc. konstatovali, že Jiří Žítek nikdy netrpěl duševní chorobou, nejde u něho ani o závažnou duševní poruchu, nýbrž o trvalou vadnost osobnosti, to jest psychopatii.

Žítek je polymorfní psychopatická osobnost, kterou lze charakterizovat rysy anetičnosti, agresivnosti a nezdrženlivosti. Jde o osobu značně primitivní, bezohlednou, sobeckou, uznávající jen svoje názory. Psychopatické rysy zhoršuje návykové požívání alkoholu.

V době spáchání trestného činu šlo u Žítka o opilost lehčího až středního stupně, kombinovanou s afektem z hádky. Schopnost ovládnout svoje jednání byla proto zmenšena, to však nepodstatně a nevýrazně. Schopnost rozpoznat společenskou nebezpečnost svého konání nebyla v době trestného činu ovlivněna, zůstala plně zachována.

Žítek byl už pro stejný trestný čin trestán, a přesto se ho dopustil v poměrně krátké době znovu. Znalci proto konstatovali, že obstojí relativně lépe pod soustavným dlouhodobým dohledem ve výkonu trestu, zato špatně čelí podmínkám normálního života, kde má odpovědnost sám za sebe. Možnost resocializace je proto vcelku malá, určitá naděje by byla posílena trvalou abstinencí alkoholických nápojů.

Soudní psycholožka PhDr. Magda Staňková naměřila Žítkovi IQ 87, odpovídající pásmu mírného podprůměru. Dále se vyslovila, že jako motiv trestného činu lze považovat nepřátelský vztah obviněného k poškozené Novotné, která se odmítavě stavěla k Žítkově soužití s její dcerou:

Žítek vztahovačně reagoval na její stařecké projevy (zapomnětlivost, podezíravost, nedostatečnou osobní hygienu), nedokázal je správně hodnotit a přiměřeně na ně reagovat. Naopak byl vůči Novotné verbálně i fyzicky agresivní, její přítomnost ho neustále dráždila, takže nakonec stačil malý podmět - nezaplacení útraty - aby svou hostilitu vůči ní vybil chladnokrevným brutálním jednáním. Toto jednání bylo v souladu s jeho psychopatickou osobnostní strukturou.

Žítkovy výpovědi lze považovat za vcelku věrohodné s tím předpokladem, že některé skutečnosti se snaží upravit tak, aby vyzněly v jeho prospěch.

Vzhledem k celkové struktuře osobnosti obviněného s nepříznivou kombinací psychopatických povahových rysů, sklonu k alkoholismu i opakování trestné činnosti obdobného charakteru, je možnost Žítkovy resocializace omezena.

Sexuologické vyšetření obviněného Žítka, zaměřené především na to, zda jednání vůči Novotné nebylo ovlivněno nějakou sexuální poruchou, například sadismem, vyznělo negativně: „Obviněný není sice psychosexuálně vyzrálý ale nezjistil jsem u něho praktikování sexuálních abnormit,“ shrnul svůj posudek MUDr. Pavel Zemek.

Městský prokurátor podal obžalobu na Jiřího Žítka 22. června 1978. Stíhání dcery oběti zastavil už vyšetřovatel, podle psychiatrického vyšetření nebyla paní Eva vzhledem ke svému duševnímu stavu trestně zodpovědná.

Pětičlenný senát Městského soudu zahájil za předsednictví JUDr. Heleny Hlavaté přelíčení 6. září 1978.

Žítek v průběhu hlavního líčení uvedl, že Novotnou bil do obličeje otevřenou dlaní, ruce si odešel umýt až po druhém útoku. Kolikrát poškozenou udeřil, si nepamatuje. Když předsedkyně senátu přečetla obžalovanému všechny jeho předchozí výpovědi, Žítek je označil za „ne zcela správné“. Správně vypovídá až nyní u soudu.

Proč?

„K těm minulým výpovědím mě naváděl vyšetřovatel. On vycházel z toho, co mu řekla moje družka Eva. Paní Novotnou jsem neuhodil pěstí, bil jsem ji pouze otevřenou dlaní. Pokud jsem předtím uvedl, že jsem ji bil i pěstí, stalo se to kvůli vyšetřovateli. On mi sáhodlouze vysvětloval, že není možné, aby taková zranění způsobila jen otevřená dlaň. Taky mi říkal, že dostanu mírnější trest, že to nebude považováno jako vražda.“

Toto Žítkovo vysvětlení nepovažoval soud za věrohodné a upozornil obžalovaného na výslech z 19. května 1978, kdy byl seznámen vyšetřovatelem s překvalifikováním svého trestného činu z § 222 na §219.

I po těchto slovech předsedkyně senátu trval Žítek v podstatě na svém: „Protokoly jsou možná pravdivé. Ale já jsem poškozenou usmrtit nechtěl!“

Soud trval jen jeden celý den, takže 6. září 1978 si Žítek vyslechl i rozsudek - za vraždu Boženy Novotné padl verdikt 20 let odnětí svobody!

 „Polehčující okolnosti nebyly shledány... Obžalovaný spáchal trestný čin vraždy zvlášť zavrženíhodným způsobem, který soud dovodil z intenzity útoku vůči staré a bezbranné ženě... Pokud jde o pohnutku jednání obžalovaného, z provedených důkazů vyplývá, že tato je vzhledem k nicotnosti a malichernosti nevrácení 11 korun za nákup, stejně jako vzhledem k nepřátelskému vztahu k poškozené a vzhledem k bezohlednému, amorálnímu a cynickému založení obžalovaného zvlášť zavrženíhodná. To umožňuje soudu konstatovat, že stupeň nebezpečnosti činu obžalovaného je pro společnost mimořádně vysoký,“ stojí mimo jiné ve zdůvodnění rozsudku.

Žítek se v zákonné lhůtě odvolal proti výroku o vině stejně jako proti výroku trestu.

Znovu tvrdil, že při napadení Boženy Novotné neměl v úmyslu ji usmrtit, to by si počínal jinak, například by po upozornění své družky Evy nesejmul z obličeje poškozené polštář: „Přitisknutím polštáře na ústa Novotné jsem chtěl docílit, aby její křik nezaslechli sousedé.“

Argumenty obžalovaného ani jeho obhájce nezabraly. Nejvyšší soud České socialistické republiky za předsednictví promovaného právníka Františka Boumy zamítl 20. listopadu 1978 odvolání a rozsudek nižší instance v plném rozsahu potvrdil.

Pro obžalovaného znamenala výše rozsudku nepochybně drastické překvapení. Jak na rozhodnutí soudu reagoval Markovič?

„Trest považuji vzhledem k okolnostem smrti paní Novotné za spravedlivý... Mimochodem jsem se později se Žítkem setkal ve Valdicích.

Šel jsem do věznice za odsouzeným Miňukem, pachatelem už několikrát zmíněné hostivařské vraždy. Navázali jsme spolu dobrý vztah, Miňuk mi chtěl ve Valdicích ukázat fotku své milenky i s dítětem, která mu přišla poštou.

Procházel jsem provozem, zvaným mačkárna. Ze skleněných tyčí, doběla rozžhavených, se tu vyráběly kuličky s otvorem. Najednou jsem si uvědomil, že za jedním strojem sedí povědomý chlap a že mě očima sleduje.

Byl to Žítek! Díval se na mě tak přátelsky, že kdyby ten pohled dokázal zabíjet, měl jsem to z fleku odbyté. Z Valdic by mě vynášeli v dřevěném penálu, nohama napřed...“ završuje ironicky Markovič svoje vzpomínky.

To přece ale není všechno!

Zajímá nás, jak se úspěšné završení kauzy Žítek odrazilo v další Markovičově existenci v mordpartě?

„Určitě nebouchaly zátky od šampaňského,“ krčí tázaný rameny. „Ale časem jsem poznal, že jsem si mezi kolegy určitý respekt získal. Že budu pracovat v mordpartě dál. Nic víc jsem ani nechtěl.“

Jiřímu Žítkovi umazala rok trestu amnestie prezidenta Havla z 3. ledna 1990. Z vězení vyšel v lednu 1997 - rovných 19 let od chvíle, kdy zavraždil Boženu Novotnou.

III. Dělej, že si mrtvá!

„Jo, věděl jsem, že to bude znamenat konec. Konec všeho a všemu. Ale připadal jsem si tak špatnej, tak ubohej, tak všema opomíjenej, že už mi bylo jedno, co provedu a co se mi za to stane. Do tý mojí mizérie scházelo už jenom jedno - a právě to jsem chtěl udělat.“

Náhoda je náhoda a spletité jsou cesty Páně. K některému případu se proto může vyšetřovatel oddělení vražd dostat způsobem velmi nestandardním. To si ostatně prožil i Jiří Markovič, koncem roku 1978 v hodnosti nadporučíka:

„V pondělí 30. října jsem přišel ráno do práce, tedy na první oddělení odboru vyšetřování v Konviktské ulici. Zavolal si mě náš šéf Láďa Šimůnek, společně se mnou tam přišel i můj kolega na vraždách Jarda Vychytil. Byl hodně unavený měl za sebou službu a od soboty vyslýchal jakéhosi Tvrdíka.

Mezi tím naběhla o víkendu další vražda. Její pachatel byl ovšem známý - případ proto neznamenal mimořádné nasazení sil, čekalo se na předběžné výsledky expertíz, a bylo tak relativně dost času. Šimůnek nám nabídl, že se můžeme dohodnout, kdo na čem bude dělat.

Co na to my? Řekli jsme si, že si hodíme korunou. Ať rozhodne náhoda! Měli jsme přitom pusu od ucha k uchu - komu se taky povede hrát Panna, nebo orel přímo v šéfovském kanclu, že jo? Už nevím, na jakou stranu ta koruna padla, každopádně jsem dostal Tvrdíka.

Tvrdík... To jméno bylo příznačné.

Už brzy jsem to měl pocítit na vlastní kůži!“

Nadporučík Markovič se rychle seznámil s dosavadním průběhem vyšetřování:

Několikrát trestaný muž se krátce po posledním návratu z vězení na svobodu rozhodl k masakru své rodiny. Na Opatově, v bytě v Madaťjanově ulici usmrtil v ranních hodinách v sobotu 28. října 1978 tchyni, pokusil se rovněž zabít manželku a obě svoje děti... Nedlouho po činu byl zadržen a svůj čin spontánně doznal. A nejen to - Tvrdíkova výpověď dobře zapadala k ostatním dosavadním zjištěním včetně předběžných výslechů zraněných a šokovaných obětí, jež měly to štěstí a duchapřítomnost, že dokázaly přežít vražedný útok.

Žádná záhada.

Žádná komplikace.

Žádná šlamastyka.

V podstatě už jen zbývalo, aby Tvrdík precizoval motiv svého činu.

A právě s tímto cílem se vyšetřovatel Markovič rozjel do vazební věznice v pražské Ruzyni, kde si nechal obviněného předvolat do výslechové místnosti.

Vybavení těchto nepovzbudivých cimer bylo vždy velmi skromné: psací stolek s psacím strojem a dvě židle. Jednoduchost a účelnost každým coulem.

Přirozeně, že vyšetřovatel uvědomil o chystaném výslechu Tvrdíkova obhájce. Advokát se ovšem omluvil, že má právě neodkladnou povinnost v jiném případě. V danou chvíli bohužel neví ani o nějakém kolegovi, který by mohl prozatím v nové kauze zafungovat in substitio.

Což se čas od času stává. A Markovič to taky tak bral. Pokud bude Tvrdík ochoten vypovídat i v nepřítomnosti obhájce, žádný problém nenastane. Aspoň se nemusí shánět další židlička...

Markovič si sedl ke stroji a rychle předepsal povinný úvod protokolu, tedy Tvrdíkovy nacionále a poučení obviněného ve smyslu trestního řádu.

Přivedli Tvrdíka v klasickém vězeňském mundúru, to jest hnědých teplácích a pantoflích.

Obviněný muž byl vysoký, šlachovitý a zjevně svalnatý. Tiše, trochu apaticky pozdravil, sedl si na židli... Bachař odešel, vyšetřovatel spolu s delikventem osaměli.

Začalo zahřívací kolo, Tvrdík byl opětovně poučen o svém obvinění a o svých právech. Pak vyšetřovatel Markovič přešel k jedinému zdánlivému zádrhelu.

„Pane obviněný, pohovořte nyní o svém činu podrobněji z hlediska motivace...“

Žádná odpověď.

„Když jste se rozhodl, že usmrtíte čtyři svoje rodinné příslušníky, co jste tím chtěl sledovat?“

Muž ve vězeňských teplácích stále mlčel.

„Chápete, na co se vás ptám? Proč jste to udělal?“

Unavená vyšetřovancova tvář se konečně dala do pohybu.

„Měl jsem zase tu svou mlhu.“

„Já vám nerozumím.“

„Pokaždý,“ zachraptěl muž v teplácích, „pokaždý, když se mi před očima udělá bílá mlha, tak musím někoho zabít.“

„A vám se...“

„Jo. Tenkrát taky,“ vpadl nečekaně do vyšetřovatelovy otázky obviněný.

Taky???

Tvrdíkovou tváří prokmitl neveselý úšklebek.

„Mně se totiž dělá ta bílá mlha před očima zrovna teď!“

„Za celou profesionální kariéru jsem toho zažil opravdu dost. Mám ve svých vzpomínkách z čeho vybírat a vzájemně posuzovat,“ konstatuje s odstupem bezmála třiceti let vyšetřovatel Jiří Markovič.

„Takže moc dobře vím, že tenkrát na té cele, o samotě s Tvrdíkem, jsem cítil nefalšovaný strach! Kdyby Tvrdíka napadlo, že vstane a že mi omlátí psací stroj o hlavu, byl by to pro mě asi předem prohraný souboj.

Všechny fyzické parametry jako výška, váha a síla byly na jeho straně. S hrůzou jsem si vyhodnotil, že Tvrdík s figurou namakanou z kriminálu má proti mně jasnou převahu!

Tak jsem ho začal přesvědčovat, ať neblbne. Že jsem zkušený karatista a kromě povinného nácviku u policie si rád přidávám tréninky i v osobním volnu.

Pak jsem povytáhl jednu zásuvku u psacího stolu. Uvnitř byly jenom samé kopíráky, ale já začal nahlas předstírat, že tam mám pistoli. Zasvěceným hlasem jsem Tvrdíkovi vykládal, že střelná rána v břiše, mrcha jedna, velice bolí a že vězeňská nemocnice není právě prvotřídní zařízení, které by mu mohlo zajistit kvalitní ošetření.

Tvrdík stále mlčel... Byl jako záhadná sfinga!

Měl jsem velkou radost, když do místnosti náhle vstoupil chlap z vězeňské ostrahy. Omluvil se, pokud ruší a chtěl vědět, kdy budu končit s výslechem.

Hned! Nejradši bych výslech skončil hned!

Ale poněvadž se situace stabilizovala a taky se mi nechtělo vracet se na vyšetřovačku s prázdnou, znovu jsem se Tvrdíka zeptal na motiv činu. Obviněný pořád mlčel, vlastně ani nereagoval na žádnou otázku nebo výzvu.

Požádal jsem proto ostrahu o podpis pod přerušeným výslechem, ať potvrdí, že obviněný odmítá vypovídat stejně jako podepsat protokol. Stalo se.

Vrátil jsem se do Konviktské. Tam už na mě čekali prokurátor a obhájce. Byl jsem plný zážitku z věznice, proto jsem jim všechno do detailu popsal. Požádal jsem obhájce, ať se příštího výslechu zcela určitě zúčastní. Lehce roztřeseným hlasem jsem zdůraznil, že mu dávám možnost, aby si vybral jakýkoli termín, který mu bude vyhovovat, že se rád přizpůsobím.

Obhájce ovšem reagoval poněkud zbaběle. Okamžitě řekl, že čas na Tvrdíkův výslech asi jen tak mít nebude... Jinak se zachoval prokurátor JUDr. Karel Florián. Dělal kulturistiku, tělo měl samý sval a věřil si.

Spolu jsme pak bez problémů provedli další Tvrdíkův výslech, ale taky seznámení obviněného se spisovým materiálem - což byl vždy poslední stupínek k tomu, aby vyšetřovatel završil spis návrhem na konečné opatření a poslal spis prokuratuře k vypracování obžaloby.

O tom, že Tvrdík stane před soudem, se v nejmenším nedalo pochybovat.

Při popisu jeho vraždění naskakuje totiž husí kůže i těm nejotrlejším.

Osmnáctého září 1978 se Jan Tvrdík vrátil z výkonu trestu. Nejprve zamířil k matce do pražských Nuslí, do bytu v ulici Žateckých a zůstal u ní dva dny.

Chtěl si připravit půdu k návratu na manželskou hroudu, což nebyl úkol právě nejsnadnější - s manželkou a dětmi nežil před svým uvězněním zhruba poslední rok. Zdaleka si proto nemohl být jistý, jestli o něj „doma“ bude někdo stát, potažmo jestli si žena už někoho nenašla.

O propuštěncově určité skepsi svědčil rozhovor s nuselskou sousedkou Vodrhánkovou. Znali se spolu asi dvacet let, takže si Tvrdík nemusel brát servítky: „Moje tchýně a manželka, to jsou pěkný bordelářky,“ prohlásil Tvrdík. „První, co udělám, že zarazím ženě všechny pánský návštěvy. A může se mi někdo divit? I kdybych je zabil, tak je to málo!“

Ale nový život na svobodě láká k lepším předsevzetím!

Určitou naději dávalo Tvrdíkovi pár dopisů od manželky, které mu napsala do vězení, každopádně z nich nekapala nesmiřitelnost. 20. září proto zašel za ženou a dohodli se, že to spolu ještě jednou zkusí. Jediná podmínka manželky Blanky zněla: „Přestaneš pít!“ A Tvrdík rád slíbil.

Vydržel sekat dobrotu přesně dva týdny. Pak přišel domů pozdě v noci. Opilý. Snažil by se asi nepozorovaně proklouznout a zalehnout. Klíče měl, dala mu je manželka, ale dostal se jen do domu. V bytě bylo zamčeno, klíč z druhé strany zámku mu znemožňoval odemknout.

Nezbylo než zazvonit. Přišla mu otevřít manželka. Z její tváře mohl vyčíst, že je všemu konec. Ale nepohádali se. V tu chvíli ještě ne.

Směl v bytě zůstat až do rána, teprve během snídaně se manželka vrátila k nedávné, teď už zmarněné dohodě:

„Řekli jsme si to jasně. Jednou přijdeš opilý…“

„Nebyl jsem opilý!“

„Nelži! Táhlo z tebe jako ze sudu. Je konec, rozumíš? Dneska se už ke mně a k dětem nevracej!“

Beze slova, skoro zahanbeně, přikývl. Sám měl na sebe vztek, že to nevydržel. Chtěl se vytratit jako pára nad hrncem, ale pak to v něm najednou vzkypělo:

„Moc mě neštvi! Mě nikdo vyhazovat nebude, rozumíš? Nebo se naseru a všechny vás tady pobiju!“

Neřekla ani slovo, ale Tvrdík z její klidné, vyrovnané reakce vyčetl, že svou manželku ani dost málo nezastrašil. Jaký div, tuhle vyhrůžku, tuhle průpovídku si už od něho vyslechla v minulosti několikrát.

Blanka se mě už ani nebojí.

Vidí mě jako psa, co štěká, ale nekousne.

Jsem sráč.

Nastěhoval se zpátky do matčina nuselského bytu. Ale do jeho beztak šejdrovatého uvažování se začal rychle vkrádat zvláštní nepokoj.

„Už mi to lezlo na palici. Když jsem si představil, jak snadno mě dokázala žena vyhodit z bytu. Jako by jenom čekala, až se jednou trochu napiju. Myslí to vážně? Chce se mě zbavit? Neuměl jsem si představit, že by měla někoho jinýho!

V sobotu 21. října jsem si vzal kluka a holku, byli jsme u naší matky. Pak jsem je šel vrátit na Opatov - a manželka mi mezitím sbalila moje krámy. Už jsem to měl všechno připravený v tašce! Tady máš a koukej mazat! Sice to nahlas neřekla, ale ta sbalená taška mluvila za ni.

Přijel jsem s tím báglem k matce a ta mě dorazila, když mi řekla, že se ani nediví. Že zatímco jsem byl v kriminále, Blanka se tahala s nějakým starým chlapem. S dědkem, kterýmu je snad přes šedesát! Zkousnul jsem to, nedal jsem nic znát, ale jedno mi to nebylo. To fakt ne.“

A mělo být ještě hůř.

V pondělí 23. října šel Tvrdík do práce do vinohradského hotelu Ametyst, kde si sehnal zaměstnání jako topič. Ale zavolal si ho vedoucí směny a řekl mu, že na ředitelství přišly Tvrdíkovy papíry. Když si na personálním přečetli výpis z jeho trestního rejstříku, usoudili, že jako několikrát trestaný u nich dělat nemůže. Tvrdíkův pracovní poměr proto skončil ještě ve zkušební lhůtě.

Ani se moc nehádal. Nemělo to cenu, věděl, že ty svoje zamřížované flastry s nikým neuhádá. Jen spolkl další hořkou pilulku, další debakl. Poslušně sklapnul kufry a vysmahnul... Jako malý hošánek.

Chodil bezcílně pražskými ulicemi.

Tak co? Tam, nebo jinam?

Jediný záchytný bod představovaly putyky.

„Neměl jsem co dělat, chodil jsem od ničeho k ničemu... Tím ale tlaky v tý mojí palici jenom zesílily. Začaly mě napadat různý myšlenky, samy od sebe se začaly spojovat do takovýho řetězu. Vyhazov z práce. Nevěra manželky. Pikle mojí tchýně, starý baby, která na mě odjakživa nasazovala...

Začal jsem si připadat takovej méněcennej. V úterý nebo ve středu jsem zajel na Opatov. Nešel jsem nahoru, jenom jsem z povzdálí pozoroval. A viděl jsem, že do baráku jde tchyně. Došlo mi, proč...

Vypočítal jsem si manželčiny služby a vyšlo mi, že v pátek 27. října bude mít Blanka noční a že děti bude hlídat tchyně. Napadlo mě, že je to ideální situace. Že bych to tam mohl dočista všechno vymlátit.

Jo, věděl jsem, že to bude znamenat konec. Konec všeho a všemu. Ale připadal jsem si tak špatnej, tak ubohej, tak všema opomíjenej, že už mi bylo jedno, co provedu a co se mi za to stane. Do tý mojí mizérie scházelo už jenom jedno - a právě to jsem chtěl udělat.“

V sobotu 28. října 1978 měl být státní svátek.

A co že se to v tehdejší záplavě významných dnů a výročí slavně slavilo?

Od vzniku Československa uplynulo kulatých šedesát let. Kromě toho bylo před deseti roky - na nátlak Slováků - rozhodnuto o federálním uspořádání státu.

Ono starší výročí byla pro komunisty vždycky tak trochu schíza. Neboť - jak známo - Československou (teď už socialistickou) republiku bolševik nezakládal. Ale co se dá dělat, soudruzi, nějak to lidem připomenout musíme. Ale po našem, hlavně bez Masaryka...

Nic z toho Tvrdíka nezajímalo. Řešil vlastní problém, jenom tu vznešenou hamletovskou otázku Být, či nebýt, obměnil po svém. Shakespearovskému žánru zůstal ovšem věren:

Vymlátit, nebo ne?

Aby si mohl lépe promyslit svoje dilema, začal popíjet. Pohyboval se především v prostoru Václavského náměstí, vystřídal snad všechny tehdejší automaty, kde čepovali pivo. Koruna. Lucerna. Klas. Rybárna. Jedna levná desítka za druhou, dohromady jich bylo asi patnáct.

Moc se rozmýšlel, ale nakonec se rozhodl, že to udělá. Zašel ještě do Sklípku, ale ta poslední čtyři piva byla už jen na kuráž.

Jo, udělá to. Všechno to vyvraždí.

Zašel se podívat do hotelu Racek, jestli má manželka skutečně službu noční uklízečky. Měla, a proto odcestoval metrem do stanice Budějovická, dál pokračoval autobusem linkou 119. Asi hodinu po půlnoci z pátku na sobotu stál před domem, kde si chtěl vyřídit účty.

Plán v jeho hlavě uzrál do všech detailů:

Zabije bábu.

Potom zabije obě děti.

Všem uřeže hlavy a někam je položí. Třeba na televizi. Prostě aby byly hned na ráně.

Aby je šokovaná Blanka viděla, jakmile vstoupí do pokoje. A v tom pokoji bude čekat taky on.

S úsměvem řekne manželce, že je to dárek. Dárek za to, že se kurvila s chlapem, o čtyřicet let starším.

Na závěr probodne nožem i Blanku.

Ten několikastupňový plán byl bezchybný! Měl všechno: gradaci, pointu stejně jako finále. Po dlouhé době pocítil Tvrdík sám se sebou spokojenost.

Vstoupil do domu, pořád měl ještě klíče. Tiše si odemkl byt a zkontroloval situaci.

Bylo to přesně, jak předpokládal. Bába spala s klukem na gauči vpravo od dveří, holka na gauči vlevo. Vrátil se do kuchyně a vypil ještě jedno pivo. Na chvíli ještě zaváhal, jestli by radši neměl odejít.

NE! UDĚLÁM TO!

Bylo to definitivní rozhodnutí. Hned na to se svlékl do trenýrek, poteče přece hodně krve a on si nechtěl si zamazat kalhoty.

Z kuchyňského koutu vzal nůž. Podíval se na hodinky. Překvapilo ho, že se blíží čtvrtá hodina ranní. Má co dělat, aby do manželčina příchodu stihnul všechno, jak si předsevzal a naplánoval!

Nechtěl si zmordovat ruce, proto si vzal z kuchyňské linky ještě paličku na maso.

Šel do pokoje. Cítil, jak z něho lije pot.

Postavil se nad pravou válendu. Tchyně ležela na pravém boku, hlavou ke dveřím. Musel počkat, až se žena natočí hlavou tak, aby ji mohl majznout přímo do spánku.

Dočkal se.

„Bába natočila palici, odkryl se jí pravý spánek a já ji tam třikrát pořádně majznul paličkou. Při třetí ráně mi palička odlítla až pod válendu. Ještě jsem ji seknul malíkovou hranou ruky do krku. Ale bába pořád žila. Docela hlasitě hekala, měl jsem obavy, že by to mohlo probudit děti.

Strčil jsem jí ruku do chřtánu, chtěl jsem jí vytrhnout ten prolhanej jazyk a všechno ostatní. Tekla jí krev z hlavy, z uší, byl jsem celej od krve. Chytla mě za ruku, ale když jsem jí ucpal nos, tak se složila a byl definitivní klid. Myslím, že všechno dohromady mohlo trvat tak deset minut.

V tom se probudil kluk a posadil se na gauč. Ptal se mě, co to dělám. Vzpomněl jsem si, že měl na mě minulou sobotu hemzy. Že si dělal nahlas obavy, abych jim doma něco nečmajznul. Jak tak seděl, bodnul jsem ho několikrát do břicha. Kluk začal pištět, tak jsem ho stáhnul na zem a šlápnul mu na krk nohou. Hned na to ztichnul. Potom jsem kluka hodil na gauč a bábu na něj.

Hned na to se vzbudila holka a ptala se mě, proč je biju. V tom zápalu jsem jí bodnul nožem do prsou. Nebo do břicha, to přesně nevím. Nic neříkala, jenom sklonila hlavu a padla. Byl jsem přesvědčenej, že jsou všichni mrtví.

Otevřel jsem dveře z pokoje do předsíně, abych vyvětral smrad z krve. Pak jsem se šel umýt do koupelny, byl jsem samá krev. Oblékl jsem se, zamkl pokoj a čekal v předsíni, až se vrátí manželka.

Dorazila něco po páté hodině ráno. Divila se, co tam dělám, zapomněla, že mám pořád klíče. Taky se ptala, proč je ložnice zamčená. Řekl jsem, že se tam bába asi zabarikádovala, když mě slyšela. Držel

jsem v ruce za zády paličku na maso - byl jsem nachystanej k tomu, že ji taky majznu po palici.

Během debaty se manželka převlíkla do pyžama a řekla mi, abych vypadnul. V tom se ozvala holka, že má žízeň a že chce napít. Šel jsem ke dveřím pokoje a odemkl.

Když manželka viděla, že bylo zamčeno zvenčí, vběhla polekaně dovnitř. Právě v tu chvíli jsem ji chtěl majznout, ale první ránu mi vykryla loktem.

Řekl jsem jí, co jsem udělal. Že je to za to, jak se ke mně všichni chovali.

Manželka mě začala prosit, ať jí nechám, že to nikomu neřekne. Na to jsem jí odpověděl, že jestli někomu jenom něco cekne, tak že jí rozpárám.

Krátce na to jsem odešel z bytu. Na hodinky jsem se nedíval, ale mohlo bejt asi půl šestý ráno.“

Ve výslechové místnosti vrávoralo otřesené ticho.

Jako by vyšetřovatele ani prokurátora nemohla napadnout jediná otázka.

Tvrdík si to vysvětlil po svém a dokončil popis svých posledních hodin života na svobodě.

„Autobusem jsem odjel do Prahy, myslím jako do centra a chodil po různých automatech, kde zrovna měli otevříno. Udělal jsem asi patnáct piv. Kolem sedmé hodiny ráno jsem zavolal matce z telefonní budky na Václaváku.

Řekl jsem jí, aby nikomu neotvírala, aby dávala pozor. Že jsem na Opatově všechno vymordoval. Že už je mi všechno jedno a že se nenechám policajtama zatknout jako nějaká pitomá ovce... Když slyšela, co jsem udělal za masakr, tak málem upadla.

Odpoledne jsem ještě telefonoval z pošty švagrový Kotálový. Také jí jsem řekl, že jsem na Jižňáku všechno vyvraždil, akorát že mi Blanka utekla, tu že už jsem nestihnul zabít. Švagrová mi nevěřila. Dohodli jsme si schůzku na Karlově náměstí, před Černým pivovarem.

Varoval jsem ji, ať nic neříká policajtům. Že mám pistoli a že budu kolem sebe střílet, lidi nelidi, mně už může bejt všechno jedno... Když jsem přišel k pivovaru, Kotálová tam nebyla. Ale naskákali na mě policajti a dali mi přes držku,“ dodal Tvrdík uraženeckým tónem.

Když dozněl klapot psacího stroje, nadešel čas na doplňující Markovičovu otázku.

„Proč jste upustil od svého původního plánu a neuřízl svým obětem hlavu?“

„Už jsem byl utahanej,“ zabručel Tvrdík. „Zamordovat bábu mně dalo moc práce. A nechtělo se mi patlat v tý krvi. Kdyby mi dala míň práce, ufiknul bych jí hlavu sekáčkem. A dětem taky... Jo, ještě si vzpomínám, že když jsem držel babu za chřtán, chtěla mě škrábat. Ale vypadalo to, jako když mě hladí. Musel jsem se tomu smát!

A taky si vzpomínám, že když mi odlítla ta palička a zůstala mi v ruce jen rukojeť, tak jsem babu bodnul tou rukojetí asi dvakrát velkou silou do ucha. Zajelo to tam jako do bláta. Nebo jako do těsta. Pak jsem jí bodnul ještě jednou. Byly to pořádný mordy, když jsem jí bodal...“

Jinak téměř netečnou Tvrdíkovu tvář proťal nápor nenávisti. Bezděky zrychlil tempo svého vyprávění:

„Ta stará čarodějnice mi lezla na nervy už řadu let. Dávno jsem měl na ni spadeno! Ještě když jsem jezdil ve zdravotnictví, sehnal jsem si na ni jedy. Jako na krysu.

Ale pak jsem se na to vykašlal. Až by ji kuchali, poznali by, že je otrávená a každýho by napadlo, že jsem to musel udělat já. Tenkrát mi na tom ještě záleželo, abych nešel do kriminálu. Dneska je mi všechno jedno. Chci viset a chci to mít co nejdřív za sebou.“

Prokurátor rozpačitě pokrčil rameny. Přání v poslední Tvrdíkově větě zaznělo víc než urgentně, ale stejně tak musel položit obligátní otázku.

„Chcete uvést něco na svou obhajobu?“

Tvrdík se nehezky zasmál.

„Co asi tak můžu uvádět, že jo…“

Bezcílně zašátral rukama po stole, s pohledem upřeným do ztracena. Co tam viděl? Svoje oběti? Nebo svou oprátku? Vzápětí se ale zase bojovně napružil:

„Jak říkám, už to chci mít za sebou! Už chci bejt pověšenej... Kdyby mi dali jenom pětadvacet let, tak v kriminále někoho majznu po palici. Nakonec mi ten provaz dají, to vám garantuju! Mně už je totiž všechno jedno!“

Markovič najednou cítil, jak mohou být slova směšná, pokřivená, nedostačující...

„To vám nebylo líto vašich dětí? To jste necítil žádné výčitky, když jste je bodal?“

„Ne! Nechtěl jsem šetřit nikoho!“ odpálil Tvrdík zhurta. „Spíš jsem se tím bodáním uvolňoval... Musel jsem počítat se vším, byl to přece plánovanej masakr. Tedy včetně toho, že zabiju taky děti. Že to pak nějak nevyšlo, je holt jiná věc.“

Zbyl čas na poslední otázku.

„Chcete ještě něco uvést?“

Poslední, co by se dalo Tvrdíkovi vyčítat, by byla neupřímnost jeho výpovědi. Výjimkou nebyla ani závěrečná odpověď - a přesto znamenala absurdní vyústění celého výslechu:

„Jo. Napište tam, že jsem měl a pořád mám svou manželku rád.“

Jak se stane z člověka bestiální vrah?

Cesty jsou tisíckrát rozličné a neopakovatelné, přitom v mnohém podobné, až úděsně shodné.

Jako bychom se z letecké výšky dívali na vyježděnou dálnici, na hlavní tah „správným“ směrem. Stejně tak ale nemůžeme přehlédnout, že kolem asfaltového pásu autostrády je spousta vyšlapaných,

křivolakých steziček. Vzájemně se proplétají, na chvilku třeba i mizí, ale jen proto, aby se vzápětí zase objevily a nabraly na síle.

Tam, nejspíš někde tam najdeme pěšinku Jana Tvrdíka.

Poprvé přivedla matka malého Jendu k psychiatrovi - stalo se tak na doporučení obvodního lékaře - v prosinci 1951, tedy měsíc před chlapcovými sedmými narozeninami. V dokumentaci najdeme tyto zajímavé pasáže:

„Z rodinné anamnesy vyplývá, že dítě neví o své adopci. Je vedené jako manželské. Otec je nezvěstný, žije snad v Německu, vlastní matka byla vdaná, pracovala jako ošetřovatelka v nemocnici, o dítě prakticky nejevila zájem.

Nevlastní matka uvedla, že se vdala v roce 1942, má šťastné manželství. Měli jednoho syna, který bohužel zemřel ve třech měsících. Potom jí lékař řekl, že už další děti mít nebude. Smířila se s tím a vzala si po dohodě s manželem Jeníka, když mu bylo deset dní. Znala trochu jeho matku. Za šestnáct měsíců po adopci se manželům narodil vlastní syn, za dalších šestnáct měsíců druhý. Na Jeníka si ale zvykla, absolutně by ji nenapadlo, dát chlapce pryč, když mají dvě svoje děti.

Dítě celou genezi nezná, stoprocentně se považuje za vlastní. Otec pracuje na stavbě, zdráv, k dětem má velmi dobrý poměr, nerozlišuje mezi nimi, má rád všechny tři syny.“

Jeník byl odmalička hodně slabý a hodně nemocný. Trpěl na průdušky, prodělal hnisavý zánět středního ucha a problémy měl taky s ledvinami. Přítulný, milý chlapeček, který o překot zdravil všechny známé na dohled, si uměl získat sympatie. Dočasně...

Nesporným mezníkem k horšímu bylo onemocnění spálou v pěti letech věku - z nemocnice se domů vrátilo plačtivé, hádavé, téměř na vše nedůtklivé dítě. Včetně úporné nesnášenlivosti vůči mladším bratrům.

Banální dětská nemoc skutečně znamenala bod zlomu. Jako by se někde něco uvolnilo... Doposud latentní minusy Tvrdíkovy narušené psychiky začaly houstnout takřka geometrickou řadou, každým rokem bylo hůř a hůř.

Prvňáčka Tvrdíka směla učitelka vyvolat jen ve chvíli, kdy měl dobrou náladu. Jinak mlčel, nebo se rozplakal. Hrát si spolu s ostatními dětmi vydržel jen chvíli, brzy se stáhl stranou... Nešlo mu čtení, měl z něho čtyřku. Druhou třídu opakoval dvakrát, následovala zvláštní škola. Její první stupeň Tvrdík zvládl obstojně - na tamní poměry měl slušné chování a prospěch zvládl v průměru za tři.

V závěru vyšetření můžeme číst: „Stěžuje si, že ho bolí ruce a nohy, v prstech má mravenčení. Kroutí bezděčně hlavou, což je střídáno trhavými pohyby. Závěr: mentální retardace, na přechodu z podprůměru ke slaboduchosti.“

Nicméně - první kolo předem prohraného zápasu dokázala ještě rodina spolu s lékaři uplichtit.

Plynuly roky, z dítěte se stal kluk.

Častá nemocnost Jeníka zkrušovala: „Než tohle trápení, tak se radši zabiju. Dám hlavu na koleje a počkám, až pojede vlak.“ Okusoval si bolestivě rty: „Měl jsem živý maso kolem celý pusy.“ Během dne ho sužoval častý pocit, že ho někdo sleduje, stále se otáčel. „Ale neměl jsem strach. To až v noci, to jsem se bál úplně všeho.“

V dubnu 1958 - Tvrdíkovi bylo třináct let - došlo už na psychiatrickou hospitalizaci, doporučenou dětským odborníkem z ambulantní léčebny. O chlapce se starali rodiče z otcovy strany, bydlící přes ulici od dosavadního domova. Sám a mezi čtyřmi zdmi bytu byl prý Jeník zvládnutelný, za to mezi dětmi si počínal jako smyslů zbavený.

„Víš, proč jsi tady?“ zeptal se lékař.

Malému Tvrdíkovi vstoupily slzy do očí.

„Kvůli nervům.“

Na svůj věk vytáhlý chlapec s chmýřím pod nosem se choval nejisté a stísněně, odpovídal jednoslovně, s dlouhými přestávkami. Během rozhovoru se dal do pláče a dlouho nebyl k utišení.

Vyprávěl lékaři, že mezi kluky z ulice chodí jen občas, vybírá si ty mladší, chodí ke staveništi a skáčou do písku. Fotbal nehraje, nebaví ho to. Rád chodí k dědovi, na Pankrác, na Rasovnu, děda je kameník a on mu pomáhá. Když ale přijde někdo ze sourozenců, naštve se a sekne s prací.

Žárlivost a sobeckost - poznamenává zpráva - jsou vskutku výrazné rysy povahy malého Tvrdíka. Na svoje věci je pořádný, ale taky nedůtklivý. Cokoliv cizího si samozřejmě vypůjčuje, sám nic nepůjčí. Je sběratel, všechno pro něj má cenu, ukládá „cennosti“ do zvláštní krabičky, kterou si schovává, někdy s ní i spí. Hodně čte, ale jen pohádky.

Má sebevědomí, ale když běh věcí nejde podle jeho přání, pláče a vyhrožuje sebevraždou. Minule brečel, že ho rodiče nepřišli v neděli navštívit. Když si na to vzpomene, musí brečet zas. Stejně tak brečí, když někdo něco dostane a on nikoliv... Nejhůř mu bývá večer.

Řeč na sebevraždu přišla i během pohovoru s psychiatrem. Žádný div, vždyť Jeník se hned první noc po přijetí škrtil řemínkem od hodinek. Ráno se zase chtěl oběsit na okně. Vypůjčil si od jednoho chlapce tkaničky od bot, udělal smyčku a strčil do ní hlavu. Když ho našli, byl už prý celý modrý. Tohle už nebyla demonstrace, pouhá pohrůžka sebevraždou...

„Proč to děláš?“

„Protože mě všechno mrzí. Nic mě netěší.“

„Co tě mrzí?“

„Všechno. Celej svět. Nikdo mě nemá rád.“

„Ubližuje ti někdo?“

„Nikdo,“ odvětil třináctiletý Tvrdík, ale slzy se mu po tváři jen koulely.

Hospitalizace na dětské psychiatrii trvala čtyři týdny a dopadla neslavně:

 „Neklidný, agresivní, bije děti. Neukázněný i při visitě, pere se. Propichuje si ruce špendlíkem. Dává si celé špendlíky do úst, kouše je, odmítá je vyndat z pusy. Je samotář, s nikým se nekamarádí, není oblíbený.

Při visitě neodpovídá na dotazy, má afekty vzteku, vše svědčí pro psychopatii. Při vyučování vybíhá z místa, sprostě křičí, tluče spolužáky. Během pobytu na zahradě neklidný, lezl po stromech, na děti házel kameny a klacky. Ve škole nepracuje, hlasitě zpívá hrubé písně.

Za každou cenu - a vcelku důmyslně - se snaží narušit režim oddělení. Projevuje se jako kazisvět. Dětem se snaží znehodnotit šaty, rozbít hračky, při poslechu pohádky z rozhlasu schválně hlasitě křičí.“

Další pasáže rezonují citáty ze slavné cimrmanovské hry Vyšetřování ztráty třídní knihy. Nebo z oblíbených povídek pánů Šimka a Grossmanna.

„Tloukl Peterku a vyhrožoval mu. Stále se snaží dostat na dívčí stranu. Líbal Martinkovou. Nesnáší se s Luisem, chorobně na něj žárlí...

Při vyučování škrtil Mníška bundou. Děti ho nemají rády, říkají mu, že je blázen... Povalil Volfa na zem, ačkoli mu nic nedělal, a namlátil Hulínskému.

Po napomenutí začal kolem sebe házet nočními stolky, byl proto odveden na oddělení č. 68, kde byl až do večera. Odmítal večeři se zdůvodněním, že je otrávená. Nakonec talíř vyjedl do posledního drobku.“

Na oddělení č. 68 se zvláštním zostřeným režimem se pubescent Tvrdík ocital čím dál častěji a trvaleji. Pacientovým rodičům se to nelíbilo, vyhrožovali stížnostmi. Nemohlo to skončit jinak - 30. dubna 1958 putoval Tvrdík zase domů.

Kriminální dráhu začal Tvrdík ještě jako mladistvý. Rozsudek z 31. října 1961 zněl čtyři měsíce podmínky za krádež. Jenomže

šestnáctiletý frajírek si z hrozby trestu nic nedělal, v podmínce se neosvědčil - a poprvé putoval do lochu. Podruhé se tak stalo v roce 1963. Tvrdík dostal 20 měsíců nepodmíněně za lynčování černochů.

„Měli jsme takovou partu, která se zaměřila na černý huby, zejména když si chtěli něco začínat s našima bílejma holkama. Když pak šel takovej blbeček sám po ulici, zatáhli jsme ho do průjezdu, svázali jsme mu ruce a připevnili ho k zábradlí nebo ke mříži výtahu. Pak jsme ho tloukli prutama tvrdý gumy, který jsme odtrhli od rohožek. Černoušek prostě dostal lekci, aby se příště choval slušně,“ vzpomínal i s odstupem let Tvrdík se spokojeným úsměvem.

Další flastr přišel v červnu 1965 za jízdu kradeným autem, navíc v opilosti - osmnáct měsíců nepodmíněně. K vylíčení téhle fáze Tvrdíkova života musíme ovšem přičíst také pobyt na bohnické psychiatrii: 25. prosince 1965 ho tam přivezli příslušníci VB, protože ohrožoval otce - osvojitele bodnou zbraní. Z vězení se dostal Tvrdík na svátky krátkodobě ven, jenomže oslavu Vánoc pojal poněkud netradičně.

„Já nevím, co se přesně stalo. Vím jenom, že když jsem začal křičet, tak všichni utekli. Taky vím, že jsem vzal na otce bodák od bajonetu. Asi bych ho bodnul, kdyby se přede mnou nezamknul. Snažil jsem se vyšroubovat zámek, ale nakonec jsem si pustil plyn. Chtěl jsem se otrávit.“

Jak to všechno vzniklo? „Snad kvůli pivu. Rodiče mi vyčítali, že moc piju, nechtěli mi dát další pivo, něco ještě kecnul brácha - a už to jelo!“

Putoval na oddělení alkoholiků, ale zpráva v mnohém revokuje někdejší stesky dětských psychiatrů:

„Choval se drze, odmítal vstávat, otázky ošetřovatele ignoroval, byl hrubý a sprostý. Spolu s dalším pacientem utekl oknem v denním oblečení, směrem ke kostelu. Na domluvu, aby se vrátili, se drze smáli. Utekli do zahradnictví, na oddělení se vrátili až v 15.30 hod. Vysmívali se, stávali se agresivní. Ráno při buzení napadl pěstí ošetřovatele Řepu, udeřil jej do brady, byl sprostý a hrubý.“

A závěr zprávy?

„Jeho chování se nejevilo jako psychopatické, byl ovšem krajně neadaptivní. Dá se jen těžko odhadnout, do jaké míry bylo jeho chování diktováno skupinou krajně asociálních spolupacientů, do které se zařadil a v níž se snažil vyniknout projevy nekázně a agresivity... Předán zpět do výkonu trestu.“

Pak si dal Tvrdík drahný čas pokoj. V roce 1969 se oženil a začal pod hlavičkou družstva Slavia podnikat jako čistič koberců. „To se mně líbilo, měl jsem hodně peněz. Brzy šlo ale všechno zas do prdele.“

Vskutku, soukromé podnikání se s narůstající normalizací dostalo opět na index. K horšímu se výrazně pohnul i Tvrdíkův soukromý život:

„Manželce jsem neřekl, že jsem byl trestaný. Všechna ta lejstra, ty rozsudky jsem měl schovaný doma pod kobercem. Jenomže jednou jsme malovali, ty papíry našla tchyně a nevěděla nic lepšího než to prásknout Blance.“

V září 1972 putoval Tvrdík opět na psychiatrii, a to jako neúspěšný sebevrah.

„V bývalým zaměstnání jsem kvůli reorganizaci dostal výpověď, tak jsem nastoupil do jednoho stavebního podniku a popral jsem se tam. Krátce na to jsem objevil nevěru manželky, našel jsem dopis, co psala jednomu Jugošovi.

To mě všechno tak rozlítostnilo, že jsem si vbodnul injekční stříkačku do žíly na levým předloktí. Chtěl jsem vykrvácet a umřít, ale manželka, která se náhodou vrátila domů, mě objevila. V poslední době mě všechno štve, nikdy jsem nebyl tak lítostivej jako teď.“

Konfrontace s manželkou ovšem vyzněla jinak:

Žádný Jugoslávec ani jemu psaný dopis neexistují. Tvrdík chodí domů opilý a v záchvatech žárlivosti, aniž by k ní měl příčinu, je agresivní.

„Ano, dozvěděla jsem se od své matky, že manžel byl trestaný Ted dělá dobrotu, myslím tím, jako že se soudy nic nemá, ale zato bije mne. Letos v červnu mě zmlátil tak, že jsem čtrnáct dní nemohla jít do práce. Byla jsem volaná na VB, on taky, ale nic se neděje.“

Události kolem manželova pokusu o sebevraždu Blanka Tvrdíková vylíčila:

„Měla jsem noční. Když jsem přišla ráno domů, on ležel na gauči, měl ruku v umývadle, podvázal si ruku kravatou a vpíchnul si do žíly injekční jehlu. Přivolaný lékař zjistil, že manžel je silně podnapilý... Ale dobře věděl, kdy přijdu domů, načasoval si, abych ho objevila... Přemýšlím o rozvodu, bojím se manžela, bojím se jeho agresivity, ze syna bych za těhle okolností nic nevychovala.“

V lékařské propouštěcí zprávě z listopadu 1972 můžeme číst větu, že „nadměrné požívání alkoholu pacientem je pro manželství rušivý element prvořadého významu“.

Závažná slova... Ale rozvod se nekonal. Život, ten prevít, si našel jinou cestičku, jak hrát dál příběh jednoho manželského martyria:

V únoru 1972 se Tvrdíkovým narodila dcera.

Jestliže dosavadní Tvrdíkovy tresty byly několikaměsíční „prkotiny“, v červenci 1974 si už vykoledoval mnohem delší pobyt za mřížemi. Informace můžeme najít ve spise 5 T 7/76 Obvodního soudu v Praze 4:

„Obžalovaný Jan Tvrdík, narozený 12. ledna 1945 v Praze, zaměstnáním topič, trvale bytem Praha 4-Podolí, Nad sokolovnou 117/1, je vinen, že

1/ dne 17. července 1974 kolem 23. hod. v Praze 10, Elektrárenské ulici odcizil z odstavné plochy n. p. ČSAD Praha nákladní automobil zn. IEA SPZ AD 89-60 a s tím jezdil po Praze a různých místech Středočeského kraje a to přesto, že byl v roce 1965 odsouzen mimo jiné pro trestný čin neoprávněného užívání majetku v socialistickém vlastnictví

2/ dne 18. července 1974 kolem 01.00 hod. v Praze 4, Podolské ulici nezastavil na znamení k zastavení dávané hlídkou VB a pokračoval v jízdě, načež při pronásledování příslušníky VB jim znemožňoval bezpečné předjetí tím, že opakovaně strhl vozidlo do levé strany vozovky, a tím najížděl na služební vozidlo orgánů VB, kteří museli prudce zabrzdit a zpomalit jízdu, aby zabránili dopravní nehodě, tedy užil násilí v úmyslu působit na výkon pravomoci veřejného činitele...“

Pro potřeby soudu vypracovalo místní oddělení VB v Praze 4-Podolí úřední zprávu. Je krátká, ale hutná, rozhodně vydá o své době stejné svědectví jako tucet politických úvodníků Rudého práva:

„Jan Tvrdík v místě bydliště nemá dobrou pověst. K spoluobčanům se chová slušně a korektně. Jeho politická činnost se nepodařila od spoluobčanů zjistit. V krizových letech 1968-1969 se k našemu zřízení neprojevoval. Je nemajetný, akcí a brigád uspořádaných Národní frontou se nezúčastňuje. Je známo, že dost často požívá alkoholické nápoje. Není známo, že by se stýkal se závadovou mládeží a nebo s kapitalistickou cizinou.“

Ufff, to jsme si ale oddechli, že se nám Tvrdík nespustil s kapitalistickou cizinou!

Ale dejme vale čtenářským srandičkám. Soud už se pro tentokrát s Tvrdíkem nepáral a uštědřil mu úhrnný, resp. souhrnný trest v délce 30 měsíců, tedy dva a půl roku. Samozřejmě naostro - jak jinak.

Z výkonu trestu se Tvrdík vrátil 18. září 1978. Co následovalo pak, už víme.

Při sumarizaci spisu musel vyšetřovatel Markovič vyslechnout všechny tři poškozené, tedy Tvrdíkovu manželku a obě její děti, osmiletého Jana a čtyřletou Markétu.

„Logicky jsem začal s matkou, děti vzhledem ke svým vážným zraněním a utrpěnému šoku byly nějaký čas hospitalizovány. Uvědomoval jsem si, že jejich výslech bude náročný pro obě strany.

Samozřejmě nejvíc pro děcka - až s nimi budu probírat ten traumatizující zážitek, až před nimi zase oživne ona tragická noc... Takže asi chápete, že jsem se na ten rozhovor nijak zvlášť netěšil!“

Blanka Tvrdíková uvedla, že se vrátila z práce kolem čtvrt na šest ráno. Když vstoupila do bytu, vyšel ze záchodu Tvrdík. Divila se, co manžel v bytě dělá. Odpověděl, že ji přišel navštívit a přesvědčit se, jestli ho má pořád ráda. Ona odsekla, že ho v bytě nechce, že tam nemá co dělat. Přitom si odložila a chtěla jít do pokoje, kde spala matka s dětmi. Ale bylo zamčeno. Volala matku, ale nikdo jí neodpovídal. Znovu s manželem diskutovali. Tvrdík prohlásil, že ji má rád, že to spolu mohou ještě zkusit...

„Nadávala jsem mu, říkala jsem mu, aby šel do hajzlu, že jsme spolu skoncovali, že mne zklamal. Že kdyby nepil, tak jsme mohli spolu spokojeně žít. Když jsem s ním mluvila, tak se manžel choval úplně normálně... Pak začala dcerka křičet, abych jí dala napít. Manžel začal odemykat dveře, to mě udivilo, předtím mi tvrdil, že zamkla zevnitř moje matka...

Vběhla jsem do pokoje, děti seděly na posteli, kluk měl na sobě pyžamo celé od krve. Volal na mě, že ho táta něčím tloukl a píchal, že předstíral, že umřel, že na něm potom babička ležela a byla tak těžká, že s ní nemohl pohnout. Holka měla monokl pod okem... Povídala jsem ,Honzo, cos to udělal!’ V tu chvíli se po mně ohnal paličkou na maso, já jsem nastavila ruku, takže místo do hlavy mě uhodil do ruky.

Manžel mi začal říkat, abych nebláznila, že babičce není pomoci, abych nekřičela, jinak že mě zastřelí. Já jsem se snažila mu říkat, aby odešel, že nikomu nic neřeknu, on pak odešel... Než děti odvedla sousedka, řekly mi, že tatínek zabil babičku, bylo to pro mě hrozné.

Syn měl pořezanou ruku, byl pobodaný na břiše, měl oteklé rty, vlastně měl oteklý obličej celý, měl bodné rány na více místech, stále omdléval. Pořád opakoval: ,Markétko, schovej se, dělej, že si mrtvá , nebo nás táta dobije!’ Holka měla nateklý nos, strašnou bouli na čele a bodnou ránu v břiše... Ještě dodávám, že manžel mně vzal 280 korun, které jsem měla uložené v krabičce od doutníků.“

Zpráva ošetřujícího lékaře z Thomayerovy nemocnice ohledně zranění dětí zněla takto:

„Chlapec Jan - dg. řezné a bodné rány na různých částech těla, celkem devět, z nichž jedna proniká do dutiny břišní a částečně proniká levým lalokem jaterním. Pohmožděniny a oděrky - hluboké - na krku po škrcení, šokový stav, přetětí šlach třetího prstu levé ruky. Utrpěná zranění mohla způsobit smrt.

Dívka Markéta - dg. pohmožděniny na čele a na nose, pohmožděniny na různých částech těla, bodná rána v horní části břicha, nepronikající do dutiny břišní. Utrpěná zranění nemohla způsobit smrt.“

Vyzbrojen těmito vědomostmi inicioval vyšetřovatel Markovič výslech obou dětí.

„Došlo k tomu v bytě Tvrdíkových, za účasti matky dětí a psycholožky. Pamatuju se, že se jmenovala Pěkná - a svému jménu dělala vskutku čest!“ směje se vyšetřovatel Markovič, ale při další vzpomínce hned zvážní.

„K rozhovoru s Honzíkem a Markétkou mám dodnes v sobě až neuvěřitelně osobní vzpomínku. Vždyť moje dcera byla jen o trošičku starší než Markétka! Začal jsem s Honzíkovým výslechem. Řekl mi, že se tu noc probudil, že byla tma a skoro nic neviděl. Uvědomil si, že ho tatínek něčím bodá, do nohou, do břicha, do celého těla... Pak začal tatínek ubližovat Markétce. Tiše na ni zavolal, aby dělala, že je mrtvá, aby neumřela... Dodal, že sám taky dělal, že umřel!

Už jsem měl s vyšetřováním vražd nějaké zkušenosti, na ledacos jsem se stal dávno otrlý, ale tyhle chlapcovy věty mě dostaly do kolen!“ říká s povzdechem Markovič. „A je obdivuhodné, že čtyřletá holčička na tuhle radu správně reagovala. Že opravdu začala předvádět mrtvou, až svého tátu zmátla a on skončil s vražedným útokem!“

Zbýval ještě výslech malé Markétky. Vyšetřovatel se ji předtím snažil několikrát oslovit, však také během Janovy výpovědi pobíhala kolem. Ale marně, holčička mu neodpověděla. Od paní Tvrdíkové se Markovič dozvěděl, že od noci, kdy ji táta pobodal, Markéta na žádného muže nepromluvila.

„Tak jsem na to musel s trochou taktiky. Pořád jsem ještě mluvil s Honzíkem, zato holčičku jsem záměrně od sebe odháněl. Šlo mi o to, abych ji svým nezájmem trochu provokoval, aby začala dětsky žárlit na tolik pozornosti, věnované jejímu bratrovi. Markétka se ke mně začala přibližovat čím dál víc, chvílema už na mě dorážela, stála o to, abych si jí taky všiml...

Přesně v tu chvíli jsem se jí zeptal na tátu. Odpověděla mi po svém, ale právě v tom byla strašná síla, děsivý, ochromující kontrast!

Rozumíte? Dětský hlásek, dětské výrazy, ale proti tomu shluk neuvěřitelných slov!

Pamatuju se na to tak živě, jako by to bylo ještě včera…“

Markétka měla na sobě šatičky s krátkou sukýnkou.

Tu si teď odhrnula a ukázala pánovi holé bříško:

„Podívej, co mi táta udělal!“

Markovič uviděl sotva zhojenou jizvu po bodné ráně...

„Tatínek mě píchnul do bříška,“ pokračovala holčička žalobným hláskem. „Byla tma a Honza říkal, abych dělala, že jsem umřela, abych neumřela. Tak jako babička.“

„A ty víš,“ vyšetřovatel jako by nemohl poznat svůj hlas, „ty víš, co se tu noc stalo babičce?“

„Nevím. Babička už je v hrobečku.“

Přímá otázka. Přímá odpověď.

Jediný chlap v místnosti náhle pocítil, jak se mu hrnou slzy do očí. Bylo jich tolik, že měl problém naťukat výpověď do psacího stroje.

„Možná se mýlím, ale osobně jsem přesvědčen, že právě tyto dvě dětské výpovědi rozhodly, že Tvrdík dostane trest smrti,“ dodává Markovič a nápadně rychle listuje spisem.

Za pozornost jistě stojí pitevní protokol, resp. znalecký posudek z odvětví soudního lékařství, týkající se zavražděné Karly Soukupové (nar. 1919), babičky Tvrdíkových dětí. Pitvu vykonali 30. října 1978 v Ústavu soudního lékařství v pražské Studničkové ulici profesor MUDr. Jaromír Tesař, DrSc. s kolegou MUDr. Františkem Nádvorníkem, CSc.

„Příčinou smrti bylo udušení ze zardoušení, při pohmoždění a otoku mozku. Smrt se nedala odvrátit ani vhodnou, ani včasnou lékařskou pomocí...

Z úrazových změn zjištěny zlomeniny klenby a spodiny lební, pohmoždění levého spánkového laloku mozkového, dále rány v obličeji a na zadní části krku, stejně jako krevní výrony sliznice, zadní části poklůpku a báze jazyka... Zjištěná zranění na lebce a mozku byla smrtící povahy...

Většina poranění byla způsobena předmětem tupě hrotnatým, který opakovaně působil o velké síle především na hlavu poškozené. Tato zranění mohla dobře nastat údery paličkou na maso... Poranění na pravém předloktí velmi připomíná otisk zubů obou čelistí...“

Součásti spisu je rovněž dopis, který obviněný Tvrdík poslal 22. listopadu z vazby svému bratrovi.

Text je příznačný pro určitou změnu Tvrdíkova postoje ke spáchanému činu. Nelitoval ty, kterým ublížil, naopak sám se vciťoval do role životem a osudem smýkané oběti...

Dopis je lehce zkrácen, uvedený text samozřejmě prošel výraznou gramatickou úpravou autorů této knihy:

„Mámě si zatím netroufám napsat, jelikož nevím, zda by po tom, co se mi přihodilo, byla ochotná mi odepsat, pokud by si dopis vůbec přečetla... Pakliže by se stalo, že by mně už nikdo nechtěl ani napsat, tak to by mně vůbec nevadilo. Protože po tom, co se mi stalo, jsem připraven už na nejhorší, takže taková maličkost mezi tím se nedá rozpoznat. A pak lidi mně natolik zkazili život, že jsem neměl možnost ani sledovat, co se se mnou vůbec děje, natož se nějak kontrolovat v jakýkoli situaci.

A jak víš, tak jsem byl rád, že jsem si konečně našel dobrý zaměstnání, kde se mi moc líbilo a byl jsem šťastnej jako snad nikdy, že se mi povedlo najít si tak šikovný zaměstnání. Pak najednou přišel výpis trestu a že jako jelikož jsem byl v minulosti několikrát trestán, tak z toho důvodu nemohu u nich pracovat. Ten první okamžik jsem se nemohl ani pohnout z místa, jak mě to dojalo a navíc znechutilo jak život, tak i dodalo další nenávist k lidem.

Píšu to jen Tobě a to proto, abys věděl, jak lidi dovedou zničit člověku život a nevědomky přinutit k zoufalému šílenství. Jak jsem po tom všem zjistil, že venku se nedá žít a že to dělaj jenom lidi.

Nakonec co já bych tě unavoval. Mám mnohem důležitější prosbu kvůli převzetí některých věcí, co já už potřebovat nebudu. A nakonec bych si Tě dovolil požádat o to nejdůležitější a sice o zaslání balíčku...“

Každým další výslechem se snažil obviněný Tvrdík zmenšit svou vinu.

„Já nevím, jak se to stalo. Na hromadu věcí se nepamatuju. Ten den jsem nic nepil, šel jsem tam jako domů, udělal jsem si kafe... Prostě jako doma. V klidu jsem se natáhnul na manželčinej gauč, pak se mi udělala nějaká bílá mlha a přišel jsem k sobě, až když jsem byl celej od krve. Pak se mi udělalo líp, jako by mě někdo před něčím zachránil... Že jsem původně říkal něco jinýho? Nojo, to jsem se bál, že mě budete chtít mlátit.“

Úvodní doznání zopakoval Tvrdík ještě před prokurátorem, stalo se tak 31. října 1978, v nejdrsnějších pasážích se odvolal na předchozí výslech. V prosinci 1978 putoval na Mírov k dalšímu výkonu trestu. 6. února 1979 provedl vyšetřovatel za přítomnosti prokurátora další výslech.

„Tvrdík ani tentokrát nepopřel, co udělal. Uvedl však, že si v podstatě nic nepamatuje, že při svém dodání do cely předběžného zadržení měl takzvané okno,“ obrací stránky spisu kriminalista Markovič. „Ten samý den, tedy 6. 2. 1979, odmítl rekonstrukci. Doslova řekl, že by se mohlo něco stát, že má tu svou bílou mlhu před očima, že by nevěděl, co dělá.“

Bílá mlha...

„Jenomže znalci z odvětví psychiatrie a psychologie žádné poruchy vědomí u obviněného Tvrdíka nezjistili, a to ani po provedeném encefalografickém vyšetření,“ vysvětluje Markovič.

„Stejně tak nepřineslo Tvrdíkovi nějakou polehčující okolnost sexuologické vyšetření. Vražda a pokusy vraždy, kterých se dopustil, nebyly vyvolány sexuální agresivitou nebo úchylkou sadismu. Nešlo ani o zlostný patický afekt, při kterém by si Tvrdík nedokázal uvědomit, čeho se dopouští...

Ano, z hlediska možného trestu na tom byl obviněný velice špatně, vlastně nejhůř. Ty jeho řečičky o špagátu a šibenici jen odrážely realitu! Od znalkyně doktorky Staňkové, která Tvrdíka začátkem ledna 1979 zkoumala z psychologického hlediska, jsem totiž věděl, že vyšetření obviněného nebylo jednoduché.

Tvrdík se stavěl k celé testovací proceduře negativně, neměl nejmenší snahu spolupracovat. Na většinu dotazů odpovídal ,Copak to můžu vědět?’ nebo ,S tím jsem nepřišel do styku!’ taky ,To je na mě moc!’ a podobně. Vyšetření bral jako vytržení z nudy, byl ochoten povídat, ale jen o tom, co sám chtěl. V rozhovoru musel být stále usměrňován, přeskakoval mezi různými časovými úseky,“ shrnuje vyšetřovatel Markovič.

Podle psychiatrů - posudek vypracovali MUDr. Pavel Mareček a MUDr. Karel Hynek - obviněný netrpěl a netrpí žádnou duševní chorobou, v jeho případě se jedná o polymorfní psychopatii s převahou anetických, agresivních a asociálních rysů, stejně jako o nadměrné požívání alkoholu. Třebaže jsou Tvrdíkovy intelektové schopnosti podprůměrné, není defekt intelektu takový, aby se dalo hovořit o snížení rozpoznávacích a ovládacích schopností.

Psycholožka Magda Staňková k tomu připojila pár klíčových odstavců:

„Jeho myšlení je povrchní a nepřesné, má sklon k ukvapeným závěrům, ovlivněným daným okamžikem. Emotivita je egocentricky nepřizpůsobivá, explozivní, výrazně agresivně zabarvená, s tendencí k afektivním výbuchům. Brzdové mechanismy jsou nepostačující.

Trestný čin byl motivován touhou po pomstě. K poškozené Karle Soukupové cítil obviněný nepřátelství již několik let, vinil ji z toho, že chce rozbít jeho manželství. Její smrt i usmrcení dětí mělo zároveň sloužit jako pomsta manželce, která ho vykázala z bytu a nadále s ním odmítala žít.

Dalšími faktory, které podporovaly jeho destruktivně motivační tendence, byla informace jeho matky o manželčině nevěře a zrušení pracovního poměru ze strany zaměstnavatele.

Možnost resocializace je u obviněného krajně snížena, prakticky s ní není možno počítat.“

Městský soud v Praze zahájil líčení v kauze Tvrdík 27. června 1979, pětičlenný senát jednal za předsednictví JUDr. Vladislava Šímy.

Obžalovaný tentokrát popřel, že by před činem vypil větší množství piva nebo jiných alkoholických nápojů: „V pátek 27. října jsem vypil jedno, maximálně dvě piva kolem poledne, jinak nic. Chlastat jsem začal až v sobotu 28. října, po tom, co se to stalo.“

Tvrdík vyrukoval opět s „bílou mlhou“ a řekl to způsobem sobě vlastním:

„Pokud hovořím o tlaku v palici, myslím to tak, že jsem v situaci, kdy něco udělám, jako v mlze. Vůbec si neuvědomuji, co dělám.

Od okamžiku, kdy jsem napadl Soukupovou, si nic nepamatuju. Probral jsem se až potom, když jsem byl celej od krve a myl jsem se v koupelně. Šel jsem se proto podívat do pokoje. Když jsem uviděl, co se stalo, hodil jsem Soukupovou na postel a pokoj jsem uzamkl... Nevšiml jsem si, že by tam byly ještě zraněné děti.“

S tímto tvrzením polemizoval přímo před senátem soudní znalec dr. Mareček:

„U obžalovaného se v žádném případě nejednalo o zlostný patický afekt, tedy aby nevěděl, co v dané situaci činí. Samozřejmě, že s ohledem na určitý zlostný afekt si určité podrobnosti zapamatovat nemusel.“ Konzumace alkoholu sehrála podle znalce vedlejší roli bez forenzního významu: „Nadměrné požívání alkoholu je sekundárním příznakem jeho psychopatie.“

Prokurátor upozornil na fakt, že Tvrdík uvedl v průběhu prvního výslechu řadu podrobností a detailů, které v danou chvíli nemohli kriminalisté znát, navíc tyto údaje nebyly ani objektivně ověřitelné. Snaha obžalovaného zmírnit své původní doznání údajnou amnézií - jakousi „mlhou“ - je proto účelová, lze ji hodnotit jako obranný komplex.

Ucelený pohled na Tvrdíkovu kriminální dráhu napovídá, že obžalovaný se dopouští recidivy v obecném slova smyslu. Dosavadní tresty na něho neměly vliv, nové trestné činnosti se většinou dopouštěl krátce po propuštění na svobodu.

„Obžalovaný není schopen a ve své egoistické nezdrženlivosti ani ochoten své jednání korigovat, ať jsou mu ukládány tresty nepodmíněné, či zda je ve zkušební době, kdy žije pod hrozbou trestu. Tvrdíkova osobnost je tak narušena, že recidiva jeho agresivního jednání je podle znalců vysoce pravděpodobná,“ zdůraznil ve své závěrečné řeči prokurátor.

Tvrdík - společně s obhájcem - se snažili o jediné. Umenšit celý masakr pouze na vraždu Soukupové, deklarovat, že usmrcení dětí ani manželky nebylo nikdy v pachatelově plánu. Řeči nejsou ještě činy zdůrazňoval obhájce, zejména ve chvíli, kdy se obviněný nachází v kritickém duševním rozpoložení:

„Když můj mandant u prvního výslechu řekl, že žádného obhájce nechce, že je mu jedno, zda bude viset s obhájcem nebo bez něho, nebo když řekl, že má jediné přání - a to viset na šibenici - tak to všechno svědčí o jeho tehdejším pocitu naprosté beznaděje a rezignace.

On si dobře uvědomoval nesprávnost svého počínání, závažnost a neodčinitelnost jeho následků a také skutečnost, že nemůže očekávat jiný trest než trest smrti. V průběhu výslechu proto chyběl mému mandantovi jakýkoli projev pudu sebezáchovy. Zaujal k hrozícímu postihu negativní stanovisko, snažil se vzbudit dojem, že ani absolutní trest mu nebude vadit.

V tomto postoji nakonec setrval, když prohlásil, že v případě mírnějšího postihu zabije ještě někoho ze spoluvězňů. Tyto poznámky, svědčící o zoufalém rozpoložení mého mandanta, pak posloužily znalcům, aby zdůrazňovali možnost recidivy a naopak prakticky vyloučili naději na resocializaci.“

K tomu Tvrdík - podle soudního protokolu - dodal:

„K závěrečnému přednesu svého obhájce se připojuji, svého jednání lituji a vím, že bych to už nikdy v životě nemohl udělat.“

Byla to slova vpravdě prorocká...

Dvacátého osmého června 1979 - přesně osm měsíců po masakru - ho totiž senát Městského soudu odsoudil k trestu smrti.

Tvrdík se na místě odvolal. Avšak jeho vinu i trest potvrdil 14. listopadu 1979 svým rozsudkem senát Nejvyššího soudu České socialistické republiky, pod vedením promovaného právníka Františka Boumy.

Následuje už jen řeč čísel, přesně řečeno dat.

Pátého března 1980 potvrdil rozsudek Nejvyšší soud Československé socialistické republiky.

Třetího října 1980 zamítl prezident republiky žádost odsouzeného o milost.

Čtvrtého listopadu 1980, v brzkých ranních hodinách, byla poprava vykonána v pankrácké věznici.

Jako epilog mohou posloužit slova plukovníka Markoviče:

„Byl jsem a dodnes jsem zůstal odpůrcem trestu smrti. To je o mně známo. I když právě u Tvrdíka - a později ještě u jednoho případu, o kterém se teprve zmíním - jsem se svým názorem vnitřně nejvíc na pochybách.

Každopádně můžu říct jedno. Když si vzpomenu na Tvrdíkovy děti, i s odstupem uplynulých třiceti roků ztrácím klid a nadhled.“

IV. Případ z pitavalu

Vždycky byl v přemýšlení pomalejší. Ale to, co se mu lákavě odehrávalo před očima, přimělo zrychlit jeho úvahy nevšedním tempem.

Ženská!

Utíká!

Padá!

Je bezmocná!

Když pod ním ležela znehybnělá, znovu si uvědomil, jak nenávidí všechny ženské, jedno jestli mladé holky nebo staré baby. Otevřel kapesní nůž, nijak velký, zato dobře nabroušený. Začal s ním bodat do jejího obnaženého těla.

Bylo to tak pěkné!

Případ nebohé Marie Jandové byl před řadou let zdramatizován a natočen Československou televizí. Diváci ho mohli vidět v rámci populárního seriálu MALÝ PITAVAL Z VELKÉHO MĚSTA, v dílu nazvaném Kuchařinka.

Scénář napsal Jaroslav Dietl, pro kterého detektivky či příběhy s bezpečnostní tematikou neznamenaly důvěrně ošlapanou parketu. Dietl - vždy poctivý rešeršér - ovšem prokázal suverénní rutinu a z autentického kriminálního případu bezpečně vydoloval valounek zlata.

S vtipnou brilancí je napsána především postava bankovní úvěrové referentky Laurové, velmi dobře zahraná Ivou Janžurovou. Kdyby se v české detektivce uděloval Oskar za takzvanou vedlejší roli, musela by ho paní Janžurová vyhrát třeba zpětně!

Kdo je ona úřednice? Především důležitý svědek z autobusu, kterým jela kuchařinka vstříc své smrti. Co navíc: Svědek s geniální pamětí na lidi a doslova rentgenovými schopnostmi, jak proniknout do jejich myslí a pohnutek.

Aby ne, když už poněkud odkvetlá slečna vyřizuje žádosti občanů o nejrůznější půjčky... Co ta už zažila polopravd a lží, všelijak upachtěných či elegantních fintiček!

Paf jsou z ní i detektivové. Slečna Laurová s bystrozrakém neméně břitkým jako je její jazyk, kriminalisty střídavě popouzí k erupcím vzteku a uražené ješitnosti, ale taky obdivu. Vždyť nikdo nemůže popřít, že ta princmetalová stará panna dokonale analyzuje případ surové vraždy - a že jim servíruje pachatele doslova na stříbrném podnosu!

Ale vraťme se z uměleckých fabulací nad psacím strojem do strohé reality. Zázrační svědci nesporně zpestřují divácký prožitek před televizní obrazovkou, bohužel ve všedním kriminalistickém životě to chodí úplně jinak.

Páni detektivové se sice mohou spolehnout na čím dál dokonalejší a přesnější přístroje forenzních vědců, ale jinak platí slogan z refrénu jedné populární písničky:

Jaký si to uděláš, takový to máš!

Na autentickou kauzu Marie Jandové můžeme nahlížet z několika úhlů pohledu. Postava oběti je doslovným ztělesněním fatalismu - ať se člověk rozhodne jakkoli, svému předurčenému osudu stejně neujde.

Postava pachatele je zas typickým příkladem bezvýznamného zmetka, kterého nejspíš ve svém okolí nezaregistrujete - bohužel on vás ano... Kauza Jandová rovněž zajímavým způsobem nabourává

i obecně platné kriminalistické poučky.

O tom všem je další případ vyšetřovatele Markoviče.

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

- Co vaši rodiče?

„Tátovi je pětasedmdesát let, pokud vím, tak je zdravej. Matce je pětapadesát a má cukrovku.“

- Jakou má otec povahu?

„Žádnou. On nikdy neměl žádnou povahu. Von se staral jen o králíky a slepice.“

- Kdo z rodičů má prudčí povahu?

„Teďka tatínek. Od té doby, co mě zavřeli, je vzteklejší a vzteklejší. Aspoň mi to napsala matka... Dřív nebyl nikdo prudký. Když jsme něco s bráchou provedli, trestala nás matka. Má klidnou povahu, ale když jsme něco udělali, vzala vařečku a napráskala nám.“

- Co vaši rodiče dělali?

„Matka doma topila a vařila, ale otec se staral o drůbež. Doma byl vždycky pořádek, když bylo potřeba, pomáhal i otec.“

- A jaké měli zaměstnání?

„Táta pracoval jako tkadlec. Máma taky jako tkadlena. Už je v důchodu, napsala mi, že zas musela do práce, aby zaplatila moji a bráchovu půjčku na magneťák.“

- A co váš bratr?

„Ten teďko sedí za loupež. Myslím, že dostal čtyři a půl roku. Já nevím, co ukradnul, mně to neřekl…“

- Vyšel jste zvláštní školu v sedmé třídě. To znamená, že jste opakoval?

„Jo. Jednou pátou a jednou šestou třídu.“

- Jak na to vzpomínáte?

„Učil jsem se hůř jak brácha. Ten byl jednou vyznamenaný. Na propouštěcím vysvědčení jsem měl čtyřku a pětku.“

- Víc nic?

„Bylo tam víc známek, ale ty dolů jsem si nezapamatoval.“

- Měl jste ve škole nějaké kamarády?

„Já jsem byl sám. Radši jsem si sednul až dozadu a byl jsem sám.“

Plukovník Markovič otevírá desky s poznámkami k případu Marie Jandové. Ale nezačne hned listovat.

„Hmmm. Mám dojem, že bych měl ještě něco říct úvodem... Případy několikanásobných sexuálních vrahů Hojera nebo Straky jsou každou chvíli připomínány sdělovacími prostředky. Novináři nebo televizní reportéři mně často volají a chtějí - zejména k Jiřímu Strakovi - nová vyjádření, nové postoje.“

Z otevřených desek vyklouzne fotografie muže rdousícího ženu. Jde o rekonstrukci z 20. února 1980: Ležící postava na sněhu kdesi v lese patří figurantce, pachatelovy ruce jenom naznačují smrtící sevření... Nicméně zdá se, že si muž v džínách a v silném svetru situaci docela užívá.

„Jméno vraha Marie Jandové znají jenom ti zasvěcenější. Přitom jeho kauza dodnes nabízí spoustu námětů k přemýšlení, přerůstajících z kriminalistické oblasti do problematiky mnohem širších parametrů - jako je například možnost důsledné ochrany společnosti před sexuálními devianty.“

Jiří Markovič si zachoval vlastnosti profesionála i v důchodu. Zůstal zastáncem strohého a pevně stavěného půdorysu pěti kriminalistických pojmů:

Místo činu. Oběť neboli poškozený. Příčina smrti. Totožnost pachatele. Motiv vraždy.

Jakékoli vnášení filozofických otázek, svádějících k nadměrnému fabulování, je přísně zakázáno!

Nicméně někdy se odtažitějším úvahám neubrání ani policejní profesionál.

„Viděl jsem spoustu mrtvých lidských těl. I tělíček. Jedno, jestli na místě činu nebo na pitevním stole. To jsou otřesné zážitky, které asi nikdy nedokážu vymazat z paměti. Ale když přede mnou vyslovíte jméno Marie Jandové, pocítím zvláštní, jen těžko definovatelnou lítost.“

Lítost? A proč?

Následuje Markovičova odmlka, viditelně protahovaná zapalováním cigarety.

Proč lítost?

„Protože si vybavím, co jsem na vlastní oči nikdy neviděl. Ale můžu si to velmi dobře představit a poskládat na základě svědeckých výpovědí... Vidím starou zmatenou ženskou, která uprostřed desítek, možná stovek lidí hledá pomoc. Jenomže jí už pomoci není.“

Tenkrát byl pátek 24. listopadu 1978.

Hodiny na konečné stanici metra Kačerov ukazovaly čtvrt hodiny před půlnocí.

Večerní ruch už dávno opadl, jezdící schody přivážely na povrch většinou jen pozdní návštěvníky divadel či restaurací toužící stihnout poslední řádné spoje autobusů.

U turniketů se nerozhodně pohybovala starší žena. Nakonec přistoupila k dozorčí.

„Prosím vás, jak se dostanu na Jižní Město? Na Opatov?“

„Nejlíp autobusem číslo sto padesát čtyři. Ale to se musíte vrátit metrem na Budějovickou.“

„Jak to?“ vyhrkla úzkostlivě starší paní. „Z Kačerova tam přece jede číslo 203?“

„To ano... Pak ale musíte do podchodu a projít až na druhou stranu silnice!“

Jednoduchá rada, přesto neznámá žena působila čím dál zmatenějším dojmem. Později dozorčí Vacková vypověděla, že musela hovor přerušit a řešit konflikt s opilým cestujícím domáhajícím se vstupu do metra bez jízdenky i bez peněz.

„Tu paní jsem pak zahlídla, jak nastupuje do autobusu číslo 203. Jenomže ve směru Novodvorská, tedy na opačnou stranu, než potřebovala. Chudáku stará, pomyslela jsem si. Ty se ještě nacestuješ!“

Další stopa po Marii Jandové byla z autobusu č. 504, kam nastoupila na stanici Budějovická v 0.54 hod. a dala se do hovoru se svědkem Farářem.

„Ptala se mě, jak se dostane na Opatov. Hodinu po půlnoci! Poradil jsem jí asi jediný možný spoj, totiž ať se vrátí do Nuslí, pak tramvají na Spořilov a odtud nočním autobusem na Jižní Město... Ale asi to bylo na tu paní moc složité. Vůbec nereagovala. Nevystoupila si příští stanici, sedla si a prostě s námi jela dál...

Působila zmateně až dezorientovaně. Možná že nebyla úplně při smyslech, možná že měla velký strach, co si v noci sama někde počne. Ještě si vzpomínám na nějakého mladíka, který se paní nabídl, že ji doprovodí. Ale ona odmítla. Vystoupil jsem v Krči, paní pokračovala vytrvale dál. Jako by čekala, že se stane nějaký zázrak.“

Posledním svědkem byl řidič autobusu Šlehofer.

Věnoval se volantu, o dění za svými zády se příliš nezajímal. Vlastně si pamatoval jenom to, že se nějaká starší paní vyptávala ostatních pasažérů na cestu a nakonec dojela až do konečné stanice jmenující se Sídliště Lhotka.

Ano, to souhlasí.

Marie Jandová dojela na konečnou.

Život je velká šachovnice se spoustou logických, ale taky zmatečných tahů. Pohybujeme se v osudem vymezených pásech políček. Vykročit z nich se podaří málokomu.

Čas od času dochází k protnutí dvou životních drah. Některá mohou být osudná.

Ráno vám nečekaně kiksne auto, s proklínáním zamíříte do nenáviděného metra a ve vagonu šlápnete na nožku slečně, ze které o pár měsíců později učiníte svou zákonnou a právoplatnou manželku.

Jsou, pravda, ještě horší eventuality...

Pár špatných přestupů v městské hromadné dopravě stačí, abyste se víc jak hodinu po půlnoci ocitli na zcela neznámém místě Prahy.

Která figurka ze šachovnice protne vaši dráhu právě tady?

A jak je to vůbec možné?

Tonda Vorel, ročník 1954, profesí stavební dělník, odcestoval 24. listopadu 1978 z Brna do Prahy.

Jel si pro dopis, který na něj údajně čekal na ubytovně, kde dřív bydlel. Na pražské Hlavní nádraží dorazil dvě hodiny před půlnocí. Zamířil metrem na Kačerov, pak autobusem na Novodvorskou... Na ubytovně potkal jen pár nepovědomých tváří. Nikdo neměl o nějakém dopise ani páru.

Vorel chvíli čekal na známou ubytovatelku, třeba právě ona bude něco vědět. Pak ji šel hledat do blízké vinárny Kosmos. Marně. Znovu čekal před ubytovnou. Marně... Rezignovaně zamířil do krčské restaurace U Slunce, tady už ale měli zavřeno.

Fiasko. Konec. Jestli existuje nějaký dopis, zůstane svému adresátovi zřejmě navždy odepřen.

Tonda Vorel začal bloumat nocí. Jeho primárním cílem bylo Hlavní nádraží a vlak do Brna. Jenomže noční autobusy měly skoro hodinové intervaly, nehledě k tomu, že v listopadovém chladu je lepší chodit, než trpně čekat na stanici. Vorel prošel Krčí na Kačerov, pak si to zamířil na Hodkovičky...

Tonda Vorel byl poprvé trestně stíhán za to, že v prosinci 1970 postupně přepadl tři ženy. Dalších dvou přepadení se dopustil v únoru 1971, znovu pak v únoru 1972. Ke znásilnění nikdy nedošlo. Z toho, jak napadení probíhala, je evidentní, že ještě nikoliv plnoletý mladík nevěděl, jak na to.

Ale zas tak šprýmovné to rozhodně není. Podle tehdejšího znaleckého posudku nebyl Vorel schopen svoje jednání ovládat, nešlo ani vyloučit, že jeho agresivita by mohla nebezpečně narůstat. Soud na doporučení odborníků rozhodl, že mladík musí projít ochrannou ústavní léčbou na psychiatrii.

Od té doby uplynulo několik let. Dost času, aby se člověk poučil. V dobrém i ve zlém.

Tonda Vorel bloumá nocí.

Dvacátého pátého listopadu 1978, v půl druhé ráno, uvidí na jinak liduprázdné hodkovičské ulici, zvané Nad koupadly, osamocenou starší ženu.

Která šachovnicová figurka je silnější?

Dáma nebo střelec?

Z protokolu o ohledání místa činu:

„S ohledáním započato dne 25.11. v 9.45 hodin. Skončeno ve 12.30 hod.

Denní světlo, dobrá viditelnost.

Důvodem ohledání je oznámení Otto Hauka, nar. 1902, že v lesním prostoru v Hodkovičkách nalezl při ranní procházce se psem mrtvou ženu. Stav těla i oděvu nasvědčuje důvodnému podezření o spáchání trestného činu.

Místo činu se nachází ve smíšeném lese v Praze 4-Hodkovičky, ve vzdálenosti 8,lO m od potoka protékajícího lesem. Do lesa se vchází z rohu ulice Na dlouhé mezi naproti domu č. 25 a ulicí Klánová.

Od rohu lesa k místu činu je patrná úzká vyšlapaná pěšina, vedoucí až ke kamenné hrázi, přetínající potok. Kamenná hráz s přepadem je dlouhá 20 m a široká 0,90 m. Potok protéká údolím lesa a pod hrází ve vzdálenosti 25 m začíná malý rybník. Vzdálenost od pravé strany kamenné hráze k mrtvole je 3,80 m. Mrtvá leží ve vzdálenosti cca 100 metrů od rohu lesa směrem k uvedenému potoku.

Mrtvá leží na zádech, na lesní pěšině, za poraženým kmenem borovice, dlouhým 5,90 m o průměru 35 cm. Mrtvola má roztažené nohy, spodní část těla má obnaženou, je bez spodních kalhotek, na nohou má hnědé vlněné punčochy, které má staženy pod kolena a na kterých jsou připevněny utržené podvazky od navlékacího podvazkového pásu. Na nohou má hnědé polobotky.

Hlavu má opřenou o temeno a otočenou na levou stranu. Vlasy mrtvé jsou šedivé barvy, svázané do drdolu, ve kterém je částečně zasunut hnědý hřeben do vlasů. V ušních boltcích má zasazeny náušnice...

Od genitálií až k prsům jsou četné bodné a řezné rány, pod genitálem je velká krevní kaluž cca 35 cm. Tělo označeno jako stopa číslo 1.

Po otočení těla mrtvé nalezen průhledný sáček z PVC, ve kterém jsou tyto věci a doklady: Občanský průkaz na jméno Marie Jandová, narozená 7. 12. 1914, bytem Praha 4-Opatov, zaměstnána jako brigádnice podniku Lucerna Barrandov, Praha 1, Štěpánská ulice. V sáčku se dále nachází průkazka na slevu MHD se čtvrtletní známkou, dioptrické brýle...

Po levé straně ve vzdálenosti 2.20 m od mrtvoly byly nalezeny dámské spodní kalhotky bílé barvy zašpiněné krví. Označeny jako stopa číslo 2.

Vpravo od mrtvé ve vzdálenosti 2.90 m byl nalezen návlekový dámský punčochový pás bílé barvy, bez podvazků. Označený jako stopa číslo 3.

Po ohledání mrtvé Marie Jandové lékařem Stálé výjezdní služby Městské správy Veřejné bezpečnosti MUDr. Noskem bylo zjištěno následující:

Jmenovaná má mrtvolné skvrny na zádech, mrtvolná ztuhlost není plně vyvinutá, na hrudníku je 12 bodných ran, větší řezná nebo bodná rána je na ochlupení genitálu. Doba smrti je 6 až 12 hodin, nelze ale vyloučit dobu o 12 hodin delší vzhledem k ovzduší, kdy posmrtné změny nastupují velmi pomalu.“

Vilová čtvrť v Hodkovičkách rozhodně patří v rámci hlavního města k těm honosnějším částem.

V ulici Nad koupadly, v prostoru autobusové zastávky V zátiší, kam v červencovém vedru doléhá nadšený ryk návštěvníků nedalekého koupaliště, si nemůžete nevzpomenout na zmatenou, dezorientovanou a zřejmě taky vystrašenou Marii Jandovou, marně hledající svůj nový domov na opatovském sídlišti.

Co ji to, proboha, napadlo, vystoupit v noci právě tady?

A proč paradoxně zamířila tím nejhorším možným směrem - tedy k lesu?

Byl to opravdu jenom osud?

Spojnici ulic Na dlouhé mezi a Klánova najdete rovněž bez problémů. I dnes se tu na kraji lesa před vámi objeví vyšlapaná cestička, která vás kolem několika vyhaslých ohnišť dovede až k hrázi s rybníkem.

Vše odpovídá starým fotkám ze spisu, vše je k poznání, ale ve zhrublé a zpustlé podobě. Někdejší cíl rozjařených výletníků teď na některých místech připomíná opuštěné staveniště. Možná rozvaliny. Ale třeba za to může úporný žár a všudypřítomný prach...

Skupinka mladých lidí se psem posedávající na kamenech na nejvzdálenějším konci rybníka se vesele baví. Po zelené hladině svorně rázují tři kachny. Líný proud vody mizí v přepadovém otvoru, hned za hrází se ale potok snaží nabrat sílu k další cestě.

Marně hledáme křížek nebo něco podobného, co by připomínalo někdejší tragédii.

Prostý fakt, že tu násilně a potupně zemřel člověk.

Tenkrát v listopadu 1978 utíkal čas kriminalistu Markovičovi mnohem rychleji.

„V sobotu pětadvacátého dopoledne proběhlo ohledání místa činu. Další den, tedy 26. 11., v době od půl osmé ráno do jedenácti hodin dopoledne, se na soudním lékařství ve Studničkově ulici konala pitva paní Jandové, kterou provedli profesor Tesař a doktor Nádvorník,“ listuje dokumenty i vlastní pamětí plukovník Markovič.

„Byla sice neděle, ale soudní lékaři jsou profíci, kteří sami nejlépe vědí, že pitva může být pro objasnění vraždy někdy i klíčová.“

V popise těla stojí, že jde o mrtvolu o délce 160 cm, kostry dobře vyvinuté, svalstva a výživy průměrné. Vzhledem k množství zasazených bodných a řezných ran může být příčina smrti pro leckoho překvapivá:

Příčinou smrti poškozené Jandové bylo zardoušení, o čemž svědčí krevní výronky pod spojivkou obou očí, kožní oděrky na krku, krevní podlitina na krku, krevní výrony sliznice hrtanu, poklůpku a zlomeniny obou rohů chrupavky štítné.

Dále soudní lékaři Tesař a Nádvorník zjistili 34 bodných a řezných ran na krku, hrudníku, břichu, zevních rodidlech a pravém stehně. Z toho jedna rána pronikla do pravé plíce, dvě rány do srdce a tři rány do jater.

„To pro nás byly důležité informace!“ významně zdvihá prst Markovič. „Většina bodných a řezných ran neměla vitální reakci, což znamenalo, že pachatel ženu nejprve zardousil, a pak teprve útočil nožem na mrtvou nebo již umírající oběť... Takže jsme mohli velmi dobře předpokládat, že před sebou máme nebezpečného devianta se sadistickými a nekrofilními sklony!

Ale ještě bych se rád vrátil k už citovanému protokolu o ohledání místa činu. Myslím, že čtenářům dlužíme jednu důležitou stopu, označenou pod číslem 5.“

Oč se jedná?

Ve vzdálenosti 17.80 m od mrtvoly směrem do lesa objevili kriminalisté pohozený pánský kabát. V protokole je popsán následujícími slovy:

„Jde o takzvaný tříčtvrťák, tedy kratší kabát, tmavohnědé barvy, z polyamidu, se zdrhovadlem z kovu, s páskem a sponou z umělé hmoty, třemi knoflíky a podšívkou světle hnědé barvy, se dvěma biologickými skvrnami velikosti dlaně. Výrobce kabátu je n. p. Otavan Třeboň. U kabátu byl nalezen trojřadý hřeben s rukojetí z umělé hmoty žluté barvy, na kterém jsou hnědé vlasy. V kapsách kabátu nebyly nalezeny žádné věci.“

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

- Co vaše paměť?

„Chvilkama mi to vůbec nemyslí. A někdy vůbec ne. I když jsem tady u vás, tak myslím na to, že bych si něco udělal.“

- Proč?

„Mě už to nebaví být na světě. Doma jsem měl pořád záchvaty...“

- Jaké záchvaty?

„Kroutí se mi huba, sedl jsem si na zem. Matka tomu nechtěla věřit, říkala ,Co blbneš?’ Já povídám, že mám strach, že se se mnou něco děje. Pak teprve matka koukala, že jsem bez sebe. Já jsem před tím pil pivo, teď už nepiju.“

- Pokousal jste se během záchvatu?

„Já nevím. Matka říkala, že jsem po něčem chytal rukama.“

- Pomočil jste se?

„V opilosti vždycky. Proto mě taky vyhodili z ubytovny.“

- Co říkáte na to, že vás sousedé podezírali, že souložíte s fenou?

„To je pitomost! To si vymyslela jedna ženská odvedle. Viděla mě, jak lezu do boudy... Já tam šel vyhánět kuřata.“

- Kdy jste měl první výron semene?

„To mně bylo asi šestnáct.“

- Jak k tomu došlo?

„Přepadnul jsem u nás na vesnici jednu holku.“

Na rozdíl od detektivů z televizního snímku Kuchařinka, kteří nemohli na počátku případu zavražděnou starší ženu ztotožnit, bylo jméno oběti nalezené v hodkovičském lesíku známo pražským kriminalistům už z ohledání místa činu.

Rutinním způsobem proběhly také první výsledky svědků.

Josef Janda, manžel poškozené, uvedl, že manželka pracovala jako salátářka v automatu Lucerna. Na novou adresu se přestěhovali teprve 14. října, předtím bydleli dlouhá léta na Smetanově nábřeží, byt však museli vyklidit pro potřeby rektorátu Akademie múzických umění.

„Od pondělka 20. 11. měla manželka odpolední směnu. Cesta do nového bydliště byla pro ni složitá. Dřív to měla domů kousek pěšky nebo pár stanic tramvají. Často se stalo, že nasedla do vozu, co jel opačným směrem. Tak trochu jsem si říkal, jestli se už u manželky nezačala projevovat skleróza…“

V pátek 24. listopadu odešla Marie Jandová do práce. Když se nevracela, domníval se manžel, že se šla vyspat do starého bytu, od kterého měli ještě pořád klíče.

Problémy s orientací na cestě do nového domova nezůstaly utajeny ani na pracovišti. Svědkyně Káchová vypověděla, že kolegyně proto umožňovaly Marii Jandové odchod o chvíli dřív tak, aby ještě stihla metro. Podle Káchové odešla Jandová ze zaměstnání kolem 23.30 hod., což potvrdil i vrátný Hodoši.

„Další svědectví o pohybu Marie Jandové jsme získali ze stanice metra Kačerov a z několika nočních autobusů,“ shrnuje tuto fázi pátrání plukovník Markovič. „Ukázali jsme svědkům civilní fotku paní Jandové a všichni nám potvrdili, že žena na snímku je ta, která kolem půlnoci z pátku na sobotu začala při cestě domů zmatkovat.“

Kriminalisté měli tedy vcelku uspokojivý přehled, jak se Marie Jandová osudné noci dostala z Václavského náměstí až do Hodkovičského lesa. K osobě vraha je to však nepřiblížilo ani o krok.

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

- Jak to první přepadení proběhlo?

„Šel jsem za tou ženskou, chytil jsem ji zezadu, sáhnul jsem jí na prsa. Přitom, jak jsem ji držel, tak jsem se udělal. Ona pak začala křičet, tak jsem ji pustil.“

- Máte sny nebo představy, když onanujete?

„Nic si nepředstavuju. Třeba se mně zdál jeden sen. Mně se furt zdál jeden sen o ženách. Ale už nevím, o čem to bylo.“

- Zkuste si vzpomenout.

/dotazovaný mlčí/

- No tak, pane Vorel, zkuste si vzpomenout...

„Když to je blbý.“

- Klidně ten sen popište.

„No... Byla tam žena a muž, že to dělají.“

- Souložili?

„Ano.“

- Viděl jste někdy souložit dvojici?

„Ne.“

- Tak jak jste si to mohl představovat?

„Mohl.“

- Představoval jste si někdy sám sebe při souloži?

„To ne. Ale taky se mi zdálo, jak jsem držel tu ženskou v Jablonném. Ona se bránila, křičela... V tom jsem se probudil.“

- Chodíte na zábavy? Chodíte tancovat?

„Nikdy jsem na žádný zábavě nebyl.“

- Jak se tedy seznamujete se ženami?

„Nijak. Já dělám v práci jenom s chlapama. Když jsem přišel domů, vzal jsem vlčáky a šli jsme ven.“

- Máte zájem o psy?

„Chodím je cvičit, spíš ale oni cvičí mě. Mě tak neposlechnou jako bráchu.“

- Co se vám na ženám nejvíc líbí?

„Prsa. Proto jsem se na ně tisknul.“

- Sáhl jste někdy nějaké ženě na obnažené přirození?

„Ne. Jenom když byla voblečená.“

- Toužil jste s nějakou ženou chodit?

„Ne. Mně se líbilo, když jsem ji chytil a vosahal. Byl jsem radši, když jsem ji neznal.“

- Podle čeho jste si je vybral?

„Protože byly štíhlý. Nejradši mám štíhlý postavy.“

- To čekání na ženu v úkrytu, představa, jak se vás lekne, až ji chytnete... To se vám líbilo?

„Asi jo.“

- Vzrušovalo vás to?

„Jo. Pokaždý se mi z toho postavil.“

Zřejmě nejslibnější ze všech vyšetřovacích verzí k vypátrání vraha Marie Jandové byla verze o sadistickém útočníkovi, který svou oběť náhodně potkal.

Prověřování alibi známých jmen, tj. osob evidovaných pro násilnou trestnou činnost sexuálního charakteru, vyneslo mimo jiné jméno Antonína Vorla, narozeného 2. srpna 1954, bytem v Pertolticích v českolipském okrese. V severních Čechách se taky dopustil série napadení žen, kromě leknutí a zváleného baloňáku se však žádné z obětí nic nestalo.

„Tím spíš pro nás mohl být Vorel zajímavý,“ konstatuje rezolutně Markovič. „Stará, ale pořád platná kriminalistická zkušenost říká, že málokterý sexuální agresor spáchá vraždu hned napoprvé. Pro zločineckou dráhu takových jedinců - v této knize se o tom ještě několikrát přesvědčíme - je typické tzv. zahřívací kolo spočívající v trestných činech omezování osobní svobody, pokusů znásilnění a podobně.“

Tonda Vorel začal jako šestnáctiletý omezovačkou vůči jedné dívce na pěšince u hřbitovní zdi. To mu totiž kamarádi z hospody, dobráci k pohledání, kteří věděli o jeho nesnázích se ženským pokolením, nakukali:

„Žádnej problém! Normálně zastavíš nějakou babu a řekneš jí, že si s ní chceš zapíchat!“

„A Tonda Vorel, hovádko boží, je poslechl,“ krčí Markovič rezignovaně rameny.

Zní to jako hořkosladká hrabalovská historka, nechme proto promluvit strohou řeč soudních paragrafů:

„Rozsudkem Okresního soudu v České Lípě ze dne 10. května 1971 byl obžalovaný Vorel jako mladistvý uznán vinným pokusem trestného činu znásilnění, jehož se dopustil tím, že přepadl v nočních hodinách v Mimoni Věru H. tak, že poškozenou uchopil pod krkem, povalil na zem, lehl si na ni, jednou rukou jí zakrýval ústa a druhou rukou jí vyhrnoval kabát a sahal jí mezi nohy a to vše prováděl s úmyslem vykonat na ní násilím a proti její vůli soulož, ale pro intenzivní odpor poškozené od svého dalšího jednání upustil.

Dále byl obžalovaný uznán vinným dvěma trestnými činy omezování osobní svobody, jichž se dopustil tím, že jednak v prosinci 1970 v časných ranních hodinách v Jablonném v Podještědí přepadl Hanu S. tak, že ji uchopil pod krkem, zakrýval jí ústa a svým tělem ji tiskl na zeď domku, přičemž měl obnažený pohlavní úd a chtěl s ní vykonat pohlavní styk, o který poškozenou žádal, ale od svého jednání upustil, neboť se blížila jiná osoba.

Dále v únoru 1971 v odpoledních hodinách v Pertolticích přepadl Marii K. tak, že ji uchopil kolem ramen a přes prsa, přičemž měl obnažený pohlavní úd a celým tělem se na ni tiskl a chtěl s ní vykonat soulož, ale svého jednání zanechal, neboť poškozená se bránila a kousla ho do ruky.

Obžalovanému byl uložen úhrnný nepodmíněný trest odnětí svobody v trvání osmi měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do nápravně výchovného ústavu pro mladistvé.“

Uložený trest vykonal delikvent k 19. říjnu 1971. Na svobodě si pobyl jen pár zimních měsíců. Nezměnil způsob, podle kterého si osamocené ženy vybíral. Typoval si je v autobusu nebo ve vlaku, popřípadě v čekárnách.

V jednom případě mu to neprošlo:

„Rozsudkem Okresního soudu v České Lípě ze dne 25. dubna 1972 byl obžalovaný Antonín Vorel uznán vinným trestným činem omezování osobní svobody, jehož se dopustil tím, že v únoru 1972 v Mimoni poblíž parku bránil užívat osobní svobody Jaroslavě F., kterou po předchozím pohlavním vzrušení pronásledoval, uchopil ji rukama za límce kabátu a snažil se ji povalit na zem. Svého počínání zanechal až poté, kdy poškozená začala volat hlasitě o pomoc. Obžalovanému byl jako mladistvému uložen nepodmíněný trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců.“

Je nabíledni, že Tonda Vorel prošel v průběhu přípravného řízení znaleckým zkoumáním z odvětví psychiatrie, psychologie a Sexuologie.

Experti konstatovali, že mladík je osobnost se sníženými intelektovými schopnostmi, v psychosexuální oblasti retardovaná, pudové sexuální projevy vzhledem ke sníženému intelektu a výchově nedostatečně koriguje. Sexuální deviace ani duševní choroba nerozpoznány.

Vzhledem ke zvýšené sexuální tenzi nebyl Vorel schopen své jednání plně ovládat. Složka ovládací byla výrazně snížena, doporučeno přiznat střední snížení početnosti. Vorlův pobyt na svobodě je proto společensky nebezpečný, možnost opakování podobné trestné činnosti - popřípadě i se závažnějšími následky - je značná.

Podle toho verdikt soudu vypadal. Stanovil nepříliš vysoký, spíš zanedbatelný trest vězení, po kterém bude následovat časově neomezený pobyt na uzavřeném oddělení psychiatrie. Což se taky stalo.

Ledva si 2. září 1972 Vorel odpykal trest, dopravila ho eskorta do Psychiatrické léčebny v Horních Beřkovicích. A co dál? Zaberou medikamenty - nebo bude třeba sáhnout k mnohem progresivnějšímu řešení?

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

- Jak k tomu došlo, že jste přistoupil na kastraci?

„Jednou za mnou přijela do Horních Beřkovic matka. Přišel taky primář z Ústí nad Labem a tehdy mi bylo řečeno, že mám podepsat operaci. Matka to podepsala a já to taky podepsal.

- Věděl jste, co podepisujete?

„Matka mě přemlouvala, ať to podepíšu, že bych se taky nemusel pár let dostat domů. Ale nic jinýho mi nevysvětlili. Druhý den mě odvezli do Roudnice. Dostal jsem injekci a už jsem o sobě nevěděl. Když jsem se probudil, měl jsem tam dole bolesti, musel jsem v Roudnici zůstat ještě dva tejdny.“

- Jaký jste měl pocit, když jste zjistil, co se stalo?

„Bylo mi to jedno. Řekl jsem si, že když mi je vzali, tak vzali. Aspoň budu mít pokoj... Ale trochu mě mrzelo, že se nebudu moct oženit.“

- Kdy vás napadlo, že byste se chtěl ženit?

„V Beřkovicích byly taky ženy. Mluvil jsem s nimi, dělaly si ze mě srandu, ale nic ve zlým... Říkal jsem si, že bych se s některou oženil a staral bych se o ni.“

- Poznal jste nějakou, kterou byste si vzal za ženu?

„To ne. Asi bych to nechal na pozdějc. Jenomže kvůli tý operaci to nepůjde.“

- Odešla vám erekce?

„Celej rok potom jsem ji neměl. Až pak jsem se díval na nějakou francouzskou detektivku. Jeden chlápek tam zabíjel ženské. To se mi postavil asi na půl minuty.“

Z úřední dokumentace vyplývá, že k Vorlově kastraci došlo 14. prosince 1972.

Sexuální útlum nebyl trvalý ani stoprocentní. Nic divného, Vorel měl v té době pouhých osmnáct let a u tak mladého člověka může nadbytek produkce hormonů činností nadledvinek přetrvávat navzdory kastraci. Lékařská zpráva proto zdůrazňuje nutnost další medikamentózní léčby.

Ochranná ústavní léčba skončila 17. prosince 1973 a přešla na ambulantní. Z rutinní lékařské zprávy se vymyká nikoliv zanedbatelný poznatek, že kastrace a její následky u Vorla časem vyvolaly nenávist k ženám.

Ale jinak Tonda sekal latinu. Na sexuologickou léčbu a prohlídky docházel pravidelně, řádně chodil do zaměstnání, z místa bydliště k němu nebyly připomínky. Ambulantní léčba proto skončila v lednu 1976. Tonda Vorel začal nerušeně užívat všech občanských práv a svobod.

O tři roky později to rychle a drsně skončilo.

Už žádné zválené baloňáky, už žádná primitivní vochmatika - ale vysvlečená, ubodaná žena...

Antonín Vorel se stal podezřelým z vraždy!

Jak bylo řečeno, prověřovací mašinérie všech sexuálních agresorů v souvislosti s vraždou v hodkovičském lesíku s gustem vyplivla také Vorlovo jméno. Z kriminalistického hlediska se jevilo čím dál slibněji:

Vorlovy výpovědi ohledně alibi na noc, kdy zemřela Marie Jandová, totiž obsahovaly zásadní rozpor. Při vytěžení brněnskou Veřejnou bezpečností tvrdil, že byl v Praze, pražské kriminálce zas vykládal, že nikam nejel a zůstal v Brně.

Pro vysvětlení rozporu použil Vorel svéráznou logiku: „Říkal jsem brněnským příslušníkům, že jsem jel do Prahy kvůli dopisu od bratra. Ale vymyslel jsem si to, protože by mi nevěřili, že jsem byl v Brně.“

Buď jak buď, Vorlův spolubydlící Kubeše s jistotou vypověděl, že v noci z 24. na 25. listopadu 1978 Vorel na ubytovně nebyl. Co víc, v lednu 1979 se mu Vorel svěřil, že byl na VB vyšetřován kvůli vraždě nějaké baby - prý to na něj shodil někdo z Prahy. Kubeše mu přitakal a dodal, že se ho taky příslušníci na Vorla vyptávali, konkrétně na dny 24. a 25. listopadu:

„Po této informaci působil Vorel zamyšleně, snad stísněně, hodně kouřil, ale neptal se mě, co jsem na Bezpečnosti o něm říkal. Šli jsme pak spolu do kina, ale předtím jsme zašli do hospody. Vypili jsme tam pět piv, to byl Vorel hodně opilý. Když ještě upil ze šestého piva, pozvracel číšníka.“

Jako kolorit může též posloužit část výpovědi Vorlova pražského spolubydlícího a spolupracovníka Dvořáka:

„Tonda Vorel? Jak to jenom říct... Nikdy jsem se ho nebál, to ne. Ale pokud to šlo, chodil jsem pro jistotu vždycky za ním. Proč? Nikdy se totiž nedalo odhadnout, co Tonda v příštím okamžiku udělá!“

Rozpory ve výpovědích vedly k tomu, že v únoru 1979 Vorel putoval z Brna do Prahy v želízkách. Zatím pouze jako zadržený. Hned při prvním výslechu, konkrétně 19. 2., doznal, že usmrtil Marii Jandovou - a stal se tak obviněným z vraždy.

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

„Procházel jsem kolem autobusový zastávky. Šla tam nějaká ženská, zezadu jsem si myslel, že jí bude tak čtyřicet. Ona šla kolem hřiště do lesíka, šel jsem za ní. V lesíku se ohlídla, viděla mě a začala utíkat. Já taky. Chytal jsem jí za ramena... Křičela, abych ji nechal, že chce domů. Pak začala hulákat, tak jsem jí zacpal hubu.“

- Řekl jste jí o souloži?

„Neřekl.“

- A co jste jí řekl?

„Aby byla zticha, že se jí nic nestane. Ona furt křičela. Kousla mě. Čert ví, co mi vlítlo do hlavy, že jsem ji chytil pod krkem, povalil, dal jsem jí na krk bundu a utahoval. Přestala křičet. Vyhrnul jsem jí sukni, stáhnul kalhotky, rozepnul se a vytáhl si ho. Už mi stál.“

- Souložil jste?

„Nemohl jsem se tam dostat.“

- Co jste udělal?

„Měl jsem v kapse nůž, vytáhl a otevřel. Tak jak ležela, jsem do ní začal bodat.“

- Proč?

„Aby mě jako nepoznala a tohle... Myslel jsem, že není mrtvá.“

- Viděl jste na ni?

„Byla noc, akorát svítil měsíc.“

- Bodání vám dělalo dobře?

„Akorát mi udělalo dobře, když jsem viděl tu krev. Úplně se mi ulevilo. Předtím jsem byl rozrušenej. Taky jsem dostal vztek, že kvůli těm ženskejm jsem byl na operaci. Od toho se mi při bodání ulevilo. Taky jsem měl vztek na jednu uklízečku, co nám uklízela v Praze na ubikacích, na Novodvorské. Ale tý bych dal akorát po rypáku. Říkala o mně a o bráchovi, že oba patříme zavřít na několik let. To mě naštvalo nejvíc.“

- Uhodil jste ženu taky klackem?

„Jo. Ještě před tím škrcením tou bundou.“

- Cítil jste při bodání vzrušení?

„Jenom chvilku. Potom se mi udělalo dobře.“

- Umyl jste se?

„Byl tam potok.“

- Neměl jste strach z odhalení?

„Na to jsem nepomyslel.“

Nezůstalo samozřejmě při jednom výslechu.

„Ve hře byl stále ten kabát, tříčtvrťák z polyamidu, nalezený necelých osmnáct metrů od mrtvoly Jandové,“ bere si slovo znovu emeritní plukovník Markovič.

„Vorel tvrdil, že kabát není jeho - což byla podle všeho pravda, nikdo ze svědků ho v podobném mundúru nikdy neviděl. Krčil rameny, že neví, jak se kabát mohl do lesa dostat... Teprve 15. března 1979, připustil, že inkriminované noci potkal v Praze jednoho známého. Šlo údajně o nějakého Vaška, kterého předtím viděl s bratrem. Já vím, zní to jako My o koze, on o voze, ale Vorlovy výslechy takhle probíhaly. To se prostě musí zažít!“

Kriminalisté zajeli za Zdeňkem Vorlem do vězení, kde si odpykával trest odnětí svobody za loupeže. Ten vypověděl, že v případě neztotožněného Vaška může jít o jistého Václava Petráně. Což nebylo všechno: V předloženém kabátě z místa činu poznal Zdeněk Vorel bezpečně Petráňův tříčtvrťák.

Následoval další výslech Tondy Vorla, konkrétně s datem 25. května 1979, kdy obviněný podstatně změnil výpověď.

„Nesnažil se vyvinit, to rozhodně ne, ale doznal, že na napadení Jandové se podílel další člověk, kterého zná jen povrchně. Přátelil se s jeho bráchou Zdeňkem, chodil za ním na ubytovnu v Novodvorské, dokonce tam snad několikrát tajně přespal... Když jsme mu ukázali Petráňovu fotku, přikývl, že Vaška poznává. Naposledy se spolu viděli v červnu 1978, bylo to jen letmé setkání v hospodě,“ glosuje Markovič.

Znova se ti dva potkali až kolem půlnoci z 24. na 25. listopadu 1978 v prostoru Novodvorské ulice. Vašek se Tondy ptal, co dělá brácha. Když se dozvěděl, že je Zdeněk v base, odpověděl, že i po něm jde kriminálka, že musí rychle sehnat nějaké prachy a zmizet... Vorel, ale údajně i Petráň, měli v úmyslu odjet ještě v noci do Brna. Hledali na autobusových zastávkách nejvhodnější spojení k Hlavnímu nádraží.

Pravděpodobně tou dobou uviděli v ulici Nad koupadly starší ženu, která vystoupila z nočního autobusu, přijíždějícího v protisměru, tedy od Bráníka. Žena prý působila dezorientovaným dojmem, nezamířila k žádnému z domů, ale po chvíli váhání se vydala směrem k hodkovičskému lesíku.

„Podle Vorlovy výpovědi,“ bere si Markovič na pomoc dokumenty ze spisu, „si Petráň všiml ženy jako první. Upozornil na ni Vorla slovy ,Pojď se mnou, ta bába má určitě peníze!’ Vorel v žádném případě neodporoval.

Ve chvíli, kdy procházela po lesní cestě, se Jandová ohlédla a oba muže uviděla. Začala utíkat. Petráň s Vorlem běželi za ní, byl to asi hodně nerovný závod... Vorel vyrazil jako první, ale Petráň byl rychlejší. Ženu dostihli v zalesněném svahu poblíž můstku.

Petráň zasadil ženě ránu do hlavy klackem, který předtím cestou sebral. Napadená padla na zem. Petráň jí dal pod hlavu svůj kabát. To už na místo činu doběhl taky Vorel. Aniž by ho Petráň k agresi nějak nabádal, začal Vorel ženu oběma ruka rdousit, dokud nepřestala jevit známky života. Pak pokračoval ve škrcení za pomoci rukávů Peltrámovy bundy.“

Markovič ukazuje na pár podtržených řádků Vorlovy výpovědi:

Pozoroval jsem tu ženu, jak leží. Poznal jsem, že je podle všeho mrtvá. Jak tam nehybně ležela, dostal jsem chuť na pohlavní styk. Vyndal jsem z kapsy zavírací nůž a tím jsem rozřezal ženiny šaty tak, že měla obnažený trup i spodní polovinu těla.

Stará kriminalistická poučka říká, že sadistický agresor vždycky působí jako sólista. Je tím myšleno, že drtivá většina sexuálních vražd proběhne v poměru jeden pachatel versus jedna oběť, bez přímých svědků průběhu činu.

„Případ Jandová znamená vzácnou výjimku. Peltrám byl podle všeho iniciátorem napadení osamělé ženy, ale jeho původní loupežný motiv zcela zvrátila Vorlova deviace,“ vysvětluje Markovič.

Z vyšetření obviněného Sexuologickým ústavem v Praze:

- Zkusil jste soulož s tou paní?

„No. Ale nešlo to.“

- Pak jste začal do jejího těla bodat?

„Jo.“

- Měl jste vztek?

„Prostě mě to napadlo.“

- Říkal jste, že jste na tu paní dostal vztek. Proč?

„Že mě vyoperovali.“

- Kvůli ní to přece nebylo?

„Bylo to ale kvůli ženským, dostal jsem vztek na všechny.“

- Že za to mohou?

„No. Že mě kvůli nim vyoperovali.“

- Bodání do ženy vám bylo příjemné?

„To jo. Zase se mi to trochu postavilo. Pak mi to zase kleslo. Když se mi to po bodání postavilo, zkoušel jsem se do ní dostat, ale nešlo to.“

- Nevadilo vám, že ta žena je mrtvá a pobodaná a vy s ní chcete souložit?

„Tam byla tma, já jsem to neviděl.“

- Vadilo by vám souložit s mrtvou ženou?

„Nevadilo.“

- Proč jste při prvním výslechu neuvedl, že společně s vámi napadl oběť taky Vašek?

„On mi vyhrožoval. Řekl mi, že o tom nesmím promluvit, nebo mě podřeže. Měl jsem z něho strach.“

- Myslíte, že by to udělal?

„Asi jo. Von byl za mnou v Brně ještě v lednu 1979 a zase mi připomínal, ať držím hubu. Říkal, že si ještě něco musí vyřídit, nějaké účty, nevím jaké. Asi chce někomu rozbít hubu. Někdo asi na něj něco řekl v lágru, že si to s ním vyřídí ručně. Anebo se potřeboval ztratit.“

- Myslíte, že se to smí - bodat do ženy?

„Ne.“

- Věděl jste, že se to nesmí?

„Ano.“

- Máte strach z trestu? Kdybyste měl být třeba popraven?

/Dotazovaný neodpoví, jenom udělá rukou gesto, vyjadřující bezmocnost, že se nedá nic dělat./

Bez ohledu na Petráňovu roli během vraždy Marie Jandové byla Vorlova pozice z hlediska trestu velmi vážná. Poslední otázka forenzního odborníka nezazněla zbůhdarma.

Čtení znaleckých posudků z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie - vypracovali je PhDr. et. PaedDr. Františka Martonová, MUDr. Jiří Duba, MUDr. Jan Hubert a MUDr. Pavel Zemek - přináší řadu zajímavých poznatků:

„Vyšetřovaný je asthenického habitu. Měří 177 cm a váží 61 kg. Kostra a svalstvo je slaběji vyvinuto. Zřetelné feminní znaky, zejména v poměru úzkých ramen k žensky rozšířeným bokům, s typicky ženským tvarem genitálního ochlupení a chyběním vousů, které mu prý nerostly ani dříve. Uvádí, že ve svém životě se nikdy neholil. Když mu bylo osmnáct, holky se mu smály, protože vypadal na čtrnáct...

Mluví patlavě (škaredý - karedý), vyjadřuje se primitivně, prakticky stále se přihlouple usmívá. Defektní chrup. Nápadně tichý, často málomluvný. Spolupracuje ale ochotně, velmi příznivě reaguje na pochvalu, má z ní viditelnou radost. Snaží se vyhovět instrukci, podaný výkon je patrně maximální v mezích jeho intelektu - IQ 76 - tedy v pásmu slaboduchosti, přičemž verbální inteligence spadá až na hranici debility (VIQ 70), praktická je podstatně lepší (PIQ 86)...

Při falopletysmografickém vyšetření nadprůměrně reagoval na obrázek spící ženy s obnaženými prsy a exponovaným pohlavním ústrojím, dále na agresivní a sadistické podněty (svázaná obnažená žena, bičování ženy, manipulace nástrojem v pohlavním ústrojí svázané ženy), dále na vyděšené tváře žen... Závěr PPG: sexuální deviace ve smyslu patologické sexuální agresivity a sadismu. Nadprůměrná sexuální reaktivita na vizuální sexuální podněty...

Při spáchání projednávané trestné činnosti mohl přiměřeně rozpoznávat společenskou nebezpečnost svého jednání. Jeho schopnosti své jednání ovládat byly poněkud, nepodstatně sníženy...

Nelze předpokládat možnost náležité a dostatečné resocializace obviněného.“

K průběhu motivu trestného činu vraždy stanovila Františka Martonová zajímavou posloupnost:

I. Nejprve působila slabost volní složky jednání a to v časovém úseku, kdy Vorel přijímal Petráňův návrh a šel s ním za osamělou chodkyní.

II. Agrese jako motivační činitel se začala uplatňovat v okamžiku, kdy byla oběť sražena klackem a ležela na zemi. Tato poloha signalizuje slabost. Na agresivního jedince působí známka slabosti jako spouštěč agresivního chování. Po celou dobu, kdy obviněný svou oběť škrtil, byla agrese hlavním faktorem jeho jednání.

III. V časovém úseku následujícím po škrcení, kdy oběť ležela na zemi a obviněný se na ni díval, vznikla u něj krátce trvající sexuální potřeba, která vymizela při neúspěšném pokusu o soulož s nehybnou ženou. Byla to neveliká síla, která po krátkém trvání ustoupila.

IV. Opět nastupuje agrese v podobě bodání nožem do oběti. Později se přidala sadistická komponenta (erekce). Vymizela při druhém pokusu o soulož. Významově i v této fázi převažuje agrese mající chvílemi také myšlenkový obsah (nenávist k ženám, touha se pomstít).

„Posudek je kvalitní, zejména si cením poznatek, že slabost oběti byla spouštěčem násilníkovy agrese,“ glosuje plukovník Markovič. „To přesně sedí, ostatně jsem se s tím v praxi několikrát setkal. Polemizoval bych ovšem s poslední větou, to jest, že pachatel nenáviděl ženy kvůli prodělané kastraci.

Nenávist? Msta? Kdepak, na něco takového byl Tonda Vorel - aspoň jak jsem ho poznal - příliš jednoduchý člověk!“

Práce vyšetřovatele Markoviče spěla k závěru.

„Václava Petráně, narozeného 29. 9. 1951, jsme nikdy nedopadli. Jeho trestní stíhání bylo proto vedeno odděleně. Vorla jsem znovu vyslechl 12. října a 13. listopadu 1979. Utvrdil jsem se v tom, že Tonda má z Petráně velký strach, ale jinak jeho výpovědi obsahovaly už jen nevýznamné nuance nebo snadno vyvratitelné lži. Například když vykládal, že Jandovou sledovali proto, že její manžel dostal Petráně do kriminálu, respektive že chtěl Petráň vědět, kde Jandovi bydlí.

To byl samozřejmě nesmysl postrádající logiku. Do návrhu na konečné opatření, kterým byl tenkrát každý vyšetřovací spis ukončen, jsem uvedl:

Není pravděpodobné, aby Petráň poznal Jandovou na poměrně velkou vzdálenost, v noci, navíc za okolností a v místě, kde mohl jen těžko předpokládat, že se s Jandovou potkají. Žena se do Vrahy 4 přestěhovala krátce před činem, pracovala ve středu města. Zejména by této verzi neodpovídalo vlastní chování pronásledovatelů. Jestliže by Vorlovou a Petráňovou snahou bylo zjistit adresu Jandové, pokračovali by v tajném pronásledování a nesnažili by se poškozenou dohnat.

Ještě dodám, že podle Vorlovy výpovědi odcizili ženě z peněženky částku přibližně 800 korun, dále nákupní tašku s přesně nezjištěným množstvím potravin. O všechno se Vorel s Petráněm rozdělili. Kabát chtěl Petráň z místa činu odnést, ale když viděl, že je zamazán krví, hodil ho na zem.

U Vorla jsme taky zajistili vražednou zbraň, zavírací nůž se dvěma želízky. Velikostí nic moc, připomínal populární rybičku, ale ostří bylo pečlivě nabroušené.“

Obžaloba městského prokurátora nese datum 8. ledna 1980, hlavní líčení Městského soudu v Praze začalo 15. února. Ještě ten den oznámil předseda pětičlenného senátu rozsudek:

Trest smrti!

Verdikt se nijak nevymykal z tehdejšího přísného posuzování podobných zločinů. Doba ještě nebyla změkčilá jako za našich časů, kdy pseudohumanisté vnucují společnosti, aby na vrahy a další přestupníky zákona hleděla jako na chudáky zasluhující místo trestu ohled a pomocnou ruku.

Ve zdůvodnění rozsudku měli soudci jasno:

„Obžalovaný, u něhož se vyvinula pohlavní úchylka, tj. sadismus, nebyl při páchání trestné činnosti v situaci hyperpotentního neukojeného muže s funkčně plně hodnotnými pohlavními orgány, hledajícího ukojení jiným způsobem, odpovídajícím charakteristice jeho osobnosti, ale v situaci osoby s nedostatečně vyvinutými pohlavními orgány a s odstraněnými pohlavními žlázami, která hledá způsobem odpovídajícím jeho deviantnímu založení v daném případě formou sadismu, intenzivnější podněty ke zvýšení podráždění ve sféře sexuální, které by jí umožnilo uskutečnit pohlavní styk...

Za zvlášť zavrženíhodnou pohnutku trestného činu považoval soud zejména agresi obžalovaného, která byla podmíněna i nenávistí vůči ženám v důsledku provedené kastrace. Taková pohnutka je v přímém rozporu se socialistickou morálkou...

Uložení trestu smrti vyžaduje i ochrana společnosti. Obžalovaný je psychopatickou osobností zvláštního druhu, která je nebezpečná svému okolí... Psychopatickou složku osobnosti nelze léčebnými prostředky změnit, přitom se jedná o takovou poruchu, v důsledku níž je pobyt obžalovaného na svobodě trvale nebezpečný... Sama podstata osobnosti obžalovaného však nemůže být změněna ani výkonem trestu... Předpověď pozitivního efektu resocializačních snah je výslovně nepříznivá.“

Plukovník Markovič patřil vždy mezi přesvědčené odpůrce trestu smrti.

„Poprava? U člověka jako byl Vorel bych to spíš nazval porážkou zvířete. Znovu musím polemizovat s odbornými psychoposudky, jsem totiž přesvědčen, že Vorel měl ovládací, ale také rozpoznávací schopnosti značně, možná zcela setřené. Jednal naprosto pudově, nepřemýšlel v přítomném ani v budoucím čase.

Vzpomínáte na tu radu z hospody?

,Normálně zastavíš nějakou babu a řekneš jí, že si s ní chceš zapíchat!‘

Jinak řečeno, když Vorla kamarádi poučovali, jak dosáhnout soulože se ženou, vzal to Tonda jako bernou minci a zkusil to při nejbližší příležitosti přesně podle návodu. Stejně tak nedomýšlel, co mu přinese kastrace, podle mě ani nevěděl, co to kastrace znamená! Strávil jsem s Vorlem hezkých pár hodin, ten člověk neuměl pořádně ani lhát...

Já s oblibou říkám, že neodsuzujou policajti, ani soudci, ale znalci. Pokud oni řeknou, že v průběhu činu zůstaly ovládací a rozpoznávací schopnosti obžalovaného plně zachovány a zároveň vyloučí možnost resocializace, pak je s takovým delikventem amen!“

Socialistické soudnictví 70. a 80 let neznalo pojem doživotního trestu. Sazba výjimečného trestu měla rozmezí patnáct až dvacet pět let odnětí svobody, pak už následovala jen šibenice. Tehdejším zákonům můžeme právem vytýkat leccos, rozhodně však ne zbrklost v případě potvrzování trestu smrti.

Usnesení Nejvyššího soudu České socialistické republiky z 13. srpna 1980 zamítlo Vorlovo odvolání a trest potvrdilo. Každý rozsudek smrti musel ovšem - většinou bez přítomnosti obžalovaného - ještě schválit Nejvyšší soud Československé socialistické republiky.

Ten jednal 14. ledna 1981 a vrátil celou věc k došetření městskému prokurátorovi. O tom, že Antonín Vorel zavraždil Marii Jandovou nebylo pochyb. Otazníky visely nad mírou jeho příčetnosti a míry ovládacích a rozpoznávacích schopností v době spáchání činu.

Což si vyžádalo nový posudek z odvětví psychiatrie, psychologie a sexuologie, jehož vypracováním byli pověřeni MUDr. Jana Pondělíčková, MUDr. Jan Zvěřina a PhDr. Iva Šípová. Všichni tři působili v pražském Sexuologickém ústavu.

V policejních, prokurátorských i soudních kruzích bylo známo, že ústavní posudky byly „odjakživa“ vůči zkoumaným jedincům vlídnější než stanoviska kolegů z nemocničních fakult nebo znalců z Psychiatrické léčebny v Bohnicích (a to konkrétně z pavilónu č. 17, tedy z takzvaného zločiňáku, kde panoval režim podobný vězeňskému - taky se do něj výhradně dostávali lidé z vazby nebo z výkonu trestu).

V nové obžalobě městského prokurátora z 3. srpna 1981 proto můžeme číst následující shrnutí:

„V souvislosti s došetřením trestní věci byl vypracován dne 28. dubna 1981 superposudek, kterým byly současně přezkoumány závěry posudků předchozích. Z nového posudku vyplývá, že obviněný skutečně trpěl v době činu sexuální deviací - sadismem. Krom toho jde o citově chudou, primitivní osobnost se sníženou inteligencí do pásma slaboduchosti.

Na rozdíl od původního znaleckého posudku je však konstatováno, že tato sexuální deviace v určité fázi trestného jednání podstatně snížila ovládací schopnosti obviněného. Za situace vyplývající ze spisového materiálu a z výpovědí obviněného před znalci, snížení ovládací schopnosti nastalo v tom momentě, kdy druhý muž úderem do hlavy poškozenou znehybnil. Pokud k takovému znehybnění nedošlo, pak snížení ovládacích schopností nastalo v okamžiku, kdy obviněný začal ženu škrtit.

Snížení této ovládací schopnosti bylo podstatné. Rozpoznávací schopnost u obviněného nebyla narušena podstatně. Spáchání trestného činu nebylo ovlivněno někdejší kastrací, čin byl podmíněn vzniklou situací na místě stejně jako sadistickou deviací obviněného.

V ostatních bodech se superposudek neliší od závěrů znaleckého posudku předchozího.“

Takřka tři roky po smrti Marie Jandové, konkrétně 27. listopadu 1981, vynesl Městský soud v Praze nový rozsudek. Sotva mohl být překvapením:

Pětadvacet let odnětí svobody a následně uložená ochranná ústavní léčba na psychiatrii.

Obžalovaný, resp. jeho obhájce zkusili štěstí - zas tak vzhledem k reposudku neriskovali - a podali další odvolání. Nejvyšší soud ČSR však svým usnesením, datovaným k 14. dubnu 1982, trest v plném rozsahu potvrdil.

Tonda Vorel se už na svobodu nikdy nedostal. Řekněme, že zcela právem, na to byl příliš nebezpečný

Trest vězení mu byl sice zkrácen, ale v únoru 2003 ho eskorta předala do péče Psychiatrické léčebny v Horních Beřkovicích. V podstatě jedna zamřížovaná okna vyměnil za jiná. Ještě dodejme, že před několika lety Antonín Vorel zemřel.

Vraťme se na začátek našeho vyprávění, k televiznímu filmu Kuchařinka. Jak dopadl věčný svár Dichtung und Wahrheit v kauze vykastrovaného, a přesto vraždícího sadisty? Asi se shodneme, že skutečnému případu Vorel by mnohem víc slušel dokumentární pohled kamery, na umělecké odvyprávění v žánru detektivky je příliš „plochý“ a „jednoduchý“.

Nicméně...

Poslední obraz filmu Kuchařinka patří zablácené silnici na předělu rozestavěného sídliště a příměstského lesíku.

Malého, zarostlého, matně se usmívajícího muže v montérkách a se směšnou rádiovkou na hlavě odvádí v poutech eskorta kriminalistů k vyšetřovacímu pokusu.

Svou oběť náhodně zahlédl z okna ubytovny. Pohled na osamocenou ženu ho pohlavně vzrušil. Neváhal, vzal kuchyňský nůž a vydal se za ní...

„Tak dlouho se s tím plahočíme,“ glosuje nevrle filmový šéf obvodní kriminálky Kubát. „A na konci všeho je jeden obyčejný kretýnek!“

Což souhlasí.

V. Kráska v bílém

Valdice, 27. 2. 1981

Vážený pane majore!

V následujících odstavcích jsem se pokusil o zachycení některých fází vývoje mého myšlení, které vyústilo k trestnému činu sadistické vraždy nevinné oběti - mladičké studentky. Činu, který neobhajuji, který mi rozvrátil život a za který jsem byl snad (?) spravedlivě potrestán.

Nevím, zda Vám to, pane majore, k něčemu bude. Nevím ani, jaká je korelace mezi takovými jednotlivými případy, intimně předpokládám úzkou korelaci, ne-li dokonalou totožnost. Ony totiž výsledky sexuálních aberantů bývají velmi podobné ve způsobu provedení. Je zajímavé, že podobné typy zločinů se vyskytují v průběhu dlouhé existence civilizace stále.

Podobně ani taková kočka, která chytila myš, se nechová příliš „humánně“. Kočka nebývá vždy hladová, když si takhle „hraje“. Nechová se vždy také účelově, často jí myška uteče. Dosud mě nenapadlo kloudné vysvětlení - obvyklé vysvětlení, že kočka jen tak „trénuje“, se mi moc nezdá. Dělají to totiž i kočky a kocouři, kteří loví s dokonalým mistrovstvím. Snad chtějí znovu a znovu prožívat rozkoš z lovu?

A toho se trochu bojím. Vzpomeňte si na příšernou větu vraha Mrázka: Vycházel jsem, abych ulovil ženu“... Když jsem to poprvé četl, přejel mi mráz po zádech. Ne snad proto, co tím myslel, ale proto, jak strašlivě je to výstižné!{1}

Spoustu souvislostí nedokážu pochopit, ani je nepostřehnu. Je to jako jemná, hustá pavučina, která probíhá všemi oblastmi myšlení. Mění se, narůstá, rozšiřuje, opřádá tenkou spletí vazeb. Zkusíte to zastavit na jednom místě, na deseti dalších to vyrazí jako zhoubný, jedovatý plevel. Opřete se proti tomu a najednou vidíte, že padáte do prázdna, jako když se opřete o mlhu.

Je to horší než rakovina, ta koneckonců požírá jen svého nositele, tohle však ohrožuje okolí. Přitom to současně poskytuje i určitou imunitu v posuzování takových činů. Přes veškerou mou inteligenci jsou pocity výčitek něčím, co neznám, něčím, co chápu jen zprostředkovaně. Já vím, že je to hrozné. Vím to, ale ani tak výčitky necítím.

Vůbec v této oblasti pociťuji trapný nedostatek vyjadřovacích, chcete-li komunikačních schopností. To, co mám na mysli, o čem vám chci vyprávět, se nedá sdělit, namalovat, vymodelovat, spočítat...

Platí to samozřejmě - ještě větší měrou - v opačném gardu. Jako kriminalista budete mít vždycky vůči pachateli sadistické vraždy určitou nevýhodu v tom, že myslíte jinak než on. Je možné si představit loupežného vraha, zuřivého žárlivce, snad i zločin, spáchaný v průběhu epileptického záchvatu.

Ale myšlení sexuálního aberanta si těžko kdo představí! Někde něco chybí, někde je něco navíc...

Dlouho jsem přemýšlel nad modelem činnosti před činem. Nakonec mě nenapadlo nic lepšího, než systém protivzdušné obrany. Pachatel je v tomto modelu řídícím střediskem, má k dispozici přehledový radar a zaměřovací radar.

Ten přehledový funguje prakticky nepřetržitě, neustále snímá okolí a zachycuje celkovou situaci. V případě, že zaznamená „cíl“, spustí zaměřovač. (To už začíná být nebezpečné). Zaměřovač neustále zužuje „kužel pozornosti“. To trvá nějakou dobu, prakticky jde o minuty. Nedojde-li v této fázi k odtržení pozornosti (vlivem okolního prostředí či vlastních zásahů střediska), zúží se pozornost výhradně na cíl.

Pak již neexistuje okolí. Je jen oběť a pachatel a není již možný návrat! Jednou spuštěný útok se už nedá zastavit!

Prvních bezmála třicet let svého života strávil inženýr Vladimír Tekverk jako slušný a oblíbený člověk, jehož pracovní kariéra může jednou dosáhnout zajímavých postů.

Přišel na svět v rodině - řečeno terminologií socialistického kádrováka - pracující inteligence, šťastné dětství prožil v pražské Liboci: „Moje vysvědčení byla samá jednička, z chování to bylo trochu horší, snad jsem jednou dostal i dvojku... Dělal jsem lumpárny, třeba jsem ve škole při vyučování zapálil celuloidové pravítko nebo jsem ukradl hlávku květáku ze školní jídelny... A jednou jsem se ztratil na školním výletě. To byly celé moje aféry.“

Vystudoval elektrotechnickou průmyslovku, to už měl na vysvědčení trojky - a taky čtyřku z frekvenční techniky. „Opět jsem dostal třídní důtku za špatné chování. Za trest jsem nesměl na školní výlet. Taky dobře - aspoň jsem se neztratil,“ glosoval později s nádechem černého humoru.

Začal studovat vysokou školu - elektrotechnickou fakultu na ČVUT V prvním a druhém ročníku měl reparáty, ve třetím ročníku prodělal zánět mozkových blan, infekční následek kousnutí klíštětem. Nicméně jako by zmoudřel a usadil se - od té doby už nejsou obecně proti jeho chování ani studijní píli výhrady. Vysokou školu dokončil v roce 1974. Jako absík si odkroutil jednoroční vojenskou službu.

Dokázal se vzít za svoje... Když se na něho vytahoval na vojně nějaký frája, fyzicky ho odkázal do patřičných mezí. Potom, co veřejně oznámil, že čtyři roky trénuje karate, měl pokoj. Když se mu stala křivda v práci, opustil zaměstnání s bídným platem a našel si místo, kde si ho uměli cenit lépe. Mezitím se oženil a měl syna.

Jakou bilanci tedy můžeme sečíst k poslednímu dni, který předcházel tragédii?

V každém ohledu pozitivní průměr, spíš nadprůměr:

Vladimír Tekverk pracuje ve kbelských leteckých opravnách jako technolog, nadřízení jsou s ním spokojeni, což 1. května 1979 vyjádřili zvýšením platu. Podává zlepšovací návrhy, pracuje s mládeží, působí jako předseda celozávodního výboru Socialistického svazu mládeže. Přednáší učňům, má funkci v odborech, přestavuje rodinný domek, rád zahradničí. V místě bydliště požívá dobré pověsti. Nemá záznam o přestupku na místním národním výboru, ani záznam na místním oddělením Veřejné bezpečnosti.

Patnáct minut po půlnoci z úterka 5. června na středu 6. června 1979 to rázem přestane platit.

Z Vladimíra Tekverka se stal bestiální vrah, nad jehož hlavou se houpe katovská oprátka!

Poněkud schizofrenní dialog

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

A: Zkusím to. Nejprve na sobě.

B: Co to dělám? Copak se to smí? Nesmím se píchat špendlíkem!

A: Ono to není tak hrozné. Někdy je to docela příjemné.

B: Ale někdo to může vidět? Zanechá to stopy? Co když si něco udělám?

A: A co takhle vyzkoušet tyhle věci na někom jiném? Třeba na spolužákovi? Nebo na spolužačce!

B: Fuj! Vždyť je mám docela rád!

A: Představím si, že bych potkal nějaké děvče, kupříkladu tu dívku, kterou jsem nedávno viděl z tramvaje a co se mi tak líbila... Kdybych měl nůž, mohl bych ji svázat a tak... Mohla by jít třeba tady na té cestě do lesa. Mohla by jít třeba nějakou opuštěnou ulicí...

B: To je ale nesmysl! Nakonec budu číhat jako lupič někde za rohem!

A: Ne jako lupič. Protože lupič zabíjí, aby okradl, umlčel svědka... Ale tohle by byla vražda bez reálného důvodu. Pozor! Támhle jedna taková jde! Je úplně sama! A já zrovna nemám nic u sebe. Jak jsem mohl dopustit, že mi tahle příležitost utíká?!

B: Zaplaťpánbůh, že jsem sebou nic neměl. Že jsem byl tak překvapený že jsem se na nic nezmohl! Ale příště, kdyby šla tudy zase sama...

A: Ano, kdyby šla tudy zase sama, tak už to nesmím propásnout!

Cože? Já měl přece jenom u sebe nůž? Proč jsem nezaútočil? Prošla kolem mě. Pár decimetrů od jejího těla jsem měl nůž v kapse!

B: Asi mi něco nesedlo do obrazu. Asi byla jinak oblečená, než bych očekával. Taky to trvalo jen pár vteřin a já nedokázal „zaostřit“.

Prakticky od nástupu puberty na sobě Tekverk pozoroval známky sadismu.

„Na školním výletě se mi moc líbila asi čtrnáctiletá spolužačka v plavkách. Musel jsem onanovat... Což by bylo normální, ale ty představy normální nebyly. Postupně to ve mně narůstalo. Nikdy jsem nechtěl trápit zvířata, nezajímaly mě děti. Krev samotná mě nikdy nevzrušovala, spíš jsem se takovým situacím a pohledům vyhýbal.

Když už se něco takového přihodilo, úzkostlivě až přehnaně jsem se kontroloval, abych nebyl ničím nápadný. Ale měl jsem stále sadistické představy, jak rozpárám nožem nějakou přitažlivou ženu. Jak sebou škube zkrvavená na zemi, jak z ní lezou vnitřnosti... Se strachem jsem si uvědomil, že by to se mnou mohlo jednou špatně skončit.“

Rád četl o vraždách, a to sexuálních i sadistických.

„Svědčí o tom i moje půjčování knih v závodní knihovně. Sám jsem si takové situace maloval a psal o nich svoje představy, ale vždy jsem to zase hned zničil. Když jsem viděl filmy jako HLUBINA, kde je drsná scéna s vraždou, nebo film CESTUJÍCÍ V DEŠTI, který v podstatě začíná brutálním znásilněním ženy, cítil jsem známky vzrušení. Taky se mi rozbušilo srdce a cítil jsem, jak se mi stahuje něco v krku, k ejakulaci ale nedošlo nikdy... Měl jsem každopádně dobré manželství, ale tyhle moje tužby a představy nešly odbourat jinak než onanií.“

V poslední době mu to ale přestávalo stačit, jeho chtění rozpárat nějakou ženu bylo silnější a silnější. Se svými představami a touhami se nikomu nesvěřil, ani manželce: „Toho bych se bál. Stejně tak jsem se bál jít k lékaři. Věřil jsem, že to zvládnu, že to dokážu, když se budu pořád kontrolovat.“

Poslední dva měsíce života na svobodě u sebe nosil Tekverk kuchyňský nůž. „Zálibu v nožích s nahým ostřím jsem měl od mládí. Jistě - v tom, že jsem měl nůž pořád v tašce, existoval myšlenkový rozpor. Oficiálně jsem si namlouval, že ho nosím, abych si mohl nakrájet svačinu. Ale ve skrytu duše jsem věděl, že je to jinak. Že počítám s tím, že se mi nůž hodí k rozpárání ženy... Ale taky jsem si pořád říkal, že tohle se nikdy nestane, že se ovládnu. Že je to jenom jako.“

Úterý 5. června 1979 znamenalo pro Tekverka nápor schůzování a dopravních přesunů po celé Praze, jev v poslední době nikoliv neobvyklý. Dopoledne absolvoval politické školení, pak během procházky chodil v centru Prahy po železářstvích, sháněl věci k přestavbě domku. Domů do Čakovic dorazil kolem poledne, pomohl manželce s úklidem, pak šel do zaměstnání ve Kbelích, přednést na komunistické schůzi zprávu o činnosti svazáků. Jednání bylo prý bouřlivé.

Zdržel se do půl páté, poté cestoval přes celou Prahu ke kamarádovi na Vinohrady do Rumunské ulice, aby mu vrátil zapůjčenou vrtačku. Kamarád měl před vojenským cvičením, tak to šli družně zapít do Pařížské kavárny v Žitné ulici. Každý z nich měl čtyři piva, každopádně Tekverk nevnímal sebemenší pocit opilosti. S kamarádem se ve shodě rozešli se kolem 22. hodiny večerní.

Večerní cesta domů nebyla jednoduchá. Pěšky na Václavské náměstí, pak metrem do stanice Staroměstská, odtud autobusem č. 156 na Prosek, kde vystoupil čtvrt hodiny před půlnocí. Čekal na linku 166... Bus přijel brzy. Tekverk se usadil na poslední dvoj sedadlo vpravo, v poloprázdném interiéru si všiml světle oděné dívky nalevo za řidičem. Seděla k němu zády, v tu chvíli ji vnímal jen okrajově.

Zastávka v ulici Ke stadionu byla pro Tekverka výstupní. Stejně tak pro dívku.

Stáli kousek od sebe u dveří autobusu. Teď si jí všiml víc. Odhadl její věk asi na dvacet let.

Hrozně se mu zalíbila, její bílý a mladičký zjev v teplé noci se zdál být okouzlující, skoro přízračný.

Najednou pocítil, že tentokrát se už TOMU neubrání.

Že ji bude muset ROZPÁRAT.

Ještě na schodech autobusu vyndal z tašky NŮŽ.

Monolog číhajícího aberanta. S kým asi?

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Tamhle tu dívku bys mohl... Svázat, svléknout a... Podívej, má vyhrnutou košili. Máš nůž... Jdi za ní! Jde k tomu hřbitovu. Chodí jich tam víc! POČKEJ NA NI! Ano, tady za tím keřem... Prší. Dnes nešla. Všechno se to nějak posírá. Třeba ještě přijde. Ještě deset minut. Když bude mít kabelku v levé ruce, tak ji bodneš. Když v pravé, tak...

To jsem kus idiota, takhle věčně nemůžu čekat... Až zítra... Svázat ji můžeš jejíma punčochama. Teď jen aby nepršelo. Dobrus ten nůž... Dneska to nejde. V poledne tu nikdo není. To auto tak blbě zastavilo. Když bude mít sukni, tak ji... Když uvidíš dvě blondýny, tak tu TŘETÍ zabiješ, ať to bude kdokoliv. Co si to namlouváš za nesmysly! Máš rodinu, manželku... ŽENU! Ne!!! Tu ne!!!

Dnes večer... Má nahé břicho... Nezvládneš to. Nemá punčochy. Zase prší. Svážeš jí ruce a nohy. Pořád prší. Určitě nepřijde... Bane, ona jde! Tam ta tím keřem! Jde!!! Má sukni... Kabelku spletenou z provázků. Dlouhé černé vlasy! Má štíhlé, dlouhé nohy... TEĎ! Kde je? Třeba šla jinam. NE!!! Máš rodinu! Ano, teď bych ji zabil... Bodni! Hrůza, co to děláš?! Je to jako magnet...

Tekverk i dívka zabočili směrem k parčíku mezi ulicemi Radbuzská a Litavská.

Rychle si všechno naplánoval. Dal jí malý náskok, který měl skončit v přítmí parku.

Asi po třiceti metrech chůze ji dostihl. Byli v tu chvíli už blízko krátkých schodů.

Dívka jako by vycítila nebezpečí. Popoběhla do schodů...

Tekverk také. Vzápětí vstoupili do stínu velkého stromu.

Když se Tekverk dostal prakticky na dívčinu úroveň, beze slova natáhl ruku s nožem a bodl ji zezadu do zad.

Dívka vykřikla.

Porazil ji na zem, ona už ale v podstatě klesala sama... Křičela něco nesrozumitelného. Byl to hrozný křik... Sklonil se nad ní a zasadil jí nožem dalších pět ran, především do boku a do hrudníku.

„Necháš ji!“

Z blízkých domů, snad z okna, snad z balkonu se ozval přísný ženský výkřik.

Tekverk odhodil nůž a dal se na útěk. Nad hlavou mával dívčinou kabelkou. Ani nevěděl, proč ji sebral. Od té chvíle se mu v hlavě usadil pocit, že udělal něco hrozného.

„Já jsem tě poznala, ty lumpe!“ pokračovala odněkud z výšky neviditelná žena.

Přidaly se další hlasy, noční klid sídliště rázem skončil. Nic dobrého pro lovce, pokud se sám nechtěl stát kořistí.

Vnímal vše jakoby zdáli, jakoby utíkal přes hučící peřeje. Odhodil kabelku... Pryč! Pryč!!!

Neměl to daleko domů. S úlevou zamkl dveře domku.

Jenomže právě v tu chvíli dostihl sám sebe.

A taky pochopil, že už nechce utíkat.

Že není kam.

Šel do ložnice. Vzbudil manželku a řekl jí, že je vrah.

O snu, který se opakuje

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Sedím ve staré Liboci v místech, kde kdysi stál statek. Teď tu stojí nové věžáky. Chci ukrást kůži z telete, která se suší na staré ohradě pro dobytek. Přichází však nějaký zaměstnanec statku, tak si kreslím plánek okolí. Pomalu obcházím statek, abych zvečera kůži odcizil. Po cestě do lesa jdou tři děvčata - jedna má černé šaty a brýle. Jdu za nimi se zlým úmyslem jako omámený. Po cestě jdou ale nějací lidé. Někomu vysvětluji, jak tu kůži ukradnu. Pak bodám dívku s brýlemi, ale nic se neděje, jako bych bodal do prázdna. Oběť se se mnou normálně baví!!! Probouzím se.

Poznámka: Tato varianta se obměňuje v nejrůznějších kombinacích. Vždycky se na místě činu objevují nějací lidé, kteří mi nějak brání spáchat trestný čin. Když je konečně přelstím, tak mě pravidelně probouzejí. Když se dostanu k trestnému činu, většinou to vyšumí tak nějak do prázdna. Oběť se nikdy nechová tak, jak by se dalo očekávat (tj. nekřičí, nepadá, netrpí), ale většinou se se mnou klidně baví. Nevím, jak jsem schopen se současně s obětí bavit, vraždit ji a přitom jako bych jí nic nedělal. Pravidelně se probouzím. Těm lidem říkám „brzdící činitel“ a jsem na ně vždycky strašně dopálený. Furt za mnou chodí nebo se přede mnou motají.

„Zabil jsem nějakou ženskou... Asi jsem se zbláznil.“

Dívala se na něho rozespale. Poznala, že v žádném případě není opilý. Vzala ho za ruku a vedla ho do koupelny.

„Asi se ti něco zdálo!“

Neodpověděl, jen ho napadlo, že by to byla nádherná šance - najednou se probudit, opláchnout si obličej a zjistit, že to všechno byla jen falešná tíha snu.

Ale pak ve světle žárovky uviděl kapky krve na svém bundě.

Spatřila je také manželka.

„Vidíš! Jsem vrah!“

Její oči neopouštěl nevěřícný výraz. Teď už ale její úžas nepatřil obsahu jeho vět, ale jemu samému.

Co vlastně jeden o druhém víme???

Umyl si ruce. Byly taky od krve.

„Musíš jít se mnou na VB. Řeknu jim, co jsem udělal.“

Byly to přízračné minuty, přesto žena nenašla v sobě sílu s ním polemizovat. Vlastně - o čem?

Prakticky beze slova se oblékla. Vyšli do noci.

Na zvonek služebny zvonili několikrát, ale marně. Pak mu došlo, kde asi policajti jsou.

„Musíme jít do parku.“

Vedl ji? Spíš ona jeho. Motal se, chvílemi si držel si obličej v dlaních...

Když se přiznal, co udělal, musel odevzdat svůj občanský průkaz. Pak ho posadili do služebního vozu. Mlčel, jenom se celý třásl. Když ale uslyšel hlas z policejní vysílačky, hovořící o loupežném přepadení v Čakovicích, rozzuřil se.

„To není pravda!“ vykřikl. „O žádnou loupež nejde... Já jsem sadista!“

Aberantův monolog s odvážnou dívkou uprostřed noci.

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

„Ano, pojďte, já vás kus doprovodím. Ale, proboha, to se ani trochu nebojíte? Prosím vás, radši se vraťte na nádraží. Vždyť je pomalu půlnoc a vy se chystáte na cestu do Českých Budějovic! A stopem... No tak pojďte. Ale nejlepší, co můžete udělat, že tady nastoupíte do autobusu a pojedete na Hlavní nádraží. O půlnoci vám jede rychlík... Že máte ráda dobrodružství? Tak to ať se raději do žádného nedostanete! Podívejte, jede vám auto... Tak nashledanou!

Poznámka: Štěstí, že jsem ten nůž neměl. I když by mě těžko někdo vypátral. Neboť ta dívka se ke mně připojila na liduprázdné výpadovce do Budějovic, kus za konečnou tramvaje číslo tři. Chtěla vědět, kudy se dostane do Budějovic. Šel jsem s ní ke krčské nemocnici, během cesty přejela tři nebo čtyři auta. Kousek za restaurací U Labutě jí zastavila nějaká starší tatrovka. Chtěla být o den dřív doma... Možná, že si tenkrát skutečně přála, abych s ní prožil nějaké to dobrodružství. Pravděpodobně na té louce před viaduktem. Jenže v té době jsem nevěděl, jak bych to měl takhle naprudko udělat. Prostě mě to - ??? - zaskočilo.

„Vyšetřovatel mě příjemně překvapil,“ uvedl později Tekverk před Městským soudem. „Očekával jsem, že hned na začátku dostanu přes hubu. On se naopak choval lidsky. V duchu jsem ocenil i to, že se mě neptal, jak jsem to mohl udělat.“

A první dojmy tehdejšího nadporučíka Markoviče?

„Měl už jsem dost zkušeností, abych vůči Tekverkovi nebyl - ani podvědomě - předem nabroušený. Dostala se ke mně řada informací, abych věděl o jeho dosud bezúhonném, možná příkladném životě. Což také potvrdili všichni svědci z Tekverkova okolí.

Pozor, já nijak nezlehčuju, že smrt mladičké Ivany Haviarové byla děsivá tragédie! Ani za šestadvacet let práce na vraždách jsem si nezvykl na násilnou smrt dětí! Stejně jako těch, co se neuměli bránit kvůli vysokému věku nebo nějakému jinému hendikepu. Ivana měla šestnáct, byla víc dítětem než ženou... Pohled na její mrtvé tělo na pitevním stole pro mě znamenal hrozný zážitek. Vzpomínky časem vyblednou, vystřídají je další neblahé prožitky... Ale zbytek toho starého jedu pořád zůstává, nikdy se úplně nevstřebá...

Jenomže pokud se dáte k policii a chcete pracovat na vyšetřování vražd, musíte se smířit s naprosto základním faktem, že takové případy se čas od času prostě stanou. A že jejich krutí protagonisté nejsou ani ďáblové, ani mimozemšťané - ale lidé, kteří se víceméně neliší od těch, se kterými jste ráno jeli tramvají do práce. Vražda Ivany Haviarové rozpoutala mnoho vášní. Ale nesměl jsem jim podlehnout, to by bylo ode mě naprosto neprofesionální,“ komentuje Markovič.

„Všemi svědeckými protokoly viditelně procházel leitmotiv úžasu a zděšení nad Tekverkovým skutkem. Jako by unisono zaznívalo:, To snad není možné, aby právě on něco takového spáchal!‘ Ale ani tak se nikdo o obviněném nevyjádřil negativně.“

Jistě, zazněly připomínky, že Tekverk byl uzavřený, na svůj věk nápadně vážný a že se se svými problémy zásadně nikomu nesvěřoval…

„Což je ovšem pro podobný typ pachatele typické!“ upozorňuje Markovič. „Ke svému okolí se Tekverk vskutku choval chladně - přesně řečeno, on ani nedokázal nic jiného, a proto asi neměl žádného opravdového kamaráda.

Celkově vzato jsme si ovšem s Tekverkem moc do oka nepadli. Choval se odtažitě a každou odpověď velmi pečlivě promýšlel. A to se blížily chvíle, které měly náš vztah ještě zhoršit a zkomplikovat.“

Markovič také zakrátko disponoval předběžnou zprávou od soudních lékařů a několika svědectvími.

Soudní pitva proběhla ještě 6. června. V protokolu předběžné zprávy, podepsané profesorem MUDr. Jaromírem Tesařem, DrSc. a MUDr. Přemyslem Klírem se můžeme dočíst o mrtvole „l6leté ženy, 177 cm vysoké, výživy průměrné“, o šesti bodných ranách, z nichž nejvážnější byla ta, která pronikla levým bokem hluboko do těla a způsobila smrt. Jako její příčinu označili lékaři vykrvácení při bodné ráně pronikající levou ledvinou a tepnou ledvinnou do osrdečnice.“

Jak se nešťastné děvče jmenovalo a jak se v parku v osudnou chvíli ocitlo?

Ivana Haviarová, narozená v prosinci 1963, studovala prvním ročníkem gymnázium v Kobylisích. 5. června 1979 spolu s dalšími spolužáky navštívila divadlo S. K. Neumanna v Libni, konkrétně titul A hlavně neprobuďte madam! Podle kamarádky Blanky Chvojkové zašly po představení - asi ve 22.30 hod. - do herecké šatny pro autogramy. Ivaně se hra líbila, hodně se smála, měla velice dobrou náladu.

Pohodová cesta obou dívek se rozešla v tramvaji č. 15, když Ivana vystoupila ve stanici U kříže. „Ivana neměla žádnou známost. Se spolužáky se jen kamarádila. Kdyby to byl někdo mimo školu, určitě by se mi svěřila,“ uvedla Chvojková. Poslední tři věty jejího svědectví stoupnou časem na ceně!

Jak už víme, zločin samotný nezůstal beze svědků. Zdeňka Charvátová byla ve 23.57 hod. - tedy době, kdy půlnoční autobus č. 166 dorazil do zastávky Ke stadionu - na balkoně svého bytu, kde sundávala prádlo:

„Viděla jsem, že z autobusu vystoupila mladá dívka a nějaký muž. On šel celou dobu za ní, až jsem z toho měla pocit, že to není náhoda, že tu dívku sleduje. Potom zašli do stínu a v tomto okamžiku jsem uslyšela volání o pomoc. Začala jsem na toho chlapa křičet, aby ji nechal. Když se dal na útěk, volala jsem, že jsem ho poznala, což ale nebyla pravda. Krátce na to začala křičet i paní Havrdová, taky z místa dívčina napadení se pořád ozývaly nějaké hlasy... Nenapadlo mě, že je to tak zlé, že je dívka zabita. Domnívala jsem se, že se nám podařilo překazit jen znásilnění.“

Sousedka Havrdová probudila zdravotní sestru Dražďákovou. Seběhly dolů, směrem k „něčemu bílému“... Byla to Ivana Haviarová, ležela obličejem na zemi a chrčela. Pan Huso seskočil z přízemního balkonu na zem, společně dívku otočili a zjistili, že má přední stranu šatů plnou krevních skvrn. Dražďáková poskytla zraněné první pomoc, během jejího zákroku už ale dívka přestala jevit známky života. Přijel přivolaný vůz záchranné služby, dorazili příslušníci místní Veřejné bezpečnosti... Na místě tragédie se za chvíli objevili také příbuzní oběti.

„Kromě Ivany máme s manželkou, která je v současné době hospitalizovaná, ještě starší dceru Evu a syna Petra,“ uvedl Josef Haviar, otec zavražděné dívky. „Ivana byla tiché děvče, neměli jsme s ní výchovné problémy. Pozdě domů chodila jen výjimečně, a to z návštěvy kina nebo divadla. Nikdy si nestěžovala, že by ji cestou domů někdo obtěžoval, vzdálenost od stanice k našemu domu je zhruba sto třicet metrů.

Uvedený den jsem s Ivanou nemluvil, byl jsem celý den na parcele. Vrátili jsme se spolu se synem asi deset minut před půlnocí... Pak jsem uslyšel výkřik. Vyběhl jsem na balkon. Uviděl jsem běžící postavu, která se mi ztratila, další výkřik se už neozval, tak jsem si šel lehnout. Po nějaké době přišel syn Petr, že se venku něco stalo. Šel jsem se podívat, jestli jsou dcery doma - a našel jsem jenom Evu!

Oblékli jsme se a se synem jsme šli do parku. Tam jsme se dozvěděli, že se Ivana stala obětí vraždy... Dostal jsem šok a museli mě odvést domů.“

„Z toho, co bylo dosud uvedeno, už jistě čtenář pochopil, že práce na objasnění případu Tekverk měla spíš procesuální a dokumentační, než detektivní charakter,“ konstatuje Jiří Markovič.

„Měli jsme pachatele, přesně řečeno obviněného i s jeho spontánním doznáním. Měli jsme výpověď jeho manželky, která nám vydala tašku, ve které nosíval Tekverk nůž. Vražedná zbraň ležela asi půl metru od hlavy oběti - šlo o kuchyňský nůž se zhruba dvaceticentimetrovým ostřím.

Zamíchat karty mohly v podstatě už jen odborné posudky z odvětví psychiatrie, Sexuologie a psychologie. Především mám na mysli míru snížení ovládacích a rozpoznávacích schopností pachatele, kterou by zapříčinila vrozená úchylka obžalovaného - Sadismus. Zjednodušeně řečeno, šlo o to, jestli si Tekverk na počátku a v průběhu činu mohl vůbec uvědomit, čeho se rozpouští, jestli bylo v jeho silách svoje sexuální puzení ovládnout.“

Předběžné závěry zkoumání Tekverkova duševního stavu nedopadly pro obviněného nijak dobře. Shodovaly se sice s tím, co vypověděl o svých dlouhodobých sexuálních tužbách a pocitech. Motivací činu byla skutečně sexuální úchylka, ovšem ovládací schopnosti obviněného byly sníženy jen nepodstatně, rozpoznávací zůstaly - už s ohledem na Tekverkův vysoký inteligenční kvocient - zachovány v neztenčené míře. Jedna z mála možností obhajoby vykřesat aspoň jiskřičku polehčujících okolností, tak zakrátko a definitivně zhasla.

Pak ale počátkem července 1979 došlo v případu ke dramatickému zvratu!

Vladimír Tekverk změnil výpověď.

„Chci po pravdě vylíčit, jak se to všechno stalo, přesně řečeno, proč jsem zabil Ivanu...

Když jsem se na podzim roku 1978 vrátil z výkonu základní vojenské služby, potkal jsem v místě bydliště dívku asi sedmnáctiletou. Líbila se mi, chtěl jsem se s ní seznámit, ale nikdy jsem se k tomu neodhodlal. Stále jsem ji vídával, průměrně tak jednou týdně.“

Potkali se pak náhodně v půli května na konci Danielovy ulice v Čakovicích a Tekverk přece jen dívku oslovil. Řekla mu, že studuje, on jí vyprávěl o práci na letišti, zalhal jí, že občas taky lítá, chtěl jí imponovat. Požádal ji, ať mu taky tyká, že snad není tak starý. Věděla, že je ženatý, měl snubní prsten na ruce. Když na to téma prohodil, že manželství snad není tělesná vada, smála se.

Domluvili si na druhý den schůzku... Sešli se večer v půl osmé, Tekverk navrhl, že půjdou směrem ke koupališti. V určitém úseku cesty šli každý sám, bál se, aby nepotkal tchána. U vlakových závor se znovu potkali, ona se mu smála, že se nějak moc bojí. Za závorami zamířili směrem na Havraňák, to jest na zalesněný vrch, nalézající se v prostoru Čakovic nad železniční tratí, asi půl kilometru od místního nádraží.

„Říkal jsem jí, že je moc hezká, že se mi líbí. Ona se usmála, nic neřekla, ale bylo vidět, že jí to není nepříjemné. V polovině cesty jsem ji políbil, při další cestě jsem ji držel kolem pasu. Pak jsme seděli na zemi, chtěl jsem ji nějak nenásilně přesvědčit, aby se se mnou vyspala. Začal jsem ji líbat a hladit, vyhrnoval jsem jí blůzu, ale jen částečně, protože ona nechtěla.

Proto k ničemu nedošlo, Ivana říkala, že postupuju moc rychle, že mě vlastně nezná, že ani neví, jak si náš vztah představuju. Řekl jsem, že až manželka odjede na prázdniny s dítětem z Prahy, že bychom mohli spolu zajít do vinárny. Souhlasila...

Zdrželi jsme se tam asi hodinu, ale k ničemu nedošlo. Najednou mi navrhla, abych se rozvedl. Řekl jsem, že to není možné, že mám rodinu, že k tomu mě nemůže nic donutit. Ona se zasmála, že mě k tomu donutí docela snadno.“

Podle Tekverkova vyprávění skončila tato schůzka nepříjemně. Ivana ho totiž začala vydírat, tvrdila mu, že půjde za jeho manželkou a řekne jí, že ji chtěl znásilnit. Už předtím se od Tekverka dozvěděla, že má plat 3500 korun... Dostal strach, opak by se mu těžko vysvětloval, žádal ji, ať si všechno rozmyslí, že by ho zničila. Rozešli se, žádnou další schůzku si nedomluvili. Doufal, že si to Ivana rozmyslí nebo zapomene... Asi za týden se náhodně sešli před samoobsluhou.

„Ptala se mě, jak jsem se rozmyslel. I když to neřekla, věděl jsem, že myslí rozvod. Řekl jsem jí, ať neblázní, že to nemůže udělat. ‚Tak mám jít za tvou manželkou?’ zeptala se. Pochopil jsem, že stále myslí na to, že mě oznámí jako pachatele pokusu o znásilnění! Nevyhrožoval jsem jí, ale bylo mi jasné, že to musím nějak vyřešit.

Další dny jsem se strachoval, jestli už Ivana za manželkou nezašla. Bál jsem se pokaždé, když jsem přišel z práce, jestli už to neprasklo. Začal jsem uvažovat, že Ivaně pohrozím nožem. Že ji pozvu na rande a tam se to stane... Nevím, proč mě napadl zrovna nůž. Nenapadlo mě totiž nic jiného, čím bych jí mohl účinně pohrozit.

V práci jsem slyšel o předchozím předsedovi SSM, že udržoval intimní styky se svazačkami, jeho manželka se to dozvěděla a bylo to hrozné. Taky jsem si vzpomněl na přednášku vojenského prokurátora, že pokus o znásilnění se těžko vyvrací, že takzvaný pachatel nemá šanci... Taky mě napadlo, že budu muset Ivanu zabít, že není jiné řešení, jak ji umlčet.“

Kritického dne cestoval domů. V autobuse uviděl Ivanu Haviarovou. Nešel k ní, nechtěl budit pozornost. Uvažoval, jestli jí nemá dát 500 korun, které měl zrovna u sebe. Taky se vrátil k myšlence pohrozit dívce nožem...

Na zastávce vystoupil jinými dveřmi než Ivana, už držel v ruce nůž. Oslovil ji, ale ona mu neodpověděla, obešla ho a zamířila směrem k parčíku. Měla na sobě bílé šaty a přes rameno nesla bílou kabelku. Šel za ní, musela slyšet jeho kroky.

„U schůdků zrychlila chůzi, já taky. Pak se zastavila, otočila se ke mně bokem, jako by něco hledala v kabelce. Byli jsme od sebe sotva metr, musela vidět, že držím v ruce nůž. Jen jsem řekl Ivano, neblázni!‘ ona se ke mně otočila zády a začala křičet o pomoc. Pak začala křičet nějaká ženská: ,Necháš ji!’

Zpanikařil jsem, bodl Ivanu do zad, vůbec nevím kolikrát ani kam jsem ji bodl. Ivana pořád křičela, byl to strašný zvuk, do toho, myslím, pořád křičela i ta neznámá žena... Na útěku jsem odhodil nůž, pak kabelku... Mám dojem, že jsem utíkal a přitom křičel Ježíši Kriste, co jsem to udělal!’ Nebo jsem si to jenom myslel, já nevím. Každopádně to byla jediná myšlenka, která mě v tu chvíli celého prostoupila.“

Tekverk dodal, že další děj doma už odpovídá jeho původní výpovědi. Manželce o Ivaně Haviarové neřekl, doufal, že se mu podaří utajit, že s ní chodil... Když se ho manželka cestou na místo

činu ptala, proč to udělal, nevěděl jinou výmluvu, než se přiznat k sadismu.

Nejspíš se inspiroval detektivkami, o sadismu četl také odbornou knihu, a to Fantastické a magické v psychiatrii od profesora Vondráčka. Všechny ty věci o svých sadistických tužbách a projevech si odvodil z četby, v minulosti i teď se cítí naprosto duševně zdráv.

„Čin samotný nedokážu detailně popsat, v paměti se mi uchovala jakoby jednotlivá políčka filmu, třeba jak vystupuji z autobusu s nožem nebo jak Ivana stojí u schůdků a hledá něco v kabelce. Proč jsem změnil výpověď? Pochopil jsem, že se mi manželství stejně nepodaří udržet, tím se mi zhroutila hlavní motivace, proč předstírat sadismus.“

Patří k dennímu chlebíčku vyšetřovatele, aby se vyrovnal se změnou - někdy i několikanásobnou - výpovědi obviněného o vině, motivaci a průběhu činu.

Představme si situaci člověka vyšetřovaného vazebně, jehož hlavní a v podstatě logickou tužbou je vyhnout se trestu a dostat se na svobodu. Za mřížemi, kromě jedné hodiny řízené vycházky po vězeňském dvoře, nemá co práci. Takže - vedle toho, že si s ostatními spoluvězni vyměňuje názory a zkušenosti týkající se jejich případů - neustále přemýšlí o vlastním činu, „vylepšuje“ svou výpověď.

„Někdy je to z hlediska spravedlivého pachatelova odsouzení spíš ku prospěchu,“ směje se Markovič. „Už jsem mockrát zažil, že obviněný vymýšlí nové a nové verze o své nevině, přičemž každá z nich je pitomější než ta předchozí. Když je pak - v kontrastu se shromážděnými důkazy - vyšetřovatel sestaví v chronologickém pořadí vedle sebe, mají kolikrát soudci jasno už při studiu spisu!

Tekverkův případ - třebaže svoji vinu na smrti Ivany Haviarové nepopíral, jen hledal přijatelnější verzi motivu - nebyl výjimkou. Zcela přesvědčivě na mě působily pasáže, ve kterých Tekverk líčil samotný průběh napadení Havirové a popsal útěk z místa činu. Ale jinak... Myslím, že i laik pozná místa, kde jsou švy druhé výpovědi velmi chatrné. Co s tím?

Počkal jsem si na chvíli beze svědků, tedy až ve výslechové místnosti nebude ani obhájce. Řekl jsem Tekverkovi mezi čtyřma očima, co si o změně jeho výpovědi myslím. Nebral jsem si servítky, na to nebyl čas ani příhodné okolnosti...

Řekl jsem mu, že je jeho svatým právem vypovídat k vraždě, jak uzná za vhodné. Ale že té jeho nové verzi nevěřím ani za mák. Že člověk s jeho inteligenčním kvocientem 120 by neodstraňoval nepohodlnou milenku tak debilně, aby si - už díky četbě detektivek - nedokázal navodit příhodnější situaci k činu. Taky jsem mu řekl, že na chudáka nešťastnou holku, která se už nemůže bránit, zbytečně kydá špínu, že z ní dělá vyděračku a bůhvíco ještě...

Ale především - to slovo jsem zdůraznil a udělal po něm významnou pauzu - PŘEDEVŠÍM svou změnou výpovědi udělal pan obviněný rázný krok směrem k trestu smrti. Proč? Poněvadž se zbavil jediné možné polehčující okolnosti. To jest sadistické deviace, se kterou bojoval, ale nakonec prohrál...

Všechno, co jsem říkal, jsem myslel stoprocentně upřímně. Žádný svůj vyšetřovatelský prospěch jsem nesledoval, nechtěl jsem Tekverka podrazit. Lidsky jsem zmatek v jeho psychice chápal. Vlastně mi ho bylo svým způsobem od prvního setkání líto, on nebyl zločinec v pravém slova smyslu…“

Nastalo ticho. Odmítavé ticho.

Z Tekverkovy tváře vyčetl vyšetřovatel Markovič jasně, že mu obviněný neuvěřil.

Že je Tekverk přesvědčen, že ho Markovič chce naopak na tu šibenici dostat.

Až do podání obžaloby městským prokurátorem Tekverk svou výpověď nezměnil ani nedoplnil. Činil se naopak vyšetřovatel - ve spolupráci se znalci sestavili obšírné resumé důkazů, ve kterém se pomocí deseti vzájemně propojených bodů snažili novou motivaci vraždy, uváděnou obviněným, vyvrátit:

I. Nepodařilo se prokázat, že by se Haviarová s Tekverkem osobně znali, natož důvěrně. Samozřejmě, mohli se potkávat v Čakovicích na ulici, před samoobsluhou nebo - jako v den činu - na zastávce autobusu, ale neexistoval mezi nimi žádný vztah. Ten by jen těžko zůstal na čakovickém „pětníku“ utajen.

II. Velmi dobrá pověst studentky Haviarové neodpovídá předpokladu, že by si tak lehkomyslně začala milostné pletky se ženatým člověkem, natož aby ho začala bezskrupulózně vydírat kvůli rozvodu.

III. Ani svému nejlepšímu kamarádovi se Tekverk nikdy nesvěřil se svými sexuálními prožitky, nehovořil před ním o ženách. To je chování velmi typické pro sexuálního devianta.

IV. Stejně tak se nikomu nesvěřil se svým domnělým trápením s vydírající milenkou, s nikým se neporadil, jak by ze situace vybředl nějakým přijatelným způsobem.

V. Svou oblibu v nožích a zbraních vůbec odvolal Tekverk v rámci druhé výpovědi. Přitom ale často nosil v příruční tašce nůž, svou velikostí naprosto nepřiměřený k uváděnému krájení svačiny, okrajování bužírky apod.

VI. Existuje obecná kriminalistická zkušenost, že první výpověď má větší pravdivost než výpovědi následné.

VII. Samotný způsob provedení činu je typický pro nepromyšlené, afektivní a pudové jednání devianta.

VIII. Naopak, při likvidaci osoby, která by mohla ohrozit pachatelovo manželství, je nutno u vysokoškoláka a navíc čtenáře detektivek - ale třeba jen u člověka pouze logicky myslícího! - předpokládat, že čin bude promyšlen a připraven tak, aby pachatel mohl počítat s tím, že nebude odhalen. Jinak by se totiž stal ze strany vyšetřujících orgánů podezřelým, zřejmě by se dočkal vyšetřování nebo dokonce obvinění. Jeho morální poklesek by tak vyšel najevo, čímž by výrazně ohrozil svou hlavní životní hodnotu a pomyslný startér vraždy - zachování manželství.

IX. Uváděný strach, že l6letá dívka, se kterou byl 29letý muž na jediné schůzce, bude schopna mu rozbít manželství, působí dojmem vykonstruovanosti.

X. O to víc působí věrohodně první přiznání, neboť druhou výpovědí uvedené literární zdroje, včetně knihy profesora Vondráčka, neposkytují dostatek tak subjektivně prožitých sadistických praktik, jako uvedl obžalovaný ve své první výpovědi.

XI. Lze tedy jednoznačně uzavřít, že motivací jednání obviněného byla sexuální úchylka, a to sadismus, jak o tom svědčí mj. pozitivní reakce při falopletysmografickém vyšetření během promítání diapozitivů se sadistickými a sexuálně agresivními náměty.

Ještě před soudním přelíčením vypracoval Tekverk asi desetistránkový písemný dokument, ve kterém s výraznou, chtělo by se říct s obdivuhodnou přesností rekapituloval část dialogu s vyšetřovatelem, stejně jako s obhájcem během výslechů. Dále sumarizoval postoje znalců zkoumajících jeho duševní stav, především svou klíčovou polemiku s forenzní psycholožkou PhDr. Magdou Staňkovou.

Typickým jevem pro zmíněných deset stránek je nerozhodnost až rozpolcenost... Tekverk neodvolal svou druhou verzi vražedného motivu, polemizoval se všemi, kteří jeho změně výpovědi neuvěřili - ale zároveň jako by cítil slabiny svého současného postoje. Jinak řečeno, při své vysoké inteligenci pochopil, že logicky a argumentačně se dostal do defenzivy.

„Doktorka Staňková mi říká, že v afektu a rozrušení člověk obvykle říká, co je mu nejbližší, tj. pravdu. I proto považuje první výpověď za věrohodnější, pravděpodobnější. Motivace vraždy kvůli ohrožení manželství se jí zdá chabá, nepoměrná. Taky se jí nezdá, že by laik dokázal tak zdařile popsat sadistu, natož vystupovat v jeho roli.

Dále doktorka Staňková říká, že podle ní jsem silného sexuálního založení, že jsem vraždil s mimořádnou silou a brutalitou. Že nanejvýš bude pravda někde mezi první a druhou výpovědí... Ptá se, jestli jsem vůči Haviarové nepoužil na tzv. Havraňáku násilí? Odpovídám, že si to tak Haviarová mohla vyložit, ale rozhodně jsem ji nepovalil, nebil ani jsem z ní nestrhával šaty.

Co si myslím o vyšetřovateli? Je to profesionál s kamennou tváří, mírně ironický, slovíčkaří, občas se s ním musím hádat a dohadovat. Z jeho vystupování je patrné, že má zájem mě maximálně zkoupat. Mé druhé výpovědi moc nevěří. Nebo se tak alespoň tváří.

Doktorce Staňkové se líbí moje první verze o motivu vraždy. Jistě, měla by tak krásného sadistu jako ze školní učebnice. Snaží se zpochybnit moje úvahy o nebezpečnosti Haviarové vůči mému manželství.

Psychiatr Hynek? Nemohu říci, že by se mně nesnažil nějak pomoci. Působí sympaticky, nezpochybňuje to, co říkám. Má výrazný zájem o to, jak se chovám ke zvířatům - nikdy jsem jim neubližoval, jenom jako kluk jsem střílel po ptácích. Psychiatr se taky vyptává na moje onanické představy, na moje nemoci, například zánět mozkových blan.

Sexuolog Zemek mi promítal obrázky nahých žen, svázaných žen, škrcení, oběti ubodané a uškrcené a podřezané. Také nahé muže. Objektivně nepociťuji žádné ztopoření, jen bušení srdce a tep se mi zrychluje... Rovnou se mě zeptal: ,Na které výpovědi trváte?’ Byl slušný, ale jinak se se mnou moc nebavil.“

Pro úplnost ještě dodejme závěrečná slova o vyšetření obviněného v laboratoři psychiatrické sexuologie Psychiatrické kliniky v Praze, provedeném elektrokapacitní falopletysmografickou metodou:

„Obviněnému byly prezentovány snímky obnažených osob obého pohlaví nejrůznějšího věku, stejně jako diapozitivy se sadistickým a sexuálně agresivním obsahem. Obviněný pozitivně reagoval na dospělé ženy stejně jako na podněty se sadistickými a sexuálně agresivními náměty.“

Co je typické pro sadistu, aneb některé zvláštnosti, napovídající této sexuální deviaci

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Pracovní nástroje vždy bezvadně ostré, okázalé pohrdání tupými noži, frézkami. Vlastní (kapesní) nůž vždy pečlivě nabroušen (vlastní rukou). Rád obrábí (vnikání ostří?), sváří (oheň!), ková (inkviziční mučírna tak trochu kovárnu připomíná).

Symboly: nůž, bodák, ostří, oheň, žhavé železo.

Činnosti: (viz nástroje) řezání, pálení, rozdělávání ohně

Poznámka: má-li podezřelý v době zadržení (kapesní) nůž, který vůbec nikdy nebyl broušený, nebo byl broušený někde v odborném závodě jako Lověna, svědčí to proti sexuální odchylce v uvažovaném směru.

Poznámka: dřevoobráběcí nástroje jsou samy o sobě poněkud lidožravé, tato jejich vlastnost může sexuálního aberanta značně zaujmout. I když nevím, jak by se to mohlo projevovat. Krajní případy by mohli tvořit maniaci, přiblble se usmívající do zubů cirkulárky, nebo jiní, kteří - chvějíce se v horečnatém vytržení - se šílenou nenávistí rozřezávají nesmyslně dřevo na menší a menší kousíčky.

Zvláštní zájmy: třaskaviny, trhaviny, hořlaviny. Dodnes si pamatuji několik směsí pro výrobu střelného prachu, recept na výrobu nitroglycerinu apod.

Další znalosti: týkající se jedovatých rostlin. Já si pamatuju celou řadu jednotlivých bylin, aniž bych je nějak zvlášť studoval. Prostě mi utkvěly v hlavě víc než ty všední (blín, bolehlav, durman, rulík, vraní oko, oměj šalamounek, stračka polní, potměchuť, ocún - alkaloidy, náprstník, tis - srdeční jedy, posed, brčál, konvalinka, kapraď, dřišťál, lýkovec, sasanka, kýchavice). Houby (muchomůrky závojenka olovová, pavučince, hřib satan).

Poznámka: afrodisiakum z krovek broučka puchýřníka. (To jsem sice nepoužíval, i když toho broučka znám.)

Poznámka: lov zmije klacíkem.

Čtenářské zájmy: zájem o válečné události (Vietnam, Chile). Dějiny II. světové války, koncentrační tábory (Buchenwald). Spíš než zprávy generálního štábu vyhledává osobní svědectví, archivní prameny.

Další zájmy: v elektrooblasti zájem o účinky el. proudu, radioaktivního a vysokofrekvenčního záření na lidský organismus. Tato oblast byla někde na okraji mého zájmu, asi proto, že je to takové neosobní.

Senát Městského soudu v Praze, pod vedením JUDr. Miroslava Topinky, zasedal 18. prosince 1979. Přelíčení samo už žádnou zásadní nebo dramatickou změnu nepřineslo.

Nejzávažnější vystoupení měli - samozřejmě kromě obžalovaného - znalci z odvětví psychologie, psychiatrie a sexuologie. Vladimír Tekverk se odvolal na svoji předchozí výpověď. Jak víme, ta obsahovala vedle nezpochybnitelného doznání k usmrcení Ivany Haviarové dvojí motivaci činu.

Soud k tomu zaujal jednoznačné stanovisko:

„Druhá verze obžalovaného - tj. vražda vydírající milenky, ohrožující jeho manželství - byla v průběhu celého dokazování bezpečně vyvrácena. Jednak sám obžalovaný od této druhé verze odstoupil a uvedl, že si ji vymyslel proto, že se domníval, že tato druhá výpověď je pro něho relativně příznivější, než motivace vycházející z vrozené sexuální úchylky. Kromě toho z výslechu sestry poškozené a výslechu jejích spolužaček bylo mimo vší pochybnost prokázáno, že poškozená s obžalovaným neudržovala známost.“

V dalších bodech se senát Městského soudu opřel o důkazy, které v návrhu na konečné opatření - dnešními slovy návrhu na podání obžaloby - vtělil do spisu vyšetřovatel spolu se znalci. Tedy body I. až XI. potvrzující vraždu s motivací útoku, spáchaného deviovaným agresorem.

„Lze tedy jednoznačně uzavřít, že motivací jednání obžalovaného byla sexuální úchylka - sadismus,“ můžeme číst v rozsudku. „Bylo třeba zkoumat, zda s ohledem na tuto sexuální úchylku byly zachovány ovládací a rozpoznávací schopnosti obžalovaného. Ze znaleckého posudku je naprosto zřejmé, že v době páchání trestné činnosti mohl obžalovaný rozpoznat společenskou nebezpečnost a své jednání ovládat. Jeho ovládací schopnosti byly pouze nepodstatně sníženy sexuální deviací.“

Soud dále citoval výslech MUDr. Pavla Zemka v průběhu přelíčení, kdy znalec uvedl, že rozpoznávací a ovládací schopnosti byly u obžalovaného v plné míře zachovány minimálně do zahájení vlastního útoku, tj. do okamžiku, kdy zasadil první ránu nožem. Ani v průběhu dalšího zasazování ran nebyly u Tekverka ovládací schopnosti podstatně sníženy.

MUDr. Karel Hynek ve svém vystoupení uvedl, že pokud jde o ovládací schopnosti sexuálního devianta, pak se lze analogicky odvolat na heterosexuální vztah - i takto „standardně“ zaměřený jedinec musí svoji sexualitu ovládat. Heterosexual je proti sadistickému nebo jinak deviantnímu jedinci ve výhodě, neboť dosažení jeho vrcholných prožitků je společensky tolerováno. Aberantní jedinec naproti tomu je celoživotně frustrován, neboť pokud se například jedná o sadistu, nemůže takový člověk nikdy dosáhnout vrcholného prožitku, aniž by se nedostal do konfliktu se zákonem.

„Znalci ještě zdůraznili, že pokud jde o obžalovaného,“ můžeme číst v rozsudku Městského soudu v Praze, „byly u něho vyšší rozumové schopnosti korigovat své jednání s ohledem na vysoký stupeň inteligence. Jiná by samozřejmě byla situace, pokud by se podobného jednání dopustil jedinec, jehož rozumové schopnosti se pohybovaly v rozsahu imbecility...

Pokud jde o otázku, že obžalovaný se dopustil závažného činu ve svém zralém věku, pak znalci uvedli, že tuto skutečnost nelze jednoznačně vysvětlit a poukázali na to, že řada osob, které trpí obdobnou deviací, se vůbec nedopustí trestné činnosti, neboť jsou schopni svou deviaci korigovat rozumovými schopnostmi. Lze tedy jednoznačně uzavřít, že obžalovaný je své jednání plně odpovědný.“

Pětičlenný soudní senát dále konstatoval, že Tekverkův trestný čin v sobě nese mimořádně vysoký stupeň společenské nebezpečnosti.

„Jako osobnost s vysokým inteligenčním kvocientem mohl předpokládat, že pokud nevyhledá lékařskou sexuologickou léčbu, vydává se nebezpečí vybití těchto svých sadistických sexuálních tendencí. Dalším výrazným momentem, který zvyšuje stupeň společenské nebezpečnosti, je i způsob samotného spáchání trestného činu.

Obžalovaný sledoval poškozenou po jejím vystoupení z autobusu poměrně delší dobu, připraven ji napadnout. Stalo se tak v místě, které se z hlediska útoku jevilo pachateli jako nejvhodnější, neboť v tomto místě - viz výpověď svědkyně Charvátové - byl stín. Po celou tuto dobu měl obžalovaný připravený nůž k útoku a svůj útok uskutečnil zákeřně, zezadu. Napadl nic netušící oběť, teprve l6letou ženu, která mu svým počínáním nezavdala sebemenší důvod k útoku.

Soud proto spatřuje naplněny podmínky trestního zákona, totiž že obžalovaný jednal zvlášť zavrženíhodným způsobem (konkrétně zákeřnost a nečekanost provedeného útoku) a ze zvlášť zavrženíhodné pohnutky (především bezohledné uspokojení svých sadistických představ). Za této situace potom není pochybností o tom, že účinná ochrana společnosti vyžaduje uložení takového trestu, který by zajišťoval, že obžalovaný nebude ve své trestné činnosti pokračovat.“

Soudci doporučili v této souvislosti obžalovanému, aby požádal o provedení kastrace ve spojení s lobotomickým zásahem do mozku. Co měl senát na mysli? Lobotomie - která má zejména dnes řadu odpůrců - znamená obecně chirurgické protětí nervových spojů čelních laloků s ostatními částmi mozku, V daném případě sadistického útoku by se jednalo především o narušení centra agresivity.

Především se ale u soudu hrálo o výši trestu. Senát nabyl přesvědčení, že došlo k naplnění podmínek pro uložení výjimečného verdiktu. Trest smrti nepřipadal v úvahu, soudci ale ani městský prokurátor nemohli přehlédnout, že obžalovaný žil do spáchání vraždy „řádným způsobem pracujícího občana“, stejně jako to, že se Tekverk šel okamžitě po vraždě udat a svým upřímným doznáním zřetelně napomohl orgánům činným v trestním řízení v objasnění činu.

Suma sumárum: 25 roků odnětí svobody ve III. nápravně výchovné skupině, s uložením psychiatrické léčby se sexuologickým zaměřením, stejně jako s uložením trestu propadnutí kuchyňského nože, který posloužil jako vražedný nástroj.

Tekverk si po poradě se svým obhájcem nechal čas na rozváženou. Trest zatím nepřijal, reagoval na něj před soudci zhruba těmito slovy:

„O své budoucnosti po odpykání trestu nemám žádné představy. Pokud by vše dobře dopadlo a já jednou opustím brány vězení, bude se to už týkat někoho jiného. Tím mám na mysli, že znalci navrhují určitá opatření, se kterými nesouhlasím, ale jsem rozhodnut se jim podrobit. Avšak jsem přesvědčen, že následky takového lékařského zákroku se projeví změnou celé osobnosti, nikoliv že by odstranily pouze příslušné jednání, přesně řečeno možnost jeho recidivy.“

Polemika o ovládacích a rozpoznávacích schopnostech sexuálního aberanta během činu

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Předem říkám: V žádném případě neobhajuji vlastní čin. Ten je hrozný. HROZNÝ!!!

Co to vlastně ovládací a rozpoznávací schopnosti (dále OS a RS) jsou? Na tuto otázku mi znalci během mého zkoumání pro účely vyšetřování a pro potřebu soudu neodpověděli. Spokojili se s mlhavým konstatováním, že OS a RS byly u mě v době páchání činu sníženy, ne však podstatně. Jako důkaz uvedli několik argumentů, se kterými musím polemizovat.

I) Psychosexuální deviaci nelze chápat jako duševní nemoc v pravém smyslu.

To je (snad) pravda. Ovšem snížení ovládacích schopností tento fakt nevylučuje. Navíc (viz judikatura trestního zákona) snížení OS a RS nemusí být způsobeno duševní chorobou, stačí k tomu přechodný stav (do něhož se dotyčný uvedl sám požitím alkoholu). Co to tedy vlastně je - ta deviace? Je to snad zdraví samo? Pakliže ano, proč by se to tedy mělo léčit? A proč se tím zabývají lékaři??? Nebo snad se tím zabývají pouze soudní znalci? Je snad špatný kód, vložený při zrození nebo v dětství, zaviněním pachatele?

II) Celá řada lidí i vysoce inteligentních s podobnými stavy se nedopustila trestné činnosti.

To je snad také pravda, ale velice ubohoučká. Znamená to snad, že moje OS a RS měly být zachovány jenom proto, že u ostatních lidí obvykle zachovány jsou? Jak je možné z duševního stavu někoho jiného vyvozovat důsledky v konkrétní situaci druhého? Otázka pro znalce přece nebyla formulována Dopouštějí se všichni psychosexuální devianti trestných činů? nýbrž zněla Byly v tomto konkrétním případě sníženy ovládací a rozpoznávací schopnosti a do jaké míry?

Tento „důkaz“ je ranou pod pás. Neslouží ničemu jinému než k tomu, aby si soud, prokurátor a veřejnost řekli: To je ale gauner! A navíc: čím tedy bylo způsobeno, že k činu došlo, když k němu obvykle nedochází? Toto bylo jen matně naznačeno, že se prý jedná o multifaktorální záležitost, ale rozvedeno to nebylo. Silně tlumená agresivita se náhle projevila. Proč?

III) Ani při vlastním průběhu trestného činu nebyly u mě „vyřazeny z činnosti“ všechny funkce mozku.

Tak tohle je svatá pravda. Dokonce jsem nezapomněl dýchat, fungoval mi krevní oběh, dokázal jsem chodit... Dokonce i vzteklý vlk dýchá, tygr lidožrout dokáže chodit, úplný idiot má zachovaný krevní oběh. I lidé se schizofrenií v posledním stádiu myslí (třeba jako Napoleon). Takový důkaz asi znamená toto: I kdyby se vám, pánové a dámy, zdálo, že ten člověk nemohl myslet normálně, a že by tedy mohlo jít o snížení OS a RS, uvědomte si, že nemohl být úplně bez vlády nad sebou - a tedy se mohl ovládat!

IV) Analogicky s normálním sexuálním stavem se jedinec může ovládnout.

Toto je velice ošidné. Ono to sice krásně zní, ale je to pustá kombinace, záměrně vytvořená k špatnému dojmu. Normálnímu, sexuálně trvale uspokojovanému člověku se nutně musím po téhle větě jevit jako bohaprázdný ničema. Má to ale jeden háček. Já totiž nejsem normální, sexuálně trvale uspokojovaný člověk. Srovnáváte, pane soudní znalce, věci, které se srovnat nedají. Klamete soud, prokuraturu, veřejnost a možná - v tom lepším případě - i sám sebe. V opačném případě jste taktéž zločinec... (Prosím, promiňte mi tento osobní výpad. Ponechal jsem to proto, že jsem to psal postupně, od bodu jedna až k bodu pět. Zpětně zjišťuju, že to „nabývá na intenzitě“.)

V) Obviněný (tedy já) i s vědomím svých potíží se nepokusil vyhledat lékařskou pomoc.

To beru. I když byste možná měl uvažovat nad tím, co byste mně mohl popřípadě nabídnout. Možná by bylo zajímavé při této příležitosti uvažovat nad tím, proč lidé, kteří onemocněli rakovinou, vyhledají lékařskou pomoc až tehdy, když už je pozdě. Proč lidé chodí k zubaři, až když je pozdě... Ono totiž jít za lékařem znamená přiznat dokonalou porážku. V mém případě je to porážka definitivní a znamená v podstatě zřeknutí se všeho: svobody, poskytování radosti jiným i sobě... Opravdu máte odvahu mi vyčítat, že jsem nepřišel dřív? Když se předtím nic nestalo?

Poznámka: Čím dál se zamýšlím nad sebou, tím víc získávám dojem, že se u mě nejedná ani tak o sexuální deviaci, ale že toto je produktem a přímým výsledkem něčeho jiného, pro co nemám ani slova. Dalo by se to nazvat třeba opak lidství, nebo snad peklo, ale nevystihuje to situaci.

V podobném duchu podal Vladimír Tekverk spolu se svým obhájcem odvolání, které zaměřil výhradně proti výroku o trestu a jeho výši. Vytkl Městskému soudu, že se nevypořádal s rozpory, které vznikly mezi znalci v hodnocení jeho rozpoznávacích a ovládacích schopností. Že soud nevyřešil důsledně otázku, zda Tekverk nespáchal vraždu ve stavu zmenšené příčetnosti.

„Podle znalkyně z odvětví soudní psychologie jsem spáchal vraždu pod tlakem pudových vlivů, kdy moje rozumová složka byla utlumena. Což je v rozporu se závěry znalce psychiatra a sexuologa, že moje ovládací schopnosti byly sníženy pouze lehce a nepodstatně. Zejména když znalec sexuolog připustil plné zachování obou složek minimálně do zahájení útoku, tj. do zasazení první rány. Vzniká tak otázka, která z ran, zasazených oběti, objektivně přivodila smrt, stejně jako otázka, v jakém stavu jsem se jako pachatel při zasazení této rány nacházel?“ Dále obžalovaný a jeho obhájce polemizovali s termínem „zvlášť zavrženíhodná“ pohnutka.

Události mezi vynesením rozsudku první instance a jednáním odvolacího soudu měly zajímavou peripetii - případ byl přetřásán na veřejnosti. Což znamenalo nesporné vybočení z „normálu“. Tištěné deníky, natož televizní zpravodajství, v dobách reálného socialismu a státem řízené cenzury neinformovaly o trestních kauzách ani zdaleka jako dnes.

Stojaté vody nicméně rozčeřil týdeník Mladý svět, který otiskl otevřený dopis spolužáků zavražděné oběti, kteří se kolektivně zastali Ivany Haviarové i její posmrtné památky. Chtěli tak protestovat proti tomu, že některé deníky vylíčily zkresleně motiv činu:

Ivana byla navzdory svému mládí velmi kvalitní člověk - můžeme vyčíst z poměrně obšírného a někdy i patetického sdělení. Měla o svém citovém životě zcela jiné představy, než aby toužila „ulovit ženáče“ a rozbít tak manželství s malým děckem. A to, že z ní obžalovaný dělá sprostou vyděračku, je jen další ubohý pokus změnit nezměnitelné. V relativizování a zamlžování rozdílu mezi rolí vraha a rolí oběti lze vidět jen ubohou snahu pachatele uniknout spravedlivému trestu.

Dvanáctého dubna 1980 zasedl senát Nejvyššího soudu České socialistické republiky za předsednictví prom. právníka Františka Boumy, aby projednal kauzu v odvolacím řízení.

K ničemu převratnému se soudci nedobrali: výše trestu zůstala nezměněna, zrušen byl pouze výrok o tom, že Městský soud uložil obžalovanému podrobit se psychiatrickému léčení se sexuologickým zaměřením. Ve zdůvodnění devítistránkového rozhodnutí Nejvyššího soudu můžeme mimo jiné také číst:

„Námitky obžalovaného, že dosavadní řízení trpí neúplností dokazování, zejména že v něm nebyla náležitě objasněna ovládací schopnost obžalovaného v době spáchání činu, dále že městský soud za tím účelem neprovedl důkaz revizním posudkem ústavu, který by odstranil rozpory mezi závěry znalců z oboru soudní psychiatrie, psychologie a Sexuologie, a objasnil tak rozsah jeho trestní odpovědnosti, především zda svoje jednání mohl vůbec ovládat, nejsou důvodné.

Závěry učiněné v tomto znaleckém posudku se opírají o poznatky současné vědy, stejně jako o zkušenosti erudovaných znalců... Námitky obžalovaného nejsou takové povahy, aby vyžadovaly přezkum znaleckého posudku... I kdyby se znalci navzájem lišili ve svých závěrech, je třeba dodat, že závěry o hodnocení rozpoznávacích a ovládacích schopností obžalovaného přísluší činit znalcům z oboru soudní psychiatrie, závěry o trestní odpovědnosti přísluší zas soudu.“

Odvolací soud uznal jen jedinou námitku obžalovaného: „Pohnutka obžalovaného k činu pramenila z jeho deviantního pudového založení, které je dáno biologicky, bez viny, tudíž ji nelze hodnotit jako pohnutku zvlášť zavrženíhodnou…“

Poslední věta před datem, podpisem předsedy senátu a kulatým razítkem soudu zní jednoznačně.

„Poučení: Proti tomuto rozsudku není odvolání přípustné.“

Vladimír Tekverk opět změnil roli.

Z obžalovaného se stal odsouzeným. Jinak řečeno vězněm s vyhlídkou na čtvrt století za mřížemi.

Co je typické pro sadistu, aneb některé zvláštnosti, napovídající této sexuální deviaci

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Anatomie: Velmi důležitý bod v paletě zájmů! Pamatuju se, že se mě na to dr. Hynek ptal. I zatvářil jsem se nechápavě a připustil jsem, že nějaké znalosti tohoto směru bych mohl mít. Věděl jsem ale moc dobře, proč se mě na to ptá. Dále zájem o psychopatologii. Já jsem se ale ke studiu psychopatologie nedostal, docela mě to teď mrzí, neboť tady ve Valdicích bych měl tak znamenitou sbírku klinických případů, že by nad tím zaplesalo srdce leckterého psychiatra (Podívejte se, pane kolego, toť krásný případ počínající paranoie...)

Umění: V literatuře jsem používal metody prolistování knih, předem vytypovaných podle názvu nebo tématu. Středně silnou knihu jsem schopen prolistovat během několika minut a objevit většinu „toho zajímavého“. Bývá to třeba jedna věta, půl stránky, tři čtyři slova. Například v knize Karla Nového Sarajevský atentát, ve vydání z roku 1963, je to stránka 202 nahoře...

Malířství? Tak třeba Goya (Puerta de la Guerra, Caprichos) Délacroix (Masakr na ostrově Chiri, Smrt Sardanapala), některé Čermákovy oleje z Černé Hory Kupkův cyklus o náboženství, Bosch (Peklo, Očistec), Dürer (Apokalypsa). Na prvním místě vpředu je Goya a jeho Puerta de la Guerra. Dá se říci, že je to přímé znázornění řádění hordy sexuálních šílenců. Tenhle cyklus kreseb bývá velmi málokdy publikován, nepodařilo se mi ho nikde v ucelené formě objevit.

Poznámka: Musím také vzpomenout na obrazárnu Pražského Hradu, kde je například Smrt svatého Sebastiana (mladík!!! proklatý šípy) nebo Sebevražda Lukrécie.

Výstřižky: Zejména zprávy o zločincích. O mém případu byl prý článek v Mladém světě, krátce po tom vyšel článek JACK ROZPAROVAČ. Ani k jednomu článku jsem se nedostal, napsal to jeden autor? A proč to psal krátce po zločinu v děčínském rychlíku a na brněnském předměstí?{2}

Taky si myslím, že podrobnější článek o mém případu ve Svobodném slově mohl být docela dobře spouštěcím impulsem pro sexuálního aberanta z toho rychlíku. Časově to sedí. Četl ten váš ajznboňák Svobodné slovo?{3}

Co říci závěrem?

Kauza Tekverk znamená v historii české, resp. československé kriminalistiky mimořádně ojedinělý případ.

Nejde o vraždu samotnou, stejně jako pachatelovu motivaci či způsob, jakým byl zločin proveden - v tom všem je kauza tuctová a zapadá do běžného průměru své kategorie.

Mimořádnost případu Tekverk spočívá v osobě pachatele, inteligentního a jinak slušného člověka, který svedl předem prohraný boj se svou sexuální deviací. Co víc - po svém odsouzení projevil

ochotu o svých sadistických pohnutkách a představách mluvit, zcela otevřeně je popsat.

Právě v tom byl Tekverk naprosto výjimečný!

Drtivá většina takových odsouzenců totiž představuje naprostý opak. Buď:

a) striktně odmítají o svých pocitech mluvit,

b) jejich IQ je natolik nízké, že nedokáží zkompletovat své myšlenky do několika přehledných odstavců, se kterými by mohli odborníci dál pracovat,

c) platí oboje dohromady - delikventi jsou tajnůstkáři s nevalnou inteligencí.

„Jako vyšetřovatel jsem jezdil dost často vyslýchat odsouzence, tedy lidi ve výkonu trestu, buď jako svědky nebo obviněné spolupachatele v nových případech. Dám příklad: X. Y. si odpykává trest za znásilnění, mezitím vypluje na povrch jeho účast při loupežném přepadení... Většinou se jednalo o výslechy k poznatkům, které zjistili kolegové z kriminální služby,“ vzpomíná Jiří Markovič.

„Své přítomnosti ve věznici jsem využíval často k tomu, abych si bral, jen tak, k nezávaznému pohovoru své bývalé vyšetřovance. Bylo to nejen zajímavé, ale taky užitečné. Proč? Tímto pohovorem už odsouzenci nemohli svoje postavení zlepšit ani zhoršit, proto mohli směle hovořit o takových detailech svých případů, které ještě v přípravném řízení tajili, nebo které jsme vůbec nezjistili, a proto se na ně ani nevyptávali. Kdyby nic jiného, mohli jsme se tak dozvědět, jakých chyb jsme se během vyšetřování dopustili.

Při jedné návštěvě ve Valdicích jsem požádal o rozhovor tehdy již odsouzeného Vladimíra Tekverka. Zajímala mě jeho reakce na rozsudek, i na to, jak celý případ s odstupem času posuzuje. Šlo mi o to, abychom si spolu mohli promluvit - už ne jako dva protilehlé póly, to jest vyšetřovatel a obviněný, ale jako dva lidi, které spojuje daný problém, tj. myšlenky a pohnutky sexuálně deviovaného sadisty.

Lidsky i profesionálně jsem se dočkal příjemného překvapení. Hned v úvodu našeho setkání mi Tekverk poděkoval za můj přístup k jeho případu i k jeho osobě. Doslova mi řekl, že už v soudní síni, při zdůvodňování rozsudku, si uvědomil, že kdyby trval na tom, že Ivanu Haviarovou zavraždil jako nepohodlnou, vydírající milenku, dostal by nejspíš trest smrti. Pochopil, že jsem mu nešel po krku, jak mě obvinil při seznámení se spisem, ale že jsem mu svým přístupem de facto zachraňoval život.

Také mi vyprávěl o zážitcích z věznice. Třeba o tom, jak si musel vybudovat u spoluvězňů respekt tím, že na umývárce zbil do krve chlapa, který ho předtím napadl. Přitom ten vězeň byl vyhlášený rváč. Od té doby prý už měl pokoj... Pozorný čtenář si vzpomene, že de facto se Tekverkovi zopakovala situace ze základní vojenské služby. A pak že dvakrát nevstoupíš do stejné řeky...“

Oba muži postupně přešli i na otázky týkající se deviací, především sadismu. Zprvu hovořili na téma jen v obecné rovině, brzy však Tekverk slíbil, že podrobně popíše svoje sadistické pocity a jednání od dob, kdy si jako dospívající mladík začal svou deviaci uvědomovat. Tekverk pochopil svou výjimečnost - že právě on může při své vysoké inteligenci a dobré schopnosti vyjadřování odhalit leckterá zákoutí, kam běžný sadista nikoho jiného - snad s výjimkou obětí - nepustí.

„Tekverk svůj slib splnil. Postupně jsem dostal materiály, které upoutaly a překvapily i tak erudovaného znalce z odvětví sexuologie, jakým byl můj přítel MUDr. Pavel Zemek. Společně jsme pak do Valdic několikrát zajeli a podrobně s Tekverkem některá jeho sdělení rozebírali, včetně lehkých odbočení k jiným případům neobjasněných sexuálních vražd.“

Chování člověka, který se dopustil kriminálního činu v souvislosti se sexuální aberací

(psáno ve Valdicích, ve výkonu trestu)

Především je nutné rozlišit, o jaký druh činu se jedná. Je totiž rozdíl přímo kvalitativní, dopustí-li se pachatel znásilnění s tím, že oběť usmrtí po činu, nebo zda oběť usmrtí s tím, že mu o usmrcení jde přednostně.

Úvahy o způsobu usmrcení oběti (aby bylo jasno: nic, o čem byste nevěděli, jsem nezařadil)

a) rána do hlavy = strach pachatele, zejména je-li vedena zezadu. Znásilní-li takový pachatel svou oběť, jedná se nejspíš o zakomplexovaného, podřízeného člověka.

b) více ran do hlavy = podle intenzity může jít o zuřivost nebo bezradnost, jsou-li rány slabé. Pachatel, který se setká s tím, že jeho oběť reaguje jinak, než by očekával, zpitoměle mlátí kolem sebe, až svoji oběť utluče, nemusí ji vždy chtít usmrtit. Údery do hlavy nejspíš vůbec nemají sexuální motiv, spíš slouží k dosažení povolnosti oběti. Zuřivost může být motivována mstou, urážkou, konfliktem (velice často sexuálního původu = Stojíš v posteli za hovno! = zuřivost nastupuje zejména, je-li to pravda).

c) údery do obličeje = hádka, předrážděnost, neuspokojenost. Údery mohou předcházet snaze o znásilnění nebo jiné sexuální činnosti. Je-li oběť spoutána, má jakékoliv bití výrazně sexuální motivaci (snaha o ponížení objektu, o vyvolání jejího strachu). Bití může být v tomto případě vystupňováno až k usmrcení oběti.

d) škrcení = snaha paralyzovat oběť, nebo ji usmrtit. Škrcení může být smrtelné, protože oběť zpravidla nereaguje tak, jak by si každý myslel. Vžitá představa, že po deseti vteřinách škrcení rukama nastává mdloba a nehybnost oběti, je nesmyslná. Opak je pravdou! Je-li oběť škrcena při znásilňování, myslím si, že může dojít až ke křečovitému záchvatu pachatele a vydráždění jeho sexuality. Může jít také o zhýralce, kterému normální soulož nestačí, je na něj „slabá“.

e) řezná rána na hrdle = pachatel chce vidět krev. Podřezání může být i forma vraždy z jiného důvodu (msta), zejména je-li vedeno zezadu. Je-li oběť v bezvědomí a přesto dochází k podřezání, může jít o „pojistku“.

f) řezné rány směřující na měkké části těla = sexuální motiv, jiný je prakticky vyloučen, pokud se nejedná o zastírací manévr superotrlého zločince, ale i ten svou oběť nejdříve omráčí, popř. zabije jinak. I v případě zastírání se ale může jednat o sexuální odchylku.

g) bodné rány = žárlivost, vražda bez sexuálního motivu po hádce (jedna rána), nebo sexuální motiv v případě, že ran je víc a jsou vedeny na spodní část těla oběti, na sexuálně atraktivní místa

h) střelné rány = podobně jako za g)

i) odlehlé místo útoku = sexuální motivace. Pachatel může číhat, sledovat, stopovat, vždy aspoň několik desítek vteřin. Je vyloučeno, aby sexuální aberant napadl oběť okamžitě, bez duševní přípravy, kdy na to nemyslí, třebaže je na místě nanejvýše vhodném. Ale podruhé na stejném místě už na oběť čeká, představuje si ji, útočí na ni atd. Vyhledává taková místa, kde už došlo k této „formaci“ myšlení. Tímto místem může být i vlastní auto, neboť také ono je mikroprostor, kde je pachatel „doma“.

j) byty, pracoviště jako místo útoku = také tato místa mohou představovat zmíněný prostor, který už tvořil kulisy aberantovým představám. Nedovedu si představit, že bych záměrně jel na pro mě neznámé místo a bez seznámení se s terénem (kulisami) spáchal trestný čin. Samozřejmě, čím častěji se pachatel pohybuje v určitém prostoru, tím roste pravděpodobnost, že se právě v něm se dopustí trestného činu.

k) doba útoku = noc může být preferována (tma je prý přítelem zločinců), ale já bych to nepřeceňoval. Pachatel sexuálního útoku v noci objektivně hůř vidí a on chce hlavně vidět (fuj!). Letní a vůbec teplé měsíce pachatel preferuje. Jednak v zimě je menší sexuální aktivita, jednak v létě má mnohem větší „přísun“ podnětů. V zimě (zimních měsících) sexuální faktor neobyčejně stoupá, přijde-li potenciální pachatel ze zimy do teplé, dobře vytopené místnosti, nebo sedí-li v ní - tím zase narůstá pocit mikroprostoru, jinak řečeno „izolovanosti“ od venkovního prostoru.

Vladimír Tekverk patřil mezi vzorné vězně, a tak získal po patnácti letech výkonu trestu třídenní propustku mimo brány věznice. Vzhledem k tomu, že ve výkonu trestu prodělal lékařsky řízenou kastraci, nebyl jeho pobyt mimo mříže nebezpečný pro veřejnost.

„První jeho návštěva nevedla k rodičům, ale ke mně! Tím mě dokonale zaskočil,“ glosuje vyšetřovatel Markovič nečekané shledání ve své úřadovně. „Tekverk mi vyprávěl, jak prožíval dobu od našeho posledního setkání. Teď prý působí ve věznici jako knihovník, ta práce se mu velmi líbí, třeba i proto, že se může věnovat svému koníčku, kterým je malování. Pochlubil se mi, že některé jeho obrazy uspěly na mezinárodní výstavě, že byl o ně velký zájem. Taky mi jich přinesl pár ukázat a jeden obraz mi dokonce daroval.“

Snad i na popud svého bývalého vyšetřovatele přestal Tekverk postupně malovat uhrančivé obrazy s morbidní tématikou a začal se věnovat zádumčivým pražským zákoutím - tato díla se zase velmi líbila zahraničním, především německým turistům.

„Při každé ze svých dalších propustek mě Tekverk pravidelně navštěvoval a pokaždé mi přinesl nějaký obraz. Mám jich celkem šest a vyvěsil jsem si je v bytě i na chalupě. Tekverk mě taky seznámil se svými rodiči, velice milými lidmi, kteří mě dokonce pozvali do svého sklípku. Dodnes mě mrzí, že jsem se jim tenkrát pro pracovní zaneprázdnění omluvil.“

Inženýr Vladimír Tekverk opustil brány věznice definitivně 8. července 1996, skoro o sedm let dříve než určoval původní trest. Informoval Jiřího Markoviče o svých plánech do budoucnosti, mimo jiné, že se chystá znovu oženit, pozval také svého bývalého vyšetřovatele na jeden zámek v severních Čechách, kde pracoval jako správce.

„K tomu už ale nedošlo. Po mém odchodu z aktivní služby do důchodu jsme se už nikdy nesetkali“, uzavírá kriminalista jeden z nejzajímavějších případů své vyšetřovatelské praxe.

VI. Krvavé kočky

Věděl, že ta převaha proti němu je nad jeho síly. Naháněli ho tři chlapi a každý z nich byl výrazně mladší než on.

Pokusil se vběhnout do kuchyně.

Pomyslel si totiž - dobrý nápad - že v sevřeném, důvěrně ošlapaném prostředí kuchyňských stolů, pánví a dobře nabroušených nožů bude mít lepší šanci odolat přesile. Snad odněkud přijde pomoc...

Nepřišla.

Nedlouho na to ležel bezvládně na zemi.

Z rozbité hlavy mu vytékala krev.

Jeho vědomí, možná i život, se už vytratily někam pryč.

A tak - zaplaťbůh - nemohl vnímat sekeru mířící ostřím k jeho tělu.

Byl čtvrtek 19. února 1981, půl šesté ráno.

Na pražském Uhelném trhu, před vchodem do restaurace U dvou koček, ospale a ještě víc otráveně přešlapoval pomocný kuchař Bejček.

Bylo lezavo, chodníky v centru města se během noci pokryly asi dvoucentimetrovou vrstvou čerstvého sněhu... Když už našinec musí takhle brzo vstávat, bylo by mu líp uvnitř, v teple a s hrnkem černé kávy!

Asi za deset minut se na nároží, směrem od kostela svatého Martina, ukázala známá tvář uklízeče Makuly.

„Proč čekáš tady?“ zeptal se Makula udiveně. „Tikovský je už určitě uvnitř.“

„Právě, že není. Vidíš přece - roleta je stažená až dolů.“

S tímhle argumentem se nedalo polemizovat.

Makula vyndal klíč a zasunul ho do zámku železné rolety.

„Není zamčeno,“ řekl překvapeně.

Zatlačil do rolety. Hlasitě zarachotila, široko daleko známý - a za hlubokých nocí proklínaný - zvuk, nicméně vyjela nahoru jako po másle.

„To je nějaký divný,“ poznamenal Makula.

Otevřeli lítací dveře...

A hned TO uviděli.

Před boxem pro hosty, zvaným formanka, ležel tmavý, jakoby neforemný balík.

Lidské tělo.

„Tiše jsme uvažovali, jestli je to nějaký ožrala, který si ustlal na podlaze. Ale Makula mi potom pošeptal, že vidí kolem těla krev... Polekali jsme se a šli jsme to ohlásit na Veřejnou bezpečnost,“ vypověděl zanedlouho Bejček.

Zpátky se s muži v uniformách vrátil jen Makula, Bejčka si nechali v Bartolomějské k výslechu jako svědka.

Makula vstoupil do restaurace jako první a jediným pohledem přejel prostory kolem formanky.

Nic se nezměnilo.

„Rozsviťte,“ přikázal jeden z policistů. „Ať se na toho dobráka můžeme podívat.“

Makula ochotně splnil jeho přání.

Vstupní místnosti restaurace se zalily umělým světlem.

V tom okamžiku poznal Makula, že ležícím mužem není nikdo jiný než hlavní kuchař Tikovský.

„On je mrtvý!“ řekl muž v uniformě.

Nevěřícně se naklonil nad tělo a když znovu promluvil, dostal jeho hlas zabarvení neskrývaného úleku.

„Někdo mu useknul obě ruce!“

Ale to už Makula věděl taky.

Část první: Muž s vizáží herce

Ohledání místa činu výjezdovou skupinou Městské správy Veřejné bezpečnosti začalo v osm hodin ráno a skončilo deset minut po poledni.

Všimněme si několika míst v protokole, důležitých pro pochopení průběhu vraždy, stejně jako pro pochopení peripetií případu, o kterých bude v této kapitole ještě řeč. Vyjmuté pasáže glosuje plukovník Markovič.

„Já jsem se tehdejšího ohledání místa činu nezúčastnil. Do případu jsem vstoupil jako vyšetřovatel až výrazně později, a to v okamžiku rozkrytí skupiny pachatelů a jejich obvinění. Nicméně o tom, co se osudné ráno v restauraci odehrálo, stejně jako o práci výjezdovky na místě činu, jsem zpětně získal velmi dobrý přehled.“

Takže citujme z protokolu o ohledání místa činu:

Kromě hlavního vchodu z ulice je vstup do restaurace možný také ze dvora, kam se vstupuje dveřmi, dále vestibulem domu čp. 10 - ve stejném domě sídlí i restaurace „U dvou koček“ - tvořeném úzkou chodbou s popelnicemi. Do restaurace vedou dřevěné dveře, v horních dvou třetinách opatřené matovým sklem, chráněným z vnější strany třídílnou mříží.

„Celá mříž byla ovšem z hlediska bezpečnosti na levačku,“ konstatuje Markovič, „protože personál nechával z vnitřní strany dveří klíč. Stačilo tedy rozbít sklo, protáhnout ruku otvorem a odemknout si - což také nezvaní návštěvníci rádi udělali. Cestu do restaurace měli tak rázem volnou.“

Neznámý pachatel prošel po vniknutí do restaurace až ke kancelářím, kde nezjištěným páčidlem vypáčil u dvou místností dveře. V první kanceláři otevřel zavěšenou skříňku s klíči a pravděpodobně se snažil nalézt klíč k velké pokladně. Krátce na to byl však neznámý pachatel vyrušen...

„Nezvaní návštěvníci měli klid jen do chvíle, než je vyrušil nečekaný kuchařův příchod. Poznali to z velmi hlasitého rachocení rolety u hlavního vchodu a odemykání takzvaných lítaček. Stačili se ale ještě poschovávat,“ podotýká Markovič.

Na vydávacím pultu kuchyně restaurace leží výtisk Rudého práva ze dne 19. února 1981, dále brýle a krabička cigaret Clea... V téže kuchyni, v uličce u pravé stěny, končící špalkem s řeznickou sekerou, leží na zemi pánský klobouk...

„Tikovský o poschovávaných lidech nevěděl. V klidu odložil noviny, zapálil jeden z hořáků plynového sporáku a nejspíš se chystal k typickému rannímu rituálu: cigaretka, káva, noviny... Pořád byl ještě oblečený, tak jak přišel zvenku. V odstrojení mu ale zabránilo něco nečekaného...

Po těch letech se můžeme jen dohadovat. Buď uslyšel zarachocení nábytku v místnostech pro hosty, což konvenuje s výpověďmi pachatelů. Nebo si Tikovský všiml rozbitého skla u dveří zadního vchodu. V tu chvíli mohl klidně odejít z restaurace, přivolat z nedaleké telefonní budky Veřejnou bezpečnost. Nepochybně by si tak zachránil život.

Jenomže Tikovský byl kurážný chlap a rozhodl se jednat. V samotné kuchyni došlo bezpochyby jen k části rvačky nebo honičky - viz klobouk válející se na podlaze. Akt násilí se ovšem odehrál jinde. Přesně řečeno tam, kde byl největší nepořádek a taky krvavé stopy,“ listuje protokolem ohledání místa činu vyšetřovatel.

V zadním rohu lokálu jsou převrženy dvě židle, také stolek není v souladu s ostatními řadami nábytku... Ve dveřích mezi lokálem a výčepem leží svazek klíčů... V části, kde je umístěn box pro hosty tzv. formanka, leží na podlaze kolmo k dlouhé stěně místnosti tělo muže, v poloze na zádech. Muž je oblečen do kalhot, trička, saka a kabátu...

Muž silně krvácí z ran na hlavě... Chybějí mu obě ruce nad zápěstím, podle stavu porušení kabátu a saka poškozeného, ale také podle záseků v podlaze je patrno, že ruce byly odděleny sekáním... Řetěz, uzavírající box formanka, je na jednom konci vytržený ze svého úchytu, na straně druhého úchytu napjatý. Řetěz směřuje pod lavici, je pod ní podvlečen a vede směrem k pahýlu pravé ruky poškozeného...

Dle situace se muž dostal při pádu hlavou pod lavici, když předtím přetrhl řetěz. Poškozený se snažil zalézt co nejhloub pod lavici, aby unikl dalším úderům, pachatel ho ale odtud vytáhl do prostoru mezi boxem a automatem. Pak pokračoval v útoku na hlavu. Poškozený pravděpodobně svíral v celé této části útoku řetěz ve své pravé ruce.

„Vlastní vražedný útok se odehrál výlučně před boxem a uvnitř boxu formanka,“ soudí Markovič. „Nikde jinde v interiéru totiž nebyly - s výjimkou sekundárních stop v kuchyni, které vznikly pohybem pachatelů po činu - stopy krve zjištěny.

Vražednou zbraň, která útočila na hlavu oběti, naši lidé v blízkosti mrtvoly ani v celém prostoru restaurace nenašli. Sekera pocházela z kuchyně, byla však velmi dobře očištěna. Jinak řečeno, ze získaných mikrostop nešlo přesně vyloučit, co je krev zvířecí a co lidská.

Co dodat? Ubohý lup v podobě několika odcizených kartonů cigaret a pár lahví nijak výjimečného vína se jevil neadekvátní vůči vraždě, natož tak surové vraždě, zakončené devastací oběti. Taky zmizela kuchařova peněženka. Ale paní Tikovská nám řekla, že její manžel u sebe nenosil velké finanční částky, nanejvýš pár stovek.

Nebylo rovněž jasné, proč pachatelé odnesli useknuté ruce z restaurace s sebou. Naši lidé na místě činu si proto museli zákonitě položit otázku, zda loupež nemá posloužit jen jako zastírací manévr?

Zda skutečným motivem nebyla nenávist nebo pomsta - rituál s useknutýma rukama by připouštěl také možnost velmi kruté výstrahy,“ glosuje plukovník Markovič a závěrem nabízí dosti úděsnou dedukci:

„Jen si představme onu velmi pravděpodobnou hororovou variantu, jak useknutá ruka stále svírá utržený řetěz.

A jak pachatel odtahuje jeden prst po druhém, aby řetěz uvolnil a mohl si ruku, teď už trofej, odnést s sebou!

Koho to máme před sebou? Jaký psychologický - nebo spíš psychopatický - typ vraha to vlastně hledáme???“

Pitva těla nebohého Tikovského proběhla ještě tentýž den v Ústavu soudního lékařství ve Studničkově ulici.

Z protokolu o pitvě stejně jako ze znaleckého posudku podepsaného profesorem MUDr. Jaromírem Tesařem a MUDr. Alenou Lysenkovou, zjistíme, že příčinou smrti byl otok mozku při zlomenině klenby a spodiny lební a následném pohmoždění mozku. Lékaři dále zaznamenali mnohačetné rány na hlavě a v obličeji, zčásti sečného charakteru, zčásti tržnězhmožděné povahy.

Úrazová amputace pravé a levé horní končetiny.

Pravá ruka hladce oddělena 23 cm pod loktem, levá ruka oddělena s částí předloktí 15 cm pod loktem.

Ruce byly odděleny buď těsně před smrtí, v okamžiku smrti nebo těsně po smrti.

Jinými slovy, vitální reakce těla oběti ještě fungovala.

Vyšetřování případu se rozeběhlo ve velkém stylu.

Jenomže bez hmatatelného výsledku, operativní spisy se pouze prohýbaly pod zátěží hlušiny výslechů do ztracena, jež k ničemu nevedly. Naopak slibné stopy se po krátkém čase ukázaly jako falešné.

Ze stovek stránek tak můžeme vyjmout zprávu Českého hydrometeorologického ústavu z Komořan. Píše se v ní, že 18. února 1981 bylo v centru Prahy následující počasí:

Zataženo, od 22. hod. sněžilo, teplota vzduchu byla v 21. hod. minus 3 stupně Celsia. Následující den bylo v době 00.00-07.00 hod. zataženo, velmi slabě až slabě sněžilo při teplotě vzduchu minus 4 stupně Celsia. Celková výška sněhové pokrývky, která se měří v 7. hod. ráno, byla maximálně 3 cm.

Napadl sníh... No a co? K čemu slouží taková informace?

Jednou dostanou tyhle řádky zvláštní smysl, to bude ale mnohem později. Až se policie dozví story o jedné pouliční holce, která nešlapala tam, co správně šlapat měla. O ťapině, které byla zima, a když pochopila, že se téhle noci stejně žádných kunčaftů nedočká - šla se zahřát domů... Do té chvíle je zpráva z Komořan jen popsaným listem papíru, nic víc.

Dále se můžeme dozvědět, že otevírací doba v restauraci U dvou koček byla od pondělí do sobory v rozmezí 09.30 až 23.00 hod. V neděli pak od 10.00 do 23.00 hod. Zákonná hodinová pauza pro odpočinek personálu, během které byli všichni hosté vykázáni a restaurace zavřena - dnes už něco nemyslitelného! - se světila vždy mezi 15.00 až 16.00 hod.

A co časový snímek noci, během které došlo k vraždě?

Osmnáctého února roku 1981 mělo U dvou koček směnu celkem 18 zaměstnanců. Mezi posledními, a to ve 23.10 hod., odcházela šatnářka Božena Habánová, bytem na Malostranském náměstí. Zamčenou a staženou roletu pak odemykali a zvedali - jako pokaždé k velkému nadšení okolních spáčů - uklízečka Vrbecká se svým doprovodem Bukolským.

Stalo se tak přibližně v jednu hodinu po půlnoci, po očistě a úklidu kuchyně - zbytek měl na starosti ranní ptáče Makula - Vrbecká opět roletu stáhla a zamkla. Řada nedobrovolných svědků v postelích protokolárně potvrdila, že se tak stalo asi v půl třetí ráno.

Před návštěvou Koček poklízela Vrbecká v blízké restauraci U tří zlatých lvíčků. Ale nikoho podezřelého si na ulici nevšimla. Od Koček šla domů do Skořepky, všude byl - s výjimkou popelářského vozu a několika přátelsky naladěných opilců - klid.

Časový snímek, sestavený z náhodného pozorování lidí vracejících se z práce stejně jako projíždějících taxikářů, prvních pejskařů, jakož i lidí, nastupujících na ranní směnu v okolních krámech, výrazně houstne kolem páté hodiny ranní.

Tou dobou, přesně v 05.05 hod. se také na náměstí Republiky loučil na zastávce městské hromadné dopravy kuchař Tikovský se svou manželkou. Ta pak odjela tramvají směrem do Karlina, Tikovský mohl použít k cestě do práce linku č. 8 nebo 29, popřípadě mohl jít pěšky. A někde si také musel koupit noviny: Rudé právo a Československý sport, to byla jeho obvyklá čtenářská porce. Tikovskému bylo sedmapadesát let, neměl důvod extrémně pospíchat, natož utíkat. Pokud využil tramvaj, dorazil ke Kočkám pohodlně kolem čtvrt na šest ráno.

Čímž se ovšem časový snímek vraždy podstatně zužuje!

05.10 hod. Kolem restaurace prochází nadstrážmistr Veřejné bezpečnosti Bosák, uvnitř je tma.

05.15 hod. Přichází kuchař Tikovský. Vytáhne roletu, odemkne lítačky a vstoupí dovnitř. Jeho život se od této chvíle počítá jen na minuty.

05.25 hod. Po Uhelném trhu kráčí svědek Batista a všimne si letmo muže, který podlézá pod roletou restaurace. Byl prý vyšší, urostlý, Batista na chvíli zahlédl jeho tvář - neznámý muž má údajně vizáž filmového herce. Prostě pěkný chlap.

05.35 hod. K restauraci dorazil pomocný kuchař Bejček.

Snadno si tak spočítáme, že na vraždu a bezpečný odchod zbývalo pachateli pouhých 10 až 12, maximálně 15 minut času!

Tolik časový snímek.

Kdo asi byl ten vazoun s tváří filmové hvězdy? Kde ho hledat? A existuje opravdu? Nechtěl se jen svědek Batista dělat zajímavým?

Poslední, z kriminalistického hlediska relevantní zpráva se datuje k 7. březnu 1981, kdy dva studenti náhodně objevili v Libni, přesně řečeno v mělké vodě soutoku slepého ramene Vltavy a říčky Rokytky, levou lidskou ruku.

O dva dny později, 9. 3. 1981, ohledali a odpitvali nález soudní lékaři. Profesor Tesař a doktor Klír potvrdili, že podle stop oddělení rukou poškozeného Tikovského se skutečně jedná o část levé horní končetiny, pachatel ji oddělil minimálně dvěma sečnými ranami.

Vražedná kauza se šokujícím ornamentem začala žít svým folklórním životem. Fámy a nové pověsti české nafukovaly její příběh do obludných, někdy zase pitoreskních rozměrů. I tyhle povídačky se dostaly - ponejvíc vměstnané do výslechových protokolů - do vyšetřovacího spisu.

Po Praze se říkalo, že se U dvou koček karbanilo ve sklepě na sudech a že v banku bylo 35.000 korun, což byla tehdy suma rovnající se málem ceně nového automobilu. Všechno měl vyhrát Tikovský. Když za hlasitého smíchu shraboval kopec bankovek, šperků a hodinek před sebe, zdecimovaní či ožebračení soupeři to psychicky neunesli. Tikovského na místě zabili a ještě mu usekli ruce.

Také se říkalo, že nebohý kuchař hrál falešně, že mu v kritickém okamžiku, kdy se na gotesovém plátýnku povalovaly desetitisíce, vypadly z rukávu poschovávané karty. Vendeta oškubaných protihráčů byla proto strašná.

Nic z toho neodpovídalo pravdě. Tikovský byl pracant a poctivec, který mastil nanejvýš tak desetníkové žolíky v rodinném kruhu. Nicméně tenhle - součkovsky řečeno - obecně oblíbený omyl o potrestaném fikslíři přetrvává paradoxně dodnes.

Proč paradoxně? Příčinou Tikovského tragického konce byla totiž mimořádná averze vůči lumpárnám všeho druhu. Právě to ho stálo život. Nic jiného, nic složitějšího.

Ale teď zpátky k fámám... Poněkud informovanější zvěsti tvrdily, že místo Tikovského měl být správně zabit uklízeč Makula, velký to karbaník před bohem. Jenomže osudného dne, když poschovávaní vrazi tajně čekali uvnitř restaurace, přišel jim jako první do rány kuchař Tikovský. Takže ve tmě únorového rána došlo k fatální záměně.

Tahle fáma měla logiku, přesně řečeno opírala se o pravdivý poznatek: Tikovský sice chodil do práce mezi prvními, většinou ale až po Makulovi. Jenomže kritické ráno si pospíšil, předešlého dne totiž kontroloval stav naloženého srnčího masa, nebyl spokojen, a tak se rozhodl, že nazítří uspíší proces několika kuchařskými kouzly...

Jak můžeme vyčíst ze svědeckých protokolů, obě Makulovy ruce přitahovaly pozornost řady lidí, štamgastů i spoluzaměstnanců. Vzněcovaly jejich fantazii ve vztahu k vyšetřovanému případu: Uklízeč totiž prý nosil na prstech obou rukou větší množství zlatých prstenů, snad i zlatých řetízků kolem zápěstí - a šperky údajně nesundával ani při práci.

Prvního dubna 1981 dopadli kriminalisté z mordparty pachatele vraždy kuchaře Tikovského.

Bum! Taková trefa!

Nebo snad ne?

Byl to opravdu vypečený apríl, ale detektivové do toho spadli drobátko nevinně.

Na začátku všeho stála analýza telefonního anonymu, který označil jako vraha jistého Frantu Chládka, účtujícího číšníka z restauračního zařízení ve Slovanském domě.

Podle anonyma se měl Chládek v poslední době chovat podezřele. Co víc, podezřelé se zdály jeho až příliš zasvěcené informace, ještě spíš detailní podrobnosti o průběhu zločinu U dvou koček, které kolem sebe neustále trousil.

Dvaadvacetiletý Chládek byl zadržen. Během výslechu se vskutku choval divně. Připomínal člověka, který má za sebou nějaký fatální prožitek, mimořádný zlom, se kterým není schopen se vyrovnat. Nicméně jakoukoli osobní spojitost s vraždou kuchaře Tikovského rázně popřel.

Vzápětí kriminálka podrobila Chládka konfrontaci s anonymem. Přesněji řečeno, on už v tu chvíli žádný anonym nebyl!

Detektivové přišli na 53letého Ladislava Laštůvku vylučovací metodou. Když ho navštívili na pracovišti, zaskočený Chládkův kolega ze Slovanského domu se po chvíli vytáčení doznal, že inkriminovaný telefonát byl skutečně jeho dílem.

Nicméně Laštůvka trval na svém: Chládek je vrah!

Během konfrontace „anonym“ Laštůvka předestřel podezřelému Chládkovi takové argumenty, až se Chládek zlomil a vraždu Tikovského položil.

Byla to velká sláva, ale další šetření přinášelo spíš rozporné poznatky. Co scházelo Chládkovi na motivu, to mu přebývalo na alibi…

 21. dubna 1984 Chládek doznání odvolal:

„V podobné situaci jsem se octl poprvé. Dost dobře jsem nevěděl, co mám dělat, a tak jsem se přiznal. Podotýkám, že jsem nebyl pod psychickým ani fyzickým nátlakem orgánů kriminální služby. Přiznal jsem se proto, že mi v té době bylo jedno, co se mnou bude.

Rozešel jsem se svým partnerem, psychicky mě to zlomilo, netěšil mě život. Nevěděl jsem, co mám dělat a fakt, že budu odsouzen za něco, co jsem ve skutečnosti neudělal, mi nevadil. Spíš naopak, trest dlouholetého vězení se mi v tu chvíli zdál jako dobré řešení pro moje problémy a duševní krizi.“

Chládek dále vypověděl, že detailní informace o vraždě U dvou koček získal od jednoho známého kriminalisty, který bývá ve Slovanském domě častým hostem. Jinak řečeno, Chládek se vyptával, průběžně naléval štamprli za štamprlí - a detektiv si zas pustil hubu na špacír.

Samozřejmě že o rozpovídaném kriminalistovi věděl taky Laštůvka. Ale měl na Chládka vztek, mnohem mladší kolega ho totiž vystřídal ve funkci účtujícího číšníka. A tak Chládka práskl anonymně po telefonu:

„Když mě pracovníci kriminální služby k mému překvapení vypátrali, bylo mi trapné říci, že jsem si všechno vymyslel a že moje oznámení není ničím podloženo. Proto jsem setrval ve svém tvrzení vůči Chládkovi.“

Stíhání obviněného Chládka bylo skončeno 21. dubna 1981.

Pachatel vraždy U dvou koček zůstával nadále neznámý.

Už jsme to řekli: Vyšetřování případu se rozeběhlo ve velkém stylu.

V prvních dnech po vraždě putovalo do Konviktské k výslechu několik desítek známých firem a figurek z pražského podsvětí, bylo jich zhruba sto sedmdesát.

„Vodili to jednoho po druhém,“ píše Jaroslav Hašek v Dobrém vojáku Švejkovi o zátahu po sarajevském atentátu. Nějak podobně to vypadalo i v únoru 1981. Všichni potenciální podezřelí byli zadrženi, vyslechnuti - a propuštěni. Přirozeně s tím, že kriminalisté prověří uvedené alibi.

Stejný osud se týkal i pánů jménem Doležal, Balog, Zháňal a Lachman. Jejich alibi se nakonec ukázalo jako dobré, v danou chvíli neprůstřelné, takže z policejního hledáčku v souvislosti s vraždou U dvou koček zmizeli.

Už jsme se zmínili o šatnářce Boženě Habánové (nar. 1920). Nebude jistě od věci seznámit se s částí její výpovědi:

„S panem Tikovským jsem se neměla možnost pravidelně vidět, ale působil na mě jako hodný a veselý pán... Jako hosty znám Baláže, Doležala a Lachmana, stejně jako jejich holky Horníčkovou nebo Balogovou. Šlapaly v okolí a k nám se chodily ohřát.

Taky si vzpomínám na to, co bylo po vraždě. Stala se ve čtvrtek devatenáctého, ten den jsme měli samozřejmě zavřeno, v pátek se pořád ještě vyšetřovalo, v sobotu 21. února jsme uklízeli, takže pořád bylo zavřeno. V neděli 22. února, snad jako vůbec první host přišel pan Doležal a hodně se vyptával, co se stalo, zajímal se o podrobnosti. Bylo mi to nepříjemné, řekla jsem mu, ať se jde informovat na Veřejnou bezpečnost. Doležal se mě dál už na nic nevyptával.

Já jsem po čase od Koček odešla, jako většina lidí, co tu dělali v době vraždy pana Tikovského. Ta událost nám psychicky hodně vadila.“

Co říkáte svědecké výpovědi šatnářky Habánové, milí detektivové amatéři?

Taky by vás osoba zvědavého pana Doležala zajímala?

Zaměřili byste na něho pozornost?

A chtěli byste se podívat na jeho „zločinecký“ trojdílný portrét z oné doby? Není nic snazšího, stačí zalistovat ve fotografické příloze této knihy...

Docela pěkný chlap, že jo? Od hodiny by mohl hrát v nějakém filmu!

Copak by asi řekl jeho obličej svědku Batistovi?

Ale nic dramatického se nestalo, Doležal nikoho nezajímal: Měl alibi.

Stránka za stránkou vyšetřovacího spisu dobíhaly jakoby k předem tušenému konci, tj. k protokolárnímu přerušení vyšetřování případu.

Stalo se tak 30. října 1981.

Výsledek: PACHATEL NEZNÁMÝ.

Část druhá: Muž, kterému říkali sire

Kriminální služba, jak už třeba víme z kauzy dvojnásobné vraždy v Prokopském údolí, ovšem pokračovala dál v pátrání. Čas od času se totiž z podsvětí vynořilo nějaké jméno nebo informace, kterou museli detektivové prověřit.

Byl konec března 1984, od vraždy kuchaře Tikovského uplynuly tři roky a jeden měsíc.

Dvojice operativců se chystala do lůna Nuslí, kde v Čestmírově ulici bydlela paní Marcela Haubeltová. Kriminálka se totiž sháněla po jistém Lachovi - údajný blízký přítel Haubeltové měl být častým hostem v restauraci U dvou koček.

Jenomže dotyčná dáma prohlásila, že Lacha už dávno neviděla, natož aby se u ní schovával. Na potvrzení věrohodnosti pozvala detektivy, ať jdou klidně dál.

Stalo se.

V bytě byla ještě jedna žena, a to podnájemnice, 311etá Alice Horníčková. Chvíli nezúčastněně poslouchala, na co se detektivové vyptávají Haubeltové. Brzy se dalo poznat, že ji dané téma velmi zajímá.

„Vy jste tu kvůli tý vraždě u Koček, že jo? Jak tomu kuchaři usekli ruce?“

Kriminalisté nebyli zrovna dvakrát nadšeni, že jim Horníčková skáče do cílené debaty. To, co si ale vyslechli vzápětí, jim vyrazilo dech.

„Já totiž znám vraha,“ pokračovala neochvějně dál Alice. „Jmenuje se Doležal a poskytla jsem mu tenkrát falešné alibi!“

Příští den Horníčkovou vyslechl vyšetřovatel, to už byl sepsán oficiální protokol. Vybrané pasáže z něho glosuje plukovník Markovič.

„Případ jsem dostal na starost já, spolu s kolegou Martinčíkem. Mělo to logiku, brzy se ukázalo, že změna výpovědi Horníčkové je sice dobrá stopa, že taky ale budeme muset vyslechnout znovu řadu podezřelých lidí, stejně jako svědků. Jinak řečeno, doplnit jejich výpověď ve světle nových zjištěných skutečností. Což představovalo sumu úkolů, kterou by jeden vyšetřovatel nezvládl. Důležité bylo, že to, co Horníčková vypověděla, znělo logicky, ne jako výmysl.“

Takže - co vypověděla Horníčková?

Já jsem byla tehdy k té falešné výpovědi donucena. Vypověděla jsem 21. února, že jsme s tehdejším mým druhem Doležalem spali celou noc z 18. na 19. února 1981 v jeho bytě na Vinohradech, v Záhřebské ulici. Ale nebyla to pravda, ležela jsem v posteli sama, Doležal se vrátil 19. února až k ránu. Vím to dobře, protože jsem strachy nemohla zamhouřit oči, že mě Doležal zase zbije, až se vrátí a zjistí, že jsem pro něho nevyšlapala žádné peníze. Tu noc totiž sněžilo, bylo lezavo, takže mně byla zima a vrátila jsem se z Perlovky domů.

„Když se ovšem Doležal kolem šesté hodiny ráno vrátil, byl kupodivu nějaký ztichlý, nenadával, nechtěl Alici mlátit. Horníčková předstírala, že znovu usnula. Tajně vyslechla, že druh hodil něco do světlíku, slyšela, jak to žuchlo... Pak si šel Doležal lehnout. Netrvalo dlouho - a vstala naopak Horníčková. První, čeho si všimla, bylo asi sedm nebo osm stokorunových bankovek ležících na kuchyňském stole,“ podotýká na vysvětlenou Markovič.

Hned mě napadlo, kde asi k těm penězům přišel, taková částka byla nad jeho poměry. Tichounce jsem taky otevřela okno do světlíku. Bydleli jsme v přízemí, takže jsem dobře viděla podlouhlý balíček z novin. Mám na mysli, že šlo o podélný předmět, zabalený do novin. Balíček později, nevím přesně kdy, zmizel. Doležal pak na mně chtěl, abych mu vyčistila šaty od krve, jednalo se o kalhoty, košili a svetr.

Potom mi ještě poručil, abych ho šla omluvit do práce. Tak jsem tam šla, mluvila jsem s vrchní sestrou. Doležal byl zaměstnán jako sanitář na tuberkulózní klinice ve veleslavínské nemocnici. Kdybych tenkrát na Bezpečnosti nelhala, Doležal by mě zmlátil, já jsem se ho šíleně bála. On je sadista, silnej úchylák.

„Velkou součástí výslechu byly stesky a lamentace Horníčkové na Doležala,“ podotýká Markovič. „Nebylo čemu se divit. Horníčková musela například se svým druhem povinně chodit do kina na snímek Štvanci. Ve filmu byla scéna, jak úředník gestapa začne sekat vyslýchanému před prsty petržel, nakonec ale dranžírákem zmasakruje i nebožákovy prsty. Tenhle výjev prý Doležala fascinoval a vzrušoval. Tvrdil Alici, že mu matka řekla, že je synem gestapáka. Později doma Doležal připevnil Horníčkové prsty ohnutými hřebíky ke stolu a rychle krájel před jejími prsty párek.“

Když neměl petržel jako v tom filmu, tak sekal párky. Bylo to těsně před konečky mých prstů, hrozně jsem se bála, že mě zmrzačí. Doležal taky vyhlašoval a psal rozsudky mého zbití, vždycky to začínalo Říšský senát odsuzuje... Musela jsem taky Doležala oslovovat Sire. On mně vykal, i když na mě sprostě řval: ,Vy hovado, vy kundo, vy buzerantská hlavo!’ Mlátil mě páskem, musela jsem klečet na struhadle.... Musela jsem denně vydělat 1000 až 1500 korun, zdůrazňuju denně, on měl velkou režii, dokázal třeba denně vypít půl druhého litru vodky a rád hostil ty svoje kamarády.

„Pár pochybností ovšem zůstávalo,“ komentuje zvrat v případu plukovník Markovič. „Horníčková v nejmenším neskrývala, že svého bývalého druha srdečně nenávidí - a nebylo se čemu divit! Na druhou stranu, Doležal byl od srpna 1981 ve výkonu trestu, dostal šest let za znásilnění. Co když si Horníčková spočítala, oč je svět bez surovce Doležala hezčí - a teď mu chce svým svědectvím zasolit, aby seděl za mřížemi ještě za vraždu?“

Alice Horníčková uvedla jména Doležalových kompliců stejně jako jejich známých a příbuzných, kteří znají pravdu o vraždě kuchaře z restaurace U dvou koček.

Albín Baláž (nar. 1943) byl v březnu 1984 rovněž ve výkonu trestu, Zdeňka Zháňala (1947) zadržela promptně kriminálka. Stejný osud potkal v jedné vinohradské hospodě Evžena Lachmana (nar. 1941), zrovna když štamgastům se slevou prodával neprávem nabyté poukázky na odběr nafty.

Jiřího Doležala nechala kriminálka zatím v absolutním klidu. Nedobrovolný obyvatel věznice v Horním Slavkově nesměl ani tušit, že se vyšetřování vraždy kuchaře Tikovského zase rozjelo. Taktický rozbor jasně ukázal, že právě Doležal bude mezi obviněnými představovat nejtvrdší oříšek. Jinak řečeno - než proběhne Doležalův klíčový výslech, je třeba, aby vůči němu měli vyšetřovatelé bohatý vějíř důkazů.

Jak nabourat staré alibi Doležalových kompliců?

Důležité bylo, že stejně jako v případě Doležala a Horníčkové skončil mezitím partnerský vztah mezi Balážem a jeho družkou Balogovou (ve spřátelených kruzích měla tato dáma přezdívku Kofola, momentálně rovněž seděla, a to v pardubickém kriminále), a rozvedli se i manželé Zháňalovi.

Výpověď Balogové velmi dobře konvenovala s tím, co už řekla Alice Horníčková:

„S Balážem jsem žila od listopadu 1979. V únoru 1981 byl na dobrovolné protialkoholické léčbě v Bohnicích, ale 16. 2. odtud utekl za pomoci nějakého Lípy. Měli jsme byt v Karlině, ale tou dobou jsem bydlela i se Zháňalovými u Lachmana na Vinohradech, v Lublaňské ulici. Když tam Baláž s Lípou dorazili, měli na sobě jen pyžama a bačkory.

Baláž byl na mě vždycky zlý. Problémy vznikly vždycky, když se napil, to se ke mně choval jako sadista. Třeba mi poručil, abych se svlékla do naha a pak mě zbil. Měla jsem z něj strach, proto jsem tenkrát u výslechu v souvislosti s vraždou kuchaře od Dvou koček lhala.

Pravda je taková, že Baláž ani Zháňal nebyli kritickou noc doma. 19. února 1981 jsem ráno kojila naši dceru, Baláž se Zháňalem dorazili společně. Asi deset minut po nich přišel Lachman, byl bledý, klepal se, vypadal jako po těžkém flámu. Baláž mu dal facku, nevím proč, ale pak ho uložil do postele. Pak nám ženským Baláž se Zháňalem řekli: ,Kdyby se někdo ptal, celou noc jsme byli doma a spali.’

Čistila jsem druhovi silně zakrvácený oděv, vysvětlil mi, že se s někým popral v hospodě U dvou koček. Když příští večer odvedla Lachmana kriminálka k výslechu, Baláž dostal velký strach, že ho sbalí taky. Zpanikařil, chtěl ještě v noci někam zmizet, ale nakonec zůstal. Pracovníci kriminální služby si pro Baláže v noci skutečně přišli a odvezli ho pryč.

Když se Baláž vrátil od výslechu, bylo znát, že se mu ulevilo. Sliboval mi, že přestane pít. Pár dní na to jsem mu na Bezpečnosti potvrdila alibi, ale nebyla to pravda, lhala jsem ze strachu. Později jsem se dozvěděla, co se u Koček stalo, dala jsem si ty věci dohromady. Ale s Balážem jsme spolu o té vraždě nebo o těch useknutých rukách nikdy nemluvili.“

Není cílem této kapitoly zatížit čtenáře seriálem několikrát opakovaných, odvolávaných a zase doplňovaných výslechů pěti podezřelých a obviněných osob, seriálem, který se táhl až do února 1985, tedy bezmála rok.

Z analýzy výpovědí však můžeme poměrně věrně sestavit dramatický průběh rána 19. února 1981.

Bylo jich pět: Jiří Doležal, Albín Baláž, Zdeněk Zháňal, Evžen Lachman - a ještě 23letá Dana Hřebíková.

O koho šlo? Ke slečně Hřebíkové se v příštích pasážích kapitoly několikrát vrátíme. Pro začátek konstatujme, že šlo o Lachmanovo děvče, ale tak trochu do ní dělal i Zháňal. Lachmanovi se to nelíbilo, Danu párkrát propleskl a ta se právě kritické noci rozhodla, že už má žárlivého Evžena dost.

Ale 18. února večer ještě celý kvintet svorně popíjel v kdysi vyhlášené noční vinárně Bystrica.

Bystrica. To byl kdysi vážně pojem!

Restauračních zařízení, kde se mohlo popíjet až do kuropění, tenkrát moc nebylo. Do Bystrici se proto v pozdních nočních - nebo ještě spíš brzkých ranních hodinách - uchylovala veselá bohéma, dále sem zapadli obyčejní lidičkové, co se pro jednu noc takzvaně utrhli ze řetězu, ale taky se sem stahovala kriminální subpopulace. Suma sumárum: alkoholici všeho ražení.

Bystrica měla kromě zajímavé otevírací doby ještě jednu přednost. Nalézala se v samém srdci Prahy, a to na Národní třídě, v prostoru mezi Mikulandskou a Spálenou ulicí. Byla tedy dostupná nejen taxislužbou, ale parádně se tu křížily i noční tramvajové linky.

Chlastačka čtyř pánů a jedné slečny skončila kolem čtvrté hodiny ranní pro obecný nedostatek financí. Doležala napadlo, že půjde do Perlovky zkasírovat šlapku Horníčkovou. Nikdo lepší nápad neměl, tak si všichni udělali malou ranní procházku čerstvě zasněženou Prahou. Přes Národní třídu, kolem kostela svatého Martina, došli až do Perlové ulice.

Jenomže Alice Horníčková tu nebyla.

Doležal ještě zaskočil do Rytířské a na Havelský trh, nicméně Horníčkovou nenašel. Vrátil se na Uhelný trh, kde ostatní kumpáni zimomřivě čekali v podloubí před restaurací U dvou koček. Lachmanovi se mezitím udělalo špatně po přemíře bílého vína a způsobně zvracel do kanálu.

„Prachy nejsou,“ řekl otráveně Doležal. „Ale, pánové, co kdybysme si nějaké peníze vydělali tady?“

Ukázal na zavřenou hospodu. Ostatní ho pochopili beze slov. Kdyby nic jiného, nějaký ten chlast a kuřivo budou uvnitř určitě!

Tak se vydali na vloupačku.

Byli jenom čtyři, Lachman mohl v současné době plnit pouze jedinou roli - zůstane venku a bude dávat bacha, kdyby šel kolem fízl nebo dorazil někdo z personálu.

Ale nebyla to dobrá volba. Blinkající Lachman měl svých starostí dost a jako „zeď“ naprosto selhal.

Zloději sebrali pár kartonů cigaret, nějaké lahve rumu a vína. Ukládali kořist do tašky. Nálada byla triumfální až do chvíle, kdy zarachotila roleta venkovního vchodu.

Průser!

Poschovávali se na různých místech. Ze své pozice viděl Baláž, jak tmavou chodbou prochází silueta muže v kabátu a klobouku, který mířil ke kuchyni. Vzápětí si tam i rozsvítil.

Teď!

Teď byla ta pravá chvíle zdrhnout!

Jenomže Baláž shodil židli. Hlasité rachocení jejího pádu upozornilo kuchaře, že se v lokále děje něco nepravého... Nelenil, vyběhl z kuchyně –a s prchajícím kradákem se srazil nedaleko vchodu.

Baláž s Tikovským se znali od vidění.

„Ty lumpe jeden zlodějská!“

Baláž: „Kuchař mě chytil za klopy saka a zacloumal se mnou. Měl překvapivou sílu a taky měl pár centimetrů výšky navíc. Chtěl jsem pryč. Nebo bych se s ním dohodnul, že mu něco dáme, aby nás neprásknul. Ale on se stavěl neoblomně, bylo jasné, že nás bude chtít udat. Znal nás všechny a všechny by nás udal. Mě to štvalo, poprvé v životě jdu krást, někdo se k tomu přimotá a já půjdu do lochu?“

Hřebíková: „To byl vlastně důvod všeho. Šli tam krást, a když je kuchař přistihnul, tak se báli, že je zavřou. Vlastně ho zabili v takový sebeobraně.“

Baláž: „Kuchař měl pořád blbé řeči. Tak jsem se rozhodl, že to ukončím. ‚Ty vole jeden,’ řekl jsem kuchařovi, ,tak ty mně budeš dělat potíže? Já tě smetu!’ Vlítnul jsem na něho a dal jsem mu asi čtyři rány pěstí. Kuchařova tvář dostala jakoby zoufalý výraz, ale pořád se mě držel. Volal jsem na Zháňala, aby mně šel na pomoc. Ten praštil kuchaře rukou přes natažené ruce, někam do předloktí. Sevření povolilo, ale ne úplně.“

Zháňal: „Byl jsem opilý. Vím jen to, že jsme byli pít v Bystrici. Že všichni tvrdí, že jsem s nima potom šel ke Kočkám? To není pravda, z Bystrice jsem šel rovnou domů. Žádné vloupání jsem nikdy neprovedl. Proto je jasné, že jsem se nemohl vloupat ani ke Kočkám.“

Baláž: „Zháňal moc dobře ví, jak se to všechno stalo. Lže, protože nemá strach z nějakého stíhání, ale má panickou hrůzu z Doležala. Doležal je totiž nepředstavitelný raubíř, který je schopen všeho.“

Zháňal: „Pokud jsem tam s nima opravdu byl, tak náhodou a omylem. Ale na nic si nevzpomínám. Byl jsem naprosto opilý, takže nevím, proč jsme tam šli a co se tam dělo.“

Baláž: „Chtěl jsem udeřit kuchaře hlavou do nosu, abych se konečně vyprostil z držení. Ale Tikovský najednou vytřeštil oči a padl. Což bylo způsobeno tím, že ho vzal Doležal do hlavy tou tyčí, pro kterou odběhl. Doležal měl jakoby záchvat. Vykřikoval směrem ke kuchařovi: ‚Já ti ukážu, jak se lidi jako ty trestají!‘ Tyč byla masivní, asi metrová, na konci měla háček. Hned po první ráně jsem slyšel, jak kuchařovi prasklo v hlavě, rychle šly ještě další dvě rány. Zháňal kuchaře ještě držel, ale pak už ho pouštěl, protože kuchař klesal vlastní váhou na zem. Padl na podlahu, oči měl jakoby bez života.“

Hřebíková: „Není pravda, že by Baláž uhodil kuchaře pěstí. On mu podrazil nohy a když kuchař upadnul, dal mu Doležal asi čtyři nebo pět ran železnou tyčí do hlavy. Pak mu Zháňal usekl jednu ruku a Baláž druhou. Myslím si, že tu sekeru přinesl Baláž odněkud z domova.“

Baláž: „Doležal nebo Zháňal mu měřili tep. Vím, že když jsem odcházel, byl už kuchař po smrti. Utekl jsem ven, roleta byla napůl stažená. Pak někdo za mnou zatáhl roletu, co se dělo dál, nevím. Lachmana už jsem na ulici nikde neviděl. Byl jsem nervózní, hlídal jsem, jestli policajti nepojedou náhodou kolem hlídkovým vozem.

Jak jsem řekl, roleta byla stažená, tak jsem volal několikrát do výlohy ‚Jirko, Jirko!’ jako aby už šli pryč. Nakonec se to stalo, Doležal nesl pod paží podlouhlý balíček, zvenčí to vypadalo jako noviny, mohlo to mít na délku asi půl metru... Až později jsem si uvědomil, že uvnitř balíčku musely být obě kuchařovy useknuté ruce.“

Hřebíková: „Jednu ruku sekal Zháňal, druhou Lachman. Tim jsem si jistá! Lachman přišel až po tom, co byl kuchař po smrti a vzal mu peněženku.“

Lachman: „Uvnitř restaurace jsem nebyl, zvracel jsem na ten kanál před vchodem.“

Hřebíková: „Tu tyč jsem odnesla na dvůr a hodila mezi staré krámy. Zháňal mě pak poslal pro noviny, ty jsem našla v kuchyni. Do nich zabalili Zháňal a Doležal useknuté ruce, balíček pak odnášel Doležal.“

Baláž: „Cestou mi Doležal vyčetl - ,Pane Albín, vy jste pěkný kanec, vy vždycky někomu rozbijete držku a člověk to potom musí za vás zařídit.“‘

Hřebíková: „Ještě si vzpomínám, že v tý hospodě vzal Doležal mrtvýmu kuchařovi peněženku. Měl ji v kapse na prdeli.“

Baláž: „Šli jsme pak po Václaváku, byli jsme pořád tak opilí, že jsme šli pomalu. Viděli jsme, jak směrem ke Kočkám jezdí ty hlídky s houkačkama, jezdily za sebou, měl jsem strach…“

Hřebíková: „Já už jsem pak s nima do Lachmanova bytu nešla, vadilo mi, že mě Lachman mlátí kvůli Zháňalovi, přitom jsem o něj vůbec nestála. Potom jsem už nikdy nikoho z nich neviděla, ani s nimi nemluvila. Takže ani nevím, kam potom ty ruce dali.“

Balogová: „Nejdřív se vrátil můj druh Baláž, byl zamazaný od krve, takový jako ulítaný. Připadalo mi, jako by byl opilý a běháním nebo rvačkou vystřízlivěl. Hned za ním přišel Zháňal, ten vypadal střízlivě, na něm jsem žádnou krev neviděla. Umyl se a šel si hned lehnout.“

Zháňal: „K tomu se můžu těžko vyjádřit, když se vůbec na nic nepamatuju.“

Balogová: „Nakonec přišel Lachman. Baláž mu dal facku. Nevím proč, později mě napadlo, jestli to nebylo kvůli tomu, že Lachman blbě hlídal před Kočkama. Nakonec ho ale Baláž uložil do postele.“

Lachman: „Cestou domů jsem několikrát zvracel, dorazil jsem až kolem sedmý ráno. Bylo už šero, Baláž měl na sobě semišové sako. Na klopách, na rukávech a na prsou měl krev. Zeptal jsem se ho, jak k té krvi přišel a Baláž mi dal takovou facku, že jsem vzal druhou o zeď.

‚Ještě něco vidíš?’ zeptal se mě výhružně a já jsem řekl, že nic nevidím. Pak mi ale se Zháňalem přinesli dvě deci červeného vína a krabičku zahraničních cigaret... Probudil jsem se v poledne, šel jsem na záchod a cestou jsem zřetelně slyšel, jak Zháňal a Baláž mluví se ženskými o vraždě a jak si domlouvají alibi.“

Syntéza vypovědí znamená plastickou charakterizaci všech aktérů a jejich postojů k trestnému činu.

„Nejobsažněji k věci vypovídal Baláž, který celkem absolvoval deset výslechů, některé na vlastní žádost,“ konstatuje Markovič.

„Od úvodního postoje ,Naprosto popírám, že jsem byl 19. února 1981 v restauraci U dvou koček’ přešel k tvrzení ‚V dřívějších protokolech jsem všechno pravdivě nepopsal, teď řeknu, jak to doopravdy bylo.’ Taky nám v únoru 1985 předal vlastnoručně napsaný dopis, v jehož záhlaví doslova stálo Objasnění případ, jak jsem ho viděl já. Řada Balážových postřehů pro nás měla cenu. Samozřejmě, že jsme museli přihlédnout k tomu, že Baláž se bude snažit bagatelizovat svou účast na smrti Tikovského a hlavní vinu svalit na Doležala.

Lachman byl z hlediska objasnění případu takřka bezcenný. Zháňal sehrál svou roli notorika, který si pro alkoholické okno nic nepamatuje. Pokud vím, hrál ji až do konce soudu.“

A Hřebíková? Ta se k celé věci vlastně jen přimotala, žádný velký trest jí nehrozil, mohla by se z ní stát velmi dobrá objektivní svědkyně… Jenomže,“ krčí rameny Markovič, „jenomže šlo o dámu s IQ v pásmu debility, zbavené od května 1982 odpovědnosti k právním úkonům... Mluvila ochotně, ale její výpovědi se často rozcházely. Například v souvislosti s tím, kdo z pachatelů usekl Tikovskému ruce.“

Každopádně se Hřebíková i Baláž shodli na tom, že železnou tyčí zaútočil proti hlavě oběti jedině Doležal.

To bylo důležité v souvislosti s příčinou smrti, konstatovanou po pitvě. Jak už víme, šlo o pohmoždění a otok mozku po zlomenině klenby a spodiny lební.

Jinými slovy, vraždu spáchal člověk, který udeřil Tikovského opakovaně do hlavy železnou tyčí.

Její popis - asi metrová kovová tyč, opatřená na jednom konci ostrým háčkem - odpovídal podle soudních lékařů velmi dobře podobě zranění na Tikovského hlavě, tedy řadě sečných i tržnězhmožděných ran.

Nic dobrého pro Doležala.

Zbývalo už jediné - promluvit s ním.

Část třetí: Muž, který nenáviděl Lombrosa

Kvůli výslechu převezli delikventa do pražské Ruzyně. Už cesta z Horního Slavkova musela Doležalovi být nápadná, nicméně dva první výslechy se odehrály takřka piánko.

„Jak na mě Doležal zapůsobil?“ opakuje otázku Markovič. „Tu policejní fotku z roku 1981 jsem vůbec neznal, navíc bych ho podle ní ani nepoznal. Doležal teď vypadal úplně jinak. Změnil se k horšímu, jako by za ty tři roky kriminálu zestárnul. Jakoby - obrazně řečeno - celý zešedivěl.“

Mohla se už na něm, zatím třeba jen latentně, projevit jeho pozdější nemoc?

„To si nemyslím, v květnu 1984, kdy proběhlo naše první setkání, Doležal žádné zdravotní problémy neměl.“

Jiří Doležal vypovídal napoprvé především k vlastní osobě. Uvedl, že byl sedmkrát trestán, odsezeno má dohromady asi deset let, kvůli nástupu do výkonu trestu se ještě jako mladistvý nestihl vyučit zámečníkem. S bývalou družkou Zdenou má dvanáctiletou dceru. Teď je od srpna 1981 v šestiletém výkonu trestu za znásilnění, kterého se ovšem nedopustil, a považuje se proto za nevinně odsouzeného.

Na otázku, co dělal v noci z 18. na 19. února 1981 - vyšetřující orgán pro upřesnění dodal, že jde o noc, kdy v pražské restauraci U dvou koček došlo k vraždě kuchaře Tikovského - Doležal lehce zpozorněl. Ale vzápětí takřka konverzačním tónem dodal, že si pamatuje, že k celé věci už vypovídal.

„Mohu jenom zopakovat, že celou noc jsem spal doma ve svém bytě v Záhřebské ulici, společně se svou družkou Horníčkovou. Vstávali jsme poměrně brzy, šel jsem si do Tuzexu ve Štěpánské koupit džíny.“

V podobném duchu proběhl i jeho další výslech o čtyři dny později, tedy 29. května 1984.

„Ty džíny jsem si chtěl koupit už 18. února, ale měli jsme jen marky a prodej za valuty byl jen do 17. hodiny. Takže jsme společně s Horníčkovou odešli z Tuzexu s nepořízenou. Měl jsem strach, že bych mohl marky přes noc utratit. Proto jsem si je schoval u rodičů, kteří tehdy bydleli v Londýnské ulici, konkrétně u matky. Hned ráno jsme šli do Tuzexu, ve frontě jsme stáli jako první.

Potom jsem šel do baru Tatran, kde jsem se poprvé dozvěděl, že u Koček došlo k vraždě. Asi v 11. hodin jsem šel do zaměstnání, tedy odjel jsem na tuberkulózní kliniku na Veleslavíne, kde jsem pracoval jako sanitář. Navečer jsme chtěli jít s družkou na večeři do grilu ve Vodičkově ulici. Koupené džíny jsem měl pořád u sebe v balíčku. Ale v domě nás zastavila kriminálka, čtyři příslušníci. Chtěli, abychom s nimi odjeli k výslechu. Hodil jsem ještě džíny do bytu a jeli jsme do Konviktské na Hlavní správu Veřejné bezpečnosti.

Už v autě se mě příslušníci ptali, kde jsem byl v noci. Byl jsem podnapilý, dělal jsem si ze všeho legraci, říkal jsem, že vrahem je zahradník. Příslušníci mě napomenuli, že jde o brutální vraždu a nakonec mne odvezli na záchytku, abych nejdřív vystřízlivěl. Takže výslech proběhl teprve 20. února, kdy jsem vypověděl, že tu noc, co se stala vražda, jsem spal doma a mimo svůj byt jsem nikde nepobýval.“

Skončeno a podepsáno.

Zatím to byla - boxerskou terminologií řečeno - jen taková oťukávačka.

Krátce na to, 7. června 1984, proběhla v restauraci U dvou koček rekonstrukce vraždy kuchaře Tikovského.

Jako první přišel na řadu Lachman. Nic moc nepředvedl, za pár minut byla celá jeho seance skončena.

Každopádně obviněný popsal směr příchodu z Bystrice: „Nejdřív šla skupina Zháňal, Baláž a Doležal. Zmizeli mi z dohledu tady

v průchodu do dvora, společně se mnou šla ještě Hřebíková. Já jsem v restauraci vůbec nebyl, byl jsem silně podnapilý a zvracel jsem. Hřebíková šla nakonec za ostatníma.“

Celou dobu rekonstrukce jevil Lachman známky silného psychického rozrušení: „Bojím se přihlížejícího davu kolem v ulici, cítím z těch lidí nenávist.“

Jako druhý přišel na řadu Baláž, stalo se tak v 9.30 hod. Celá suita konečně vstoupila do restauračního interiéru.

„V době, kdy přišel kuchař, jsme se spolu se Zháňalem schovali za lednici v prvním boxu, Hřebíková byla snad někde u WC a Doležal někde v kuchyni... Když došlo k mému střetu s poškozeným, zaútočil jsem na něho pěstmi a kopy, Zháňal mi šel na pomoc. Co si vzpomínám, tak v kuchyni na stole ležela řeznická sekera, v šatně stála tyč na stahování rolety... Když Doležal přestal mlátit kuchaře tyčí do hlavy, ležel Tikovský na zemi a z hlavy mu tekla krev. Rozhodli jsme se Zháňalem, že utečeme, co se dělo pak, nevím. S obětí tu zůstal jen Doležal.“

Bylo 10.50 hod., když v rámci rekonstrukce vystoupila dobře naladěná slečna Hřebíková. Dav zvědavců před hospodou jí v nejmenším nevadil, na některých snímcích dokonce předvádí svůj široký úsměv.

Hřebíková zůstala věrná své dosavadní šmodrchácké roli, to jest zkomplikovat a zpochybnit vše, co doposud vypověděla.

„Viděla jsem, jak Zháňal drží kuchaře, pak ho srazil na zem. Zháňal našel tyč, tu podal Doležalovi, a ten kuchaři, ležícímu na břiše, dal asi pět ran tyčí do hlavy. Kuchař hýbal hlavou, ale nezvedal se. Baláž šel pro sekeru, usekl Tikovskému levou ruku. Pak podal sekeru Doležalovi, ten usekl kuchařovi druhou ruku. Pak mu ještě sebral peněženku.

Tyč jsem odnesla na dvůr, na výzvu Zháňala jsem šla do popelnice pro noviny. Zháňal vzal do každé ruky jednu tu useknutou ruku, odnesl je do kuchyně, kde je Baláž zabalil do novin. Sekeru jsem odnesla z výčepu do kuchyně, kde jsem ji hodila někam pod pracovní stůl.“

Zháňal se rekonstrukce nezúčastnil, taky se přece na nic nepamatoval.

A co Doležal?

Třetí výslech se konal 12. června 1984, tentokrát v litoměřické věznici.

„Odvolávám se na svůj poslední výslech, nemám nic dalšího, co bych k tomu dodal,“ uvedl obviněný.

Jenomže tahle osvědčená obrana měla tentokrát mezery!

Vyšetřovatel Markovič předestřel svému protějšku výpověď Alice Horníčkové, včetně toho, že inkriminované ráno viděla po Doležalově příchodu na stole cizí peněženku a také slyšela, jak Doležal hodil do světlíku nějaký balíček z novin.

Co na to vězeň Doležal?

Je třeba uznat, že nedal najevo - aspoň prozatím - sebemenší emoce. Nebo se na tuhle černou chvíli dlouho připravoval a předem se proti ní obrnil?

„To není pravda,“ odmítl. „Spal jsem doma, druhý den ráno jsme si šli koupit ty džíny.“

„Jenomže Horníčková tvrdí, že jste si je koupil už 18. února odpoledne: , Věděla jsem, že by měl Doležal vztek a že bych to zase odnesla já. Ukecala jsem proto prodavačku, aby nám kalhoty ještě prodala za valuty’,“ přečetl Markovič.

„To je lež! Žádám o konfrontaci s Horníčkovou.“

„A co mi řeknete k tomu, že Baláž vypovídá, že jste s nimi byl inkriminovanou noc v Bystrici až do půl čtvrté?“

„V téhle době jsem se s nikým z těchto lidí nesešel, ani v Bystrici, ani jinde.“

„Jenomže Baláž tvrdí, že z Bystrice jste šli vyloupit restauraci U dvou koček. Co k tomu můžete uvést?“

„Není to pravda. V Bystrici jsem nebyl.“

„Ale vypověděla to taky Dana Hřebíková: ,V Bystrici jsme nezůstali až do zavíračky, šli jsme dřív, provést to vloupání ke Kočkám. Co k tomu uvedete?“

„Nic!“ zavrčel vztekle Doležal. Už tři svědci vypovídají proti němu! „Když jsem tam nebyl, nemám, co bych uvedl.“

„Hřebíková taky vypověděla, že kuchaře jste zavraždil vy a že jste po činu odnesl jeho useknuté ruce v balíčku z novin!“

„Blbost!“ vykřikl Doležal. „Ani slovo neodpovídá pravdě. Vždyť já žádnou Hřebíkovou ani neznám!“

„Také Baláž vás viděl odcházet z restaurace s balíčkem!“

„Nesmysl!“

Výslech skončil s tím, že Doležal požádal o konfrontaci s Danou Hřebíkovou. Dále požádal, aby vyšetřovatel provedl výslech jeho rodičů:

„Když nám 18. února neprodali v Tuzexu džíny, tak jsme šli s Horníčkovou k mým rodičům. Ukazoval jsem jim marky, jednalo se o stomarkovou bankovku.“

Nevraživost obviněného vůči vyšetřovateli evidentně narůstala. Při dalším výslechu, věnovaném Doležalovým sexuálním výstřelkům při pohlavním styku s Horníčkovou (a taky s Hřebíkovou), včetně sadistického týrání své družky, Doležal vybuchl:

„Kdo vám navykládal takové kraviny? Já už dál vypovídat nebudu. Prostě nebudu! Protokol taky nechci číst a ani ho nepodepíšu! Já si ani nepřeju, abyste za mnou jezdil - mě ty vaše intriky nezajímají!“

Ještě později, ve chvíli, kdy se bude Doležal seznamovat se spisem, začne obviněný na Markoviče řvát:

„Jdi do prdele, Lombroso, já nikoho nezavraždil! Vrah seš ty! Sereš mě a já tě za to zabiju! Rozumíš? Jednou si tě najdu a zabiju tě!“

„Velkým problémem případu byla řada rozporů ve výpovědích obviněných. Ovšem problém číslo jedna znamenal Doležal,“ konstatuje k této fázi kauzy Markovič. „Nic nepřiznával, svědectví ostatních se snažil vyvracet vlastními verzemi, urgoval výslechy dalších a dalších svědků. Navíc jsme si od prvního setkání nepadli - jak se říká - do oka. Doležal byl naprosto alergický na to, když jsme mu postupně předkládali důkazy o jeho vině. V průběhu výslechů a konfrontací napadal nechutnými urážkami jak svědky, tak i mě.

Nevím, jak přišel na toho Lombrosa. Já nepopírám, že teorie o jistém předurčení osudu člověka zločineckou fyziognomií mě zajímá. Například shoda fyziognomie pachatelů Vorla a Hojera byla až zarážející, v posledních letech, řekl bych, se k nim svou podobou řadí i takzvaný spartakiádní škrtič Straka.

Že jsem Lombroso, jsem se dozvěděl od Doležala hned při našem prvním setkání. Později to několikrát zopakoval, řekl to i znalcům z odvětví psychiatrie a psychologie, myslím, že se o tom zmínil i před soudem. Nevím, kde k tomu přišel. Rozhodně jsem se s ním o Lombrosově teorii nikdy nebavil, nikdy jsem ji ani na Doležalovi nechtěl aplikovat.

Každý Doležalův výslech představoval velkou psychickou zátěž. A taky napětí... Věděl jsem to, a proto jsem taky trval na tom, aby při každém jeho výslechu byl obhájce a zapisovatelka. Ta měla za úkol zapsat Doležalovy výpovědi doslovně, včetně způsobu jeho chování během výslechu.

Proto se do protokolu dostala řada náramných vulgarit, například způsob, jakým napadl během konfrontace spoluobviněnou Hřebíkovou. Tam už ale situace hrozila přerůst v napadení fyzické, proto dostal Doležal pouta.“

Nebude na škodu, když si k dokreslení Doležalovy osobnosti představíme svědecké výpovědi jeho blízkých.

Družka Zdena vypověděla, že krátce po tom, co se s Doležalem seznámila a dostala do jiného stavu, putoval nečekaně její milý do vazby.

„Vrátil se až za 11 měsíců, to už jsem měla dvouměsíční dítě. Žila jsem s Doležalem čtyři roky. Byt v Záhřebské ulici měl původně zařízený slušně, nábytek dostal po tetě, matka mu tam chodila uklízet a platila za něj činži - jen aby se nechtěl vrátit k rodičům! Doležal se choval agresivně, zejména když byl opilý, to mě vždycky fyzicky napadal. Když dlouho nešel domů, šla jsem radši spát ke kamarádce, věděla jsem, že přijde opilý a že by na mě zaútočil.“

Inženýr Antonín Doležal (nar. 1922) vypověděl, že je nevlastním otcem Jiřího, do rodiny se přiženil, když bylo chlapci šest let.

„Manželka byla do té doby svobodná, o dítě se kvůli práci nemohla starat, tak dala chlapce na vychování do Hloubětína k jednomu známému. Kolem roku 1951 jsem Jirku adoptoval a vzali jsme si ho zpět domů. Bohužel, od mala s ním byly výchovné problémy. Trestnou činnost spáchal už v učení, po jeho prvním výkonu trestu jsme se ním prakticky přestali stýkat. Navštívil nás snad jednou, to nám přivedl ukázat družku Horníčkovou... Nevzpomínám si, že by nám syn ukazoval nějaké peníze a říkal, že si za ně koupí v Tuzexu rifle.“

Doležalova matka Emílie (nar. 1916) byla v souvislosti s družkou Horníčkovou mnohem příkřejší:

„Viděla jsem ji asi třikrát. Potom jsem poznala, že jde o podvodnici, a tím byl mezi námi konec. Byla snad nejhorší ze všech děvek, co se se synem stýkaly. Nevzpomínám si, že by mně Jiří ukazoval nějaké valuty a hovořil přede mnou o tom, že si za ně koupí v Tuzexu džíny.“

Dále můžeme citovat ze znaleckého posudku o zkoumání duševního stavu, který na Doležala vypracovali odborníci na slovo vzatí: psychiatři doc. MUDr. Vladimír Študent, CSc. a MUDr. Karel Hynek, CSc., dále psycholog PhDr. František Krch a coby sexuolog MUDr. Pavel Zemek.

Je to zajímavé čtení - přesněji řečeno - překvapivé, zejména v souvislosti s Doležalovou sexuální orientací:

Obviněný rozhorleně vykládá znalcům, že nemá o čem vypovídat. Žádnou vraždu nespáchal. Ať o vraždě vypovídají ti, co ji spáchali! V této souvislosti křičí, nadává vyšetřovatelům, soudcům, ale kritizuje také psychiatry.

Ve forenzním posudku je uvedena i řada Doležalových citátů, které vyplynuly z rozhovoru se znalci:

„Markovič chce ze mě udělat alkoholika a sadistu.“

„Jsem homosexuál - a ten se k ženám násilně nechová.“

„Svědkové jsou ovlivnění, je to hrozný případ.“

„To, že jsem měl podle Horníčkové hodit balíček do světlíku, je úplná blbost.“

„Markovič je Lombroso. Rozumíte, on vyznává Lombrosa, zakladatele buržoazní antropologické vědy kriminologické, kterou právem odsuzujeme!“

„Lombroso Markovič neprovedl poznávací řízení se mnou a s Hřebíkovou. Hned došlo ke konfrontaci, ona asi až po minutě řekla, že mě poznává. Byl to intrik!“

„Ano, Horníčková pro mě šlapala. Občas jsem jí dal přes držku, protože byla drzá, lhala, nechodila do práce.“

„S Horníčkovou jsem spal dvakrát. Hlavně jsem s ní byl proto, že mně jí bylo líto, odevšaď jí vyhazovali.“

„Lombroso Markovič píše ve svých dotazech, jaký byl můj duševní stav v době spáchání trestného činu - činu, který jsem nespáchal!“

„Markovič mě vidí jako vychcaného spekulanta.“

Desátého července 1984 proběhla v Litoměřicích konfrontace mezi Doležalem a Horníčkovou. Trvala celé tři hodiny a po jejím skončení muselo být obviněnému jasné, že prohrál další kolo souboje s vyšetřovatelem.

„To ráno, co se stala vražda u těch Koček, jsi přišel domů zkrvavený, Jirko. Nebyl jsi zraněný. Myslím tím tvoje oblečení, měl jsi zkrvavený svetr a kalhoty. Šla jsem tě omluvit do práce, ale předtím jsem ti musela vyprat věci, abys měl co na sebe. Prala jsem košili, svetr, byly od krve, zapnul sis troubu, aby se to dřív usušilo. Ještě si vzpomínám, že jsem dávala na ty fleky sůl a citron,“ zopakovala plynule Horníčková svoje předchozí svědectví.

Vyšetřovatelovou snahou během konfrontace je, aby zúčastnění vedli mezi sebou přímý dialog, pěkně z očí do očí, pokud možno bez „moderování“ přítomného kriminalisty.

„To není pravda,“ odpověděl zasmušile Doležal. „Je samozřejmě možné, žes mi něco někdy prala, nějaké zakrvavené věci. Ale pak si pleteš den.“

„Nepletu. Den předtím, tedy ve středu odpoledne, sis odpoledne kupoval v Tuzexu džíny...“

„To je nesmysl. Pro džíny jsme přece šli až ve čtvrtek 19. února ráno!“

Oba zopakovali svou verzi nákupu, oba trvali na svém. Ale argumentačně přihazovala Horníčková:

„To není pravda, že by na nás po nákupu džín čekali policajti a sbalili nás oba. My jsme spolu v tu dobu vůbec nebyli. Uvědom si, Jirko, že kdyby mě odvezli na tu Konviktskou, tak by mě tam museli taky vyslechnout. Já jsem šla naopak vypovídat až o dva dny později, na tvoje přání. Seděla jsem v kavárně Tatran se svým zákazníkem, tys mě tam našel a ještě jsi mi říkal: ,Mě zavírají a ty se tady vybavuješ s nějakým čurákem.’

Taky jsi řekl, že se stal nějaký velký průser, že na městské správě byly asi tři stovky zadržených lidí a chtěl jsi, abych ještě ten den šla vypovídat, že předešlý večer jsme byli spolu doma. Což jsem udělala.“

„To není pravda,“ zopakoval zavile Doležal.

Ale sám musel cítit, že už to začíná být ohraná písnička.

Ke své psychické stránce Doležal znalcům konstatoval, že se cítí úplně zdráv, není třeba ho zkoumat. Experti, kteří mu napsali dříve do posudku nepříčetnost, se zmýlili.

Škola? Měl prý střídavé úspěchy, byly i pětky, ale nikdy neopakoval ročník. Bavil ho sport, boxoval - kdyby nezačal kouřit, dotáhl by to možná do dorostenecké reprezentace. Hrával taky volejbal.

„Povahově jsem dobrý kluk, i když jsem měl to ublížení na zdraví. Bylo to jen lehké, nikdy jsem nebyl zákeřný, nepoužil jsem nože... Naštvu se, ale to se naštve každý... Mám rád zvířata. Jsou lepší než někteří lidé, třeba jako Markovič.“

Teď ve výkonu trestu vzpomíná na družku, měli spolu dceru, to byly hezké chvíle. „Asi to skončilo mým zavřením. Šest let jsem sekal dobrotu, nebyl jsem zavřený, ale stále mě prověřovali. To bylo psychicky náročné.“

Práce sanitáře ho bavila, měl k ní dobrý poměr, rozhořčuje se nad zmínkou družky Horníčkové, že onanoval nad obnaženou mrtvolou muže.

A co Doležalův sexuální život?

„Měl jsem styk s třemi ženami a asi třiceti muži. Preferuju spíš ty mladší.“ Při homosexuálním styku je pasivní, je jako holka, preferuje styk do análů...

Vzápětí mrzutě dodal, že celé toto znalecké vyšetřování je mu proti mysli.

Šestnáctého října 1984 proběhla - opět v NVÚ Litoměřice - konfrontace mezi Doležalem a Hřebíkovou. Podle protokolu ji zahájil vyšetřovatel v 10.15 hodin. Vzhledem k inteligenčnímu kvocientu slečny Danuše musel Jiří Markovič častěji vstupovat do rozhovoru.

„Znáte zde přítomného?“

„Znám,“ odpověděla s určitou hrdostí Hřebíková. „Je to Jirka Doležalů.“

Obviněný potřásl ironicky hlavou - To snad není pravda! - ale hned vzápětí dostal slovo.

„Znáte zde přítomnou?“

„Neznám. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Slečno Hřebíková, povězte panu Doležalovi, kde jste se setkali.“

„To bylo ve vinárně Bystrica. Přesné datum si nevzpomenu, ale tenkrát zamordovali toho kuchaře.“

„Bylo to v noci z 18. na 19. února 1981?“

„To datum nevím, ale vím, že tenkrát zabili toho kuchaře.“

„Vyjádřete se, pane Doležal…“

„Ve vinárně Bystrica jsem 19. února nebyl. Tuto osobu neznám.“

„To není pravda,“ namítla Hřebíková. „Vzpomeň si, byli tam s náma ještě Zháňal, Baláž a Evžen Lachmanů. S tím jsem vlastně do Bystrice přišla.“

„To je nesmysl!“

A tak dál. A tak dál... Jenomže pak začala Hřebíková líčit průběh vraždy:

„Viděla jsem, jak Zháňal shodil toho kuchaře chytil, Baláž mu podrazil nohu, oba ho shodili na zem a zkroutili mu ruce za záda. Jirka Doležal vzal odněkud tu železnou tyč a asi pětkrát praštil toho kuchaře do hlavy...“

V protokole stojí dál poznámka vyšetřovatele:

„Na to obviněný bez vyzvání slovně napadal obviněnou Hřebíkovou, a to výrazy ,Ty svině jedna, co to povídáš, já tě zabiju, já jsem na tom místě nebyl, nikdy jsi mě neviděla!‘ Po upozornění, aby obviněný Doležal dodržoval zásady, o kterých byl poučen před konfrontací, konfrontace pokračovala.“

A co říká Markovič s odstupem více jak dvaceti let?

„Protože Doležal nebyl k uklidnění, musela mu být nasazena pouta. Ještě předtím ovšem stihl sprostě vynadat svému obhájci, který se ho snažil utišit.“

Podle protokolu skončila konfrontace v 11.05 hod.

Doležal ji odmítl podepsat.

Jako sedmnáctiletý okradl Doležal homosexuála Pazderu, se kterým měl předtím styk. Dopouštěl se především násilné trestné činnosti, pro niž byl 12x soudně trestán, naposledy pro znásilnění, ublížení na zdraví a výtržnictví.

V roce 1977 při oslavě na internátu sester se snažil jednu ženu odvléci na pokoj a když ho odmítla, vulgárně nadával jí i ostatním přítomným, kladl rovněž odpor přivolanému příslušníkovi VB.

Téhož roku, konkrétně 18. srpna 1977, se snažil vecpat do taxíku, kterým odjížděla vdaná žena, s níž předtím tančil v kavárně. Když mu bránila ve vstupu do vozu, tloukl ji pěstí do hlavy, do obličeje a kopal ji. „Zkopu tě tak, že nevstaneš! Ty se mnou půjdeš, ať chceš nebo nechceš! A tvýmu manželovi rozbiju držku taky,“ řval na poškozenou.

Už při tehdejším vyšetření mluvil o sobě jako o homosexuálovi: „Já to dělám do konečníku a taky kouřím.“ O oblékání zas hovořil jako žena: „Někdy si vezmu sukni a představuji si, že mám pochvu.“ Při řeči se začal dvořit a šišlat, měl zvláštní akcent, připomínající ženské žvatlání.

V roce 1978 byl vyšetřován pro příživnictví, kdy si vynucoval peníze na prostitutkách pod hrozbou ztýrání nebo zabití. V nemocnici, kde pracoval jako sanitář, byl drzý, rozkazovačný, agresivní, sestry se ho bály, hlas pracoviště konstatoval, že s podobnou osobností se zdejší lidé ještě nesetkali - a to je co říct!

V září 1981 byl znalecky vyšetřován v souvislosti se znásilněním. Posudek uzavřen diagnózou: psychopatická osoba s rysy nezdrženlivosti a chronického alkoholismu.

Při pobytu v Psychiatrické léčebně v Bohnicích - od prosince 1982 do března 1983 - uváděl málo věrohodné halucinace v podobě hlasu mrtvé babičky, která ho navádí, aby zabil soudce Pužeje, a bratra, který mu to vymlouvá... Znalci konstatovali teatrální histriónské projevy, účelové poruchy chování a hysterickou psychopatii.

V květnu 1983 byl obvodním soudem pro Prahu 6 odsouzen k šesti rokům vězení nepodmíněně za znásilnění. K trestnému činu došlo 4. srpna 1981 v jednom bytě v ulici Pod Marjánkou, kde Doležal

donutil bitím a hrozbami dalšího násilí k souloži Annu Čeledovou. Do protokolu uvedl, že původně stál o jistého Dunovského. Když se ale Dunovský vyspal s Čeledovou, bral to od ní jako podraz, vlastně mu nasadila parohy.

Nedlouho potom, co skončila konfrontace mezi Doležalem a Hřebíkovou, usedl na uvolněnou židli Baláž. Protokol z litoměřické věznice nese v záhlaví datum 16. října 1984, čas zahájení v 11.15 hodin.

Doležal potvrdil, že Baláže zná, ale setrval na tom, že v inkriminovaný den ve vinárně Bystrica nebyl, stejně jako že se nezúčastnil žádného vloupání do restaurace U dvou koček. Potom, co Baláž popsal, jak Doležal udeřil železnou tyčí do hlavy kuchaře Tikovského, Doležal odpověděl:

„To je všechno pitomost. Jestliže jsem spal ve svém bytě, nemohl jsem být U dvou koček! To dá rozum!“

Ale Baláž pokračoval:

„Tikovský ležel v krvi na zemi. Doležal poslal mě i Zháňala pryč, čekali jsme před restaurací. Už byla stažená roleta, koukal jsem oknem dovnitř, ale přes matové sklo jsem nic neviděl... Tak jsem volal ‚Jirko, Jirko!’ Ale nikdo se neozval, pak jsem viděl, že Doležal vychází průchodem od zadního vchodu. Nesl novinový balíček asi 40x20 centimetrů.“

„Nic z toho není pravda,“ opakoval vytrvale Doležal. „Nevím, proč si to vymýšlíš!“

Baláž vycítil, že má nad Doležalem argumentačně navrch. Povzbudilo ho to a na závěrečné vyzvání vyšetřovatele - ‚Takže trváte na tom, že poškozeného Tikovského udeřil tyčí do hlavy obviněný Doležal?’ - sebevědomě opáčil:

„Trvám na tom. Klidně to můžu říct Doležalovi do očí, že kuchaře udeřil. Tu tyč a jednu ránu jsem viděl... Dodám ještě, že cestou na Václavák mi pak Doležal řekl: ,Pane Albín, vy vždycky někomu rozsekáte hubu a já abych to pak za vás vyřizoval!’„

Konfrontace skončila v pravé poledne.

Ani v téhle slovní přestřelce Doležal neobstál.

„V současné době se cítí ohrožen, je zvýšeně úzkostný, nejistý, nedůvěřivý a předrážděný. Snaží se prezentovat v lepším světle, zvrátit přípravné řízení ve svůj prospěch, pateticky svaluje vinu na ostatní, obviňuje vyšetřovatele, vžívá se do role člověka nespravedlivě stíhaného,“ konstatovali znalci.

Doležalovi napočítali IQ 109, měl tedy intelekt dobré průměrné úrovně, přibližující se hranici mírného nadprůměru. V závěru posudku znalci konstatovali, že obviněný v době spáchání trestného činu netrpěl duševní chorobou, ani takovou duševní poruchou, která by mohla významněji ovlivnit jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti.

„Doležal je polymorfně psychopatická osobnost, s anetickými, explozivně agresivními, hysterickými a schizoidními rysy a alkoholickými a sexuálně deviantními tendencemi. Tyto povahové vlastnosti se projevují antisociálním chováním, pro ně byl již 12x soudně trestán.

V osobě obžalovaného nejde o problémy pijáka, který se vlivem alkoholu dostává do nesnází, ale o problematiku psychopata, který vedle jiných projevů nezdrženlivosti také požívá alkohol a u kterého dochází ke konfliktům se společností bez vlivu alkoholu.“

Znalci konstatovali, že Doležal se dovede velmi obratně hájit a pohotově reagovat. Dále konstatovali sexuální deviantní tendence ve volbě sexuálního objektu i způsobu ukojení. Doležalova sexuální tendence je nevyhraněná, bisexuální, patrně s převažující homosexuální apetencí.

Vedle toho jsou u něj přítomny sexuálně agresivní a sadistické sklony, projevující se mj. v jeho krutém a ponižujícím zacházení s několika ženami. Jeho nesmyslné bití Čeledové, které nemělo funkci přemáhání jejího odporu, jenž mu ani nebyla schopná klást, má sadistický charakter. Sám Doležal přiznal pohlavní vzrušení při agresivním zacházení se ženou. Když uhodí partnerku, jeho pohlavní vzrušení se stupňuje, třebaže násilí není podmínkou ukojení.

„Uváděné hysterické rysy potvrzuje jeho neobyčejná lhavost, pohotovost až k fantastickým výmyslům ke zkreslování skutečnosti, např. bezdůvodně zbitou Čeledovou obviní, že si rány způsobila sama v opilosti a ještě ji nařkne, že mu ukradla peníze.

Má také sklon k dramatizování situací (role krutého gestapáka, neomezeného soudce, vyhlašujícího tresty nad „odsouzenci“), ale dokáže sám sebe vidět i v roli oběti policejní a justiční zvůle, zdárně dokáže předstírat i mírnou tvářnost.

Schizoidní povahové rysy lze spatřovat v jeho nečitelnosti, nedostatku emočních vztahů, nadřazených velikášských projevech a náznacích vztahovačnosti.“

Resocializace není možná, znalci nevidí žádné možnosti příznivého ovlivnění charakteru a chování léčebnými nebo výchovnými prostředky.

Četné pobyty v nápravně výchovných zařízeních, kde byl už od mládí, nepřinesly pozitivní působení, naopak zakrátko páchal další trestnou činnost stoupající závažnosti. Výrazné poruchy už od dětství, neobstál v žádných pracovních, rodinných nebo partnerských vztazích. Nemá žádné citové vztahy.

V souvislosti s projednávaným případem vraždy kuchaře Tikovského znalci konstatovali, že uvedená Doležalova sadistická úchylka mohla ovlivnit jednání obviněného v době spáchání TČ pouze v tom, že patrně vytvářela nebo spoluvytvářela motiv pro useknutí rukou umírajícího nebo již mrtvého muže.

Agresivní zlostné vzrušení v době spáchání vraždy ho mohlo vést k uvolnění sadistických tendencí a k jejich realizaci. Motivace trestného činu vycházela z jeho povahových tendencí, ze snahy dosáhnout bezpracný zisk a při vyrušení odstranit svědka. Současně využil možnosti předvést ostatním spolupachatelům svou ráznost a tvrdost.

S tím souvisí, že obviněný má silnou potřebu dominovat nad svým okolím, předvádět se v rolích silného, nadřazeného jedince a ovládat, stejně jako ponižovat či popřípadě fyzicky týrat své partnerky.

Teoretické citace ze znaleckého posudku můžeme doplnit zajímavým „praktickým“ postřehem. Takto vypovídal do protokolu sedmkrát trestaný svědek, který prošel řadou věznic a v nich se mimo jiné setkal i s Jiřím Doležalem:

„Poznali jsme se v Ostrově nad Ohří, někdy kolem roku 1980, byli jsme spolu v zaměstnání i na oddíle. Jirka byl člověk, který chtěl mít ve všem navrch. Nesnesl, aby se ve všem, na co se narazilo, nebyl jednička. To prostě nesnášel. V tu chvíli byl velice agresivní. Pro jakoukoli maličkost dokázal vybuchnout, přesněji řečeno fyzicky zaútočit. V tomto ohledu plně využíval svého fyzického fondu. Na druhou stranu se však dokázal naprosto chladnokrevně hlídat.

Vedle toho byl rozhodně inteligentní, na druhou stranu trpěl velikášstvím, například si nechal říkat Sire. Jak jsem ho poznal, tak na 99% je to výrazný sadista. Jsem naprosto přesvědčen, že co se týká vraždy kuchaře Tikovského, je pachatelem, nebo jedním z pachatelů…

Když jsme se v Ostrově bavili o soudech, prokuratuře, policii, konfidentech, zjistil jsem, že Jirka má k těmto institucím hluboko zafixovanou nenávist. Mluvil o nich jako o zmrdech. Tehdy mi říkal, že pokud by měl takového zmrda vyřešit, tak že by mu usekl obě ruce.

Doslova řekl: Já bych toho zmrda vyřešil tak, že bych mu usekal obě ruce, aby si to zapamatoval...’ Doležal se neustále hlídá a dává si velký pozor na to, co říká. On je to, čemu se říká držák. Prostě se sám vcítil do role nevinného a toho se bude držet. Sám se o tom přesvědčuje. Představa, že by se vám k tomu činu přiznal, je vyloženě naivní.“

Finále: Muž s Hodginovou nemocí

Vyšetřovatel Markovič ukončil vyšetřovací spis 24. června 1985. Podle jeho návrhu na konečné opatření spáchali Doležal, Baláž i Zháňal trestný čin vraždy. V tomto duchu vznikla také 19. listopadu 1985 obžaloba městského prokurátora.

Senát Městského soudu zahájil své přelíčení 13. ledna 1986. Předseda senátu JUDr. Martin Korbař učinil opatření, aby výslech jednotlivých obžalovaných byl proveden odděleně.

Obžalovaný Doležal uvedl, že mu bylo prakticky znemožněno, aby se mohl s obsahem vyšetřovacího spisu seznámit. Trvá na tom, že se seznámit chce, jak to ostatně uvedl už písemně. Za těchto okolností není logicky připraven na výslech: „To, že mě orgány činné v trestním řízení i přes mou nevinu obžalovaly, je právním šílenstvím!“ Jinak setrval v intencích své dosavadní výpovědi - v průběhu inkriminované noci spal doma, svědecké výpovědi proti němu jsou komplot a intrik.

„Pokud jsem se mohl seznámit s obžalobou a vyšetřovacím spisem, připomínají spíše iluzionistický trik. Obžaloba se opírá o změněnou a nelogickou výpověď Alice Horníčkové a vzájemně si odporující změněné výpovědi obviněných Baláže a Hřebíkové... Chtějí na mě svalit hlavní vinu, jsou si plně vědomi společného hrůzného činu.“

Pak ještě Doležal dodal:

„Znalecký posudek z psychiatrie byl vypracován na základě toho, že jsem vrah a že mám dostat provaz. Když mě přiváděli ke zkoumání, byl tam major Markovič. Cynicky se smál a hovořil s doktorem Študentem. Ten mu doslovně říkal: ,Nebojte se, my vám pomůžeme.‘“

Zdeněk Zháňal odvolal svoje předchozí doznání.

„Pokud jsem původně vypovídal jinak, bylo to tím, že mi na VB dali číst výpovědi Lachmana, Hřebíkové a Baláže a z toho jsem usoudil, že když říkají, že jsem s nima byl, tak jsem tam doopravdy byl... Ale není to pravda. Co jsem přesně dělal, si nevzpomínám,

byl jsem ten večer neustále opilý. Rozhodně jsem svou manželku nežádal, aby mi poskytla alibi.“

A co Albín Baláž?

„Obžaloba skoro ve všem odpovídá pravdě, včetně toho, že když jsme se dozvěděli o vraždě a useknutí rukou, tak jsme prosili Zháňalovou a Balogovou kvůli alibi.“

Hřebíková opět nezklamala:

„Viděla jsem, že Doležal a ostatní hrají karty o peníze s kuchařem... Ruce mu sekali Baláž a Zháňal... Nevím, proč dneska vypovídám jinak. Já ani nevím o tom, že bych vypovídala jinak než předtím.“

Přišly chvíle svědeckých vystoupení.

Šatnářka Habánová zopakovala, jak z ní Doležal tahal po vraždě rozumy: „On se teď hodně změnil, býval silnější, měl delší vlasy. Vím, že z té party byl nejvíc inteligentní.“

Také několik dalších svědků uvedlo, jak se Doležal ve vězení výrazně změnil po fyzické stránce. Dřív byl statný, přitažlivý, chodil pěkně oblékaný, měl jiný účes - teď v něm svědci viděli hotovou trosku.

Rozpadlo se proto i poznávací řízení se svědkem Batistou, který ráno 19. února 1981, podle časového snímku krátce po vraždě, údajně viděl vycházet z restaurace U dvou koček pohledného chlapa „s vizáží filmového herce“.

Před soudem se dále řešila otázka, jaký měl Doležal vztah k Libni a k říčce Rokytce, kde měl podle obžaloby odhodit minimálně jednu z useknutých rukou oběti. Doležal se - dle mínění obžaloby - ve zdejší topografii solidně vyznal, v minulosti sem často docházel za svou známou Rozálií Szásziovou.

„Ano, s paní Szásziovou jsem měl vztah, ale pouze kamarádský, neboť je to vdaná žena. Vím, že poblíž jejího bydliště teče Rokytka, ale nikdy jsem přímo u Rokytky nebyl.“

Kamarádský vztah? Nepochybně ano, nicméně si pro dokreslení Doležalovy povahy řekněme, že obžalovaný asi dvakrát nebo třikrát vyrazil u bytu Szásziové dveře z pantu, když zvonil a nikdo mu neotevíral - jeho žárlivost neunesla představu, že má Rozálie uvnitř nějakého chlapa.

Během konfrontace se svědkyní dostal obžalovaný Doležal od předsedy senátu JUDr. Korbaře výstrahu pro nevhodné chování, když několikrát přerušil soudcovo vystoupení. Hned vzápětí nařkl Doležal předsedu, ale taky celý senát z předpojatosti vůči němu: „Obžalovaný Lachman si chodí po svobodě, nebyla na něj uvalena vazba jako na mě. To samé se týká obžalované Hřebíkové... Oba si chodí po svobodě a ovlivňují svědky... Považuji senát za předpojatý i proto, že nevyhověl mým námitkám na došetření celé věci.“

Další výstrahy pro nevhodné chování se Doležal dočkal poté, co výkřiky přerušoval vystoupení svědkyně Horníčkové.

28. ledna 1986 udělil předseda senátu slovo k závěrečným návrhům. Když městský prokurátor kvalifikoval podrobně trestný čin vraždy, kterého se Doležal měl dopustit na poškozeném Tikovském, přerušil obžalovaný jeho vystoupení výkřikem: „Ty jsi vrah!“

Dostalo se mu napomenutí včetně pohrůžky vykázání ze soudní síně. Prokurátor pokračoval v závěrečné řeči a poukázal na mimořádnou závažnost činu - tedy kombinaci brutálního odstranění svědka, stejně jako projev sadismu a snahu předvést se a dominovat před ostatními - dále zavrženíhodnou pohnutku a zvlášť zavrženíhodný způsob provedení činu. Touto právní terminologií si de fakto prokurátor „dláždil uličku“ k závěrečnému návrhu výjimečného trestu pro Doležala - a to trestu smrti.

Nebyl by to Doležal, aby nezareagoval po svém:

„Ty jsi vrah! Sám jsi vrah!“

Následovala porada senátu a obžalovaný Doležal byl vykázán z jednací síně.

Dovnitř se vrátil teprve na svou závěrečnou řeč, kterou zahájil ve velkém stylu, do slova a do písmene dramaticky:

„Souhlasím s tím, aby pachatel tohoto trestného činu byl potrestán. Nemohu však souhlasit s tím, abych byl já - nevinný člověk - zavražděn.

Navrhoval jsem řadu důkazů, řadu svědků, kteří by vnesli do věci světlo, přičemž poukazuji na učiněné návrhy, které mně byly zamítnuty. Poukazuji na to, že obžalovaní se spolu domlouvali a domlouvali se i se svědkyní Horníčkovou, čímž se měly zabývat již orgány vyšetřování, zvláště když obžalovaní měnili výpovědi. Tím, že mně byly moje návrhy zamítnuty, se veřejnost může přesvědčit o mé nevině.

Ptám se tedy: Čeho se bojí orgány v trestním řízení? Obžaloba je sestavena pomocí lží a fantasmagorií... I kdybych byl pachatel, je nelogické, abych nezahodil oblečení a naopak v těchto věcech šel na městskou správu Veřejné bezpečnosti, kde jsem byl na prohlídce, kde došlo k pachové zkoušce a dalším úkonům. Kdybych měl na sobě stopy krve, musely by se tím pádem najít... Dále je nepravděpodobné, že bych se po činu se spolupachateli nedomlouval...

Na závěr chci říci, že vyhlašuju protestní hladovku proti celé situaci, ve které jsem se octl. Prohlašuji, že pokud je v síni paní Tikovská nebo někdo z rodiny oběti, že jsem jejího manžela nezavraždil z jednoho prostého důvodu: V době vraždy jsem na místě vůbec nebyl!“

Poslední lednový den roku 1986 vynesl senát Městského soudu tento verdikt:

Obžalovaný Doležal spáchal trestný čin vraždy podle § 219 a odsuzuje se k trestu smrti.

Obžalovaný Baláž se dopustil trestného činu podle § 132 - rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví - a odsuzuje se na 8 a půl roku odnětí svobody nepodmíněně. Navlas stejný byl paragraf a trest pro Zháňala.

Hřebíková si za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví měla odsedět 10 měsíců nepodmíněně, Lachman se dočkal pěti měsíců nepodmíněně.

Celkově má rozsudek Městského soudu 129 stran obsahu.

Další - pomalý a složitý - vývoj kauzy Doležal a spol. se odehrál už bez profesionálního přispění vyšetřovatele Markoviče. Nicméně splňme zpravodajskou povinnost:

V květnu 1986 zrušil Nejvyšší soud České socialistické republiky celý rozsudek a případ vrátil Městské prokuratuře v Praze. Ta vypracovala další obžalobu v červenci 1987, i nadále zůstali Doležal, Baláž a Zháňal obžalováni z vraždy.

V červenci 1988 zemřel Evžen Lachman, jako příčinu smrti uvedli lékaři karcinogenní onemocnění plic. Mnohem důležitější byla ovšem z hlediska dalšího vývoje soudní kauzy smrt hlavního obžalovaného Jiřího Doležala.

Jak k tomu došlo?

Přes všechny soudní zvraty a průtahy pobýval stále Doležel za mřížemi, neboť 11. srpna 1987 rozhodl senát Městského soudu v Praze, že jakmile skončí Doležalův výkon trestu za znásilnění, bude na něho vzápětí uvalena vyšetřovací vazba kvůli vraždě kuchaře Tikovského.

„Z trestního spisu vím,“ konstatuje vyšetřovatel Markovič, „že v únoru 1988 se u Doležala objevily zdravotní obtíže, charakterizované zejména zvýšenými teplotami, ale také mohutným zduřením uzlin na krku, v podpaží a tříslech. Kvůli nemoci bylo přerušeno i další Doležalovo znalecké zkoumání duševního stavu pro účely soudu, které probíhalo v uzavřeném pavilónu číslo 17 v pražských Bohnicích.“

Histologickým vyšetřením bylo zjištěno, že se u Doležala projevila tzv. Hodginova nemoc, tedy rakovinová choroba uzlin, která ve svých důsledcích postihuje zejména leukocyty a způsobuje jejich výrazný úbytek. V lékařské zprávě najdeme, že počet leukocytů v těle zdravého člověka se pohybuje v rozsahu 5000 až 10 000, Doležal jich měl 1100, koncem listopadu 1988 pouhých šest stovek.“

Nemocnému naordinovali vězeňští lékaři konzervativní léčbu, která spočívala „lege artis“ v šesti kúrách, založených na antibiotikové bázi. První tři léčebné kůry od února do června 1988 u Doležala zabraly symptomy nemoci v podstatě vymizely. Čtvrtou kůru, plánovanou od 29. června do 5. července 1988, ale Doležal odmítl a ve svém přesvědčení setrval i přes upozornění lékařů, že ohrožuje svůj život.

„Doležal požádal o léčení mimo vězeňskou nemocnici. To mu nebylo umožněno. Ovšem když lékaři na Doležalovi chtěli, aby jim podepsal revers, že se zříká další léčby, obvinil je - zcela ve svém dosavadním stylu - z intrik a spolupráce s Veřejnou bezpečností,“ glosuje Markovič. „V září 1988 se Doležalův stav výrazně zhoršil, už souhlasil s dalšími kúrami, ale jejich nasazení přišlo pozdě. Krizový vývoj se nepodařilo zastavit - 3. prosince 1988 Doležal zemřel.“

Pitva určila jako příčinu Doležalovy smrti generalizovaný maligní lymfogranulon z Hodginovy nemoci s rozsáhlými metastázami do orgánů, dále anemií, item nádorovou infekcí sleziny.

„O mrtvých jen dobře? Myslím, že právě u Doležala tohle pořekadlo dokazuje svou nesmyslnost,“ soudí Markovič. „Spíš si kladu ironickou otázku, jestli Doležal ve svých posledních chvílích neobvinil taky tu zubatou tetičku s kosou, že proti němu zinscenovala komplot a intrik...

Ale pozor!“ zdůrazňuje Markovič. „Tohle říkám jako člověk, který z vlastní zkušenosti ví, co to je, léčit si smrtelnou nemoc!“

Každopádně: Jiří Doležal unikl jednou provždy pozemské spravedlnosti. Trestní spis byl od této chvíle přejmenován na Baláž a spol. Přesně řečeno, z hlediska výkonu trestu zajímal verdikt už jen dva obžalované: Baláže a Zháňala.

Rozsudek Městského soudu z 5. července 1989 znamenal pro oba 8,5 roku nepodmíněně, opět pro rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Vinen smrtí kuchaře Tikovského zůstal v očích justice pouze Doležal.

Přišel listopad 1989. Politický převrat znamenal konec pofidérního socialistického majetku, logicky tak vymizel z trestního zákoníku paragraf 132 trestního zákoníku o jeho rozkrádání.

Nejvyšší soud ČSR k datu 3. ledna 1990 zrušil rozsudek, vrátil celou věc Městskému soudu v Praze a nádavkem propustil Baláže a Zháňala z vazby. Finále kauzy se odehrálo 5. dubna 1990, kdy se Baláž i Zháňal dočkali zproštění obžaloby a jejich trestní stíhání bylo zastaveno.

„Neberu to jako naši prohru. Živý a zdravý Doležal by se třetímu soudnímu řízení za vraždu nevyhnul,“ shrnuje případ Jiří Markovič. „Jeho nový obhájce doktor Otakar Motejl - dnes první český ombudsman - by určitě byl těžký soupeř, ale důkazy proti Doležalovi taky měly svou váhu.

Pokud je mi někoho a něčeho líto, byli to pozůstalí po oběti. Protrpěli si bezmála devítileté čekání na spravedlnost... Ale ta si svůj šátek přes oči tentokrát zavázala hodně pevně.“

VII. Holky pod kytky

Za okny byla noc.

Tma v trhavém pohybu kol.

Seděl sám v slabě osvíceném kupé, tiše rozjařený z vlaku, který nabíral rychlost.

Byl to svět sám pro sebe a to se mu líbilo.

Kam jel? Do Děčína? Navštívit kamaráda?

Sám věděl nejlíp, že je to pouhá iluze.

Zvedl se a procházel chodbičkou.

Zanedlouho ji spatřil. Svou příští oběť.

Na ten zářijový večer roku 1992 těžko někdy zapomenu.

Jiří Markovič tenkrát ještě šéfoval I. odboru pražské vyšetřovačky. Udělat s ním důkladný rozhovor v jeho kanceláři bylo prakticky nemožné. Stále vyzváněl telefon („Teď tu někoho mám, přijď až za chvíli!“), každých pět minut někdo vstoupil („Já ti za chvíli zavolám!“). A tak jsme si domluvili schůzku v jedné pankrácké restauraci.

Seděl jsem proti unavenému člověku, který měl šanci spát jen hodinu, ubohých šedesát minut, než ho vzbudili k případu. Teď bylo pozdní odpoledne... Řekl mi, že mám kliku, že je utahaný, a tak bude asi hovornější.

Před námi postávaly šálky s černou kávou, půllitry s pivem, sklenice koly a panáky rumu. Nad zmíněnými nápoji se vznášela oblaka cigaretového kouře. Správné prostředí na policajtské táčky

Byl to přízračný večer

S plukovníkem Markovičem jsme si povídali o jeho největším případu, o sériovém vrahovi, který vraždil na území celého Československa. Popsal jsem tenkrát poznámkami celý stoh papírů. Vypili jsme toho tolik, že jsme podle všech přírodních zákonů měli být na šrot.

Nestalo se, odcházeli jsme po zavíračce v poklidu na poslední metro, nicméně...

Provázela nás zjitřelá nálada. Markovičovy osobní, někdy až příliš osobní vzpomínky na případ se zadíraly na samou dřeň psychiky. Té mojí určitě, ale myslím, že i jeho.

„Měl jste dnes štěstí,“ zabručel Markovič. „Opravdu jsem byl hodně unavený a nevyspalý.“

Zničehonic jsem měl pocit, že těsně za námi klopýtá ještě někdo třetí. Byl vysoký, hubený, s přihlouplým úsměvem. Kolem krku měl hlubokou a zarudlou strangulační rýhu. Rozséval zlo a podle toho taky skončil...

Asi jsem toho rumu přece jen vypil příliš.

Část první: Dlouhá noc

Je 11. února 1982, třetí hodina odpolední.

Nuselská třída v Praze kypí, jako vždy touhle dobou, náporem koupěchtivých. Obecná nálada pod psa, však to každý zná, Vánoce pryč, do jara daleko... Lezavá zima ovšem pranic nevadí štamgastům restaurace Vladimírka, kolem stolů se samými ctihodnými nápoji zbývá jen málo prázdných židlí.

Naproti přes ulici, v domě čp. 23, má krámek sklenářství PSO. Z krámku vychází vysoký, pohublý mladík, klátivé chůze a dlouhých, jakoby bezmocně svěšených rukou. Tváří se vyrovnaně a snad v tu chvíli vyrovnaný skutečně je.

Nevzrušivý pocit rutinovaného zákroku je vlastní i nenápadným civilistům, kteří mladíka doprovázejí. V případě vraždy 51leté Anny Šťastné se počet svědeckých výpovědí rozrostl až na číslo 144, prověřováno bylo kolem 3500 osob. Těžko předpokládat, že tenhle nemluva s protáhlou lebkou, ustupující bradou a nesmělým knírkem by měl být kýžené terno!

Omyl, velký omyl. Skutečnost je taková, že právě v tuhle chvíli se píše jeden z významných okamžiků historie československé kriminalistiky.

Pětinásobný vrah Ladislav Hojer prožívá své poslední okamžiky na svobodě.

- Váš první dojem se setkání s Hojerem?

Markovič: „Máte-li na mysli, jestli mi něco důležitého nebo osudového brnklo hlavou, musím vás zklamat. Nikdo v tu chvíli nemohl tušit, do jakých rozměrů případ naroste. Hojer byl prostě jen jeden z řady podezřelých. Lépe řečeno - to, že se po zadržení doznal k vraždě Anny Šťastné, z něj činilo mimořádně zajímavého podezřelého. Nic víc, nic míň.

Jiná věc je, že jsem si - spíš podvědomě a pomalu, než okamžitě - uvědomil, jak Hojer obličejem, postavou i pohyby odpovídá staré Lombrosově typové klasifikaci zločinců. Navíc Hojer tváří, ale i stavbou těla překvapivě připomínal vraha Vorla, třebaže Láďa Tondu převyšoval o hezkých pár centimetrů a byl taky fyzicky mnohem silnější... Ale to všechno jsem si uvědomil teprve později, když se vyšetřování rozjelo naplno.

A ještě něco: Navzdory dlouhým pomlkám při prvním Hojerově výslechu byl jeho projev nesmírně věrohodný. Cítil jsem, že Hojer nebude schopný lhát. Přesně řečeno, že si nebude umět vymyslet nějakou přijatelnou lež, kterou by při výslechu dokázal udržet. Což byla naše výhoda.“

Usměvavá hlasatelka na obrazovce popřála televizním divákům příjemné sledování dalšího dílu seriálu BORGIOVÉ.

Někteří z obyvatel motolské čtvrti měli dojem z úvodní hudební znělky narušený zoufalým ženským výkřikem. Těch pár svědomitějších se podívalo z okna, směrem odkud táhlé vyjeknutí zaznělo.

Je noc a tma, píše se 3. října 1981, krátce po 22. hodině. Je noc a tma a kolem můstku přes motolský potok je zdánlivý klid. I ti nejsvědomitější se zase vrátili k obrazovkám. Třeba si jen někdo dělal legraci.

O osmnáct hodin později objevil náhodný chodec v křoví u můstku tělo zavražděné ženy. Za dalších šedesát minut už na místě pracovaly výjezdové skupiny z obvodu i z městské správy. Mrtvá žena byla bez šatů, ležela na zádech s roztaženýma nohama, tedy v pozici nasvědčující sexuálnímu násilí. Hlavu i krk měla přikryté krajkovou košilí a béžovým kabátkem.

Bez jejich odstranění nebylo možné vidět škrtidlo z punčochových kalhot a spodních kalhotek oběti, s uzlem na zátylku. S tím v podstatě korespondovaly závěry pozdější soudní pitvy, která určila jako příčinu smrti udušení z uškrcení zmáčknutím krku a zakrytím úst a nosu.

Okolí místa činu bylo neprodyšně uzavřeno, dovnitř se dostal jen mladý muž, který už řadu hodin postrádal svou matku. Kruh se rozevřel - a při pohledu na neživé tělo dostal mužův obličej výraz typický pro ty, které zdrtila tragédie, ještě před malou chvílí tak neuvěřitelná.

Po zjištění totožnosti sestavili kriminalisté časový snímek posledních hodin života paní Anny. Byla kulturně založená, v sobotu 3. října navštívila dopolední koncert vážné hudby a od 19.30 hod. další v Domě umělců. Koncert skončil těsně před půl desátou večer.

Annu Šťastnou bezpochyby potěšilo, když tramvaj do Motola přijela k Rudolfinu tak brzy... Už o půl hodiny později se toto štěstí ukázalo jako velice pochybené. V nepřehledném, spíš venkovském než městském terénu, v křovinách kolem můstku přes potok, se setkala se svým vrahem.

Jedna věc se jevila nadmíru pozoruhodně: Šaty nebyly z ženina těla servány ale rozříznuty. Řez v látce vypadal naprosto čistě a hladce, na zádech oběti nenašel ohledávající lékař nejmenší poranění.

Co to bylo, proboha, za nůž, že s ním pachatel dokázal pracovat v časové tísni a na těle zmítající se oběti tak dokonalým způsobem?

- Když se řekne kauza Hojer, co se vám vybaví nejdřív? Nejspíš nůž, ten dokonale nabroušený Hojerův nůž, že?

Markovič: „Vybaví se mi člověk. Člověk Láďa Hojer. Naprosto zřetelně a naprosto bez emocí. Jestli ho vidím vcelku nebo v detailu? V detailu, ano. Je to tvář ve chvílích, které bezprostředně nesouvisely s vyšetřováním. Třeba během převozů na rekonstrukce.

Láďa Hojer se rád předváděl, o tom si ještě něco povíme. A tahle jeho grimasa, trochu rozdychtěná, trochu šibalská, se mi vybaví jako úplně první. A pak taky Hojerův verbální projev.“

- Vycházíme-li z četby vyšetřovacího spisu, byl tento projev skoupý, primitivní, se spoustou vulgarit...

„To není zcela přesné. Pokud se Hojer necítil ve stresové situaci, byl až překvapivě upovídaný. Jenomže ve stresu byl prakticky pořád. Ne snad, že bychom ho do něj při výslechu tlačili. On se do stresu dostával sám. Když musel vysvětlovat některé detaily, ledacos mu došlo, styděl se.“

- Takže stud. A co lítost?

„Žádná lítost.“

Prověřování známých firem vypadalo v řadě případů nadějně. Posléze však byli všichni podezřelí jako možní pachatelé vraždy vyloučeni. Koncem ledna 1982 uvízl v sítu prověrek jistý Jaroslav Donát, pacient psychiatrické léčebny.

Výslech tomu odpovídal: „Do Bohnic se vrátit nechci! To radši půjdu do basy. Za vraždu té ženské, co jsem ji uškrtil jejími vlastními punčocháči, mě musíte zavřít!“

Bleskové prověření přinese negativní výsledek. 3. října 1981 seděl Jarouš bezpečně za mřížemi. Jenomže informace o použitém škrtidle tiskem neproběhla, místo činu bylo před čumily spolehlivě zajištěno, navíc hlava a krk oběti zůstaly po činu zakryty přehozenými svršky.

Nikoliv nepodstatný detail může znát nejspíš jediný člověk - vrah.

A není-li to Donát...

Následuje další kolo výslechu. Pracné a složité Donátovo vysvětlení lze shrnout asi takto:

„Před časem jsem se procházel s jedním kamarádem kolem staré samoobsluhy v Motole. Ukázal mi, že se tu stala vražda ženy, které bylo 51 let, a že byla uškrcena vlastními punčocháči... Ten kamarád se jmenuje Ladislav Hojer, bydlí nedaleko můstku, co se to stalo, a pracuje jako sklenář.“

- Z pozdějšího operativního šetření vyplyne, že to nebyl jenom Donát, před kým se Hojer zmiňoval o motolské vraždě.

Markovič: „Je to tak. Asi dvěma nebo třem známým Hojer ukázal místo činu - ,Zabili tu ženskou. Kdo? No přece já!’ Asi mu dělalo dobře o tom mluvit, dalšímu kamarádovi zas varovně radil - ,Až pojedeš do Motolu, vezmi si nůž. Vraždí se tam.“‘

- Ano. Už v tom je logický rozpor. Ale Hojer dokonce po násilné smrti paní Šťastné přespal několikrát u známých a netajil se tím, že se bojí neznámého vraha... To už je docela schizofrenní. Čím si to vysvětlujete?

„To by nejspíš nedokázal vysvětlit ani Hojer sám! Ale věřím, že nic nepředstíral, že to takhle opravdu prožíval. Musíme si uvědomit, že předchozí vraždy se odehrály daleko od Hojerova bydliště a že se na tato místa činů se vrátil až po svém obvinění, v rámci přípravného řízení. Ale místo smrti paní Šťastné se odehrálo v prostoru, kudy denně chodil. To musel být obrovský nápor na jeho psychiku! Krátce po vraždě Anny Šťastné se Hojer v hospodě Pod Homolkou opil tak, že ho museli vynášet, opíjel se i pak - což předtím nedělal.“

- Hojerovo bydliště v Kudrnově ulici bylo jen 300 metrů od místa tragédie. Prakticky na dohled se tu klikatí i Hennerova ulice, kde bydlela oběť. Znal se Hojer s paní Šťastnou?

„Ne. Mohli se samozřejmě míjet jako sousedi na ulici, to ale bylo všechno. Každý byl ze zcela odlišných společenských kruhů. Hojer se dozvěděl jméno a věk své oběti až později, z jakéhosi improvizovaného pomníčku na místě vraždy.“

- Stejně mi ale něco nehraje. Bydliště měl nedaleko, pár kroků od můstku je i hospoda Pod Homolkou, kam tak rád chodil... Proč jste na Hojera nepřišli sami?

„Ta hospoda zas tak velkou roli nehrála, v sobotu, kdy k vraždě došlo, měli totiž zavírací den. Každopádně Hojer v evidenci prověřovaných osob v souvislosti s vraždou Anny Šťastné byl a jeho alibi nás zajímalo. Naši lidé se ovšem spokojili s tvrzením, že v inkriminovanou dobu byl doma a spal. Chtělo to možná ze strany těch policistů urputnější přístup. Na jejich omluvu lze říci, že Hojer předtím nebyl nikdy vyšetřován, natož trestán a neměli jsme ho v žádné evidenci.“

- Výslech Hojera proběhl pod vaším vedením, trval celou noc...

„Plných osm hodin. V deset večer jsme začali, v šest ráno skončili. Hojer vypovídal nesmírně pomalu, často i s několikaminutovými pomlkami, prostřídanými tikavým mrkáním víčky, škubáním a třesem hlavy... Netlačili jsme na něho, aby se přiznal, ani jsme nechtěli těžit z jeho únavy. On každopádně vypovídat chtěl a z naší strany zase nemělo cenu něco uspěchat. Když se odmlčel, nechal jsem nám uvařit kávu a zase jsme pokračovali.“

Tahle únorová noc trvala skutečně dlouho.

Jenom pomalu, pomaličku se papír v psacím stroji plnil slovy a větami.

„Bydlím v jednom bytě s bratrem, ten ale momentálně slouží jako voják základní služby. Žiju sám, nemám přítelkyni. Nikdy v životě jsem neměl vážnou známost, nikdy jsem neměl pohlavní styk se ženou dobrovolně z její strany…“

Tak zní úřední protokol, do něhož jsou kusé Hojerovy věty s primitivní stavbou a s řadou zatím spíš nechtěných vulgarit vtěleny. „U můstku jsem postával už od května. Procházející ženy jsem sledoval, nic jsem si ale nedovoloval. Chtěl jsem s některou navázat známost, ale nevěděl jsem, jak.“

U můstku byl i večer 3. 10. 1981. Z křoví pozoroval ženy dobrou hodinu, ale všechny měly společnost. Rozhodl se, že tu, která půjde sama, přemluví k pohlavnímu styku. Jak? To nevěděl. Doufal, že se to nějak vyvine samo. Osamocenou ženu, která šla přes potok krátce po 22. hodině, považoval dík pěkné figuře za třicetiletou. Dal se s ní do hovoru, ptal se jí, zdali nemá čas, že je sám doma. Včetně pozdravu trval hovor čtyři věty. Pak zaútočil. Znásilnění dokonal vraždou, aby ho oběť nemohla prozradit.

Pro dokreslení atmosféry výslechu ještě odcitujme pár Hojerových slov:

„Pak jsem jí uvázal přes tlamu punčochu. Jak se chovala? No, určitě se nesmála.“

- Vyšetřování vraždy Anny Šťastné spělo tedy ke zdárnému konci. Určitě jste se ale nespoléhali na pouhé Hojerovo doznání?

Markovič: „Samozřejmě. Měli jsme znalecký posudek, že mikroskopické částečky textilií, zajištěné na oděvu oběti, souhlasí druhově s vlákny kalhot a bundy, kterou měl Hojer v den vraždy na sobě. A naopak na pachatelových texaskách a červené bundě se našly částečky z černostříbrné vesty a sukně Anny Šťastné. Dále bylo biologickým zkoumáním zjištěno, že Hojer má krevní skupinu AM, tedy stejnou, jaká byla zjištěna ze spermatu v těle oběti a ze slin na jejím oděvu.“

- A co nůž?

 „Mezi svými věcmi označil Hojer nůž, který použil k rozřezání oděvu zavražděné ženy. Byl to takzvaný štěpařský neboli vysekávací nůž se zahnutou, bezvadně nabroušenou čepelí. Znalci z oboru mechanoskopie vyjádřili souhlas, že právě tímto zahradnickým nožem bylo možno rozříznout šaty oběti už popsaným způsobem.

Jako většina sadistů měl i Hojer k nožům zvláštní vztah. Rád se chlubil: ,Já umím brousit nože! Za půl roku přebrousím čepel, že je užší než původně!’ Naučil mě taky, jak se pozná, že je nůž dobře nabroušený - ostří se prý musí k přiloženému prstu doslova nalepit.“

- Řekněme to ještě jednou: vyšetřování vraždy paní Šťastné spělo ke zdárnému konci. Jenomže...

„Správně. Jenomže... To jsme si říkali i my. Z Hojerovy výpovědi i z dalších okolností bylo zřejmé, že motolská vražda byla spáchána neobyčejně chladnokrevně a téměř dokonale. Zkušenosti mi napovídaly, že není pravděpodobné, aby pachatel dokázal něco takového hned napoprvé. Že závažných trestných deliktů musí mít Hojer za sebou víc...

Proto jsme se po prvním výslechu rozešli s tím, že se Hojer zamyslí, zda skutečně uvedl vše, čeho se dopustil. Řekl jsem, ať to napíše na papír.“

- Kolik času dostal Hojer na rozmyšlenou?

„Týden. Řádově asi týden.“

- Kde vlastně výslechy probíhaly?

„Všechny na stejném místě. Na tehdejší městské správě Veřejné bezpečnosti v Konviktské ulici. Leží v centru Prahy a s mnohem známější Bartolomějskou ulicí rovnoběžně sousedí.“

- Takže: když jste se s Hojerem setkali znovu...

„Měl na papírku sepsaný seznam čtrnácti případů s přibližně určeným datem a místem, kde k činu došlo. Převážně se jednalo o exhibicionismus, tedy o obnažování pohlavního údu před ženami na veřejnosti. Zapsáno bylo i několik pokusů o znásilnění. Jeden řádek se ale z těchto relativních prkotin vymykal.

K údajům prosinec 1980 / Brno / znásilnění přimaloval Hojer jednoduchý křížek. Taky vysvětlení této malůvky bylo z jeho strany prosté: ‚Ta holka mi tenkrát zůstala pod rukama.‘“

- Zajímavý eufemismus pro vraždu, jen co je pravda.

„Každopádně jsem z Hojerovy strany vycítil, že se mu do podrobností moc nechce. Že se mu některé detaily nebudou vysvětlovat snadno... Pouze upřesnil, že místem činu měl být nějaký park.

Následoval můj telefonický dotaz do Brna, ale odpověď byla negativní. V Brně nebyla vražda podobného charakteru ve zmíněné době evidována, došlo jen k neobjasněné loupežné vraždě starší ženy v jejím bytě. Mezitím si ale Hojer uvědomil, že se spletl zhruba o měsíc. Že do Brna zajel teprve po svém propuštění ze základní vojenské služby dne 28. prosince 1980, tedy až v lednu 1981.

Tentokrát byla reakce brněnských kolegů kladná. 31. ledna 1981 byla v parčíku poblíž Jílové ulice nalezena zavražděna dvacetiletá Ivana Mátlová. Pachatel vraždy, spáchané mimořádně brutálním způsobem, nebyl dosud znám... Takže jsem začal za přítomnosti obhájce s neprodleným Hojerovým výslechem k této vraždě.“

- Nebyl to risk, neseznámit se nejdřív se spisem a dokumentací?

„To bylo přesně opačně! Já se bál číst spis předem, přímo jsem to odmítal. Nechtěl jsem, aby mě něco třeba jen podvědomě ovlivnilo. Abych Hojerovi, byť neúmyslně, nedával otázky podmíněné studiem spisu. Abych ho někam netlačil... Hojer byl k brněnskému případu vyslýchán dokonce několikrát. Teprve pak jsem se začal se spisem seznamovat.

Podobně jsem postupoval i u dalších Hojerových vražd, o kterých bude ještě řeč. V zájmu přesnosti: O vraždě Ivany Mátlové a Ivony Špringlové jsem něco málo věděl. Byly to případy obecně známé, jež proběhly i sdělovacími prostředky. Zejména k případu Špringlová byly natočeny a v exponovaných časech odvysílány pátrací relace v televizi. O vraždě Evy Rohlenové či o nálezu těla na ružínské přehradě jsem neměl znalost ani z doslechu.“

Část druhá: Dlouhá nenávist

V noci z pátku 30. na sobotu 31. ledna 1981 se v jihomoravské metropoli konají hned tři plesy. Střed města je doslova zaplaven róbami a motýlky. V restauraci Hvězda pořádá svůj ples brněnská zoologická zahrada.

Mezi tancechtivými je i nadmíru půvabná Ivana, dcera populárního umělce, tedy dívka z místní smetánky. Ivana přišla na ples s kamarádkou Annou. O tanečníky ani o dvornou společnost nouzi nemají, několikrát se jim dostane i nabídky k pokračování společné zábavy po skončení plesu.

V tu chvíli už bloumá po brněnských ulicích muž, který je ve svých myšlenkách spíš podobný přízraku než člověku. Je zatím jen bezvýznamným zrnkem dění, ale tma, vzdáleně doléhající hudba a klapot ženských podpatků dá brzo vzklíčit svědivým myšlenkám, kterých se nelze zbavit. Pokud by o to vytáhlý mladík s výrazným nosem vůbec stál.

Krátce před třetí hodinou ráno opouštějí dívky restauraci Hvězda samy. Jedou tramvají na zastávku, kde se nejen jejich cesty, ale především osudy dělí. Ještě před rozchodem si domluví program na sobotní odpoledne a večer, jako nejvhodnější se jeví diskotéka. Spokojený, tak trochu spiklenecký smích nad tím, jak se ples vydařil. Život umí být krásný!

Krátké zamávání, tramvaj odjíždí. Od té chvíle už Ivanu nikdo živou neviděl.

S výjimkou vraha.

Mrtvé, obnažené a mimořádným způsobem zohavené ženské tělo našel ležet na sněhu v parčíku poblíž Jílové ulice náhodný ranní chodec. Doklady mrtvé jsou v nedaleko ležící kabelce, nechybí peněženka, ani šperky, hodinky na ruce oběti ukazují adekvátní čas. Příčinou smrti je s největší pravděpodobností uškrcení, možné je i rdoušení. Ohledávající lékař dále napočítá takřka 40 bodných ran povrchního charakteru po celém těle.

A co je mimořádně šokující - pachatel odřízl mrtvé ženě prsy a genitál!

Takovou vraždu lze přirovnat k těžkému kameni, vrženému proti stojaté vodě rybníka. Ozve se silné žbluňknutí, voda kámen bezpečně pozře, ale od místa dopadu se po hladině rychle rozletí kruhy, další a další...

Zvěst o nenormální vraždě útočí na psychiku lidí zdravých, natož těch, kteří to nemají v hlavě zcela v pořádku.

K první zajímavé peripetii došlo asi měsíc po vraždě, kdy se na brněnské vysokoškolské koleji podřezal 21letý student. V arabsky psaném dopise rodičům na rozloučenou se přiznal k vraždě Ivany Mátlové: „Zabil jsem tuto dívku z důvodu, který je ukryt v mé osobnosti, a já ho neznám. Avšak domnívám se, že jsem poníženým vrahem...“

Lékařům se nakonec podařilo studenta zachránit. Kriminalistům mladík řekl, že nikoho nezabil a také vysvětlil, proč se pokusil o sebevraždu. Jordánská komunistická strana ho totiž vybrala ke studiu, on prospěchově selhal hned v prvním ročníku a styděl se vrátit domů. Předpokládal, že když uvede jako důvod svého činu dívčino násilné usmrcení, rodiče a společnost ho jako vraha zavrhnou - a jeho studijním fiaskem se v podstatě už nikdo nebude zabývat.

Jak ze spisu, především jeho operativní části vyplývá, naskytli se i další zajímaví podezřelí.

K vraždě Ivany Mátlové se zpětně doznal 23letý muž z Prostějovska, umístěný od dubna 1981 ve vyšetřovací vazbě pro vraždu své babičky, kterou ubodal dvaceti ranami nožem. Před činem si na hlavu navlékl červenou teplákovou bundu jako kápi, prý aby ho příbuzná nepoznala, po vraždě vzal jiný kuchyňský nůž, který vložil oběti do bodného kanálu na břiše.

Doznáním k dalšímu zločinu, tentokrát mladé ženy, si chtěl nejspíš zpestřit vazební nudu, ale měl smůlu. Jeho výpověď byla příliš obecná, řadu detailů neznal, vymýšlel si a ještě špatně... Nakonec svoje přiznání odvolal, chvílemi si musel připadat až trapně.

Podezřelým se stal i jistý pacient psychiatrické léčebny. Během krátkodobého útěku měl se svou manželkou v parku nedaleko nemocnice spontánní sexuální styk. Po jeho úspěšném završení uchopil partnerku za přirození a roztouženě řekl: „Nejradši bych ti ji vyříznul a nasadil si ji na šulína. To by se mně hrozně líbilo!“ Dotyčný pán to nepochybně myslel upřímně, nicméně rutinní kriminalistická prověrka ho jako možného vraha Ivany Mátlové brzy vyloučila.

S ohledem na neobvyklý způsob deviantního jednání pachatele navázali vyšetřovatelé úzkou spolupráci s odborníky z oboru psychiatrie a Sexuologie. Ti sestavili sedmistránkový vrahův profil, jinými slovy pravděpodobnou charakteristiku neznámého pachatele z hlediska zmíněných lékařských odvětví. Posudky expertů, přes nespornou zajímavost, jsou příliš obšírné, abychom je mohli citovat kompletně.

Každopádně znalci hodnotili pachatele jako sexuálního devianta, sadistu nejnebezpečnějšího nekrosadistického typu, který dosahuje nejúplnějšího sexuálního uspokojení vraždou oběti. Je vyloučeno, aby taková těžká pohlavní deviace nebyla spojena s psychopatií, aby se pachatel neodlišoval od běžného průměru vlastnostmi a chováním. Například nápadnou uzavřeností, podivínskostí, citovým chladem, malou schopností navazovat vztah se ženami, což se může projevovat jak plachostí, tak hrubými a cynickými postoji.

Spáchaný čin má podle expertů typický sadistický charakter daný několika prvky:

1) Rdoušení nebo ucpávání dýchacích cest oběti, a to velmi pravděpodobně (dle soudních lékařů) zaklesnutím krku oběti do ohbí pachatelova lokte při napadení zezadu.

2) Brutální servání oděvu, v tomto případě spíš s použitím nože než ruky.

3) Zasazení velkého počtu neúčelných bodných ran po celém těle oběti, z nichž většina měla jen nepatrnou hloubku, což ukazuje na „zálibné“ bodání pro potěšení z devastace a destrukce sexuálního objektu.

4) Odřezání vybraných partií těla představujících erotogenní, sexuální oblasti symbolizující ženu.

5) Typická „odevzdaná“ poloha mrtvoly s expozicí obnaženého genitálu.

6) Odnesení odřezaných tkání k dalším manipulacím.

Pokud by nešlo o čin sadistického psychopatického vraha, připadá v úvahu psychotik schizofrenního a paranoidního okruhu, ještě méně pravděpodobný je člověk z okruhu psychóz, těžších oligofrenií, demencí, stejně jako možnost pachatele s poruchou vědomí (mrákotný stav při patickém efektu, patické opilosti či epilepsii).

V závěru znalci vyslovili názor, že pachatel oběť neznal, bude ve věku 18-35 let, má štíhlou, svalnatou postavu, pochází nejspíš z okruhu manuálních pracovníků bez vyučení a jeho jméno se pravděpodobně nachází v policejní, soudní nebo psychiatrické evidenci.

- Bylo již řečeno, že sám Hojer doznal, že nikdy nedosáhl pohlavního styku se ženou dobrovolně. Z pozdějšího průběhu vyšetřování vyplynuly dva zajímavé a příznačné momenty z Hojerova sexuálního života.

Markovič: „Narážíte nejspíš na onen mejdan v Hojerově bytě. Kamarádům, kteří ho víc poznali, nemohlo uniknout, že přes vulgární a přezíravé poznámky na adresu ženského pokolení je Láďa ve styku s možnými erotickými objekty zcela bezradný a neschopný. Takže přemluvili jakousi povolnější děvu, aby se na zmíněném mejdanu věnovala hostiteli s maximální péčí.

Slečna skutečně odtáhla Láďu do pokoje, a když jednoznačné svádění mělo dostoupit k nezvratnému bodu vývoje, Hojer psychicky doslova zkolaboval. Odešel z místnosti a rozzuřeně za sebou prásknul dveřmi, až se vysypalo sklo.

Tuhle situaci hodnotím jako zásadní moment v chování sadisty, který nahou, povolnou až aktivní ženu jako sexuální objekt odmítá doslova s odporem... Pohlavní styk s takovou partnerkou je pro něj něco nepředstavitelného a neproveditelného!“

- Existuje přece také tragikomická historka Hojerových námluv prostřednictvím seznamovací agentury.

„Nebyl to ovšem Hojer, kdo si inzerát podal. On pouze na inzerát Kontaktu - kamarádi mu pomohli obsah dopisu stylizovat - odpověděl a přišel na domluvenou schůzku. Šlo nepochybně o tristní okamžik. Už při spatření nevábného, ošuntělého a nepříliš čistého mladíka se dotyčná zhrozila. Její největší starostí prý bylo, aby ji někdo ze známých s tímhle amantem ani okem nezahlédl. Schůzka totiž probíhala na relativně živém místě, poblíž tehdejšího autobusového nádraží na Pankráci. Proto po pár minutách udělala obskurnímu namlouvání rázný konec.“

- A co Hojer?

„Ten prý skoro ani nepromluvil, spíš se jen přihlouple usmíval. Rychlý konec schůzky vzal klidně, nějaké přemlouvání by ani nebylo v jeho stylu.“

Nechme stranou ne nezajímavou otázku, co asi vdavekchtivé slečně Jindře muselo prolétnout hlavou, když se později dozvěděla, jaká byla skutečná lidská podoba onoho nepovedeného a nemluvného nápadníka...

Věnujme se spíš úvahám Ládi Hojera. Tohle mrzácké rande odbyl rozpačitým usmíváním. Současně se však musel utvrdit v jednom - v nenávisti vůči nedosažitelnému.

Skutečně ale nedosažitelnému?

Vždyť on dokáže získat jakoukoli, byť sebepěknější ženskou jedním, a to zcela přesvědčivým způsobem...

A když se bojí, když zoufale škemrají, když marně bojují o život, to už nejsou tak suverénní a sebejisté! V takových chvílích je pánem situace on!

- Lišila se Hojerova výpověď k vraždě Ivany Mátlové od objektivně zjištěných poznatků?

Markovič: „V podstatě nelišila. Už při vyšetřování vraždy Anny Šťastné se ukázalo to, co bylo v celém případě určitým fenoménem - oč byl Hojerův verbální projev horší chudou slovní vybaveností, o to lepší, překvapivě lepší, byla jeho topografická paměť a paměťové vjemy. Zcela přesvědčivým způsobem se to projevilo například při rekonstrukci tzv. ružínské vraždy.“

- Mimochodem, kolik byl Hojerův inteligenční kvocient?

„Nic moc. Osmdesát osm, tedy těsně při dolní hranici běžného IQ. Ještě k jeho paměti: V případě vraždy Ivany Mátlové nám Hojer několikrát popsal a do vlastnoručně nakresleného plánku místa činu nakreslil jakýsi betonový objekt v parku - buď betonovou sochu, kašnu nebo něco podobného, co ve tmě v průběhu činu vnímal. Z hlediska psychologie výslechu je to zajímavost. Ve skutečnosti se totiž jednalo o betonové dlaždice složené zhruba do výše jednoho metru.“

- Tedy žádné vytáčky, žádné vylepšování výpovědi?

„Hojer řekl, že u nějakého parku potkal dívku v kožichu. Pozval ji do nočního podniku, ale ona

odmítla. Násilím ji přinutil, aby si sedla na lavičku a začal ji osahávat. Asi po pěti minutách se dívka zvedla a chtěla odejít.

Hojer ji snadno po několika metrech dohonil, strhl k zemi, a když začala křičet, ucpal jí ústa. Nožem na ní rozřízl šaty, pokusil se ji znásilnit, potom ji zardousil... Asi po pěti minutách přestala dívka jevit známky života. Rozhlédl se kolem. Byl sám, neslyšel ani neviděl nic znepokojujícího. Tak vytáhl nůž s ostřím dlouhým asi dvanáct centimetrů a začal bodat a řezat tělo pod sebou.

V průběhu dalších výslechů k této vraždě odvolal Hojer původně uváděnou návštěvu vinárny, kde se měl před činem notně posilnit alkoholem. Změnil i údaje, týkající se odříznutých částí těla oběti, včetně toho, co se s nimi stalo. Řekl, že není pravda, že by igelitovou tašku hodil ze silnice do řeky. Ve skutečnosti si kusy těla oběti odvezl z místa činu domů.“

- A co bylo dál?

„Samozřejmě, že jsem se na to zeptal... ,Mám strach říct pravdu‘, odpověděl mi Hojer. Dal si hlavu do dlaní a dlouho přemýšlel. Promluvil až po několika minutách.“

A to už jsou prvky děsivého snu!

Před takovým hororem bledne i slavné MLČENÍ JEHŇÁTEK s lidojedem doktorem Hanibalem Lecterem.

Literární či filmová aureola svým způsobem nadpozemské, téměř anticky vznešené Hanibalovy krutosti a zvrácenosti dostává obměnu ve skřípavé perokresbě těch nejspodnějších pater, do kterých může klesnout nemocná lidská duše...

Jen si představte tu scénu z nočního vlaku Brno-Praha, jak se v kupé nad klimbajícím mladíkem natřásá v rytmu jízdy igelitová taška s věcmi!

„Vezl jsem to domů, abych to mohl prozkoumat.“

Jsou údaje, kdy tuhnou rysy i ostříleným profesionálům. Posuďte sami: Tašku s obsahem uložil Hojer doma do ledničky. Přirození oholil holicím strojkem, na odříznutých orgánech se sexuálně ukájel tím způsobem, že genitál mrtvé navlékl na vlastní pohlavní úd a přitom ohmatával prsy položené před sebou na prkýnka. Mezitím onanoval a snažil se vybavit si dojmy z průběhu brněnské vraždy...

Asi po týdnu všechno uvařil ve slané vodě a část snědl. „Byl jsem na to zvědavej.“ Jídlo si zpestřil francouzskou hořčicí - „Já jí říkám ďábelská, protože pálí víc než kremžská.“ - a křenem, ale stejně mu prý nechutnalo. Nakonec vyhodil i hrnec, v němž maso vařil.

„Stálo mně to v době, kdy jsem ji uviděl, i v době, kdy jsem ji chytil pod krkem. Nepamatuji se, kdy mně to kleslo. Ve chvíli, kdy jsem ji řezal, tak mně to stálo pořád. I doma, když jsem to zkoumal, tak mně to stálo, to vím určitě,“ vypověděl Hojer během výslechu.

Evidentně se mu po tomto doznání ulevilo, měl to takzvaně za sebou a stal se hovornějším:

„Proč jsem původně tvrdil, že jsem ty věci hodil do vody? Nechtěl jsem říct pravdu, že jsem je sežral. Abyste se po mně nedívali jako po hladovým tygrovi. Abyste si o mně nemysleli, že jsem blázen nebo lidožrout.“

Na vyšetřovatelovu otázku „Co si o sobě myslíte?“ Hojer odpověděl: „No, kopí mám nahoru, a je to v prdeli. Nemůžu se ovládnout, mozek mně nefunguje.“

- Podezření, že toho má Hojer na svědomí mnohem víc, nepochybně po brněnském případu ještě zesílilo?

Markovič: „Ano. Situace se proto opakovala - Hojer dostal papírek a čas na rozmyšlenou. Čekal jsem kladný výsledek. Přesto nemohu říci, že bych nebyl překvapený, když se při našem dalším setkání doznal k vraždě Ivony Špringlové - samozřejmě aniž by tuto oběť znal jménem - v nočním vlaku z Prahy do Děčína.

Jednu kozačku zavražděné ženy vyhodil vrah okýnkem ven. Našla se poblíž železniční stanice Lovosice, kterou rychlík jenom projížděl. Pomocí jízdního řádu šlo tedy vydedukovat, že ke zločinu došlo mezi stanicemi Roudnice a Ústí nad Labem přibližně v časovém rozmezí 3.35 až 4.19 hod.

Písemné Hojerovo doznání je dopis o čtyřech stránkách, má nadpis DĚČÍN a je datováno 23. června 1982. Mám ho před sebou, v jeho úvodu stojí: ,Přemýšlel jsem o své trestné činnosti a rozhodl jsem se, že se přiznám k ještě jedné ženě, která zůstala tuhá. Tím myslím, že jsem ji znásilnil a pak jsem jí ubral kyslík. Jinak to znamená, že jsem ji uškrtil.“‘

- Pachatel byl tedy znám skoro osmadvacet měsíců od nápadu vraždy. Severočeští kriminalisté dodnes vzpomínají na dřinu s tímto případem spojenou...

„Není divu. A všechno vlastně bez finálního úspěchu! Přitom těch slibných motivů, těch slibných tipů na pachatele! Uvedu zase jen několik příkladů.

Operativci zjistili, že inkriminovaný den se v době odjezdu potuloval po železničním nádraží Praha-střed pacient jihlavské psychiatrické léčebny, toho času na útěku. Svou předchozí násilnou trestnou činnost komentoval takřka způsobně: ,Škrtil jsem dvě slečny a vyhrožoval jim smrtí.’ Ale nakonec bylo dost důkazů, že tento dvacetiletý psychopat z Tábora do ústeckého rychlíku nenastoupil, že zůstal v Praze.

Jeden čas zase narůstalo podezření vůči 55letému železničáři, který v osudném rychlíku R 770 služebně cestoval z Prahy do Kralup a zhruba na dvacet minut se bez vysvětlení vzdálil od svých kolegů. Některé jeho poznámky před známými svědčily o strachu z pátrání kriminální služby: Je lepší mít ujetou nohu, než kriminálku na krku.’

Nepochybně věděl o čem mluví, měl už za sebou dva delikty spojené s pohlavním zneužíváním nezletilých chlapců v letech 1958 až 1959. Z novin si vystřihl článek o vraždě v děčínském rychlíku. Do vozového výkazu napsal ,Nevím, co dál’ - a 1. března 1980 skočil v 5.45 hod. poblíž Votic pod vlak!

Pak se zas těšil policejnímu zájmu 37letý vzdálený příbuzný oběti, občan z Prahy. Přestože zavražděnou už řadu let neviděl, podle zprávy pracovníků kriminální služby - kteří byli 19. února 1980 v utajení přítomni pohřbu v síni motolského krematoria a dokonce pořídili několik snímků pozůstalých - reagoval při pohledu na rakev s vystavenými ostatky, jakož i na celý průběh obřadu až s nepřiměřeným zármutkem.

Jako svědek byl tento člověk vyslýchán 3. dubna 1980. Vypověděl, že Ivonu znal ještě jako dívenku, nejčastěji se setkávali na Strakonicku, kde oba měli příbuzné. Právě tam se viděli naposledy před osmi lety, na taneční zábavě... Pohled na otevřenou rakev s mrtvou dívkou ho zdrtil, ještě několik dní po pohřbu se mu o tom zdálo.

Pro dobu vraždy měl alibi - jeho manželka vypověděla, že byl osudnou noc doma. Jistě, takových alibi jsme už slyšeli... A pak, 12. června 1980 spáchal tento pán v bytě sebevraždu oběšením, když využil manželčiny nepřítomnosti! Motiv činu se dodnes nepodařilo objasnit. Co si o tom pomyslet?

Každopádně vyšetřování probíhalo s důkladným nasazením. Doslova mravenčí pílí se podařilo vyslechnout nejen personál zmíněného rychlíku, ale taky 46 ztotožněných cestujících z předpokládaného počtu 47 pasažérů.“

- Ten čtyřicátý sedmý byl...?

„Hojer! Vědělo se, že ve vlaku cestoval voják základní služby, který se ani na opakovanou výzvu nepřihlásil. A právě to byl Hojer!

Jeden z cestujících ho dokonce viděl, jak ve stanici Ústí nad Labem utíká - těsně poté, co přijel děčínský rychlík z Prahy - podchodem z nástupiště. Hojer tenkrát ve vojenském skutečně byl a cestoval v rámci tzv. opušťáku. Při jedné ze svých výpovědí si na onoho svědka z podchodu, shodou okolností taky vojáka základní služby, vzpomněl a věrohodně ho popsal.“

Najde se jistě dost pamětníků, kteří si vybaví mimořádnou pátrací relaci Federální kriminální ústředny. Vemlouvavý hlas majora Kučery provázel fotografii dlouhovlásky, která se už takhle nikdy neusměje...

Studující medicíny Ivona Špringlová složila v pátek 8. února 1980 ve škole jednu z nejobtížnějších zkoušek předposledního semestru. Také další průběh posledních hodin jejího života měl zprvu sympatickou tvář. S manželem, důstojníkem ve výkonu základní vojenské služby (těch vojclů je nějak příliš!), byla na plese v hotelu International.

Po skončení plesu ji manžel doprovodil k nočnímu vlaku do Děčína s odjezdem v 02.30 hod. Mladá dvojice neměla vlastní byt, Ivona přebývala buď na koleji Kajetánka, nebo jezdila do Děčína k rodičům, vlastně pořád ještě domů.

Muž s hodností poručíka - už v šest hodin ráno ho čekají povinnosti u vojenského útvaru v Horních Přečáplech - nastoupil se svou manželkou do čtvrtého vagonu za lokomotivou, do třetího kupé. Ve voze zůstal asi pět minut, pak vyšel na perón a až do odjezdu hovořil se ženou přes okno. Celou dobu nikdo do kupé nepřistoupil. Když se dal vlak do pohybu, seděla Ivona Špringlová pořád sama.

Vlak přijel do Děčína takřka přesně, krátce po páté ranní. V osm hodin už pracovala v odstaveném vlaku úklidová četa ČSD. Na WC našla jedna z uklízeček mrtvolu mladé ženy. Jako příčinu smrti určila soudní pitva udušení z uškrcení. Škrtidlo - bílá šála, patřící oběti - bylo utaženo rychle a překvapivě, oběť se prakticky nezmohla na obranu. Stav šatstva svědčil o sexuálnímu útoku.

- Jak vypovídal k tomuto případu sám pachatel?

Markovič: „Už víme, že Hojer měl opušťák. Z Liptovského Mikuláše přijel v pátek 8. února do Prahy. Den strávil doma a pak ho napadlo, že pojede za kamarádem do Děčína. Tohle město mělo v jeho vzpomínkách zvláštní příchuť. Spáchal tu svou první vraždu, takže se osobně domnívám, že Hojer ve skutečnosti nalhával sám sobě. Ve skutečnosti chtěl vyrazit na lov a jízda do severních Čech byla vhodným prostředkem.

V sobotu brzy ráno nasedl do děčínského rychlíku. Při nastupování ho zaujala mladá žena s dlouhými vlasy a slušnou kostrou. Později procházel z vagonu do vagonu, hledal, kde je nejmíň lidí, a dívku znovu uviděl, jak sedí v kupé a čte knížku. Zůstal na chodbičce, aby měl o ní přehled. Asi po půl hodině jízdy šla mladá žena chodbičkou, těsně kolem Hojera, otočeného v tu chvíli zády. Mířila ke kabince WC.

Hojer se pohlavně vzrušil a jak říká, dostal na ni chuť. Postavil se před dveře záchodu, chvíli čekal a pak pomocí klíče FAB úspěšně manipuloval tak, že kolečko západky se z polohy OBSAZENO otočilo do polohy VOLNO. Ženu uvnitř napadl, uvázal jí její vlastní šálu na dva uzly zezadu kolem krku a utáhl. Na již bezvládném těle se pokusil o soulož, nakonec dosáhl vyvrcholení masturbací.

V kabince WC se zdržel asi dvacet minut. O směru jeho odchodu nasvědčuje nález jedné z náušnic oběti v drážce podlahy před přechodovým můstkem mezi vagony. Ve stanici Ústí nad Labem Hojer vystoupil a asi po dvou hodinách čekání se vrátil vlakem do Prahy.

- Co prokázaly expertizy?

„Cenný byl především posudek z oboru mechanoskopie. Potvrdil manipulaci se zámkem kabiny WC nějakým ostrým předmětem, pravděpodobně mosazným klíčem. Vše se pak shodovalo s tím, co předvedl Hojer při rekonstrukci - západku dveří otevřel během šesti vteřin!“

- Registroval někdo z cestujících ve vlaku Hojera?

„V podstatě nikdo, až na onoho vojáka na ústeckém nádraží. Tohle se Hojerovi povedlo dokonale... Nic k němu neuvedla ani průvodčí Tomášková, která si ještě z Prahy pamatovala, jak manžel Špringl odchází od odjíždějícího vlaku a kde přesně Ivona Špringlová, coby majitelka polovičního lístku do Děčína, seděla. Od stanice Kralupy nad Vltavou už průvodčí Tomášková údajně mladou ženu neviděla.“

- Fotografie z této rekonstrukce zachycují Hojera ve vojenské uniformě...

„Šlo nám o maximální autentičnost. Po dohodě s ministerstvem dopravy jsme měli k dispozici vlakovou soupravu, která byla přesně seřazena jako souprava rychlíku R 770 a byl použit stejný druh jednotlivých vagonů. Jistě, Hojerovo oblečení byl už jen zdánlivý detail, ale nechtěl jsem nic podcenit.“

- Kdy a kde všude Hojer sloužil jako voják základní služby?

 „Vojančil od ledna 1979 do prosince 1980. Narukoval do Brna, kde strávil přijímač. Je zajímavé, že po převelení roty do Vyškova pomáhal stěhovat svého velitele, který původně bydlel poblíž místa vraždy Ivany Mátlové. Hojer uvedl, že se mu velitelova manželka moc líbila, taky prý hlídal jejich děti. Z Vyškova byl převelen do Liptovského Mikuláše. Během dovolené v průběhu druhého ročníku vojenské služby pak Hojer spáchal další vraždu.“

- Než se začneme věnovat ružínskému případu, je na místě ještě několik otázek. Čím to, že Hojer vypovídal tak pravdivě? Skutečně nikdy nezalhal?

„Snad jen v detailech. Spíš si občas potrpěl na takové ty, jak já říkám, zamlžovačky: Já už se nepamatuju, já si snad vzpomenu... My měli někdy až opačné obavy. Aby si totiž Hojer nezačal vymýšlet. Aby se nepřiznával k něčemu, co četl někde v novinách. Nebo zaslechl mezi obviněnými ve vazbě.“

- A čím si tuto pravdomluvnost, přímo spontánní Hojerovu otevřenost vysvětlujete?

„Když se s někým intenzivně stýkáte dva roky, musíte spolu navázat nějaký vztah. Mám takové pracovní krédo. Nebo zásadu, chcete-li. Totiž, že obviněný musí vědět a cítit, že s ním hraju fér, na rovinu. Vyplácí se to. Jenomže...

- Ano??? Dokončete, prosím.

„Když obviněný věří vyšetřovateli absolutně, je to někdy hrůza. Hojer si mě totiž vybral jako náhradní rodinu. Proto mi tak věřil, proto to byla taková hrůza.“

- Hojer si vás vybral jako rodinu?

„Jistě. Jak už jsem naznačil, dva roky jsou dlouhá doba na navázání vztahu. Ten náš nevznikl v určitém klíčovém okamžiku, ale vývojem... Je to nepochybně paradoxní konstatování, ale zřejmě s nikým si ve svém životě Hojer nepopovídal jako se mnou. Asi nikdo se o něj nezajímal tak jako já! Nejspíš proto ke mně navázal až synovský vztah.

Musím vysvětlit, že Hojerovi rodiče zemřeli, když byl Láďa ještě velice mladý. Otec zesnul na zhoubný nádor v roce 1969 ve věku pouhých dvaačtyřiceti let, matka, která se později vdala, zemřela v roce 1979 jako sedmačtyřicetiletá, opět na rakovinu. Především na mámu byl Láďa silně citově vázaný. Nevlastní otec se později oženil a odstěhoval k nové manželce... Láďa s bratrem Jaroslavem, kluci na prahu dospělosti, zůstali sami v motolském bytě.“

- Jak se Hojerova příchylnost vůči vám projevovala?

„Různě. Když ho naši lidé vozili třeba po Brně, abychom zjistili,

jak se ve městě vyzná, stavili se někde na svačině. Láďa toho využil, vyžádal si papír a poslal mi písemný pozdrav. Občas projevil i velmi zvláštní druh humoru. Jednou jsme se vraceli autem z rekonstrukce a míjeli jsme dvě stopařky. Hojer povídá: ,Zastavte - já ty holky vošukám a zabiju, vy to hned vyšetříte a máte případ v suchu!’

Rád se předváděl, někdy až pubertálním způsobem. Jednou, než jsme začali s obvyklým výslechem, se mě zeptal: ,Umíte zvednout židli za nohu jednou rukou až nad hlavu?’ A hned to sám předvedl. Rád v takových chvílích přijímal slova pochvaly.

- Měl tedy sílu v rukou?

„Nesporně ano. Především v prstech. V zaměstnání dennodenně nosil těžké tabule skla, to se muselo projevit. Ke rdoušení oběti v děčínském rychlíku nepotřeboval klasický stisk oběma rukama, dokonce ani jedné. Stačilo, aby svíral hrdlo mezi palcem a ukazovákem...

Ale mám ještě pro ilustraci dvě vzpomínky na Láďovu příchylnost k mé osobě: Když jsme se vraceli z rekonstrukce ružínské vraždy, položil mi v autě hlavu na rameno a usnul. Sledoval to užasle jeho slovenský obhájce a řekl: ,Pane majore, kdybych to neviděl na vlastní oči, nebudu tomu nikdy věřit.’

Jindy se stalo, že vykázal z místnosti, kde probíhal výslech, svého stálého obhájce. Zdůvodnil mu to jednou větou: ‚Tohle já můžu říct jen panu majorovi!‘“

- Co to bylo za tajemství?

„Láďa mi pošeptal: ,Mně se chce moc čůrat!’ Chápete, co to o něm vypovídá? On nepovažoval za intimitu, že vyřezával části těla, že si je vařil k jídlu... Zato říct nahlas, že se musí jít vyčurat, to nedokázal.“

- Prý moc nescházelo, abyste pozval Hojera k sobě do bytu?

„To je pravda. Vraceli jsme se z jedné rekonstrukce, kolegové mě zavezli domů až před dům. Hojer mi vynesl tašky a já jsem dostal nápad, že je všechny pozvu na kafe. Pozvání by samozřejmě platilo i pro Hojera - sám v autě přece zůstat nemohl.“

- To se vaší manželce asi moc nelíbilo?

„To je jen slabé vyjádření! Ona byla přichystána uprchnout, ročního syna už měla v náručí! Ale kolega z kriminálky Tonda Jarolímek řekl, že dneska už toho bylo dost, že si to kafe dají jindy - a Láďu Hojera odvezli rovnou do vazby. Další taková situace se příště už nenaskytla.“

Ružín je vodní nádrž v okrese Košice-vidiek, oblíbené výletní a rekreační místo.

11. října 1981 tu jeden z návštěvníků na lodičce uviděl plavat cosi jako obří pneumatiku. Nebo možná lidské tělo. Zajel proto blíž...

Varianta „B“ byla správně!

Drátem svázaný trup bez hlavy a dlaňových částí rukou patřil kdysi ženě. Mrtvola byla ve značném stupni rozkladu. Nešlo o žádnou koupající se rekreantku, mimo jiné měla na sobě bundu s náplety, blůzu, rolák, krimplenové kalhoty a punčocháče. Ve vodě se už musela nacházet delší dobu, čemuž odpovídalo i nenásilné oddělení tkání hrdla a rukou, způsobené tlakem drátu a rozpadání měkkých částí těla. Drát byl ovinut kolem krku, hrudi, podbřišku a nohou.

Znalecký posudek z pitvy hovoří, že způsob svázání připomíná optimální, prostorově nejmenší „transportní“ polohu. Což souhlasilo, Hojer nám to během vyšetřovacího pokusu prakticky předvedl... Na levé ruce zůstaly navlečeny hodinky značky Prim. Odhad doby setrvání těla ve vodě zněl nejméně tři měsíce, maximálně i delší dobu než jeden rok.

Podle zajištěných součástí oděvu oběti - podprsenka Triola a polobotky české výroby - bylo pravděpodobné, že mrtvá žena byla čs. státní příslušnicí. Předpoklad jejího stáří zněl 25 až 35 let. Totožnost oběti vraždy nebyla nikdy zjištěna a sotva ještě někdy bude - veškeré porovnávání s tehdy pohřešovanými ženami z celého Československa totiž skončilo neúspěšně. Navíc byl Ružín oblíbeným místem rekreantů z Maďarska, Polska i NDR, žena tedy nemusela být Češka ani Slovenka...

Košičtí kriminalisté vyslechli obyvatele místních rekreačních chat, stejně jako zaměstnance zdejšího hotelu Sivec. Zjistili, že právě do hotelu v minulosti chodila žena odpovídající věkem i oblečením torzu těla. Žena navštěvovala hotelovou restauraci nepravidelně, vždy v pánské společnosti, nikdy se ale v hotelu neubytovala. Podle jedné z číšnic se už v Sivci delší dobu neukázala.

- Kdy se Hojer doznal k této vraždě a jakým způsobem?

Markovič: „Koncem listopadu 1982 mi poslal z ruzyňské vazby lístek: ,Obracím se na vás ohledně mojí trestné činnosti. Rád bych vám dobrovolně objasnil případy, které jsem dosud neuvedl. Chtěl bych vám říci vše popravdě a nic nezatajovat...’

V rozpětí pouhých tří dnů se Hojer přiznal ke dvěma vraždám, jedna z nich se týkala slovenského Ružína, druhá se stala na severu Čech. Doznání se odehrálo 23., resp. 25. listopadu. Dodnes jsem přesvědčen, že to byl od Hojera jakýsi dárek k Vánocům. On to tak bral, chtěl mi prokázat náklonnost a všechny ty děsivé souvislosti mu nedocházely. Přesně řečeno, při jeho psychickém vybavení mu ani nemohly dojít.

V historii celého případu se jednalo o významnou chvíli a všechno bylo proto slovo od slova zaprotokolováno. Krátce po Hojerově doznání se totiž ozval obhájce. Upozornil svého mandanta, že už přiznal pět vražd, přitom za každou může být odsouzen k smrti. Že další Hojerův osud je tak v rukou znalců a v případě nemožnosti resocializace mu hrozí trest absolutní... Hojer na to odpověděl: ,Mně na tom nezáleží.‘“

- Opět předcházel výslech prostudování spisu?

„Ano. Nechali jsme Hojera, aby popsal celou situaci, jak ke vraždě došlo. Vzhledem k tomu, že uvedl, že ženu svázal drátem kolem rukou a nohou, a rovněž drátem jí přivázal na prsa kámen, nechali jsme ho předvést tento úkon na přítomném figurantovi.“

- Existuje obecná policejní zkušenost, že se málokdy podaří odhalit pachatele, pokud není známa totožnost oběti. V moderní historii československé kriminalistiky existují snad pouhé tři výjimky potvrzující toto pravidlo:

Loupežná vražda cizince, snad Itala, která se odehrála v Praze10-Hostivaři, jinými slovy váš případ, zběžně připomenutý v první kapitole této knihy. Dále kladenská vražda bez motivu, kdy mladý cikán umlátil opilce, a manželka oběti, snad kvůli finančnímu prospěchu, tajila identitu mrtvého. Další vražda bez motivu z Ostravy, kdy dva příliš výbojní mládenci ukopali a ušlapali k smrti slovenského bezdomovce...

Připočtěme k nim Ružín. Nicméně - udělalo se pro zjištění této Hojerovy oběti maximum?

„Právě že nikoliv. Musím nerad přiznat, že slovenští kolegové leccos podcenili. Tak třeba ony hodinky Prim, jež se našly na levé ruce mrtvoly... Je známo, že pokud dáte hodinky do opravy, většina hodinářů vyrazí do pláště svou značku. Jenomže v tomhle ohledu se tenkrát na Slovensku nic nezjišťovalo, přesně řečeno, nikoho to nenapadlo. Bylo to vlastně ještě horší: Když jsem se v Košicích začal po hodinkách shánět, ukázalo se, že je vyšetřovatel vyhodil, protože smrděly... Dál už to komentovat nechci a nebudu.“

Během své vojenské dovolené v srpnu 1980 zajel Hojer navštívit jednoho kamaráda (jak jinak?!) do Košic.

Toulal se bezcílně, vlakem zajel do asi deset kilometrů vzdálených Margecan, odtud se vydal pěšky až k ružínské vodní nádrži. Počasí nebylo valné, termín liduprázdno nepřímo popírala osamělá žena procházející se po břehu.

Hojer se na ni vrhne, trhá z ní šaty i spodní prádlo. Přes značný odpor napadené - „Málem mi tenkrát vyškrábala oči!“ - se mu podaří soulož uskutečnit. Už během násilného pohlavního styku chce Hojer ženu trochu „uklidnit“, a proto jí palci na ohryzku „ubere kyslík“.

Když je po všem, oblékne se, nechá bezvládné tělo ležet a jde se porozhlédnout po okolí. Obhlídka je úspěšná, zpátky se Hojer vrací s potřebně dlouhým kusem drátu.

- A polonahou ženu před svázáním zas oblékne? To je nějak přitažené za vlasy. Vždyť mrtvé tělo neznámé ženy mělo, odhlédneme-li od dlouhodobého působení vody, kalhotky a punčochy v neporušeném stavu, řádně oblečené!

Markovič: „Hojer svou výpověď v tomhle ohledu později upřesnil. Napadením ženy a jejím rdoušením u něj došlo k předčasné ejakulaci. O ženu tím pádem ztratil zájem, potřeboval ji však odstranit.“

Tělo, drát a kámen - tuhle zdánlivě nesourodou trojčlenku vyřeší Hojer ke své spokojenosti. Pak se vysvlékne do trenýrek a trička, vstoupí do vody a tlačí svázanou mrtvolu před sebou do potřebné hloubky.

To, co bylo ještě před hodinou živou a mladou ženou, se pomalu, před pozornýma vrahovýma očima, potápí ke dnu a ztrácí se z dohledu.

Dokonáno jest.

Vlastně ještě ne. Když už je Hojer jednou ve vodě, využije toho a trochu si rekreačně zaplave. Na břehu pak vyždímá spodní prádlo, oblékne si na něj svrchní oděv a vrátí se do Margecan na vlak.

- Rekonstrukce ružínské vraždy prý měla poněkud paradoxní charakter?

Markovič: „Existuje dokumentační fotografie, na které Hojer předvádí, jakým způsobem oběť napadl. Jako figurantka jsem musel asistovat já, což je možná evropská rarita! Vyšetřovatel sám sobě figurantem! Košičtí kolegové se prostě jako kolegové nezachovali a o celý případ nejevili zájem. Ani magnetofon jsem neměl k dispozici.“

- Že by se projevovalo zlé svědomí kvůli oněm ztraceným hodinkám Prim?

„Ani bych neřekl. To nebyl zlý úmysl, spíš praktická neznalost věci. Někdy jsem měl dojem, že nevědí, o čem je řeč... Jinak ovšem proběhla rekonstrukce úspěšně a z hlediska Hojerovy výpovědi přesvědčivě. Označené místo souhlasilo s názorem znalce vodních toků.

Jak už jsem se zmiňoval, projevil Hojer při této rekonstrukci mimořádně dobrou paměť a topografickou orientaci. Předem popsal cestu od margecanského nádraží, mezitím zrušeného, o jehož existenci nikdo z ostatních přítomných nevěděl. Vzpomněl si rovněž a popsal zajímavý skalní útvar s podobou prasečí hlavy, který cestou k nádrži objevil a označil.“

- Výčet Hojerových smrtelných hříchů, alespoň těch podle paragrafu 219, se blíží ke konci. Děčínská vražda Evy Rohlenové... Zase ten Děčín? Jaký k němu měl Hojer vztah?

„Kdo ví? Nejspíš žádný. Jak už víme, v případě vraždy z února 1980 chtěl původně navštívit kamaráda. V listopadu 1978, tedy jako dvacetiletý, se do Děčína vydal, cituji: ‚Abych poznal krásy naší vlasti.’ Zároveň ale taky Hojer dodává: ,Chtěl jsem se tam podívat po nějaké ženské.“‘

Tento eufemismus znásilnění či vraždy je pro Hojerovo vyjadřování dost typický.

Naše vzpomínání se však věrně odvíjí tak, jak postupovalo vyšetřování a objasňování celého případu. Nesmíme proto zapomenout, že vlastně cestujeme proti proudu času a že ve středu 1. listopadu 1978 odjel Hojer do Děčína ještě stále jako bezúhonná osoba.

Jeho slídění po městě však připomíná zkušenou šelmu na lovu a rukopis páchání vražd, chceme-li modus operandi, nedozná už nikdy zásadní změnu. Ostatně není proč, je to rukopis spolehlivý a úspěšný.

O pět let později se Hojer vyjádřil před psychiatry: „Když bude v obličeji trochu škaredá, to by mně nevadilo, ale musí mít kostru... No, když jsem takovou nesehnal, tak už mi to bylo jedno, jakou drbnu, jestli dvacítku nebo pětadvacítku, třeba i třicítku, ale musí mít kostru.“

Ale teď je teprve první listopadový večer roku 1978. Na krajinu už padla tma. Dotyčná děčínská čtvrť je pro mladíka zcela anonymní. Jen na dohled se matně leskne hladina Labe. Poblíž plotu nějaké budovy, snad školy, někdo kráčí...

Eva Rohlenová je společenská a veselá, má ráda pánskou společnost. Ani třetí manželství se jí nevyvedlo, souladu v sexuální oblasti si totiž cení nade vše. Příští měsíc by jí mělo být třicet let. Už se tak nestane.

Rozhodla o tom krátká hádka v kině, kam společně s manželem zavítala na představení filmu JESTLI SE ROZZLOBÍME, BUDEME ZLÍ. Po projekci, v tlačenici na schodech před kinem Kotva, se svému manželovi schválně ztratila. Proč vedly její kroky právě k navigaci Labe, se už nikdy přesně nedozvíme.

Setkání vraha s obětí mělo děsivě krátký průběh. Hojer sáhl kolem procházející ženě na ňadro. Ta se dala na útěk, ale budoucí vrah byl mnohem rychlejší.

Stržení ženy na zem. Přenesení bezvládného těla na bezpečnější místo. Strhání oděvu. Nové „ubrání kyslíku“. Soulož s umírající, možná mrtvou.

Takhle si počíná začátečník?

- Můžete shrnout základní údaje k této vraždě?

Markovič: „Místo činu se nacházelo v travnatém prostoru Labské ulice v Děčíně I, na pravém břehu řeky Labe. Od nejbližší domovní zástavby bylo místo nálezu těla vzdáleno 35 metrů. Mrtvola ležela na zádech, v podstatě obnažená. Soudní pitva určila jako příčinu udušení ze zardoušení, včetně typického odlomení dlouhých rohů jazylky. Po vyšetření poševního výtěru znalci konstatovali, že nelze prokázat soulož ukončenou ejakulací těsně před smrtí. Oběť ani pachatele - popřípadě nějakého podezřelého člověka - nikdo ze svědků v okolí místa činu v inkriminovanou dobu neviděl. Přesně řečeno, nikoho takového se nepodařilo najít.“

- Rovněž vyšetřování této dlouho neobjasněné vraždy bylo komplikované...

„Jak už je pro tento případ příznačné, nikoliv pro nedostatek podezřelých a jejich možných motivů - ale pro jejich nadbytek a složitost toho, jak je coby možné pachatele vyloučit. Kromě manžela, od kterého se Eva Rohlenová prakticky chystala odejít, tu bylo i několik milenců. Zjištění jejich totožnosti a prověření jejich alibi bylo velmi zdlouhavé a pracné.

V červenci 1979 byl poblíž místa činu zadržen opilý muž, který podle svědků a protokolu křičel: ,Hej, holt, drž hubu, když se mě bojíš, tak sem nechoď, vypadni, když se mě bojíš! Evičko, Evo, já jsem nic neudělal, nikomu jsem neublížil!’ Byl zadržen a ukázalo se, že jde o 311etého kormidelníka ze severní Moravy, jehož loď často kotvila v Děčíně i několik dní.

Po vystřízlivění doznal, že má opilecká okénka, že je svému okolí nepříjemný, ale jeho agresivita se projevuje jen ve verbální rovině. Nikoho fyzicky nenapadá, zpravidla to bývá on, kdo je bit. Proč křičel jméno oběti? O vraždě se mluvilo v hospodě a řeči o násilné smrti mladé ženy ho dojaly... Jak může vysvětlit krevní skvrnu na bundě? Těžko říct, nejspíš se pořezal při holení...

Každopádně muž byl obviněn z vraždy Evy Rohlenové a vzat do vyšetřovací vazby. Kriminalisté zjistili, že 1. listopadu 1978 předal v Mělníku loď a měl volno až do 8. listopadu. Kormidelník tvrdil, že okamžitě odjel domů na Ostravsko, to ale jeho matka i sourozenci rozhodně popřeli...

Nakonec se mužovo alibi prokázalo až v listopadu 1979, kdy při jedné z opakovaných domovních prohlídek našli naši lidé jízdenku z 1. 11. 1978 potvrzující, že kormidelník z Mělníka skutečně odjel domů. Z toho si můžeme vydedukovat, že příbuzní vypovídali úmyslně v jeho neprospěch… Moc rádi ho asi neměli a pobyt ve vězení mu přáli.

Za dva roky byl na základě anonymního udání vytypován člověk, který se s obětí intimně stýkal. Anonym ho označil jako vraha, šlo zřejmě o vyřizování osobních účtů... Podezřelý muž potvrdil, že milencem paní Evy skutečně byl, že chtěl vztah ukončit, ale smrt Rohlenové v žádném případě nechtěl.

Také ukázal kriminalistům obdobný anonym, který ho vydíral... Putoval do vazby, ale během osmačtyřiceti hodin bylo jeho alibi prověřeno s kladným výsledkem.“

Vyděračský dopis je přesně takový, jaký známe z detektivních románů nebo filmů:

Pracně vystříhaný z barevných titulků v časopisech, písmenko po písmenku sestavený a nalepený na naprosto anonymní list linkovaného papíru... Pěkná piplačka tohle vydírání!

Dopis se stal součástí spisu, a proto si ho můžeme přečíst řádek po řádku, tak jak byl sestaven:

M...e!

Jestli polycajti nevedi že si prcal

Rohlenovou

JÁ TO VÍM

Když nechceš aby se to

dozvěděli pošli 31. října 1980 v 9. hodin

z pošty v Děčíně 4 balíček a v něm

5 TISIC korun poste restante na heslo

EVA na hlavni poštu v Teplicích

varuju tě když to nepošleš dovi se to

POLYCAJTI!

- Zjistili kriminalisté pisatele dopisu?

Markovič: „Nikoliv. Anonym zůstal anonymem.“

- Zpět k Hojerovi jako ke skutečnému pachateli děčínské vraždy… Exceloval při rekonstrukci

Opět svou pamětí?

„Přesně tak. K vraždě došlo 1. listopadu 1978, rekonstrukce proběhla 23. března 1983, tedy s

odstupem téměř pěti let. Přesto Hojer ukázal místo napadení - prostor, kde se našly brýle Rohlenové - s rozdílem dvou metrů.

Kdyby jen to! Hojer byl schopen označit všechny změny v okolí, ke kterým mezitím došlo - například terénní navážku či složené potrubí. Označil, kde stála popelnice, do které po činu odhodil kabelku oběti. Vše odpovídalo původnímu ohledání místa činu a jeho okolí.

Prostor, kde Evu Rohlenovou zavraždil a nechal ležet - od místa napadení vzdálený asi 50 metrů - poznal Hojer téměř přesně. Dokonce si vzpomněl, že se při vysvlékání oběti o něco poškrábal. Fotodokumentace ukázala, že vedle obnaženého stehna oběti trčí větvička ostružiníku!“

Část třetí: Dlouhá cesta

Motolský hřbitov stojí z jedné strany obklopen zalesněnou strání svažující se směrem k někdejšímu Hojerovu bydlišti. Právě tento hájek měl být častým cílem Hojerových zvláštních procházek. Údajně tu měl spáchat - vycházíme-li ovšem z jeho výpovědi - několik znásilnění.

- Hojer na svých pověstných papírcích přiznal rovných osmnáct znásilnění a pokusů o ně, odsouzen však nebyl ani za jediné.

Markovič: „To má svou chmurnou logiku. Například k jednomu incidentu došlo necelé dva měsíce před poslední, tzv. motolskou vraždou. 13. srpna 1981 v Praze 3, v prostoru žižkovské Chmelnice, se v ranních hodinách stala obětí sexuálního útoku jednadvacetiletá dívka. Pachatel se vůči ní choval nejen perverzně, ale také velmi surově, když se mu snažila utéci, doslova jí omlátil hlavu o chodník... To, co Hojer uvedl, souhlasilo s první výpovědí poškozené, ale nakonec ho nepoznala při rekognici. Podobně vázla spolupráce v přípravném řízení i v dalších případech. Já to chápu. Já to z lidského hlediska namouduši chápu... Přiznat veřejně, že mě znásilnil někdo jako Hojer, by pro ty dívky možná znamenalo doživotní cejch.“

Dívka J. jako jedna z mála Hojerův brutální útok přežila. Její výpověď je proto vzhledem k možnosti popsat průběh činu a různé projevy deviace velmi cenná:

„Napadl mě na tramvajové zastávce, odvlekl mě do parčíku a tady mě strhnul na zem. Pak mě oběma rukama škrtil. Když jsem se přestala bránit, vysvlékl mě. Neosahával mě, nepokoušel se mě líbat.

Strkal mi mojí ruku do přirození. V jednu chvíli vykřikl: ,Vraž si ji tam až po loket!’ Taky mi cpal do přirození kapesník. Neustále mě přiškrcoval, ztrácela jsem chvílemi vědomí.

Řekla jsem mu, že se bojím, že mě zabije. Zeptal se mě, jestli mám strach. Přisvědčila jsem. ,Když říkáš, že se bojíš, tak tě zabiju!’ řekl mi a bylo vidět, že mu to dělá dobře.

Soulož se mu nepodařila, měl špatnou erekci. Nabídl mi cigaretu. Pak řekl: ,Když kouříš, tak máš možnost si zakouřit!’ a donutil mě k orálnímu styku. Když jsem se bránila, mlátil mě pěstí, kam to šlo. Když mi tryskala krev z úst, roztíral mi ji po obličeji a do vlasů, dělal to něžně, asi mu to činilo potěšení.

Pak mi řekl, že budeme pokračovat u něho v bytě. Nechal mě obléknout a šli jsme směrem na hlavní ulici. Viděla jsem ve světle pouličních lamp jeho obličej, překvapilo mě, jak je mladý! Vytrhla jsem se mu a snažila jsem se utíkat. Ale dostihl mě, srazil mne k zemi a mlátil mi hlavou o zem. ,Zrádkyně! Zmije! Svině!’ křičel na mě.

Křičela jsem bolestí, odněkud se ozvaly hlasy, někdo mi šel na pomoc… Začala jsem utíkat, už mě nepronásledoval, jenom za mnou křičel: ,Tak vidíš, jak jsi byla pěkná a teď se na sebe podívej, jak seš hnusná!’„

Bude užitečné, konfrontovat otřesnou výpověď napadené ženy s názory některých svědků, kteří se v průběhu přípravného řízení - přesně vzato v době, kdy byl Hojer obviněn pouze z vraždy Anny Šťastné - k pachatelově povaze a osobnosti vyjádřili.

Balatka, známý: „Na mě působil jako nenormální. Byl neustále zamlklý, pořád opakoval, že přijede rakev, že přijede dřevěnej spacák... Rád vyřezával lampičky z překližky, to byl jeho největší koníček. Po vraždě v Motole jsem žádnou změnu v jeho chování nepozoroval.“

Balšán, kamarád: „Když jsem se dozvěděl, že Hojer má být vrahem paní Šťastné, nechtěl jsem tomu věřit. Nedokážu si představit Láďu jako vraha... Mně se jevil jako docela bojácný, plachý a uzavřený. Byl to dobrý kluk a kamarád.“

Bína, spoluzaměstnanec: „Byl málomluvný, samotář, někdy vyprávěl vyložené hlouposti. Nikdo ho nebral příliš vážně, dal se lehko ovlivnit, splnil by i nelogické příkazy. Ženám se podle mě spíš vyhýbal, mnoho o nich nemluvil.

Garský, známý: „Měli jsme možnost s Balatkou u Hojera přespávat, ale nevyužili jsme toho. Byla tam zima a nepořádek. Týden po vraždě jsme šli pěšinou od tramvaje, u pomníčku viselo parte. Hojer říkal, abysme se šli podívat, že tu byla zavražděná baba. Ví se, kdo to udělal? ptal se Balatka. Hojer se smál, že to udělal on.“

Jaroslav, bratr: „Žádné změny v Láďově chování jsem nepozoroval, o svých problémech nikdy nemluvil. V lednu 1982 mi bratr psal na vojnu a zmínil se o vraždě nějaké ženy v Motole u potoka.“

Jaroslava, nevlastní sestra: „Když byl Láďa opilý, choval se hrubě a násilnicky. Slyšela jsem, že ta motolská vraždy vyplynula z nějaké pitomé sázky v hospodě. Láďa chtěl tu ženu jenom znásilnit, ale ona se bránila, a tak ji uškrtil.“

Miroslav, nevlastní otec: „Nevěřím, že je Láďa pachatel, to by ho musel někdo navést. O motolské vraždě mi říkal a dodal, kdyby toho vraha chytil on, že by ho roztrhl.“

Kocková, spolupracovnice: „Hojer si kupoval ke svačině 10 rohlíků a litr mléka. Byl špinavý a smrděl, měl jedny šaty, byl věčně hladový, věčně bez peněz. Mě bral jako matku, nosívala jsem mu občas jídlo. Připadal mi mentálně slabší, jako debil. Když mu vyčítali pozdní příchody, jenom sklopil hlavu a mlčel. O vraždě v Motole mluvil často, vracel se k ní... Říkal, že policajti jsou blbí a na vraha nepřijdou.“

Urban, hospodský: „Pracuju v restauraci Pod Homolkou. Hojera znám, moc toho nikdy nevypil, tak tři, maximálně pět piv, tvrdý alkohol běžně nepil. Krátce po tom, co se stala vražda v Motole, se ale Hojer opil tak, že jsme ho vynášeli nohama napřed.“

Urbanová, hospodská: „Hojer k nám chodil často. Většinou si dal něco k jídlu, vypil tři čtyři piva, postával u nálevního pultu. Sedl si, jen když se sešel s kamarády.“

Vyšetřování vyneslo na světlo nemálo perliček, příznačných, byť zdánlivě nepodstatných historek. Třeba tu o koupající se Hojerově nevlastní sestře. Dívka byla v koupelně, když najednou zhaslo světlo a ve dveřích neuzamčené místnosti se objevila Láďova silueta...

Vyděšená dívka přivolala křikem svou matku - a vlastně se nic nestalo. Taková běžná rodinná lapálie. Právě nevlastní sestra prokázala trefný postřeh, když v souvislosti s Ladislavem Hojerem hovořila o neproniknutelnosti jeho pocitů.

- Víme, že Hojer doznával svou trestnou činnost postupně. V únoru 1982 vraždu Anny Šťastné, v březnu Ivany Mátlové, až v červnu Ivony Špringlové a teprve v listopadu 1982, přesně 23. 11. a 25. 11., se doznává k Ružínu a k vraždě Evy Rohlenové. Čím si tuto nepravidelnost, tyto dlouhé přestávky vysvětlujete?

Markovič: „Řekl bych, že to chtěl udělat napínavé. Ne, to není čistě řečeno...“

- Snad aby mu ten nimbus tvrďáka a zabijáka vydržel co nejdéle?

„Pochybuju, že až tak daleko by Hojer uvažoval... Teď možná povím hloupost - podle mě si chtěl všechno vychutnat, a tak si to potěšení šetřil. To máte stejné jako s faktem, před kolika lidmi se Hojer o své poslední vraždě rozpovídal. Chápejte: Byly to nejsilnější zážitky v jeho jinak fádním, přízemním životě - prostě se z toho musel vykecat! Musel si to ještě jednou užít!“

- Znám váš názor, že kromě prokázaných vražd se Hojer dopustil dalších dvou. Co vás vede k vyslovení této domněnky?

„Budu Hojera citovat: ,Řetěz vražd nebyl ukončen.’ A pak ještě řekl: ‚Těch mrtvol vidím daleko víc’. Obě tyto věty mám nahrány na magnetofonové kazetě.“

- Proč jste se tedy tyto případné vraždy nepokusili objasnit také?

„Způsob provedení sice Hojerovi odpovídal, ale z vyšších míst už existoval silný tlak po objasnění vraždy Evy Rohlenové definitivně skončit. Taky jsem měl strach - už jsme o tom hovořili - že ve snaze prodloužit si vazbu, lépe řečeno prodloužit si život, se Hojer přizná i k činům, které nespáchal a jenom někde zaslechl pár detailů...

Představte si, že na takovém případě budeme rok dělat, pak zjistíme, že to nebyl on, že si všechno vymyslel - a rázem budou zpochybněny i ty předchozí prokázané vraždy! A ještě něco: Kdyby mi Hojera nepověsili, věřím, že by se dalo i v těch dvou zmíněných případech úspěšně pokračovat.“

- Ještě k rekonstrukcím... V případě Šťastná Hojer prohlásil:

,V tom Motole bylo moc přebytečnejch lidí. Nesnesu kolem sebe moc lidí.‘

„Tam jsme se dopustili chyby. Hojer nejdřív klidně ukazoval průběh činu na figurantce, tedy na živé ženě. Když měl ale předvést, jak oběť rdousil, vzrušil se... Museli jsme úkon přerušit. Byla chyba, že jsme včas nezaměnili figurínu za figurantku. Příště jsme už na to pamatovali.“

- Při dalších rekonstrukcích, zejména při znázornění vraždy samotné, měl zas Hojer výpadky... Byl nervózní, třásly se mu ruce, musel se kolikrát posadit a nebyl schopen odpovídat.

„To není nic neobvyklého. Pokud má člověk předvést před skupinkou lidí - a čistě podle pravdy, bez účelového přikrašlování - jak někoho zavraždil, bývá to velký nápor na psychiku. Jakýsi retroprožitek vlastního zločinu, v Hojerově provedení navíc mimořádně odpudivého, provázejí nepříjemné sebereflexe.“

Samozřejmě, že v průběhu přípravného řízení proběhlo také zkoumání duševního stavu obviněného. Posudek z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie vypracovali MUDr. Vladimír Študent, CSc., MUDr. Karel Hynek, MUDr. Pavel Zemek a PhDr. František Krch.

Vyšetření proběhlo v pěti sezeních, dvakrát byl Hojer na EEG, jednou s provokací alkoholu. Zprvu dobrá nálada zkoumaného přešla v popuzenou. Ještě před chvílí se Hojer dobromyslně chlubil, že by špendlíkem otevřel pouta za pět vteřin, teď pouty lomcoval a rozčiloval se, že není pokusný králík.

Součástí posudku je pečlivý Hojerův popis:

„Vysoký 185 cm, váží 70 kg. Vytáhlý, štíhlý, přiměřeně svalnatý, nahrblé držení těla, neohrabané klátivé pohyby. Výrazný úhlový profil, dlouhý nos, řídký knírek, našikmělé úzké oční štěrbiny, světlá, nevýrazná barva očí.“

Z dalších poznámek není bez zajímavosti:

„Udává velkou žravost, což potvrzují i vyšetřovatelé. S bratrem si příliš nerozuměli, několikrát připomíná, že bratr měl úspěchy u žen, zato on je na ženské levej jako šavle. Z rodinných příslušníků má nejradši nevlastní sestru.“

Při psychologických testech se Hojer snažil spolupracovat, otázky a instrukce obtížně chápal, často mu musely být opakovány nebo detailně vysvětleny. V některých případech si je užasle nebo pobaveně opakoval nahlas. Pracoval s velkým zaujetím, snažil se o co nejlepší výkon.

Při rozhovoru o sexu oplýval Hojer nejvulgárnějšími výrazy s nejcyničtějšími výroky: Nepodával žádné morální hodnocení své trestné činnosti, nepředstíral soucit, v některých případech hovořil s uspokojením a pýchou.

I na vyšetřovacím oddělení s mnoha defektními pachateli byl personálu nápadný dobrou náladou a absolutní netečností ke spáchaným skutkům. Jinak bez konfliktů, klidný, slušný, trochu hlučnější, osobní hygienu dodržoval.

Znalci upozornili, že Hojer - analogicky s ostatními sexuálními vrahy - se „na lov“ vydal, tj. vyrazil do vzdáleného místa. Teprve v posledním případě, potom co se mu podařilo čtyřikrát beztrestně uniknout, zavraždil ženu opodál svého bydliště a dokonce se činem „vytahoval“ před známými.

Býval objektem pivních žertů, některé osoby přímo odpuzoval, jiné ho tolerovaly, ale nikdo si ho necenil. Ženy ho nepovažovaly za přijatelného partnera. Způsob jeho násilného a vražedného jednání mu dával pocit sebevědomí, pocit mužnosti a moci, pomáhal mu odreagovat nejen pudové tužby, ale i nahromaděnou agresivitu a hostilitu k ženám.

Každé takové vyšetření je v podstatě dialogem. Velmi často začínaly Hojerovy odpovědi až stereotypně slovy Těžko říct... Pro ilustraci uveďme pár ukázek:

Cítíte k ženám nenávist?

(po delším přemýšlení) „Necítím.

Co jim máte třeba za zlé?

„V domácnosti nic neudělají, večer lítají po podnicích... Kdyby se ženské mlátily od rána do večera, bylo by to málo.“

Špatně se s nimi seznamujete?

„Kvůli vzhledu mindráky nemám. Ale neumím s nimi promluvit... Něco jim říct. Nevím, jak začít.“

Ale když vám kamarádi sehnali povolnou dívku, tak se vám to taky nelíbilo.

„To nechci. Kdyby mi nějaká ženská řekla ,Hochu, pojď si zašoustat, foukni mi ho tam, asi bych byl jako zkoprnělá myš.“

A řešit to násilím se vám líbí?

„Potřeboval jsem si smočit, tak jsem si smočil, no…“

A co se vám na tom nejvíc líbilo?

„Když jsem je stiskával pod krkem. Některý sebou házely jako kapr na suchu.“

Co vás ještě vzrušuje?

„Stačí, abych viděl pěknou ženskou. Obličej není tak důležitý, vzrušujou mě prsa a pěkná postava. Často mívám erekci. A když se ženská začne bránit, je to ještě lepší.“

Která obecně známá žena se vám třeba líbí?

„Veronika Žilková.“

A co konkrétně?

„Je taková mladá. A má kostru... Jako pěknou figuru.“

Proč jste nedokončil pohlavní styk s obětí ve vlaku?

„Tak si to zkuste, na tak malým prostoru a při tom, jak vagon sebou pořád hází!“

Co jste cítil, když jste pojídal části těla oběti?

„Neřekl bych, že to byl pošmak.“

Máte psychické problémy?

„Nejsem žádnej blázen.“

Trápilo vás, že nemáte partnerku?

„To stojí za hovno.“

Když s Hojerem vyšetřovatel probíral jména a telefonní čísla z jeho notýsku, zajištěného při domovní prohlídce, byl obviněný stále v ráži:

„Alena Sedláková? Nevím, jak jsem přišel k její adrese. Vím, že ta ženská žije. Žije proto, že jsem ji neklátil.“

O nějaký čas později Hojer už slevil ze svého tvrďáckého postoje. V policejním protokolu můžeme najít i takové souvětí:

„Já jsem ty ženy nechtěl zabít. Měly smůlu, že nevydržely, já jsem si chtěl jenom zaklátit. Když se kokot postaví, tak se rozum zastaví. Je mi líto, že se to vůbec stalo. Kdybych si zaklátil normálně, tak se to nemohlo stát.“

Samozřejmě, výslechy - i ty nepříjemné - dále prověrky výpovědi nebo rekonstrukce, cokoliv z toho bylo lepší než nuda ve vyšetřovací vazbě. Obviněný Láďa Hojer žil doslova na dluh. Nad varováním svého obhájce mával odmítavě rukama, zdálo se mu, že šibenice je někde v nedohlednu.

Hojer tak trochu připomínal malého školáka na začátku prázdnin, kterému připadá, že dlouho šňůru dvou měsíců volna nelze nikdy utratit... Krátký a černobílý filmový záznam ze slovenského Ružína to dokazuje, Hojerova tvář prakticky neztrácí pohodu ani úsměv.

- Jak dlouho trvaly Hojerovy prázdniny?

Markovič: „Necelý rok. Seznamování s vyšetřovacím spisem, který měl asi dvacet svazků, začalo v říjnu 1983 a skončilo v březnu 1984. Už 4. 10. 1983 předal Hojer svému obhájci lístek, že se předmětné trestné činnosti nedopustil. Když jsem chtěl o dva dny později na Hojerovi vysvětlení, proč změnil postoj, odpověděl mi, že má strach.

Jeho věty byly zaprotokolovány a pamatuju si je dodnes: ,Mám strach ze soudu a hlavně z trestu. Mám strach ze všeho.‘“

- Dužina našeho vyprávění a vzpomínek míří možná k nepříjemnému jádru: Láďa Hojer. Vybaví se mi člověk Láďa Hojer, tak jste odpověděl na jednu mou otázku. Co shledáváte lidského na bestii, která kolem sebe rozsévala jenom smrt a bolest? Jak jste mohl být vůči němu přívětivý?

„Pro mě byl Láďa Hojer člověk. Nic víc vám k tomu nemůžu povědět.“

- Je to iracionální, je to nonsens, ale stejně to vyslovím... Vy snad máte pocit viny za to, že Hojer skončil tak, jak skončil?

„Mám. Mám. A říkám si v těch chvílích, že byl odsouzený znalci a soudem. Já osobně bych bral doživotí. Nebo pětadvacet let a potom do konce života ochrannou ústavní léčbu. Jsem proti trestu smrti a to, že byl Hojer pověšen, můj postoj posiluje.“

- Pětinásobný vrah si podle vás šibenici nezasloužil? Připomínám větu, kterou jste před chvíli vyslovil: Kdyby mi Hojera nepověsili...

„Nezasloužil! Abyste pochopil. Já nejsem přehnaný humanista. Jsem proti trestu smrti, ale neuznávám ani měkký model vězeňství. Dlouholetý trest si má pachatel odpykat tvrdou prospěšnou prací, třebas k ní být i donucen. Nikoliv aby deset nebo patnáct let proválel koukáním na televizor či tlacháním se spoluvězni... Podle mě, opakuji, byl Hojer po odpykání trestu doživotní adept na psychiatrickou léčebnu.“

Ano, poslední Hojerovou nadějí mohlo být zkoumání jeho duševního stavu. Jenže...

Znalecké posudky z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie určily, že Ladislav Hojer je primitivní psychopat, amorální, asociální osobnost se schizoidními rysy a agresivními tendencemi. Trestného jednání se dopouštěl při neporušeném vědomí a s rozmyslem znesnadnit svoje odhalení. Byl schopen své opakované jednání brzdit a korigovat.

Jeho postoj k obětem svědčí o bezcitnosti a brutalitě, o absenci aspoň dodatečného soucitu, výčitek svědomí či lítosti. Trestnou činnost nelze vysvětlit vrozenou, v dospívaní se projevující deviací, ale navyklým, dosažení úspěchu zafixovaným způsobem úchylného pohlavního ukájení, v němž krutost vůči oběti je účelová a prvořadá.

Vlídní a žoviální pánové v bílých pláštích dokázali Hojera rozpovídat. Pochlubil se i jedním svým sloganem, mottem svého životního názoru:

„Ta, která souloží za peníze, je kurva. Klátí jenom za šlupky, a patří proto pod kytky.“

Bonmot pro hospodu čtvrté cenové kategorie? Určitě. Můžeme si však právem domyslet, že podle Hojerovy osobité filozofie patřila většina mladých dívek a žen, se kterými se ve svém krátkém životě setkal, pod kytky.

Hojerovy šprochy znamenaly v rámci posudku jen pouhý ornament. Zato tři věty měly pro pětinásobného vraha zlověstný tvar katovské smyčky:

I. Nepodstatné snížení intelektu ani psychopatické vlastnosti a deviantní sklony nesnižovaly v době páchání trestné činnosti jeho schopnosti ovládací a rozpoznávací.

II. Resocializace, byť dlouhodobým trestem, není možná.

III. Ochranné léčení v uzavřeném psychiatrickém ústavu není navrženo.

Jak už bylo řečeno, Hojerův zabijácký instinkt vymyslel dokonalý způsob vraždění:

Podvědomé puzení vyjet daleko mimo Prahu, bezcílně chodit terénem, dokud nenajde vhodnou oběť, znamenalo jediný praktický úkol - okamžitě po činu zmizet, vrátit se domů, do ulity neškodného primitiva.

Pak ale v hospodě prožíval muka, když chlapi probírali mediálně známé vraždy z vlaku či tu z Brna - a on se nesměl ke své slávě přihlásit!

Osudná mu byla vražda poslední, nedaleko bydliště. Vzedmuté emoce motolských obyvatel Hojera pohltily, navíc denně chodil kolem místa vraždy. Vyrovnal se s tím na úrovni svého intelektu, v souladu se svou psychotickou povahou.

Jednou se upřímně bál neznámého vraha. Třikrát se kamarádům pochlubil autorstvím zločinu. Nakonec prozradil vražedný nástroj před pacientem bohnické léčebny.

A to mu - obrazně i ve skutečnosti - zlomilo vaz.

Hned v první den líčení před Městským soudem v Praze Hojer odvolal svoje doznání:

„Mátlovou jsem nezabil a ty věci jsem s ní nedělal. Nedokázal bych to, nesnáším pohled na krev... Proč jsem vypovídal jinak? Policajti mě nenechali vyspat, byl jsem psychicky zničený, nedali mi najíst, vyšetřovatel - ale nebyl to pan Markovič - mně dopředu naznačil některé detaily. Nebyl jsem bit, ale bál jsem se psychického týrání.“

U soudců ale tato změna výpovědi neobstála. Není divu, vždyť všem výslechům, prověrkám výpovědi i rekonstrukcím byl vždy přítomen obhájce, obžalovaný si před ním ani protokolárně nikdy na nic nestěžoval. Kromě toho uváděl takové pravdivé detaily, které dopředu neznali ani kriminalisté.

Hojer zmlkl. Ještě občas, s pomocí svého obhájce, zabojoval, ale v podstatě pochopil, jak je všechno marné. Že usvědčil sám sebe a že není cesty zpět.

K soudu byl předvolán jako svědek i vyšetřovatel Markovič. Na str. 52 rozsudku můžeme číst:

„Major Markovič vypovídal o atmosféře výslechu a potvrdil, že do protokolu bylo podchyceno vše, co obžalovaný říkal, způsobem, jakým to říkal, dále bylo použito jeho termínů, jeho slovníku a k dokreslení atmosféry bylo v protokole podchyceno to, co v jednotlivých fázích výslechu dělal.

Pokud jde o rekonstrukce vražd, u kterých obžalovaný uváděl, že byl jen pasivním aktérem, odkázal svědek Markovič na protokoly z rekonstrukce a na videozáznamy.“

Ne, pro Hojera nebylo cesty zpět...

9. listopadu 1984 vynesl předseda senátu Městského soudu v Praze JUDr. Vladimír Šíma trest smrti.

Rozsudek Nejvyššího soudu České socialistické republiky zamítl odvolání a 19. dubna 1985 ústy předsedy JUDr. Jana Fořta potvrdil verdikt - trest smrti.

Další odvolání proto putovalo k Nejvyššímu soudu Československé socialistické republiky. Senát za předsednictví JUDr. Leopolda Indrucha oznámil 28. listopadu 1985 toto usnesení: V kauze Hojer nedošlo k porušení zákona.

Poslední jiskřička pro pětinásobného vraha zhasla 4. července 1986: Prezident Gustáv Husák mu neudělil milost.

- Měl jste během vašeho vystoupení nějaký kontakt s Hojerem, třeba jen mimický? Nebo využil svého práva a položil vám nějakou otázku?

Markovič: „Neměl.“

- Viděli jste se s Hojerem ještě někdy po vyhlášení rozsudku smrti?

„Jednou jsem Hojera viděl, spíš zahlédl, když ho eskortovali k výslechu ke kolegům ze Středočeského kraje. To už vypadal hodně špatně. Byl jsem k výslechu přizván, ale odmítl jsem. Ze zcela prozaických důvodů - nechtěl jsem, aby se třeba Hojer přiznával k něčemu jenom proto, že tam budu sedět i já.“

- Napsal vám pak ještě někdy?

„Nenapsal.“

- Proč? Myslíte, že vám měl třeba něco za zlé?

„To si nemyslím. Ale měl velký strach ze smrti, měl jiné myšlenky“

- Bál se Hojer trestu smrti?

„Počítal s popravou. Musel s ní počítat. Verbálně předváděl, že se smrti nebojí. Taky posílal ostatním vyšetřovancům ve vazbě lístečky s namalovanou šibenicí. Ale to bylo jen takové frajerské gesto. Pak šel na zvláštní oddělení... V těch místech a v těch chvílích se podle mě bojí každý.“

- Nesnažil jste se být přítomen popravě?

„Skutečně bych o to nestál... Ono by to stejně nebylo možné. Láďa Hojer byl popravený 7. srpna 1986. V tu chvíli jsem ležel na jednotce intenzivní péče, protože den předtím mě postihla srdeční příhoda... Vlastně se dá říct, že jsme se s Hojerem minuli. Já se vracel zpět, on mířil tam... Ale už toho necháme. Skutečně jste měl dnes štěstí. Opravdu jsem byl hodně unavený, nevyspalý a výřečný.“

Dál a pořád teče motolský potok. Taky přes můstek, nedaleko pomníčku, chodí lidé cestou od zastávky tramvaje. Kdo z těch chvátajících si dnes ještě vzpomene?

Na ženu co nedošla domů?

Na muže, který tam na ni číhal?

Z hospody Pod Homolkou, kam chodil Hojer jako štamgast, se časem stalo reprografické středisko. Ale ještě se tu zapíjel Silvestr 1991. Hučela vrchovatě naložená kamna, hučel výčep i lokál - a nad stoly s opravdu posledními půllitry padalo taky Hojerovo jméno.

Pětinásobný vrah. Zdánlivě neškodný podivín, ze kterého si pivní společnost ráda dělala šoufky

Pravda, Láďa někdy naznačoval, že ví nějaké senzační tajemství. Ale ostatní to brali stejně, jako když Hojer významně říkal: Přijede dřevěná rakev... Na otázku, jaká rakev a pro koho, se jen tajuplně usmíval.

Ale kdo ví? Maloval šibeničky a v oprátce taky skončil.

Přijela i pro něho dřevěná rakev?

Poznámka autorů: Text Holky pod kytky byl poprvé publikován v knize Viktorína Šulce Panoptikum sexuálních vražd: Když vzlétne děs a nevíra (Camis, 2000, str. 93-114). Pro účely této knihy byl text, ve spolupráci s em. plk. Jiřím Markovičem, doplněn a rozšířen.

VIII. Příběh Mikulášské noci

„Byl srpen, byl večer a já seděl na lavičce na tom plácku mezi vršovickou poštou a stadiónem Bohemky, nedaleko hospody U Terezky, vona se vlastně jmenuje U hřiště.

Byl jsem vožralej jako cepelín a měl jsem chuť na mrdačku. Teď jsem zrovna jednu ženskou zahlídnul. Šla po chodníku, nedaleko ode mě, vlastně se pořád přibližovala.

Věděl jsem, že z toho chlastu nejsem zrovna moc ve formě, ale řekl jsem si, že to risknu. Já blbec jsem si neuvědomil, že vyšla z tělocvičny, co trénujou džudo!

Skočil jsem po ní, levou rukou jsem ji chtěl chytit kolem krku, jako že ji strhnu na zem. Ale vůbec jsem se k tomu nedostal, protože ta ženská mi dala nějakej chvat a praštila se mnou vo chodník.

Já vůbec nevím, jak to udělala - prostě jsem najednou zahučel vzduchem a pak ležel na zádech!

Když viděla, že mi to stačí, jenom se nade mnou naklonila a řekla: Když to neumíš, tak to nedělej!

Zasmála se a v pohodě odešla.

Pomalu jsem se sbíral ze země. Něco bych za ní sprostýho zařval, ale byla už pryč. Celý tělo mě bolelo, taky mi došlo, že jsem se drobátko připochcal...

Ta kurva! Takhle mě ponížit!“

„Od rána popadával sníh, navlhlý mráz sundal rtuť na teploměru na minus čtyři stupně. Žádný div, však taky bylo den po Mikuláši a Vánoce na krku... Ani jsme se v kanceláři nestačili ohřát u hrnku čaje a už nás operační hnal ven, kamsi na vraždu ve starých Vršovicích,“ vzpomíná někdejší policejní lékař podplukovník MUDr. Karel Vomáčka, který sloužil v letech 1978 až 1994 a velmi často vypomáhal pražské mordpartě s ohledáním obětí na místě činu.

„Na udané adrese v Rybalkově ulici, dnes U vršovického nádraží, jsme se od místního detektiva dozvěděli, že obětí je nějaká dívenka z domu, na jehož dvorku byla nalezena polosvlečená, v poloze svědčící o sexuálním násilí.

Což jsem za chvíli viděl na vlastní oči - tělo leželo vklíněno mezi železné zábradlí a stěnu zděného domečku s dřevěnými dveřmi, sloužícího jako kryt zdejší studny. Opodál stály dvě popelnice na odpadky, dál jsem si všiml hromady písku a na ní pohozených džínsů, smotaných mezi dámskými kozačkami...

Technik mi dal znamení, že jeho video je už v chodu a já začal diktovat v tempu své obhlídky:

Jedná se o tělo mladé ženy, ve stáří asi 20 let, leží na hliněné zemi, na zádech... Mrtvolné skvrny jsou dobře vyznačeny, ztuhlost nastupuje... Dívka je od pasu zcela obnažená, s výjimkou šedých krepsilonových ponožek, horní část oblečena do bundy ze žlutošedé sypkoviny...

Oční spojivky jsou značně překrvené, nastříknuté. Jazyk pevně stisknutý mezi zuby. Vpředu na krku jsou naznačeny menší hematomy, v místech jazylky je poměrně volný pohyb, místy se objevuje chřupání, došlo tedy k porušení jazylky. Od ohryzku vlevo dolů se táhne v délce pěti centimetrů značnější hematom... Obličej kolem úst zakrvácen, podle všeho jako následek krvácení z nosu, způsobeného dušením.

Dolní končetiny mrtvé ženy jsou od sebe maximálně roztaženy, vrchol vzdálenosti kolen od sebe činí 70 až 80 cm. U vchodu do pochvy se nachází drobná exkoriace velikosti 3-4 mm. Toto drobné poranění má zachovalou vitální reakci...

Je nepochybné, že smrt nastala násilně, že ji zavinila druhá osoba, velmi pravděpodobně půjde o vraždu udušením z uškrcení nebo zardoušení, jak napovídá stav očních spojivek, dále hematomy na krku a také porušený stav jazylky. Dobu smrti lze určit mezi 21. hodinu až půlnoc předchozí noci. Podle polohy a nálezu těla vykonal pachatel na poškozené násilnou soulož, nebo se o ni aspoň pokusil.

Na místě činu se pohybovali lidé z mordparty především z kriminálky“ pokračuje policejní lékař Vomáčka ve svých vzpomínkách. „V průjezdu domu, kde snad byly nějaké trasologické stopy, jsem taky zahlédl vyšetřovatele Markoviče a operativce Krejsu. Oba měli dobré renomé, Markoviče jsme všichni brali jako specialistu na sexuální vraždy. V duchu jsem si řekl, že případ je v dobrých rukou. Jsem starej sázkař, rád tipuju... Vsadil bych se, že do týdne budou mít vraha i s doznáním!“

„Já bych se tedy nesázel.“

Jiří Markovič s odstupem času krčí ironicky ramena:

„První dny jsme šlapali vodu, samou vodu, neměli jsme nic konkrétního, čeho bychom se mohli chytnout... Na případu jsem skutečně dělal s kolegou z kriminální služby Jardou Krejsou, přezdívaným policisty a později i novináři Pražský Kožak. To pro nezaměnitelnou podobu své hlavy...

Nepamětníkům rád vysvětlím, že inspektor Kojak, představovaný populárním a holohlavým hercem Tellym Savallasem, byl hlavním hrdinou tehdy velmi oblíbeného detektivního seriálu, který snad reprízují televizní stanice dodnes.“

Ale vraťme se na místo činu.

Mrtvou dívku našel před půl osmou ranní Josef Wiessner, zaměstnanec pražských komunikací, které měly ve vedlejším domě detašované pracoviště. Část domu, kde došlo k vraždě, zas užívaly k uskladnění písku, dopravních značek a dalších svých pomůcek.

Ohledání místa činu nic valného nepřineslo. Ve směru od nalezeného těla byla zřetelná stopa po vlečení, dlouhá 5,60 metru a široká 20 až 30 centimetrů. Podle všeho došlo k napadení oběti už v průjezdu domu. Vstupní vrata nebyla zamčena - je možné, aby pachatel čekal na dívku právě tady? Nebo ji nenápadně sledoval až k domu a zahájil svůj útok ve chvíli, kdy mladá žena vstoupila do průjezdu?

Celá délka trasologické stopy po vlečení těla byla lemována řadou drobných nálezů, šlo například o jízdenky městské dopravy, nedopalky cigaret, krevní stopy - ale především o svazek klíčů od vložky FAB... Pokud mrtvá dívka bydlela v domě, měly by klíče „pasovat“ do nějakého zámku!

Na místo dorazil psovod. Služební pes Alka č. 5232 našel pachovou stopu, počínající v prostoru nálezu klíčů - a bohužel končící ve vchodu do domu. Zdejší logická frekvence osob a pachových stop byla už pro zvíře nečitelná.

Kromě místa činu prohledali psovod se svým čtyřnohým pomocníkem terén v relativně blízkém okolí. Šlo o demolici nad dvorem, ale především o park Grébovka a území kolem blízkého potoka Botič. Bez výsledku...

Mrtvá dívka u sebe neměla doklady, její totožnost však brzy přestala být tajemstvím. Ve 12.30 hod. se na dvoře starého činžáku se zasklenou pavlačí objevil v doprovodu uniformovaných mužů 42letý Miroslav Pražák:

„V 08.30 hod. mi manželka telefonovala do práce, že u nás v domě někoho zabili, prý nějakou ženskou a že ona má strach, aby to nebyla Lída, která v noci nepřišla domů. Já jsem se okamžitě převlékl a jel jsem domů. V místě bydliště už byli příslušníci VB, po dohodě s nimi jsem se dostavil na zdejší oddělení, kde se mnou sepsali výpověď. Ve 12.30 jsem byl odvezen do místa bydliště.“

Zavedli ho k tělu.

Statný muž, bývalý zápasník, rozechvěle přikývl.

„Ano, to je moje dcera Ludmila.“

Následoval ještě pokus s nalezenými klíči. Nebylo nic hladšího, než s nimi otočit v zámku bytu nešťastných rodičů.

Totožnost oběti byla definitivně potvrzena.

Jméno jednadvacetileté Ludmily Pražákové zaplnilo kolonku POŠKOZENÝ/POŠKOZENÁ.

A kdo je vrah?

„Když měla Liduška přijít na svět, dávali mi lékaři na vybranou,“ začíná své vzpomínky paní Eleonora Pražáková, statečná žena nelehkého životního osudu. „Pokud se dítě narodí, tak oslepnu. Měla jsem totiž špatnou sítnici... Jednoznačně jsem se rozhodla pro dítě.

Varování lékařů se splnilo a po porodu jsem skutečně přestala vidět. Další vyšetření jen potvrdilo, že se jedná o stav trvalý Byl to vlastně dvojnásobný tlak - naučit se žít bez zraku a naučit se starat o dítě. Bylo to kruté, kolikrát jsem lila vodu na sunar a opařila si při tom ruce. Ale říkala jsem si, že se nesmím vzdát!

Zdánlivá bezvýchodnost se zlepšovala s tím, jak dcerka rostla. Nejenže mě těšilo, jak roste a prospívá, jak je Liduška čiperná. Děcko si i v raném věku dokáže uvědomit, že maminka nevidí... Držela jsem ji za ručičku a ona nás vedla, chodily jsme spolu takhle i nakupovat.

Liduška vychodila základní školu a šla se učit na prodavačku. Pracovala v obchodním domě Bílá labuť. Byly jsme na sebe hodně citově vázané. Ani v pubertě se mně neodcizila, se vším se mi svěřovala, jako nějaké své starší kamarádce.

Povahově byla Liduška klidná, mírná, takový dobrák. Stačilo, aby jenom někdo hlesnul, že potřebuje pomoc, a ona by se přetrhla ochotou. Byla hodně společenská, ale spíš ten typ, co se směje a baví s ostatními. Nestála o to, aby se všechno točilo kolem ní, ráda byla součástí dobré party.

Jestli měla plány do života? To víte, že jo. Chtěla se vdát, mít dvě děti, ale taky mi říkala: ,Mami, dokud budu moci, tak tě neopustím!’ V zaměstnání byla spokojená, oni byli spokojeni s ní, uvažovali, že by se z ní jednou stala vedoucí. Taky zákazníci si ji moc pochvalovali.

S partou spolužáků z devítky chodili jednou týdně do nějaké restaurace - pronajmuli si salónek, hráli tam na kytary, zpívali... Chodili pro ni, já uvařila kafe a říkám: ,V pořádku mi ji zase přiveďte!’ A oni, zase v legraci, pak večer zazvonili: ,Tak vám dceru v pořádku vedeme!’

Hezké to byly chvíle, moc hezké.

A všechno se tak najednou změnilo!!!

Ten poslední den si pamatuju, jako kdyby to bylo včera. Liduška šla na odpolední, mazlila se se svou mladší sestrou a říkala, že jí večer přinese k svátku ještě nějakou knížečku nebo hračku. ,Přines mi kocoura,’ řekla malá., ‚Tak dobře,’ Liduška na to, ,jestli budeme mít knížku o Kocourovi v botách, tak ti ji přinesu.’ Dodnes jsem přesvědčená, že sebou v kabelce pro malou něco měla, určitě nezapomněla...

Bylo už po desáté večer a Lída pořád nešla. Asi šla po práci oslavit Mikuláše, říkali jsme si s manželem. Ale stejně nám to nedalo a každou chvíli jsme ji vyhlíželi z okna. Jak jsme ji mohli propásnout, nevím... Ale věčně stát u otevřeného okna se taky nedalo, vždyť byla zima.

Před půlnocí jsme byli už hodně nervózní, vždycky když se Lída zdržela nebo šla spát ke kamarádce, tak se ozvala. Ale tentokrát nezavolala. Nebylo KDE hledat.

Já jsem senzitivní a ten večer jsem měla pocit, že je něco v nepořádku. Ale nevěděla jsem, jak tomu, nebo ještě spíš ČEMU, zabránit. Kolem půl dvanácté jsem vnímala, jako bych slyšela dceru vykřiknout. Manžel ne, ten neslyšel nic. Ale je dost pravděpodobné, že ten výkřik - telepatický, na dálku - jsem vnímala přesně v tu chvíli, kdy se to stalo...

Ráno, ještě za tmy, prošla dvorem cestou do práce většina lidí z domu. Ale nikdo si ničeho nevšiml, teprve když se rozednilo, tak Lidušku našli...

Takové kruté ráno!

Víte, je zajímavé, jak naděje umírá v člověku poslední. Když kriminálka zkoušela ty klíče do našeho zámku, i já jsem slyšela, jak klíče dokonale pasujou... Ale pořád jsem si říkala, že jde o nějakej strašlivej omyl... Dokonce i ve chvíli, kdy už všechno bylo jasné, tak jsem po půl jedné zatelefonovala do Bílé labutě, jestli Liduška nepřišla na odpolední.“

Vzpomínky rozvlní na rtech paní Eleonory Pražákové tenký a smutný úsměv.

„No... Už nepřišla.“

Večer před svatým Mikulášem má zvláštní kouzlo. Ztmavlými ulicemi se ozývá cinkání zvonků, řinčení řetězů, dětský smích, občas taky pláč - inu, trojice Mikuláše s andělem a čertem vždy budí patřičnou pozornost.

Jenomže tohle sympatické divadýlko, uvědomovali si kriminalisté, skončilo už navečer. Však taky s přibývajícími hodinami (a s konzumovanými panáky kořalky, dodejme) lecjaký anděl pěkně vrávoral, stejně tak nebyla nouze o Mikuláše s rozverně nasazenou mitrou... Vše dávalo tušit, že brzy se rozjede druhá část oslav, kdy si na své přijdou především dospělí.

Přebral vrah, nepochybně sexuální deviant, v nějaké okolní hospodě?

Odbrzdil alkohol jeho agresivní nebo sadistické choutky?

Tahle domněnka zněla pravděpodobně. Vždyť, jak se brzy ukázalo, slavila taky oběť.

Kriminalisté zmapovali poslední večer Ludmily Pražákové. Od půl osmé do půl jedenácté večerní strávila mladá žena se známými a kolegy v restauraci U Petrské věže, později se ještě přesunuli do restaurace Centrum.

Krátce po 22.30 hod. hovořila krátce s Pražákovou na refýži tramvajové stanice Na Poříčí kolegyně Zuzana Fořtová. Byl to poslední zjištěný svědek, který viděl oběť ještě na živu. Dalo se předpokládat,

že Pražáková odjela tramvají č. 24 směrem do Vršovic, aby kolem 23. hodiny vystoupila ve stanici Nádraží Vršovice.

Odtud jí zbývalo domů slabých pět minut cesty, a to po chodníku a vesměs přehledným uličním terénem. Ostatně velký nárožní dům za mostem přes Botič, ve kterém Pražáková bydlela, je ze stanice dobře vidět.

Jenomže... V inkriminované době procházeli kolem bydliště oběti dva Lídini kamarádi z hospodské party. Jak Bohuslav Rychtecký s Leo Oberleitnerem svědecky uvedli, Pražákovou či žádnou jinou osobu nablízku neviděli, stejně tak si nevšimli ničeho podezřelého.

Operativní plán obsahoval několik desítek úkolů.

Z těch rutinních můžeme jmenovat šetření v bohnické psychiatrické léčebně, s cílem natypovat osoby z řad sexuálních agresorů, které měly v kritickou dobu povolenou vycházku či propustku. Další se přirozeně mohli pohybovat už na svobodě...

„Jen na území Prahy existovalo několik set takových deviantů,“ konstatuje vyšetřovatel Markovič. „Postupně jsme je prověřili a vyloučili. Někteří neměli alibi, stejně tak jsme jim ale nemohli nic dokázat.“

Rovněž standardní úkol číslo 8 - Provést zajištění soudní pitvy - byl realizován s tímto výsledkem:

Mrtvola délky 156 cm... Na těle zjištěny kožní oděrky na krku, krevní výrony v kožním svalstvu, zlomení jazylky a chrupavky štítné. Tato poranění vznikla tupým násilím, které působilo dosti značnou silou na krk poškozené. Nález obloučkovitých stop na krku poškozené odpovídá působení nehtů cizí osoby, přičemž nelze určit, zda se jednalo o jednu ruku nebo obě...

Všechna výše popsaná poranění vznikají tisknutím ruky nebo rukama pachatele na krk, to jest rdoušením. Dále byly shledány krevní výrony v měkkých lebních pokrývkách, na pravé tváři, na bradě, na hřbetu levé ruky, na pravé ruce, na pravém bérci a na levém stehně.“

V závěru svého znaleckého posudku konstatovali soudní lékaři prof. MUDr. Stanislav Hájek, DrSc. a MUDr. Zdeněk Gregora, že příčinou smrti bylo udušení zardoušením.

Určité plus - které by v budoucnu mohlo eliminovat podezřelého či naopak usvědčit pachatele - znamenaly mikrostopy zajištěné na těle oběti a jejím oděvu. Mimo jiné nepatřilo podle expertizy černé vlněné vlákno na levé ruce Pražákové, stejně jako červené syntetické vlákno, zajištěné z kabátu oběti, k ničemu z jejího oblečení.

Jinak řečeno: Musel je tam zanechat sám pachatel.

Další operativní šetření směřovalo mezi obyvatele domu v Rybalkově ulici, kde došlo k vraždě - především šlo o získání svědků, kteří by pomohli zpřesnit dobu činu nebo zmínit nějakou podezřelou okolnost. Informační pátrání probíhalo také mezi zaměstnanci obchodního domu Bílá labuť.

„Vyslechli jsme všechny členy rodiny oběti. Dále nálezce těla, stejně jako omladinskou partu, se kterou chodila Pražáková zpívat a veselit se, nejčastěji do dnes už neexistující restaurace v nedaleké Sámově ulici. Hospoda se sice jmenovala U pivovaru, ale všichni místní jí přezdívali U žida nebo U Živnůstků,“ pokračuje ve vzpomínkách vyšetřovatel Markovič.

„Je to banální, je to komické... Ale abychom se vůbec v rajónu vyznali, museli jsme si za pomoci místních kriminalistů udělat pořádek i v názvosloví zdejších hospod. A těch nebylo za žádného režimu - snad i díky nezničitelnému geniu loci starých Vršovic - nikdy málo!

Vyslechli jsme proto i personál dalších oblíbených okolních restauraček s malebnými jmény jako U sadu, U pantáty, U pilotů, Na Kozačce, Na Kleovce, Na Královce, Na tržišti, U Klokana, U tří soudků… Třiatřicet jsem těch hospod, bufetů a restaurací ve spise napočítal! Bohužel, veškerá tamní operativa skončila bez hmatatelného výsledku, v podstatě se jednalo jen o listy popsaného papíru.

Přitom jsme byli vrahovi docela blízko!

On totiž bydlel na dohled od domu, kde zemřela Ludmila Pražáková. Taky její hospodská parta vraha dobře znala - jenomže ten človíček nevzbuzoval v nikom podezření. Pachatelovo jméno neuvedl nikdo z několika stovek svědků, se kterými jsme hovořili...

Byl to prostě pech!

Stará detektivní pravda říká, že pokud není vrah znám do osmačtyřiceti hodin od nápadu vraždy, jeho šance beztrestně vyváznout se povážlivě zvyšuje.

S námi to bylo ještě horší. Uplynul přesně týden - a my jako bychom pořád stáli na tom vršovickém dvorku!“

Adrenalin zklamání stoupá Markovičovi v žilách i s odstupem málem čtvrt století.

„Už jsme tušili, že vrah nejspíš neprochází žádnou psychiatrickou evidencí, ale k čemu nám to bylo? Praha tím mordem doslova žila, vzrušené emoce včetně strachu doléhaly přirozeně až k nám - včetně anonymních udání a nabídek spolupráce od různých senzibilů a psychotroniku. Znamenalo to spoustu další práce - bohužel k ničemu.

V domě, kde došlo k vraždě, se několik nájemníků, včetně rodiny Pražákových, domnívalo, že pachatel pronásledoval Ludmilu až ke dveřím jejího bytu. Tady údajně přemohl její odpor a odtáhl ji dolů na dvůr. Hlásili se nám svědci, kteří slyšeli tu ženský, tu zase mužský hlas, dialog dvou vzrušených hlasů nebo ruchy krátkého zápasu.

Moc jsme tomu nevěřili, trasologické stopy v průjezdu a na dvoře svědčily o něčem jiném. Na druhou stranu - zejména v naší situaci - jsme nemohli podcenit žádnou informaci. Tak jsme prověřovali něco, co nám nešlo do figury s ohledáním místa činu. Zkrátka a dobře - všechno bylo na levačku,“ shrnuje první týden vyšetřování vraždy Jiří Markovič.

Ještě v den nálezu zavražděné dívky, tedy ve čtvrtek 6. prosince večer, před hlavním zpravodajským pořadem, vystoupil před televizními kamerami major Miroslav Kučera, moderátor mimořádných „horkých“ relací Federální kriminální ústředny.

Seznámil stručně diváky s tím, co se stalo - na obrazovce se mimo jiné objevila mapka inkriminované části Vršovic a civilní fotografie Ludmily Pražákové -, aby v závěru požádal veřejnost o pomoc. Jako už tolikrát předtím, sázka na spolupráci s lidmi se kriminalistům vyplatila.

12. prosince 1984 se přihlásila se svým svědectvím Zdena Černá, bydlící v Rostovské ulici, tedy blízko místa vraždy. Začátek jejího vystoupení, jako většinou v takových chvílích, byl rozpačitý.

„Nerada bych ublížila někomu nevinnému. Ale vražda slečny Pražákové je hrozná věc... Zažila jsem něco, co mi připomnělo vraždu mé kolegyně Blanky, se kterou jsem pracovala v bufetu Slavia. Stalo se to loni v srpnu, taky ve Vršovicích, v ulici Na louži.“

Paní Černá narážela na sérii brutálních znásilnění a dvou vražd, kterých se v létě 1983 dopustil nebezpečný agresor a deviant Miroslav Stehlík. (Mimochodem šlo o jeden z mála pražských případů svého druhu, který vyšetřovatele Markoviče minul, trávil totiž v oné době dovolenou na své milované Šumavě.)

Jenomže Stehlík byl už nějaký čas za mřížemi. Čekal na soud, přesně řečeno na katovskou oprátku... Co s tím?

Naštěstí Zdena Černá už nabrala ve svém vyprávění správný směr. A kriminalistům se to náramně poslouchalo!

„Tu noc, co zemřela slečna Pražáková, asi ve čtvrt na jedenáct večer, jsem venčila psa blízko Botiče. Byla tma a tam, jak jsou na břehu keře, začal najednou můj pes zuřivě štěkat. Pořád dorážel směrem k těm keřům, nebyl k udržení, jak tam chtěl vlítnout...

Chvíli to trvalo, najednou se křoví rozhrnulo - a z něj vylezl chlap!

Já ho hned poznala, jmenuje se Kadlec. Je to takový divný mužský, pořád chodí opilý. Já už s ním mám svoje zkušenosti, asi před třemi roky mě na ulici obtěžoval, pořád se mě ptal, kam spolu půjdeme...

Já mu tenkrát pohrozila, že jestli mně nedá pokoj, že znám jeho matku, že jí všechno povím. Popřípadě že věc oznámím na Veřejné bezpečnosti.

A teď zase Kadlec!

Vysoukal se z toho křoví, usmíval se jako pitomeček, bylo vidět, že zas pil. Chtěl na mně, abych mu připálila cigaretu, viděl, že kouřím...

Já jsem mu na dálku podala sirky. On si zapálil a pořád chtěl se mnou zapříst hovor. Ale já jsem neměla zájem ani náladu, vůbec jsem se s ním nebavila.“

Zdena Černá ukázala kriminalistům místo, kde Kadlece v noci, jež se stala osudnou pro Ludmilu Pražákovou, viděla.

K domu, kde oběť bydlela, to bylo pouhých padesát metrů!

Nebyla to jediná operativní linie, ve které se jméno Jaroslava Kadlece, nar. 2. srpna 1955, bytem ve Vršovicích, ulice Na Královce, detektivům promítlo.

„Už poněkolikáté - čtenáři mi to snad prominou,“ vykládá Markovič s bezmála omluvným výrazem, „tady omílám starou kriminalistickou poučku, že pachatelé sexuálních vražd mívají většinou jakési zahřívací kolo. Tedy, že jejich brutálnímu skutku předcházejí méně závažné delikty.

Jinak řečeno: když jsme nemohli s případem Pražáková pohnout, věnovali jsme se taky poměrně novým kauzám, které zůstaly v řešení obvodů. A nebyla to marná práce!“

9. listopadu 1984, krátce před desátou hodinou večerní, došlo v centru Prahy, pár desítek metrů od Václavského náměstí - přesně ve Františkánské zahradě, veřejném parku, spojujícím Jungmannovo náměstí s pasážemi Alfa a Světozor - k napadení 6lleté Naděždy Langrové.

Pachatel ji chytil zezadu rukama za ramena, zacpal jí rukou ústa a odtáhl ji z cesty do křoví poblíž vodní nádrže. Zde ji srazil k zemi, současně na ni upadl, zalehl ji tak, aby nemohla klást odpor a jednou rukou ji rdousil.

Násilníkova počínání si naštěstí všimli další dva chodci. Neurvalého chlapa z důchodkyně doslova sundali, zpacifikovali a odvedli na oddělení Veřejné bezpečnosti.

„Jmenuju se Jaroslav Kadlec, pracuju jako dělník v Novinářských závodech Mír na Václavském náměstí. Dneska jsem požíval ve značné míře alkoholické nápoje a přivedl jsem se do podnapilého stavu. Když jsem se vracel zahradou do Jungmannovy ulice, čapli mě nějací dva chlapíci, odtáhli mě před Alfu a tam mě předali příslušníkovi VB.

Jinak si nejsem ničeho vědom, žádnou ženu jsem neobtěžoval. Proč svědkové a tápaní, co jsem ji měl napadnout, vypovídají něco jiného, to nevím. Já takové gauneřiny nedělám, nemám to zapotřebí. Každému se můžu podívat do očí, nejsem žádnej mordýř nebo vrah ženských. Nepopírám, že se napiju, ale tyhle gauneřiny nedělám.

Té paní jsem určitě nechtěl ublížit. Pokud se něco stalo, padl jsem na ni nešťastnou náhodou a strhnul jsem ji vahou k zemi. V opilosti jsem si počínal tak neobratně, že to mohlo působit na svědky jako násilí. Ale znovu opakuji, že jsem nic zlého úmyslně neudělal,“ vypověděl Kadlec.

Ještě téhož večera putoval na záchytku jako obviněný z trestného činu omezování osobní svobody. Další vyšetřování mělo probíhat na svobodě.

„Byla to pěkná pitomost, co tehdy naši lidé z obvodní služebny vyvedli! Podle výpovědi svědků, kteří napadené ženě pomohli - šlo o Švéda Gustava Widboma a Jana Kožušníka - Kadlec paní Langrovou rdousil. Šlo jednoznačně o pokus vraždy,“ komentuje Markovič selhání mužů zákona.

Nicméně Kadlec byl volný, chlastal dál první ligu... A necelý měsíc od napadení Langrové se prokazatelně pohyboval nedaleko místa vraždy Ludmily Pražákové!

Ještě téhož dne došlo ke Kadlecově zadržení.

„Mezi moje povinnosti patřilo též ošetřování osob v cele zadržení a zabezpečení (CZZ) včetně vstupní prohlídky těchto lidí,“ vzpomíná opět někdejší policejní lékař podplukovník MUDr. Karel Vomáčka.

„V takových případech jsem se soustředil na prohlídku těla podezřelého člověka, zda nenajdu zranění, které by korespondovalo s našimi poznatky o zápase oběti s pachatelem. Rovněž tak jsem odebíral vzorek krve, sloužící k expertíze na zjištění krevní skupiny pro porovnání se stopami krve či spermatu, zajištěnými na místě činu.

Tenkrát ve čtyřiaosmdesátém to byla čistá biologie s možností druhové shody. Dnes už kriminalisté pracují s kyselinou deoxyribonukleovou - neboli DNA - a provádějí maximálně přesnou genetickou analýzu. A není to otázka krve, nýbrž slin, odebraných bezbolestně z ústní dutiny chomáčkem vaty na kusu špejle, čemuž se odborně říká bukání  stěr...

Bylo 12. prosince 1984 a krátce po poledni jsem dostal zprávu, ať jdu před nástupem do CZZ prohlédnout 29letého Jaroslava Kadlece, důvodně podezřelého z vraždy Ludmily Pražákové!

Takže jsme se s Kadlecem setkali osobně.

Dík rozsáhlé pleši vypadal mnohem starší než na ročník 1955. Už jsem si během praxe navykl na občasná překvapení - to když člověk zdánlivě příjemné tváře a sympatického vystupování dokáže spáchat krutý zločin.

Což ovšem o Kadlecovi neplatilo, ten působil nedůvěryhodně už na první pohled. Rozpláclý nos, široká ústa, měl defekt silné tupozrakosti na levém oku, navíc viditelně šilhal. S osobní hygienou měl asi taky problémy...

Na moje otázky v souvislosti se zdravotním stavem odpovídal jakoby duchem nepřítomně, ale to se v těchto místech, v podobné situaci, stávalo i osobám s mnohem vyšším IQ, než se dalo u Kadlece předpokládat.

Na těle podezřelého muže jsem nenašel žádné poranění, pouze na levé straně krku a na levém uchu měl starší odřeninu, která mohla docela dobře vzniknout i škrábnutím,“ završil svoje vzpomínky doktor Vomáčka.

Kadlec se v cele předběžného zadržení dlouho neohřál - a putoval k výslechu.

„V dubnu 1983 jsem se seznámil se svou družkou Martou, koncem roku se nám narodilo dítě. Nevím, kde teď je, asi v kojeneckém ústavu v Kolíně. V červenci 1984 šla totiž Marta do vazby a od té doby jsem neměl trvalou známost.

V tomto období jsem začal mít touhu po ženách a chtěl jsem se nějakým způsobem ukojit. Začal jsem proto vyhledávat osamělé ženy ve večerních a nočních hodinách. V té době jsem moc nechodil domů, s tátou a s bráchou se pořád hádáme, tak jsem většinou chlastal do noci a domů se vracel až ráno. Neměl jsem pro co žít, nic mě nebavilo.

Přemýšlel jsem o tom, že bych navštívil nějakého lékaře, nějakého pediatra, který by mi poradil s mými sexuálními obtížemi. Ale jelikož jsem věčně požíval alkoholické nápoje, a to ve větší míře, tak z toho vždycky sešlo a nikam jsem nešel.“

Podle další výpovědi napadl v srpnu 1984 Kadlec první ženu. Jeho „oběť“ vycházela z vršovické sokolovny, jednalo se ovšem o trénovanou judistku - takže Kadlec tvrdě narazil! „Tenkrát jsem měl na ni vztek, ale dneska říkám, že dobře udělala - aspoň mě přešla chuť dělat pitomosti!“

V září 1984 se opil ve vinárně U pantáty. Na ulici, asi hodinu po půlnoci, uviděl z nedalekého Party clubu vycházet nějakou „starší buchtu“. Kadlec už po ní vyjel, ale k napadení nedošlo, jelikož se na chodníku začali rojit další odcházející hosté. Kadlec byl rád, že stačil zdrhnout a schovat se v blízkém parčíku.

„V říjnu 1984 jsem napadl další ženu. To jsme chlastali s partou v restauraci Květen. Bylo kolem půlnoci, rozloučil jsem se s klukama a vyšel ven. Vzpomněl jsem si na Martu, a tak jsem zašel blíž k Orionce. Tam je ale hlavní silnice, tam se nedalo nic dělat, akorát že tam bylo přítmí, šero. Po jedný straně ulice jsou světla, z druhý zas stromy.

Nějaká ochechule šla z kopečka, musela vyjít z nějakého baráku. Tak jsem ji napadl zezadu, vrazil jsem do ní a levou rukou jsem ji chytil kolem pasu. Vyloženě jsem do ní vpálil, šáhnul jí na kozy a ona vykřikla ,Pomoc!‘

Kolem jelo auto, vyšli taky hosti z hospody... Tak jsem ji nechal být. Cítil jsem, že jsem si stříknul do trenek, ona zůstala stát a kromě toho zařvání o pomoc se nezmohla na slovo... Právě z toho, jak jsem do ní vrazil, jsem se udělal.“

Tuhle část Kadlecovy výpovědi si můžeme shrnout:

Celkem tři přepadení žen. Jednou dostal Kadlec na budku, dvakrát se musel spasit útěkem. V prvním případě se leknutím nebo bolestí pomočil, naposledy ho hlasitý výkřik oběti vyrajcoval až do ejakulace.

Tristní bilance...

Ale Kadlec se dokázal z předchozích nezdarů poučit. Jak víme, došlo k dalšímu přepadení ženy ve Františkánské zahradě. A zde měl už pachatelův modus operandi výrazně vyšší efekt!

Po dohodě mezi vyšetřovatelem Markovičem a operativcem Krejsou probíhal stěžejní Kadlecův výslech na obvodním oddělení Prahy 10, a to v místnosti, která už tehdy měla jednosměrné okno - tedy na straně přihlížejících kriminalistů průhledné, na straně vyslýchaného nikoli - a mikrofony přenášený zvuk na vedlejší pracoviště.

„Kadlec byl obviněn pro trestný čin vraždy a poučen o svých právech,“ vzpomíná Markovič. „Na naše otázky odpovídal nepřiměřeně, snažil se za každou cenu odvádět kdejakými podružnými historkami pozornost od vzneseného obvinění. Například popřel, že by se v době před vraždou schovával ve křoví u Botiče, odkud ho měl vyštěkat pes Zdeny Černé.

Upřímně řečeno, měl jsem zkušenost s podobným typem sadistické vraždy, nikoli ovšem s podobným vrahem:

Kadlec byl zcela jiný pachatel než inženýr Tekverk. Nedal se srovnávat ani s Láďou Hojerem, který o svých vraždách vykládal v rádoby žertovném stylu tak, že mi někdy málem jezdil mráz po zádech... Podle mého názoru Hojer až do své smrti nepochopil, že udělal něco špatného - i proto mi nadělil doznání k severočeské vraždě Evy Rohlenové jako dárek k Vánocům!

Kadlec byl taky primitivní agresivní psychopat, taky s mindrákem ve vztahu k ženám. Určitě ho nenapadlo svých obětí litovat... V tom byli s Hojerem zajedno.

Ale Kadlec věděl - viz věty Já nejsem gauner nebo mordýř ženských, každému se mohu podívat do očí’ -, že se dopustil zločinu, za který mu hrozí vysoký trest.

Proto se instinktivně rozhodl hrát s kartami, které měl k dispozici: Doznával jen prkotiny, zato okolnosti napadení Pražákové vysvětloval mlhavě, aby všechno při dalším výslechu popřel - a vysvětlil jinak.“

Vyšetřovatel Markovič se proto po hodině v podstatě planého výslechu rozhodl k nezvyklému kroku.

„Telefonicky jsem požádal svého dobrého přítele, ale především skvělého soudního znalce, psychiatra a sexuologa Pavla Zemka, aby přijel za námi a Kadlecova výslechu se zúčastnil. Doktor Zemek souhlasil a po svém příchodu sledoval nějakou chvíli z vedlejší místnosti výpověď obviněného.

Pak jsem znovu výslech přerušil a šel jsem se Pavla Zemka zeptat na jeho názor - hlavně jsem chtěl, aby posoudil Kadlecovy reakce na některé moje otázky.

Společně jsme pak vypracovali další postup: Bude dobře, když se Kadlec nejprve dozná k napadení paní Langrové ve Františkánské

zahradě... Což by mohl být dobrý odrazový můstek k doznání vraždy Pražákové!

Úspěch se dostavil... Částečně.

„Nojo, zase mi hučelo v klacku. Park prázdnej, najednou vidím ženský nohy... Začalo se mi to mrskat v hlavě, říkal jsem si, že risk je zisk, že kdo neriskuje, ten nevyhraje.

Vlítnul jsem na ni, začala křičet, tak jsem na ni rychle nalehnul a zacpal jí hubu rukou... Házela sebou, to se mi docela líbilo. Vystříknul jsem, ale jinak jsem s ní nic neměl.

Ani nevím, kde se vzali ti dva frajeři. Stáhli mě z ní, předali policajtovi, pak mě odvezli na záchytku, bylo asi kolem půlnoci. Tam na mně chtěli krev a moč. Ale řekl jsem tomu doktorovi, že na ně nemám náladu, ať se na mě vyserou, ať mi dají anděla, že půjdu spát.

Tu ženskou jsem nechtěl zabít. Ani jsem ji nechtěl znásilnit. Maximálně bych si šáhnul, to je všechno.“

Po doznání k napadení Naděždy Langrové, byť se zjevnou bagatelizací, vypovídal Kadlec váhavě o dnech, jež předcházely smrti Ludmily Pražákové.

Před Markovičem a Zemkem se tak odvíjel příběh člověka, který byl vždycky „mimo mísu“.

Kadlec svou oběť znal od vidění, věděl, kde dívka bydlí, protože ve stejném domě měl ještě jako kluk kamaráda. Neznal Pražákovou jménem, ale věděl, že má v partě přezdívku Panenka. Chodili sice do stejných hospod, ale společnost mladých lidí s kytarami, co dokázala rozezpívat sál, nikdy Kadlece nevzala jako rovnocenného partnera.

Třebaže Jarouš o to hodně usiloval: Snažil se imponovat svými drsnými zkušenostmi z kriminálu. Nebo - ve velmi vzácných chvílích, kdy měl peníze - chtěl objednávat rundy pití. Moc platné mu to nebylo, mezi ním a partou, kteroukoli, byla neprostupná hráz posměchu a opovržení.

„Pátého prosince jsem začal pít už dopoledne U Vašatů, to jsem měl dvě piva, k svačině jsem si pak dal tři piva. Pokračoval jsem v tom i po odchodu z práce. Na růžku jsem měl tři piva a jednu velkou peprmintku. Večer jsem se zastavil doma, ale pohádal jsem se s tátou. Tak jsem zašel do hospody U sadu, kde jsem pil až do 22. hodiny. Vypil jsem tak tři nebo čtyři piva. Odtud jsem šel směrem k Botiči.

Zase to na mě přišlo. Pak jsem uviděl u mostku přes potok nějakou ženskou. Sledoval jsem ji až k baráku. Zezadu jsem ji uchopil jednou rukou za prsa a druhou rukou kolem krku. Ona vykřikla... To mi stačilo, abych se udělal do kalhot. Už jsem ji nepotřeboval, tak jsem ji pustil.“

Dívka se otočila a Kadlec uviděl Panenku! Poznání bylo vzájemné... Jenomže překvapení rychle odeznělo a rozjel se osudný dialog:

„Řekla mi, abych šel do hajzlu, abych ji nechal být. Chvíli jsme spolu rozmlouvali, to už bylo v průjezdu domu. Nejvíc mě rozčílilo, že mi řekla: ‚Jdi do hajzlu, ty impotente!’ Podsekl jsem jí nohu, ona upadla. Dostal jsem strach a utekl pryč. Zdrhal jsem domů, tam jsem si vypral trenky a očistil bundu.

Proč jsem s ní praštil? To byla msta za toho impotenta. Já vím, proč mi to řekla! Jednou v hospodě jsem vykládal před její partou, jaké byly poměry v kriminále. A někdo z nich se mi začal posmívat, že jsem kuřivod a impotent.

Chtěl jsem Panence dokázat, že nejsem impotent. Ale zabít jsem ji nechtěl, ani ublížit. Taky mě vystrašilo, že mi vyhrožovala policajtama. Měl jsem už jsem za sebou ten malér na Praze 1, tohle by mně neposloužilo.“

Na otázku vyšetřovatele, jestli ho Ludmila Pražáková neškrábla při potyčce, Kadlec odpověděl:

„Ne. Tak dlouho jsem se s ní nematlal... Na ty škrábance si seženu svědectví holičky z pasáže Alfa, to ona mě nerada škrábla, když mě holila. Já už nic uvádět nebudu, vím, že je Pražáková mrtvá, ale obhájce mi řekl, že mně nejdřív musí vyšetřovatel naservírovat všechny důkazy na prkno.“

Následujícího dne, tedy 13. prosince 1984, Kadlec svou výpověď potvrdil. Znovu popsal konzumaci alkoholu a napadení Pražákové za účelem sexuálního ukojení:

„Nevím, jestli se po pádu na zem ještě hýbala nebo něco říkala, utíkal jsem domů, kde už všichni spali. Ale určitě jsem Pražákovou nechytal za krk nebo přes ústa.

Taky mi nešlo o znásilnění. Ještě nikdy jsem žádnou ženu neznásilnil. Nemám vysvětlení, jak se mohly dostat mikrostopy mých kalhot na genitál a nohy poškozené. Žádám o vyšetření u psychiatra.“

Co soudili o Kadlecovi ostatní?

Nebude určitě na škodu, sumarizovat pár subjektivních i objektivních názorů.

Zaměstnavatel obviněného, Novinářské závody Mír: „Jmenovaný je u nás zaměstnán od 11. 9. 1984 a vykonává pomocné práce. Nejprve jako pomocný dělník v polygrafickém provozu, od 15. 10. byl přeřazen do nádvorní čety. Je ochotný, přizpůsobivý, absence nemá. Mentálně podprůměrný.“

Místní oddělení Veřejné bezpečnosti: „Kadlec nemá dobrou pověst, požívá v nadměrné míře alkohol a v podnapilém stavu se dopouští nepřístojností.“

Otec obviněného: „Syn Jaroslav je pěkný hajzl, doma mi pořád dělal binec, hádal se se mnou a vyhrožoval mi, že mě zabije. Už před rokem jsem ho proto nechal soudně vystěhovat, ale Jaroslav to nebere vážně... Ten den, co se stala vražda, bral v zaměstnání výplatu. Domů přišel opilý, ale to on chodí pořád.

Vím, že se mi Jaroslav v září nebo říjnu 1984 svěřoval, že má v úmyslu chodit s nějakou slušnou dívkou. Taky říkal, že dělá prodavačku v Bílé Labuti. Že tam dělá na směny a večer se vrací kolem 22. hodiny. Dále syn hovořil, že je to pěkná holka, ale že s ním nechce chodit.“

(K této nesporně zajímavé informaci podal Kadlec vysvětlující komentář: „Nojo, fotrovy ánunky! To přece nemůžete brát vážně. Fotr se mě chce zbavit a udělá všechno proto, aby mě dostal co nejdýl do kriminálu!“

Bratr obviněného: „Chci zdůraznit, že s bráchovými problémy nemám a nechci mít nic společného. Jarda je plnoletej, a tak nese zodpovědnost sám za sebe. Já brzo ráno vstávám, nemůžu proto běhat v noci po hospodách a hlídat, kde se náš Jarouš ožírá a co tam provádí. Já sám jsem taky trop na nervy a svých starostí mám až nad hlavu. Nedávno jsem si odpykal trest, a musím proto chodit na ochranný dohled.“

Družka Marta: „Seznámili jsme se v únoru 1983 v restauraci Na tržíčku. Pokud byl Jaroslav opilý, tak tvrdě vyžadoval pohlavní styk. Několikrát jsme se kvůli tomu porvali, a to s rozdílným výsledkem

- když byl moc opilý, zbila jsem ho já. Jinak byl silnější on.

Jednou mě začal při souloži bezdůvodně škrtit. Přestal teprve, když jsem mu pohrozila, že ho praštím po hlavě těžkým popelníkem… Taky se se mnou radil, jak by bylo nejlepší zabít jeho tátu. Jaroušova bráchu znám jenom z fotek, nejdřív byl zavřený on, pak já.“

Svědek Jiří Luzum: „Když jsme se dozvěděli, že tu vraždu měl udělat Kadlec, tak aspoň pro mě osobně to bylo překvapení. On to byl takový ubožáček, takovej slaboučkej, doslova nic. Takže mně

- a myslím že i pár dalším lidem - vrtalo hlavou, jak Lídu vůbec zmohl. Kdyby s ním zatřepala, kdyby mu dala pohlavek, tak by toho měl Kadlec dost.“

Hana Karnetová: „Přesně se už nepamatuju, ale bylo to třetí nebo čtvrtý den po vraždě. Seděla jsem v restauraci U pilotů, byla jsem tam se známým. Někdy kolem osmé hodiny večerní přišel do hospody taky Jaroslav Kadlec. Byl opilý a hned poručil asi deset velkých panáků a šel k našemu stolu. Kymácel se, byl hrozně užralý… Mně podával taky jednoho panáka a ptal se mě, jestli si to od něho vezmu.

Já jsem řekla, že ne. A to proto, že už se po hospodách povídalo, že tu vraždu měl udělat on. Vedle mě seděl u stolu Honza Šmíd a ten řekl Kadlecovi, aby přiznal, jestli tu vraždu má na svědomí. Že bydlím ve stejném baráku jako Pražáková a že jsem Kadlece večer před vraždou viděla u nás na dvoře. Šmíd se taky Kadlece ptal, jestli si počíhá i na mě... Kadlec se rozbrečel a začal nás všechny přesvědčovat, že je nevinný“

Ve stejném duchu vypovídal o Kadlecově emotivním výlevu také svědek Jan Šmíd.

Co na to obviněný?

„Nojo, tak já jsem se rozbrečel... Já se vůbec nepamatuju, že bych se v nějaké hospodě rozbrečel. Vždyť se Šmídem jsem nemluvil asi od roku 1983. To všechno jsou prachsprostý lži vůči mý osobě. Bylo by to směšný, kdyby to nebyla intrika jako hovado! Tu Karnetovou vůbec neznám, tak jak bych na ni mohl někde číhat? A pan Šmíd - ten ať je rád, že je rád. A může mi akorát tak líbat prdel!“

4. ledna 1985 proběhl další Kadlecův výslech.

Nepřinesl nic podstatného, obviněný pouze uvedl, že když srazil napadenou ženu v průjezdu na zem, zaslechl odněkud z domu nebo ze dvora divný šramot - a tak raději utekl.

Dále Kadlec řekl: „Já jsem na sobě od léta pozoroval takový zvláštní záchvaty vzteku. Vždycky když jsem se napil, naběhly mi na spáncích žíly, začalo mi v nich bušit, měl jsem pocity strachu a slabosti... Nebyl jsem schopen to ovládnout, věděl jsem, že musím něco udělat... Trvalo to vždycky dvě nebo tři, nejvejš čtyři minuty. Pak to přešlo, ale ne úplně. Ten pocit strachu ve mně zůstal.“

Výrazný průlom nastal 16. ledna 1985.

„Vypovídat budu, protože vím, že během předchozích výslechů jsem zdaleka neřekl všechno,“ začal Kadlec slibně.

„Bylo to tak, že Panenku jsem poprvé napadl až v průjezdu, kdy jsem jí podrazil nohy. Spadla na zem, pak se zdvihla, popoběhla do dvora... Tam jsem ji chytil levým předloktím za krk a přes ústa, spadl jsem na ni.

Uslyšel jsem z baráku, asi z pavlače, nějaké kroky, tak jsem ji přetáhl kousek dál, na místo, které nebylo tak osvětlené... Svlíknul jsem jí kalhoty a kalhotky, na boty se nepamatuju... Lehl jsem si na ni, ale o soulož jsem se nepokusil, poněvadž jsem už byl hotovej, udělal jsem se do trenek.

Když jsem na ní ležel, zacpal jsem jí ústa a nos. Musela být v bezvědomí, protože se nehýbala. Nevím, jestli byla Panenka od krve. Stejně tak nevím, jestli se probrala.

Pak jsem dostal strach z toho, co jsem udělal. Už jsem na nic nečekal a utekl jsem ze dvora pryč. Doma jsem dostal šok, vypral jsem si trenýrky, kalhoty jsem hodil do skříně a pracovní bundu ušpiněnou od zdi jsem otřel mokrým hadříkem...

Proč jsem to Panence udělal? Poněvadž už jsem byl s nervama v prdeli. To bylo jako nějakej pud, když mi řekla, že jsem impotent... Já fakt nevím, jestli to byla předrážděnost kvůli tomu, že zavřeli mou družku. Nebo jestli to byl zvířeckej pud. Nebo nějaká touha...

Kdybych byl střízlivěj, tak bych to určitě neudělal. Já jsem sice chodil na léčení, ale doktorce Kocenské jsem hlásil míň alkoholu, než jsem opravdu vypil. Kolik jsem toho průměrně udělal? Tak patnáct piv denně a nějakýho panáka. Vlastně jsem to pak už jenom přikrmoval, byl jsem nalitej denně.“

Poslední výslech v rámci přípravného řízení absolvoval Jaroslav Kadlec 25. února 1985.

V něm de facto popřel svoje předchozí doznání: S Ludmilou Pražákovou se v průjezdu domu, nebo dokonce ještě na dvoře vůbec nebavil. Jediná rozmluva proběhla mezi nimi ještě před domem. Nic nového nebo dalšího k vyšetřované kauze neuvedl.

„Ani nemusel, Kadlecovy výpovědi už dávno nebyly stěžejním bodem pro budoucí obžalobu,“ shrnuje tuto fázi případu vyšetřovatel Markovič.

„Jak beru vážně hodnověrnost děje, kterým popsal průběh vraždy? Myslím, že některé věci si nevymyslel, že se skutečně odehrály. Včetně věty, která asi všechno rozhodla...

Nelze vyloučit, že když Kadlec v průjezdu poznal Pražákovou a uvědomil si, že tentokrát nenapadl pro něj anonymní ženu, mohl docela dobře zpanikařit. Nevylučuju ani možnost, že se na jeho strachu podepsalo vyšetřování předchozího deliktu ve Františkánské zahradě.

Ale každopádně si myslím, že věta napadené dívky ,Co bych s tebou dělala, ty impotente!’ byla v danou chvíli nejhorší věta ze všech možných.

To byl vlastně rozsudek smrti!

Chudák Pražáková si neuvědomila, koho má před sebou. Že i kriplík, kterým opovrhovala celá hospoda, může být za určité souhry okolností smrtelně nebezpečný,“ konstatuje se smutnou rezignací Markovič.

Poslední týden v lednu 1985 docházeli do vazební věznice za Kadlecem znalci z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie. V jejich posudku najdeme zmínku, že spolupráce s obviněným byla vcelku dobrá.

Na úvodní otázku jednoho ze znalců, totiž „Jak se vám vede?“, odpověděl Kadlec: „Jak asi? Je to v prdeli!“ Pak blíže objasnil: „Nemůžu spát, v noci furt koukám do blba, ve dne taky, připadám si divnej.“

Kadlec odpovídal s častými latencemi, často se taky snažil odbíhat od tématu. Pokud hovořil o sobě, byl lítostivý, ukřivděný a zatrpklý.

„Celej život jsem měl smůlu. Brácha byl nemocnej už jako dítě, máma se ho proto ve všem zastávala, nadržovala mu. Ale měl jsem ji rád, škoda že umřela.

Na dětství rád nevzpomínám, nebylo vůbec šťastný Narodil jsem se s oční vadou, nosil jsem při čtení na oku klapku. Byl jsem pořád malej, mezi ostatníma jakoby méněcennej. Měl jsem z kolektivu strach, tak jsem dělal šaška, dělal jsem různý vopičky, jen aby mě ostatní děcka vůbec braly. Ale nebyl jsem oblíbený, kamarádily se mnou, jen když jsem dával. Když ze mě nic nekoukalo, tak se zase odtáhly.

Byl jsem malej a nešikovnej, třeba mi vůbec nešel fotbal. Tak jsem ho radši s klukama ani nehrál, aby mně nenadávali, že to kazím. Bylo to i kvůli rodičům, ty moje byli prostě jiný než ostatních dětí, co sportovaly s tátama nebo mámama. Mě spíš doma nutili k domácím pracem.

Takový ty dětský hry na tátu a mámu, nebo na pana doktora, to jsem nikdy nehrál. Poučení, jak to mezi mužským a ženskou chodí, jsem získal v osmý třídě. To přišel do školy nějakej doktor a vykládal nám o tom. Do tý doby se se mnou na tohle téma nikdo nebavil. Jo, masturboval jsem. To jsme chodili na nějaký filmy, třeba na Dokonalý manželství, pak jsem si ho vyhonil. Kluci to taky dělali.

Byl jsem většinou samotář, už jako dítě jsem si sám před sebou připadal divnej. Do šestý třídy jsem se učil dobře, až se o mně vykládalo, že jsem šprt. Ale pak přišel zlom, vykašlal jsem se na školu a chytnul jsem se party harantů, co neprospívali. A už to jelo!“

V osmé třídě Jaroslav Kadlec propadl, při výstupu ze základní školy měl trojku z chování a rodiče museli navštívit dorostovou psycholožku.

Začal jako pomocný dělník, vystřídal několik zaměstnání. Ve firmě Dental „prosekával“ pryskyřici, v Mototechně pracoval jako pomocný dělník. Na vojně byl jen prvních šestnáct měsíců, zlomil si kotník. Na léčení se dočasně vrátil do civilu.

„V roce 1977 jsem dostal první trest. Hádal jsem se doma s matkou, tak jsem šel bydlet na ubytovnu. No a tam jsem měl omezovat svobodu nějaké ženské a jejího manžela. Prostě jsem je zamkl a hodil jsem klíč do kanálu, museli se k nim dobývat hasiči.

To bylo na Silvestra, byl jsem opilej, šel jsem si pro vypůjčené peníze k jedné holce. Z jednoho pokoje jsem slyšel ženské hlasy, tak jsem tam vlítnul. Začal mě vyhazovat nějakej chlapík, co tam byl.

Strkali jsme do sebe, ten chlap přepadnul přes stůl. Pak jsem oba zamknul. Nikdo už v podniku nebyl, tak neměli, jak se dovolat o pomoc. Dostal jsem podmínku.

Podruhy jsem měl flastr za výtržnictví, zase na ubytovně. Chytnul jsem se s nějakým Ostravákem, vyčítal mi krádež bloků na naftu. Byl jsem opilý, ve vzteku jsem mu vyházel věci z okna před barák, snad se mu něco ztratilo…“

Ve skutečnosti obměnil Kadlec časový sled obou případů. Nejprve došlo k trestnému činu výtržnictví - mimo jiné měl obviněný prohodit zavřeným oknem květináč - teprve pak se udály trestné činy omezování osobní svobody a porušování domovní svobody. Ale na konečném výsledku to nic nezměnilo:

„Dostal jsem dvanáct měsíců naostro, ale celkem jsem seděl dva a půl roku. V base to šlo se mnou z kopce. Byla tam špatná společnost, hnusili se mi buzeranti. Nedokázal jsem si zvyknout, ničilo mě to psychicky.

Pak mě pustili, od října 1983 do června 1984 jsem si musel dodělat vojenskou službu. V tý době se mi narodilo dítě a koncem července mi zavřeli družku Martu.“

Kadlec taky popsal svůj sexuální život. Podle jeho slov nešlo o nic výjimečného. Jako mladík „prodělal“ pár intimních vztahů se staršími kolegyněmi v zaměstnání, žádný jeho poměr netrval dlouho. Stejně jako ten poslední, s Martičkou...

„Pro slušný holky jsem byl vždycky nula, neuměl jsem se seznamovat, byl jsem na ty řečičky hloupej. Do tanečních jsem nechodil, to jsem radši vyrazil s čundrákama. V hospodě jsem vožralej prochrápal půl dne, bylo mi to pak líto, v přírodě jsem se vždycky cejtil fajn.

Pokud jsem měl peníze, pil jsem denně. Na záchytce jsem byl snad sedmnáctkrát. Zvali mě na přednášky, taky na protialkoholní ambulanci, jak před vojnou, tak po vojně. Ale nešel jsem tam. Antabus jsem taky neměl. Nejsem zas takovej alkoholik, abych tyhle věci potřeboval.

Nikdy jsem nefetoval, to už muselo bejt, abych si vzal prášek proti bolení hlavy. Ve vězení jsem pil silnej čaj, magorák, to jsem musel, jinak by to tam nebylo k přežití.“

V závěru shrnul Kadlec několika trefnými větami svůj vita sexualis:

„Na ženský, na ty jsem měl v životě vždycky smůlu. Žádnou slušnou jsem nikdy nepoznal. A když jsem poznal, tak se odtáhla... Na mě se vždycky chytla nějaká lehkoživka. Vždycky to byla nějaká kurva.“

Znalecký posudek z odvětví psychiatrie vypracovali doc. MUDr. Vladimír Študent, DrSc. a MUDr. Karel Hynek, CSc., za sexuologii MUDr. Pavel Zemek, psychologické zkoumání provedl PhDr. František Krch.

Exploranda Kadlece označili jako primitivní psychopatickou osobnost, nezdrženlivou, agresivní a asociální, což vše je zhoršováno chronickým alkoholismem.

„Jeho nezdrženlivost a agresivita se prolíná i do oblasti sexuální, navazuje na jeho sexuální nevyzrálost a projevuje se sklonem k sexuální agresi s náznakem sadistických tendencí. Násilných, sexuálně motivovaných činů se dopustil opakovaně, údajně vždy pod vlivem alkoholu. Takže bezpečně věděl, že požití alkoholu potencuje jeho sexuálně agresivní tendence, nicméně se tomu nesnažil zabránit.“

Podle znalců se u Kadlece nejedná o chorobný stav, ale povahové odchylky a tendence, jež však nemají ráz hluboce vštípené sexuální deviace, zato jsou součástí jeho celkové psychopatické osobnosti. Ty se projevují neuspořádaným způsobem života, vleklým a nadměrným požíváním alkoholu, trestnými činy sexuální i nesexuální povahy, stejně jako surovým jednáním vůči starému a slabšímu otci.

Vzhledem k tomu, že alkoholismus obviněného se nachází ve III. až IV. vývojové fázi dle Jellineka a vzhledem k tomu, že Kadlec se dopouštěl závažné trestné činnosti právě pod vlivem alkoholu, považovali znalci za nezbytné doporučit uložení ochranné ústavní léčby protialkoholní.

Naopak ochranné psychiatrické a sexuologické léčení znalci nenavrhli:

„Obviněný je schopen svoje násilné sexuální jednání ovládat, docházelo k němu jen pod vlivem alkoholu... Obviněný netrpí pravou, hluboce zafixovanou sexuální deviací. V době spáchání trestných činů - atakování dospělých žen za účelem dosažení orgasmu - byl schopen rozpoznat nebezpečnost svého jednání a byl schopen své jednání ovládat.“

Tyto poznatky vyplynuly z vyšetření falopletysmografickou metodou neboli PPG - expertizu provedl MUDr. Pavel Zemek -, kdy u Kadlece docházelo k pozitivním reakcím na diapozitivy dospělých osob ženského pohlaví a dívky s vyvinutými sekundárními pohlavními znaky. K obdobným reakcím docházelo také na podněty se sexuálně agresivní tématikou a sadistické podněty - s výjimkou těch, jež zobrazovaly vyloženě zakrvácené oběti, eventuálně s amputovanými částmi těla.

Nedobře dopadlo pro Kadlece posouzení možnosti jeho resocializace:

„Má negativní přístup k protialkoholní léčbě. Jeví výrazně psychopatické rysy, je citově tupý, netečný, jeho postoje ke spáchanému činu jsou chladné, v podstatě necitelné. Snaží se popírat pro něj zvláště nepříznivé skutečnosti.

Sociální kontakty odpovídají jeho osobnostním rysům, jde vesměs o hospodskou společnost, příživnice apod. Nemá hodnotnější zájmy, ani nejeví snahu o zlepšení svého stylu života, kteréžto okolnosti jsou nutné, aby bylo možno o resocializaci uvažovat. Proto jsme dospěli k názoru, že možnosti resocializace obviněného Kadlece jsou velmi špatné.“

Psycholog napočítal Kadlecovi inteligenční kvocient 97, tedy ještě v pásmu průměru. Motivace trestné činnosti byla sexuální, pramenila ze sexuální agresivity, potencované alkoholem. Cílem bylo sexuální vybití.

„Obviněný má narušené sebevědomí, sebehodnocení. Trpí pocity nedostačivosti, má komplexy méněcennosti, ve vztahu k okolí je nejistý a neobratný, dále nevraživý s rysy agresivity. Současně se lituje, s nadneseným sentimentem vzpomíná na svou rodinu a na život na svobodě, poukazuje na údajnou snahu se polepšit a vést řádný život.

Ze své trestné činnosti viní alkohol, nepřímo pak prostředí, kde žil. Aktuální situaci přiměřeně anticipuje jako ohrožující, snaží se z ní uniknout, najít nějaké východisko.“

Vyšetřovatel Jiří Markovič uzavřel spis poslední květnový den roku 1985. Obžaloba městské prokurátorky promované právničky Jiřiny Turkové zamířila k pražskému městskému soudu 20. prosince 1985.

Zatímco vyšetřovatelův Návrh na konečné opatření obsahoval paragrafy trestného činu vraždy a pokusu trestného činu znásilnění (kauza Pražáková), stejně jako pokusu trestného činu vraždy (kauza Langerová), kvalifikovala městská prokurátorka napadení ženy ve Františkánské zahradě pro Kadlece příznivěji - pouze jako pokus o znásilnění.

I tak se hrálo o hodně...

Soudní přelíčení začalo 4. února 1986.

„Kadlec zvolil z hlediska obhajoby velmi špatnou taktiku,“ listuje s odstupem let soudním spisem Jiří Markovič. „Dalo se ostatně očekávat, že v případě napadení Pražákové se vrátí k té nejkrotší verzi:

,Sledoval jsem ji od můstku přes Botič, měl jsem chuť na ženskou a chtěl jsem si dát. Napadl jsem ji v průjezdu domu, zezadu jsem ji uchopil za prsa a podrazil jsem jí nohu, načež ona upadla na zem. Nic dalšího jsem s ní neprováděl, protože jsem slyšel nějaké kroky a hned vzápětí jsem utekl pryč.

Opouštěl jsem místo, ještě když ležela na zemi. Co se dělo dál, nevím. Popírám, že bych poškozenou pronásledoval dál do dvora, stejně jako to, že bych ji znovu napadl, popřípadě ji zde svlékal. Vlastně ani nevím, proč jsem poškozenou v průjezdu domu napadl, nedokážu se vyjádřit k tomu, jestli jsem s ní chtěl mít pohlavní styk nebo nechtěl.

Dále není pravda, že bych se ještě před napadením poškozené Pražákové měl setkat u mostku přes Botič se svědkyní Zdenou Černou, která zde venčila psa. Já tu paní vůbec neznám. Dále popírám, že bych znal poškozenou Ludmilu Pražákovou, a to ani pod přezdívkou Panenka.

Pokud jsem dotázán na rozpory mezi svými výpověďmi, obzvláště na tu z 16. ledna 1985, kdy jsem popsal i napadení poškozené uvnitř dvora, tak k tomu nemohu nic říci. Tyto rozpory nedokážu vysvětlit, přičemž trvám na své dnešní výpovědi, učiněné před soudem.’

To bylo ze strany Kadlece naprosté fiasko!“ zdůrazňuje Jiří Markovič. „Popřel setkání se Zdenou Černou, budiž. I když soud neměl důvod této svědkyni nevěřit, bylo by to pořád tvrzení proti tvrzení.

Ale to, že popřel, že by Černou a Pražákovou vůbec znal, byla chyba - přesně řečeno lež, kterou bylo možno svědecky snadno vyvrátit. Od této chvíle mohl Kadlec mlít před senátem, co chtěl. Pro soudce už byl nevěrohodný“

Pětičlenný senát Městského soudu za předsednictví Karla Mazury považoval v průběhu přelíčení za prokázané, že Kadlec se v inkriminovanou dobu poblíž místa činu nacházel, konkrétně že se schovával v křoví poblíž Botiče a čekal, až kolem půjde nějaká osamělá žena.

Kolem 23.15 až 23.30 hod. zpozoroval přicházející Ludmilu Pražákovou. Zpočátku ji nepoznal, nevěděl, koho sleduje, ale měl v úmyslu se na ženě pohlavně ukojit i za cenu násilného jednání. Pražáková rozpoznala nebezpečí až ve chvíli prvního útoku v průjezdu domu.

Podle soudců proběhl další děj takto: Kadlec i Pražáková upadli na zem, oba se navzájem poznali. Pravděpodobně v tu chvíli poškozená obžalovaného slovně napadla, mimo jiné slovy, aby si Kadlec dal pozor, že už jeden „průšvih“ má. Pražákové se podařilo ještě vstát a snažila se utéci z průjezdu do dvora.

Kadlec si v tu chvíli uvědomil, že byl Pražákovou bezpečně poznán. Rozběhl se za ní, stále však ještě s hlavním úmyslem donutit ji k souloži. Dostihl oběť v pravé části dvora, kde ji opět srazil k zemi a intenzivně, v úmyslu ji usmrtit, ji začal rdousit. Zde se k motivaci vynucení soulože přidal motiv odstranění svědka trestné činnosti, zčásti je možný i vztek. Vzhledem k intenzitě rdoušení šlo o úmysl přímý.

Bezvládnou oběť vysvlékl Kadlec na spodní části těla. Pak zaslechl kroky neznámé osoby, uvědomil si, že by mohl být prozrazen, a proto přetáhl tělo Pražákové do výklenku v levé části dvora. Zde se pokusil se o soulož, ke které však nedošlo vzhledem ke Kadlecově indispozici.

Senát Městského soudu v Praze dále konstatoval, že obžalovaný Kadlec svou výpověď z 16. ledna 1985 nevyvrátil žádným věrohodným způsobem, pouze ji popřel, přičemž je usvědčován především znaleckým posudkem z odvětví soudního lékařství, protokolem o ohledání místa činu, fotodokumentací a dalšími podstatnými důkazy.

Především se jedná o expertizu mikrostop, kdy trojnásobná druhová shoda mezi vlákny z oděvu obžalovaného a oděvu, respektive tělem poškozené bezpečně svědčí o úzkém fyzickém kontaktu pachatele s obětí.

Soudci dále považovali za vyloučené, že by Kadlec napadl Pražákovou teprve v chodbě domu, resp. u vchodových dveří bytu jejích

rodičů. Obžalovaný měl v tu chvíli obě ruce zaměstnané odtahováním poškozené do dvora. Zřejmě by jí nedokázal zabránit, aby hlasitě volala o pomoc, aby zazvonila u dveří, bouchala na ně nebo jinak upozornila na nebezpečí, které jí hrozilo.

V soudní síni zazněly během přelíčení pojmy jako mimořádně vysoký stupeň společenské nebezpečnosti trestného činu, zvlášť zavrženíhodná pohnutka, zvlášť zavrženíhodný způsob provedení činu, stejně jako zvlášť těžko napravitelný následek trestného činu.

Všechna tato slova napovídala, že trest za vraždu Pražákové bude výjimečný!

O něco lépe dopadlo pro obžalovaného Kadlece projednání kauzy Langerová. Senát Městského soudu vyhodnotil napadení ve Františkánské zahradě jako fyzický útok malé intenzity, který neohrožoval ani život poškozené ani nehrozil způsobení vážnější újmy na zdraví.

7. února 1986 zazněl verdikt: za vraždu a za pokus znásilnění v případě Pražákové, stejně jako za omezování osobní svobody v případě Langerové byl Jaroslav Kadlec odsouzen k 23 rokům odnětí svobody ve třetí nápravně výchovné skupině, s uloženým ochranným protialkoholním ústavním léčením.

Tím ovšem kauza Kadlec neskončila.

Obžalovaný využil svého práva a prostřednictvím svého obhájce JUDr. Dušana Bláhy se odvolal k Nejvyššímu soudu České socialistické republiky.

Ten zasedal pod předsednictvím JUDr. Jana Fořta 22. dubna l986. Trest zrušil a vrátil kauzu k došetření městské prokuratuře:

„Dosavadní řízení trpí závadami, pro které nebylo možno spravedlivě rozhodovat. Nebyly vytvořeny předpoklady pro posouzení otázky viny obžalovaného,“ vysvětlil předseda senátu ve svém zdůvodnění.

Podle Nejvyššího soudu nevěnovala nižší instance náležitou pozornost mechanismu vzniku některých zranění na těle oběti, dále době smrti jakož i časovému snímku celé události. Vedle soudně lékařských posudků potřebují doplnění znalecké posudky z odvětví psychiatrie, psychologie a Sexuologie.

„Bylo by nošením dříví do lesa, případ dál rozpitvávat,“ soudí Markovič. „Vše podstatné už čtenáři vědí.“

Soudní spis dává bývalému vyšetřovateli za pravdu. Druhé kolo nijak nevybočilo z kolejí toho předchozího.

Obžalobu městského prokurátora z 18. května 1987 opět podala promovaná právnička Jiřina Turková.

Rozsudek senátu Městského soudu v Praze pod předsednictvím Karla Mazury zazněl 10. září 1987 - opět 23 let odnětí svobody pro Kadlece.

Obžalovaný se znovu odvolal. Tentokrát však - stalo se 22. prosince 1987 - senát Nejvyššího soudu ČSR, v čele s JUDr. Janem Fořtem, rozsudek v plné výši potvrdil.

Co dodat?

Nelze vymyslet „lepší“ epilog, než jaká jsou slova matky zavražděné dívky, která sdělila během časopisecké reportáže spoluautorovi této knihy v roce 1993:

„Déle jak tři roky jsme čekali na spravedlivý rozsudek... Od svého manžela vím, jak Kadlec u soudu vypadal. Vymydlený, najedený, bylo vidět, že stát o něho pečuje. Za námi nepřišel za celou dobu nikdo, aby se zeptal, jak nám je, jestli něco nepotřebujeme.

Nikoho nezajímalo, že mám u hrobu vyklečený dolík. Že manžel tři čtyři měsíce postával pořád u okna a podvědomě čekal, že Liduška přijde... Kdepak, bolest pozůstalých jako kdyby nebyla. Soud ji v úvahu nebere, nemá totiž na ni paragraf!

Jestli se někdo domnívá, že ze mě mluví emoce, které zase jednoho dne odejdou a všechno bude dobré, tak se hrozně mýlí. Od Liduščiny smrti už uplynula dlouhá doba. Chvíle, kdy jsem ji kolem sebe podvědomě hledala, jsou pryč. Už jsem pochopila, že dceru nepřivolám, že si ji nevymodlím, že si ji nevyvzdoruji, ani kdybych si umlátila hlavu o zeď...

Měla jsem a mám dost času, přemýšlet bez emocí. Takže říkám: K čemu je, že jeden zákon popírá druhý? Kadlecovi byl nařízen regres, i naší rodině musí něco zaplatit. Druhý zákon mu ovšem umožňuje, že ve vězení nemusí dělat. Stát ho tak živí z peněz poplatníků.

Důchodcům dneska nikdo neodpustí ani korunu, těmhle bestiím ano. Proč je k práci nepřinutí? Chraňbůh, nejde mi o peníze. Žádné peníze mi už Lidušku nevrátí. Ale uráží mě, že regres za zavraždění člověka je 20 000 korun - vždyť špičkový čistokrevný pes má dneska stejnou cenu!

Řada zločinů, i těch těžkých, je dneska páchána s požehnáním demokracie. Falešné demokracie... A zločinci? Tihle lidé nemají cit. Pokud se třesou a naříkají, tak jen proto, aby nedostali vysoký trest. A komu chybí cit, věznice ho v něm probudí těžko. Trest smrti - to říkám obecně - neměl být zrušen!

Musíme si uvědomit, že všechny přehnaně humánní zákony jsou vodou na mlýn všem těmto lidským bestiím. Jsou nožem, vráženým do těla příštího dítěte, příští oběti! Co je humánní k nim, je zároveň hazardování a riskování životů těch slušných lidí. Jsem pro obnovení trestu smrti. Zločinci Kadlecova typu tady nikdy k ničemu nebudou!“

IX. S tváří dítěte

„Našel jsem doma čalounickou niť. Měla potřebnou délku. Opálil jsem za pomoci zapalovače konce tak, aby se netřepily. Pak jsem na niti udělal dva uzly. Věděl jsem, že niť s sebou vezmu, až půjdu do Prahy. Že kdybych potkal nějakou ženu, tak jí tu niť hodím kolem krku. Já jsem v poslední době pořád měl u sebe nějaký provaz, vlastně ani nevím proč.

(z výpovědi trojnásobného vraha 22. května 1985)

„Když jsem ukládal Hojerův případ do spisových desek, když jsem vázal po stranách tkalouny a dělal na nich mašli, když jsem ten obrovský stoh papíru stěhoval do archivu - vždycky mě napadlo, že mám největší případ své kariéry nejspíš za sebou. Jenomže pak přišla kauza takzvaného spartakiádního škrtíce.“

(vyšetřovatel Jiří Markovič)

„Já nevím, jak by se situace v tom sklepě vyvinula. Já nevím, jestli bych tu dívku zabil či nezabil. Já nemůžu vyloučit vůbec nic.“

(z výpovědi trojnásobného vraha před soudem)

Zmizela mladá žena.

Výpověď její matky Jaroslavy Slabihoudové byla sice poznamenaná pochopitelnou nervozitou, nicméně obsahovala dostačující penzum informací:

Dvaadvacetiletá Alice Petříčková odešla 8. dubna 1985 v půl deváté večer z matčina krčského bytu, kam přijela ze Stochova na svátky na návštěvu. Bylo velikonoční pondělí a Alice měla namířeno k nedaleké ubytovně národního podniku Konstruktiva, kde přebýval její přítel Ivan Šándor.

Ke schůzce údajně nedošlo, nicméně okolnosti Alicina zmizení - zejména některé údaje v časovém snímku - vypadaly přinejmenším divně, spíš podezřele:

8. dubna, 20.30 hod. Alice Petříčková odchází, Ivan Šándor na ni má údajně čekat před domem. Alice tvrdí matce, že se vrátí domů do 22.00 hod., kdy v televizi začíná francouzská seriálová detektivka s oblíbeným komisařem Moulinem.

20.40 Šándor zvoní u dveří bytu Slabihoudové a ptá se, kde je Alice. Je překvapen, že mu šla Alice naproti - zatímco mladá žena se nejspíš vydala pěší spojnici mezi bytem a ubytovnou po osvětlené asfaltové cestě vedoucí okrajem lesíka, Šándor přijel městským autobusem... Šándor se vrací směrem ke své ubytovně se slovy, že jde hledat Alici.

21.00 Šándor se vrací s nepořízenou, prošel prý celou cestu kolem lesní rokle, ale Alice Petříčková není k nalezení. K ubytovně nedorazila, každopádně vrátný Veselský ji neviděl.

9. dubna, 01.30 Michal Kiš, druh Slabihoudové, vyhledá na ubytovně spícího Šándora. Mezi muži se odehraje poměrně tvrdý dialog.

„Kde máš Alici?“

„Ona není doma?“ zeptá se rozespalý Šándor.

„Kdyby byla, nestál bych u tvý postele.“

„Ale já o ní nevím! Přísahám!“

Nakonec se oba muži vydají znovu pátrat po Alici do lesního úvozu.

03.30 Kiš se Šándorem končí neúspěšné hledání. Slabihoudová mezitím obtelefonovala dceřiny kamarádky, jestli o Alici někdo neví. Marně.

04.25 Slabihoudová oznamuje na místní oddělení VB na Lhotce, že pohřešuje dceru. Služba jí doporučuje vyčkat, zda se Alice k ránu přece jen nevrátí. V negativním případě má přijít Slabihoudová znovu, bude s ní sepsán protokol o pohřešování.

08.30 Zdrcená matka Slabihoudová dorazila opět na VB. Příslušníci mezitím obtelefonovali Rychlou záchrannou službu, záchytnou stanici pro opilce, lékařskou pohotovost v Braníku, dále krčskou Thomayerovu nemocnici stejně jako bohnickou psychiatrii. Vše s nulovým výsledkem.

O Alici Petříčkové nevěděli na oddělení dopravních nehod, nefigurovala ani v seznamu nedobrovolných obyvatel cely zadržení a zajištění na Městské správě VB. Pátrání autohlídky, která projela tam a zpět asfaltovou cestou nad roklí lesíka, lze už jen označit jako výmluvný ornament celého zmaru.

Jaroslava Slabihoudová vypověděla do protokolu, že její dcera je vdaná, je tzv. na mateřské a stará se o dvě děti předškolního věku. Manžel je momentálně ve výkonu trestu, Alice se s ním chce rozvést. Má přítele, Ivana Šándora, který dnes ráno odjel do Stochova, jestli tam Alice z nějakého důvodu není.

Dále Slabihoudová uvedla, že Alice i s dětmi přijely 5. 4. 1985 ze Stochova, odcestovat zpět měla v úmyslu právě dnes, tedy 9. dubna. V průběhu pražského pobytu se mladá žena opakovaně sešla se svým přítelem Šándorem. Dceřino zmizení označila Slabihoudová jako záhadu: „Bez dětí by takhle nikam neodešla. Sebevražedné úmysly, ať už z jakéhokoliv důvodu, vylučuju.“

Během dopoledne byly v lesíku objeveny některé části ženského oděvu, podle všeho Alicina...

Hledá se mladá žena.

Živá, nebo mrtvá?

Část první: Nesmělý učedník

Krátce po poledni 9. dubna proběhla pátrací akce.

Netrvala dlouho.

Nejprve pátrači objevili na dně rokle, pod velkým kusem igelitu, přikrývajícím staré ohniště, další části ženského oděvu. Poblíž se válel také svazek klíčů, dvě klipsnové náušnice, nekouřená cigareta zn. Sparta a jízdenka ČSAD. Na stráni s ovocnými stromy, nad asfaltovou cestou, ležely dvě párové boty polosportovního charakteru, s rozvázanými tkaničkami.

Znamená to poněkud nelogický směr vrahova odchodu?

Vrahova???

Bohužel...

Policejní psovod podpraporčík Milan Hnátek spolu se psem Kazanem, evidenční číslo 5120, totiž objevili sedm metrů od ohniště Alicino tělo.

Pachatel je takřka dokonale zaházel listím. Dobrý pozorovatel si mohl všimnout u kmene stromu leda pouhého pramene vlasů, z listí prosvítala i malá část levé nohy a červeně nalakovaný nehet prstu pravé ruky.

Zavolali mordpartu.

Z ohledání místa činu, které začalo ve 14.35 hodin, existuje videozáznam, tak trochu připomínající naaranžovanou scénu z filmu:

Lesní rokli tvoří oboustranně příkrá stráň porostlá různě vzrostlými listnatými stromy a křovinami. Dno rokle s další prohlubní je poseté vysokou vrstvou spadaného listí. Žlutá je proto nejvýraznější barva obrazu. Několik tmavých, statických postav jako by vzdávalo poslední poctu zemřelé.

„Na první pohled jsme poznali, že jde o vraždu,“ komentuje Jiří Markovič. „Šlo o kompletní odstranění oděvu, dále polohu mrtvoly, ležící sice na zádech, zato s široce roztaženýma nohama. Ale především šlo o obličej oběti...“

Ano, nejvýmluvnější byla ženina ústa...

Alice Petříčková je měla doslova ucpaná nějakou textilií, která asi čtyři centimetry vyčnívala z úst. V obou nosních dírkách se zase nacházely zasunuté smotky suchých listů. Tenké řapíky z vycpaného, nadouvajícího se nosu přímo trčely!

Neprofesionálně řečeno: Šlo o první zrůdnost v kauze, která bude podobnými zvláštnostmi jen hýřit.

Profesionální poznámka: Jako by hlavní vrahovou starostí bylo, že oběť nesmí přežít...

S tímto poznatkem plně korespondovaly výsledky soudní pitvy, kterou 10. dubna 1985 vykonali doc. MUDr. Přemysl Klír, CSc. a MUDr. Otto Boubelík, CSc.

Bezprostřední příčina smrti bylo uzavření dýchacích cest cizími tělesy a cizorodými hmotami:

1) ucpání nosních průduchů smotky listí

2) ucpání úst dámskými spodními kalhotkami

3) nález relativně značného množství zeminy a kamínků v dýchacích cestách a v jícnu. Nález zeminy v jícnu nasvědčuje nejspíš tomu, že poškozená zem, včetně nalezených kamínků, polykala.

Otrlí chlapi nad pitevním stolem, lékaři i detektivové, to ani nemuseli říkat nahlas:

Hrůza! Taková bestialita!!!

Oficiálně soudní lékaři konstatovali krevní výrony na sliznici předsíně ústní dutiny, drobné trhlinky a krevní výrony na sliznici hltanu, tečkovité krevní výronky na poplicnici a očních spojivkách. Kromě mnohačetných oděrek byl v levé spánkové krajině, ve vlasaté části zjištěn podkožní výron, vzniklý s velkou pravděpodobností tupým násilím střední intenzity, tedy úderem nebo pádem.

Většina poranění vykázala vitální reakci. V pochvě zemřelé bylo zajištěno velké množství spermií krevních skupinových vlastností „A“. Upřesnit hodinu smrti se soudním lékařům nepodařilo. Před vraždou dosti pršelo, tělo ženy, zaházené listím, tak leželo ve vlhkém prostředí, které zbrzdilo obvyklý nástup mrtvolné ztuhlosti, stejně jako mrtvolných skvrn.

Určitý časový propočet nabízel obsah žaludku, kde byly nalezeny v kašovité natrávenině mj. zbytky masa a brambor. Od posledního jídla ke smrti uplynuly maximálně dvě hodiny... S největší pravděpodobností tedy došlo k vraždě 8. dubna mezi 20.30 až 21.00 hod.

Tedy v době, kdy Alice Petříčková procházela úvozem nad roklí vstříc svému příteli Šándorovi.

„Operativní šetření v případě vraždy Alice Petříčkové nabídlo zajímavý motiv,“ vzpomíná Markovič. „Dozvěděli jsme se, že nový přítel oběti je ženatý a že jeho manželka nesla tuto avantýru velice nelibě.

Přesně řečeno, v průběhu února 1985 měla Ivana Šándorová přijet do Prahy. Na ubytovně Konstruktivy pak jako správná cikánka pronesla před několika svědky výhrůžné proroctví:

,Do roka bude všemu konec. Buď zemřu já, nebo Alice!’

To byla silná slova... A teď si představte, že kriminálka zjistila, že se od ranních hodin 9. dubna 1985 pohybuje Helena Šándorová po Praze!“

Detektivové měli samozřejmě na zřeteli, že hledají pachatele sexuální vraždy. Nicméně v tomto ohledu si museli udělat jasno, takže zanedlouho seděla paní Helena před vyšetřovatelem a vypovídala do protokolu:

„Bydlím i s dětmi ve Spišské Nové Vsi, manžel Ivan pracuje v Praze, občas přijede domů, ale většinou mi vydělané peníze posílá poštou. V poslední době Ivan zůstával v Praze a těch peněz chodilo čím dál míň. Dostala jsem podezření, že má nějakou jinou ženskou.

Rozjela jsem se do Prahy a na nočním stolku u manželovy postele na ubytovně jsem uviděla fotku neznámé ženy! Ivan se vymlouval, povídal něco v tom smyslu, že ta fotka patří jeho spolubydlícímu a uklízečka ji dala omylem na jeho noční stolek. Ale tomu jsem nevěřila a tenkrát jsem řekla ,Buď já, nebo ona’, což jsem pronesla ve vzteku.

Dozvěděla jsem se od lidí na ubytovně, že dotyčná bydlí ve Stochově, rozjela jsem se tam, ale tu ženskou jsem nenašla. Já jsem totiž zkomolila jméno, řekla jsem nějaké paní, že hledám Petříkovou a ona mě poslala na špatnou adresu.

V březnu ležel manžel v nemocnici Na Františku, operovali mu žlučník. Byla jsem se za ním podívat. Protože v Praze pracuje řada mých příbuzných, časem jsem se dozvěděla, že těsně po mém odchodu přišla do nemocnice ta manželova milenka. Dokonce měla říct ,Co bych dělala, kdyby tu byla tvoje manželka? Holt bysme se popraly mezi sebou!’

To mě naštvalo, že ten vztah pořád pokračuje, a tak jsem se zase vydala do Prahy, kam jsme se sestrou Julií dorazily 9. dubna v 05.30 hod. Z nádraží jsem jela na manželovo pracoviště, ale tam jsem se dozvěděla, že Ivan má nějaké rodinné problémy a že si musel vzít dovolenou.“

Ohledání místa činu přineslo určitou komplikaci. Matka i sestra zavražděné ženy prohlásily, že nalezené boty polosportovního typu Alici nepatřily.

10. února 1985 proto proběhlo dodatečné ohledání. Tentokrát se zaskvěla členka Pomocné stráže Veřejné bezpečnosti Eva Vavrušová a její pes Xando:

Dámské střevíce, ve kterých Petříčková odešla na svou poslední cestu v životě, se nacházely v terénu nad okrajem rokle, asi sto metrů od křižovatky ulic Novodvorská a Vavřenova. Pravá bota se zachytila ve křoví, levá vzdálená zhruba patnáct metrů, ležela v trávě.

Jako by je pachatel zahodil při odchodu z místa činu, tentokrát už v logickém směru - rokli nechal za zády, před sebou měl první domy a paneláky zástavby, s možným využitím blízké stanice několika autobusů...

Zpráva o tak pochmurné, nicméně vzrušující události, jakou je sexuální vražda, rychle prolétla celou metropolí.

Kolovaly zvěsti divoké, fantazírující, ale i ty s překvapivým množstvím relevantních informací. Například během výslechu svědkyně bydlící nedaleko ubytovny Konstruktivy se kriminalisté - přítomen byl i major Markovič - dozvěděli:

„Mezi lidmi se říká, že Alici Petříčkovou zavraždil její manžel. Že byla nalezená nahá pod kládou, na krku měla nějaký provaz, byla ubodaná, v puse měla nacpané kalhotky a v nosních dírkách měla kůru ze stromu!“

Jenomže Petříček měl víc než stoprocentní alibi, v době vraždy prokazatelně pobýval za mřížemi bělušické věznice. Z jeho výpovědi vyplynulo, že naposledy viděl Alici během její návštěvy 9. prosince 1984:

„Řekl jsem jí, že jsem se nechal tetovat a ona hned posmutněla,“ vzpomněl si na jediný detail jinak běžně probíhající vězeňské návštěvy.

Dále kriminalisté analyzovali dopisy, které měl u sebe manžel zavražděné. Listy datované od 31. října 1984 do 22. března 1985 měnily obsah ve smyslu „Budeme si rozumět“ po slova „Jsi nenapravitelný, měli bychom se rozvést“, s klasickou douškou „Mám známost, to s tím ale nesouvisí.“

Nic zajímavého nepřinesla ani prověrka jmen známých a kamarádů manželů Petříčkových, která se v dopisech vyskytovala - čemuž se v policejním žargonu říká banálním, nicméně všezahrnujícím termínem styky...

Podle výpovědí spoluvězňů Petříček až zoufale věřil, že se mu podaří manželství zachránit. Nosil Alicinu fotku stále při sobě, do omrzení přesvědčoval okolí, že už nechá blbnutí, že bude na svobodě žít řádným životem a že na něho, manželku i na děti čeká spousta šťastných let...

Pak za ním ovšem, 14. dubna 1985, přijela do Bělušic jeho uplakaná matka, aby mu ukázala Alicino parte!

Jak už bylo v této knize několikrát popsáno, informace o sexuální vraždě sdílené veřejností podněcují beztak narušenou fantazii některých deviovaných jedinců.

V restauraci Olympia častoval zdejší zaměstnankyni bílým vínem neznámý muž. Pak se začal ženy vyptávat, jestli nechce být také zavražděna. Že vrah z lesa je pořád na svobodě. Že vlastně sedí na židli proti ní!

„Jenom jsem ji zavraždil,“ říkal onen dobrák. „Nechtěl jsem nic jinýho, než jí cucat cecky. Ona se bránila, tak holt musela jít za andělíčkama!“

Muž prý pořád opakoval, jaký je to krásný pocit, když se zmáčkne ženský krk a oběť je škrcena. Stále se usmíval a měl zvláštní výraz v očích...

Pátrání po tomto podivínovi - včetně zhotoveného identikitu, tedy kresby pravděpodobné tváře podezřelého - skončilo bezvýsledně, v Olympii se už víckrát neukázal.

Od 11. dubna 1985 ovšem disponoval vyšetřovatel Markovič ještě dalším identikitem, ke kterému se vázala velmi relevantní zpráva, týkající se pokusu o znásilnění.

Došlo k němu 24. března po deváté hodině večerní, na místě jen několik desítek metrů vzdáleném od nálezu mrtvoly Alice Petříčkové!

Devatenáctiletá Milana Hudečková, restaurátorka knih, bydlela od 1. března 1985 v pražském Bráníku. Cestu z autobusové zastávky na Novodvorské ulici do nového bydliště si podle zaprotokolované výpovědi pravidelně zkracovala kolem zalesněné rokle, směrem k ubytovně Konstruktivy. Až do osudného dne:

„Všimla jsem si, že přede mnou jde nějaký mladík. Na asfaltové cestě jsem ho předešla. Chvíli šel za mnou, pak zrychlil a když se dostal na moji úroveň, tak mě beze slova napadl, a to tak že mě oběma předloktími chytil zezadu kolem krku a strhnul mě směrem ke stráni. Dopadla jsem na záda, mladík na mě nalehl a začal mě rdousit, oba palce měl proti sobě na mém krku.“

Milana se bránila, ale bez úspěchu. Po pěti minutách jí už docházely síly, ztrácela dech i vědomí. V tom mladík povolil sevření a zašeptal:

„Prosím vás, nekřičte!“

Zvláštní věta...

Dívka se ho zeptala, jestli chce peníze.

„Já bych si chtěl jen šáhnout.“

„Tak dobře, ale nejdřív mě pusťte,“ požádala Milana podivného násilníka. Vyhověl jí, směla vstát, mladík jí dokonce pomáhal očistit oděv.

Šli kousek po cestě dolů, během hovoru mladík sdělil, že je mu šestnáct, že není z Prahy a že bydlí na Lhotce v internátě. Milana zas vykládala, že je jí dvacet let a že by se ráda ještě nějakého věku dožila. Taky se svého nechtěného společníka zeptala, jestli si myslí, že se holka získává násilím? Jestli přemýšlel o tom, co tomu říká druhá strana?

„V takovým okamžiku o tom člověk neuvažuje,“ odpověděl mladík bez zaváhání.

Během hovoru došli poblíž k osvětlenému domku. Tedy přesně tam, kam Milana chtěla.

„Začal mi rozepínat bundu, vyhrnoval mi sukni a snažil se mě políbit. Já jsem zařvala, on zpozorněl a přestal mě tahat. Řekla jsem mu, jaké bych mu mohla nadělat problémy, kdyby mi někdo přišel na pomoc. Aby mě přestal držet za sukni.“

Jak vidno, během pár minut se poměr sil a možností mezi násilníkem a obětí paradoxně změnil.

Zbýval ovšem ještě okamžik ponížení...

„Pustil mě a požádal mě o nějaké peníze. Měla jsem stokorunu v občance a šest korun v drobných. Nabídla jsem mu drobné a hledala po kapsách dál. Odpověděl, že nějaká koruna ho nevytrhne. Otočila jsem se a šla pryč. Za nějakou chvíli jsem se otočila a viděla, že jde tou asfaltovou cestou nahoru. Rozešli jsme se beze slova.“

V další části protokolu Milana násilníka popsala:

„Byl vysoký asi 165 cm, štíhlý až hubený, špinavé blond vlasy, krátce střižené, snad na pěšinku uprostřed. Oválný a souměrný obličej, velké tmavé oči, vlastně mi připadal docela hezký. Podle všeho je pravák, levou mě držel za rameno a pravou mi rozepínal zip bundy.

Pokud jde o věk, odpovídal těm šestnácti letům, o kterých sám hovořil. Hlas měl normální, řeč plynulou, neužíval žádná vulgární slova, mluvil česky, bez dialektu.“

Milana Hudečková dále uvedla, že mladíkův hlas zněl stejně i ve chvíli, kdy na ní ležel. Nezněl nijak vzrušeně, v celém průběhu napadení, škrcení i zvolnění agrese se násilník choval naprosto chladnokrevně.

„Ještě bych chtěla uvést, že předtím, než jsme se rozešli, tak jsem mu musela slíbit, že to nikomu neřeknu. Věc jsem nehlásila, protože mi ho pak bylo líto, říkala jsem si, že je moc mladý a že u něj šlo o výjimečnou událost.“

Milana Hudečková se zachovala s nadhledem. Nač přidělávat problémy postpuberťákovi, se kterým cloumají pudy, protože zrovna nemá holku?

Napadená dívka nemohla tušit, že posloužila nebezpečnému násilníkovi jako trenažér v autoškole.

Že příště už pojede rovnou, bez zpátečky, přímo k cíli!

„Samozřejmě, že nás napadla analogie s případem Petříčkové. Ta shoda míst obou napadení bila přímo do očí!“ komentuje výpověď svědkyně Hudečkové Jiří Markovič. „Zdálo se velmi pravděpodobné, že Milana ještě dokázala nezkušeného pachatele obalamutit, zatímco nešťastná Alice už takovou šanci nedostala a skončila v rokli, zahrabaná listím.“

Identikit s údajnou mladíkovou podobou se od té chvíle stal nerozlučným vybavením všech kriminalistů, operujících v terénu. Jenomže - psal se rok 1985...

„Kriminalistická historie, včetně té naší, samozřejmě pamatuje řadu velmi mladých vrahů, kteří spáchali brutální a mimořádně otřesné zločiny. I tak byla představa mladistvého sexuálního devianta pro některé moje nadřízené příliš silná káva!“ vzpomíná Markovič.

Neblázni, budeš se honit za nějakým smrkáčem a skutečný vrah ti mezitím unikne...

Tyhle věty si v dubnu a květnu 1985 vyslechl Jiří Markovič mnohokrát. Od šéfů i od kolegů.

Polemizoval, krčil rameny, myslel si v duchu svoje. Ale taky uznával, že k odhalení totožnosti šestnáctiletého učně ze Lhotky - pokud je z toho aspoň něco pravda - má jen málo stop.

Zatímco cesty k dopadení vraha, ověřené letitou praxí, zůstaly ještě nezdolány!

Vytěžení všech lidiček užívajících v objektech A až F dobrodiní ubytovny Konstruktivy stejně jako obyvatel domů v okolí Novodvorské - dohromady šlo o stovky lidí - nepřineslo směrem k možnému pachateli vraždy Alice Petříčkové žádný relevantní poznatek.

Nic nepomohl ani identikit neznámého mladíka. Naopak, tu a tam se mihl ve svědeckých vzpomínkách nějaký jiný voyeur, exhibicionista nebo aspoň podezřele se chovající chlapisko s deviantním leskem v očích... Nešlo o výmysly, některé výpovědi se vzájemně shodovaly, ale nakonec vše vyznělo do ztracena.

Slepé uličky.

Samá voda.

Operativní šetření proběhlo také na zimním stadionu Konstruktivy, stojícím v sousedství komplexu dělnické ubytovny. Slabihoudová pracovala na „zimáku“ jako uklízečka, její dcery sem chodily bruslit, ve zdejší restauraci se měla Alice poznat s Ivanem Šándorem...

Jak se později ukázalo, za kamarády hokejisty sem chodil také vrah, 8. dubna 1985 se tu dokonce objevil asi hodinu před spácháním činu!

Ať tak či tak, jediným možným podezřelým z okruhu lidí blízkých Petříčkové zůstával pro kriminalisty milenec oběti Šándor.

Neměl alibi, přesně řečeno svědectví vrátného Bernarda Veselského nic klíčového ze Šándorovy výpovědi nevyvrátilo, ale taky nepotvrdilo.

„Pracuju jako noční vrátný na bloku C, návštěvy jsou povoleny pouze na bloku B. To ale nic neznamená - třeba Šándor bydlí v nultém poschodí, což je asi jen 2,5 metru vysoko. Slyšel jsem, že si chlapi z tohoto patra vodili přes balkón, snad pomocí nějakého prkna, dovnitř ženské.“

Podle Veselského odešel Šándor z ubytovny Konstruktivy už kolem 19. hodiny, nikoli tedy až po 20. hodině. Vrátný si nebyl stoprocentně jist, žádnou knihu odchodů a příchodů nevedl. Ale svým způsobem to stejně nehrálo roli:

„To se nedá uhlídat! Jak už jsem řekl, okna nultého poschodí jsou nízko, takže kdo chce, může nepozorovaně odejít oknem. Popřípadě si odemknout zadní vchod. Nesmí se to, ale vím, že někteří chlapi klíč od zadního vchodu mají.“

Což byl i Šándorův případ.

Ale především se přítel oběti pohyboval v době vraždy na místě činu!

Kriminalisté na to měli svědky, dva mladé kluky z učňáku, kteří se zvečera velikonočního pondělku vraceli úvozem nad roklí na ubytovnu a všimli si nápadně rychle kráčejícího cikána. Pak jim v jedné zatáčce zmizel...

Byl to Šándor, hledající po odchodu z bytu Slabihoudové Alici Petříčkovou.

Šándor nic z toho nepopíral.

Taky on oba mladíky zaregistroval, dokonce slyšel část jejich hovoru. Shodně s nimi popsal starší, zřejmě manželský pár kráčející v protisměru.

Šándor podle svých slov došel až na ubytovnu, ve vrátnici se zeptal Veselského, jestli ho nesháněla Alice. Když se dočkal negativní odpovědi, pachtil se znovu na Novodvorskou ke Slabihoudové.

Chvíli zmateně debatovali, kde může Alice být, pak se rozmrzelý Šándor vrátil na ubytovnu - také on toužil vidět film s komisařem Moulinem...

Je zajímavé číst, do kolika svědeckých výpovědí včetně pejskařů, venčících svá zvířátka poblíž rokle, se promítl fenomén televizní detektivky!

Dejme však slovo skutečnému kriminalistovi, vyšetřovateli Markovičovi:

„Netrvalo dlouho a Šándora jsme obvinili z vraždy. Se souhlasem prokurátora putoval do vazby. Poslední události na něj psychicky dolehly, nemohli jsme potřebovat, aby se z nějakého důvodu pobláznil a odcestoval někam až na Slovensko.

Současně jsme poslali na expertízu jeho svršky, Šándor také souhlasil s odběrem krve k určení skupiny. V podstatě jsem to všechno vnímal jen jako nutnou a nezbytnou formalitu, která Šándora definitivně zbaví podezření.

Z výpovědí svědků jsme věděli, že se choval k Petříčkové slušně, že není žádný násilník. Taky Alice měla Šándora ráda, byl hodný na ni i na děti, v sobotu 6. dubna spolu seděli v kině Flora, o den později navštívili Matějskou pouť... U tohoto mileneckého páru bychom motiv k vraždě těžko hledali,“ shrnuje první fázi případu Jiří Markovič.

„Ale především: Pár sexuálních mordů jsem už měl jako vyšetřovatel za sebou. A pohled na mrtvolu Petříčkové nevěstil nic dobrého! Tohle neudělal obyčejný vrah!“

Část druhá: Noční přízrak

Ano, Alicina smrt byla „jen“ pouhá předehra.

Pak přišla dramatická a tragická noc z pátku 3. na sobotu 4. května 1985. Dějištěm se stal Hloubětín v devátém pražském obvodě.

Půl hodiny po půlnoci přepadl neznámý muž 54letou Vlastu Štěpánkovou.

„Předchozí večer jsem strávila s přáteli a známými ve vinárně Tatran. Domů z centra jsem se vracela tramvají, nastupovala jsem na zastávce před Dětským domem. Pamatuju se na několik lidí, kteří se mnou cestovali až do Hloubětína, ale nevěnovala jsem jim mimořádnou pozornost. Stejně tak jsem si nevšimla, jestli společně se mnou někdo z tramvaje vystoupil, popřípadě šel za mnou,“ vypověděla Štěpánková do protokolu.

„Ze zastávky tramvaje Slévačská jsem mířila zkratkou ke svému bydlišti v Poříčanské ulici. Před naším rodinným domkem jsem vytáhla z kabelky klíče a v tom mě někdo zezadu napadl a to tak, že mi přiložil předloktí pravé ruky na krk a pak začal ruku přitahovat k sobě. Tím mě začal velkou silou rdousit. Já jsem se bránila, snažila jsem se ho chytit za vlasy nebo ho bodnout prsty do očí. Ale ztrácela jsem rychle dech, upadla jsem během potyčky na zem a ztratila jsem vědomí.“

Po nějaké době se Vlasta Štěpánková probrala.

Zády vnímala mokro, nosem cítila přítomnost benzinových výparů. Když se začala hýbat, uslyšela rachotit nějaké plechovky... Byly to reálné vjemy, žena ležela na korbě dodávkového auta značky Žuk, nad sebou měla nataženou plachtu.

„Chtěla jsem volat svou maminku, ale v podstatě jsem nedokázala vykřiknout. Něco mě škrtilo... Dál si pamatuju jenom to, že jsem se dopotácela k nějaké novostavbě a zazvonila tam. Taky jsem cítila, že mám kolem krku nějaké škrtidlo. Na mé zvonění otevřel nějaký černoch a škrtidlo mi odřízl.“

Pachatel sebral Štěpánkové kabelku s hotovostí, hodinky, prsteny, vše v hodnotě cca 4000 tehdejších Kčs. Ohledáním korby vozidla kriminalisté zajistili krevní stopy, patřící Štěpánkové a taky zakrvácenou textilii, která se podle majitele žuku ve voze původně nenacházela.

Hygin Caissien Gbauguidi, občan Beninu a pracovník Světové odborové federace, potvrdil, že kolem jedné hodiny v noci u něho zazvonila žena, kterou zná jako svou sousedku.

„Měla krev v obličeji, utažený špagát kolem krku a zašpiněný kabát. Zdálo se, že je v šoku. Ochraptěným hlasem mi říkala, že ji někdo přepadl a sebral jí peníze, doklady a klíče. Přeřízl jsem ten provaz nožem. Všiml jsem si, že na něm bylo uvázáno několik uzlů, smyčka se nacházela vzadu na krku. Když jsem provaz sejmul, zůstala pod ním v kůži rýha.“

Lékař během ošetření zraněné ženy konstatoval krevní výrony a kožní oděrky, zejména v oblasti krku a brady, dále rozsáhlé krevní výrony ve spojivkách a strangulační rýhu. Pohmoždění hrtanu způsobené škrcením a zřejmě i rdoušením bylo spojeno s bezprostředním ohrožením jejího života.

Lékařský nález později potvrdil i soudní znalec doc. Přemysl Klír: Zamezení přístupu vzduchu a omezení prokrvení mozku hrozilo zástavou krevního oběhu.

Jinými slovy šlo o regulérní pokus vraždy, Vlasta Štěpánková přežila jen souhrou náhod.

Přežila... Správné slovo. Z veselé a temperamentní ženy se totiž po útoku neznámého násilníka stala psychická troska.

Sobota 4. května 1985 ovšem v pražském Hloubětíně přichystala kriminalistům ještě jedno tragické překvapení.

Ráno, asi v 5.45 hod. vyšla z domu č. 55 v Zelenečské ulici paní Vlasta Nováková.

„Chtěla jsem ještě vyvenčit psa, než půjdu do práce. Viděla jsem, že před domovním vchodem číslo 57 něco nebo někdo leží. Poznala jsem, že je to žena, že leží na zádech... Dál už jsem si netroufala jít a zazvonila jsem u Linhartových.“

Jiří Linhart se ukázal jako muž činu. Šel se podívat blíž k údajnému tělu, vzápětí se vrátil do bytu a zatelefonoval na Veřejnou bezpečnost. Krátce na to se naplno rozjela navyklým tempem policejní mašinérie. Na místo nálezu se postupně dostavili lidé z místní VB, pak z obvodní výjezdovky, nakonec měšťáci neboli mordparta...

„Krásné májové jitro. Probouzím se bez budíčku, který obstarali nepřeslechnutelní ptáci. Stejně nepřeslechnutelný je i zvuk telefonu, který mě zastihne nad kávou a kusem tvarohového koláče - pojedu na Prahu 9, kde se měla stát sexuální vražda,“ zapsal si policejní lékař pplk MUDr. Karel Vomáčka do svého pracovního deníku, který v 90. letech minulého století vyšel knižně pod názvem Doktore, vražda, jedeme!

Dejme ještě průchod Vomáčkovým vzpomínkám:

„Přijíždí pro mě ještě včerejší směna. Auto míří do Hloubětína, do Zelenečské ulice. Je tu malé a docela hezké sídliště, se spoustou zeleně.

Při pohledu na obnažené ženské tělo, ležící na tzv. předzahrádce u jednoho domu, s hrůzou zjišťuji, že se jedná o mou známou kolegyni, třicetiletou MUDr. Věru Fikarovou!

Asi po půl hodině dostávám pokyn k ohledání těla. To je už zapnuté video a poblíž úst mám pár diktafonů:

,Tělo ženy ve stáří asi 30 let leží na zádech v těsné blízkosti vchodových dveří domu, ve kterém bydlí. Na levé straně hlavy se nachází tržnězhmožděná rána nerovných okrajů, procházející všemi měkkými pokrývkami lebními. Rána je 3 cm dlouhá a 4 mm široká. Na dolní části spánkové kosti a na levé lícní kosti je značnější hematom.

Kolem krku je pevně utažené utržené ramínko od podprsenky, pod bradou uvázané na dva uzle. Tělo zavražděné je od prsou dolů zcela obnaženo, bílá mikina, bílý svetr i hnědobéžový balónový plášť jsou vysoko rozhaleny, vyhrnuty nad prsa, částečně podhrnuty pod tělem. Pouze na nohou má zemřelá obuty boty, a to mokasíny s vysokým a masivním podpatkem. Po zutí bot zjištěno, že mrtvá má na šlapkách chodidel písek.

Kolem otvoru do pochvy se nalézá bílý sekret, pravděpodobně sperma, patrné i na dlaždici pod genitálem. Lze konstatovat, že smrt nastala násilím druhé osoby asi kolem půlnoci, a to udušením z uškrcení. Jde o typicky sexuální vraždu.’

Během ohledání se mezi přítomnými kriminalisty i vysokými funkcionáři ministerstva vnitra, kterých se sem nemálo sjelo, hovoří o přepadení ženy, ke kterému došlo krátce po půlnoci na nepříliš vzdáleném místě v Hloubětíně.

Nikdo to neřekne kategoricky, většinou se každý spokojí s výmluvným pohledem - ale je velmi pravděpodobné, že oba zločiny spolu souvisejí,“ končí MUDr. Vomáčka své vzpomínky z místa vraždy.

Nešlo o žádné divoké teorie!

„Stačí podívat se do mapy a snadno zjistíme, že Poříčanská ulice, kde došlo k napadení Vlasty Štěpánkové, se nachází velmi blízko ulice Zelenečské. Obě místa činu odděluje prakticky jen rušná vozovka Poděbradské třídy s kolejemi tramvajové dráhy,“ konstatuje Jiří Markovič.

Nasazen byl opět pes Kazan, EČ 5120, vedený psovodem pprap. Hnátkem. V blízkém okolí těla zavražděné ženy, ve vzdálenosti 20 až 70 metrů, zajistili různé osobní věci mrtvé: tupírovací hřeben, dva knoflíky utržené z pláště oběti, plnou lékovku, ale také punčochové kalhoty, pohozené ve křoví.

„Postupně jsme zjistili, že pachatel odcizil oběti peníze, dále digitální hodinky zn. Lewis s kalkulačkou, přívěšek na klíče s růžovým kamenem a osobní doklady,“ vypočítává vyšetřovatel Markovič.

Poručík Věra Fikarová pracovala jako lékařka ve vršovické nemocnici Na Míčankách. Šlo o nemocnici SNB a VMV, tedy Sboru národní bezpečnosti a Vojsk ministerstva vnitra - jinými slovy špitál spadal pod vnitro. Od matky oběti se kriminalisté dozvěděli, že Věra se v poslední době většinou zdržovala doma, připravovala se totiž na atestaci:

„Dcera se v noci na osvětlené ulici nebála. Byla energická a uměla se vzít za svoje... Já ani manžel jsme v noci nic neslyšeli, okna ložnice máme na opačnou stranu, než je vchod do domu. Teprve ráno, když jsem vstala, viděla jsem, že ulice je plná vozů VB. Volala jsem manžela, pak jsme zjistili, co se stalo.“

Výsledky soudnělékařské pitvy těla Fikarové nijak nevybočovaly z dosavadních předpokladů. MUDr. Michal Dogoši a MUDr. František Vorel konstatovali, že bezprostřední příčinou smrti bylo udušení z uškrcení. Silně utažené škrtidlo mělo odpovídající strangulační rýhu skoro vodorovného průběhu, obemykající celý krk. Nález otoku mozku a plic svědčí proto, že nešlo o reflektorickou smrt, ale že dušení trvalo delší dobu.

Jak kriminalisté zjistili, poslední večer svého života strávila Věra Fikarová ve společnosti MUDr. Davida Pondělíčka, nedávno je seznámil společný kamarád. Ano, byla to jejich první přátelská schůzka, v šest večer se sešli u stanice metra Muzeum, odkud zamířili na Václavské náměstí do restaurace Družba, kde povečeřeli pašerácké žebírko:

„Pak nás napadlo, že bychom mohli jít do vinárny Gruzia, to bych se ale musel převléknout. Věra mě proto doprovodila do mého bytu na Vinohradech, ale nakonec jsme nikam nešli, jenom jsme seděli, pili jsme likér a povídali jsme si. Nebylo mi úplně dobře, nachladil jsem se během závodů v Hrádku nad Nisou,“ vypověděl do protokolu MUDr. Pondělíček.

Schůzka měla prozaické vyvrcholení.

S pokročilým večerem nabídl mladý lékař Fikarové, aby u něho přespala. To ona odmítla, stejně tak odmítla, aby ji odvezl taxíkem domů - že by to bylo zbytečně drahé, aby platil i za cestu zpátky. Pondělíček ji proto doprovodil na stanici tramvaje Sokolovská, odkud kolem jedné hodiny ranní mladá žena odjela tramvají směrem do Hloubětína..

V tu chvíli viděl Pondělíček Fikarovou naposledy, byl de facto posledním zjištěným svědkem, který viděl ženu ještě na živu... Mladý lékař poskytl vzorek krve, která se neshodovala s krevní skupinou, známou ze spermatu vraha mladé lékařky.

Tou dobou expertiza vyloučila také Ivana Šándora jako možného vraha Alice Petříčkové.

Dvě vraždy a jeden pokus vraždy to byla už samozřejmě dostačující matérie k analýze všech tří případů a hledání možných souvislostí.

„Konstatovali jsme, že hlavní motiv všech tří útoků byl nejspíš sexuální, kombinovaný s majetkovým,“ vzpomíná Jiří Markovič. „Násilnou soulož na Štěpánkové si pachatel mohl rozmyslet poté, kdy zjistil skutečný věk oběti. Nabízela se i domněnka, že neukojený pachatel se dál pohyboval prostorem Hloubětína, dokud nepotkal a nenapadl osaměle jdoucí Fikarovou.“

Podle ejakulátu z těl obou obětí konstatovali odborníci, že jde o vylučovatele krevní skupinové vlastnosti „A“. Při předběžném zkoumání mikrostop z těl všech tří žen prokázali znalci přítomnost kovových částic, charakteristických pro prostředí strojírenské výroby...

„Můžeme se tedy soustředit jen na hledání jednoho pachatele?“ vznáší důrazně Markovič řečnickou otázku. „Zdálo se to velmi pravděpodobné... Čímž ovšem poznatky s plusovým znamínkem končily. Zdrcující byl především pohled do kalendáře, na blížící se pohled školního roku!“

Jistě, blížila se spartakiáda.

Spartakiáda... Hromadné skotačení a pinožení všech věkových kategorií jako triumf socialistické tělovýchovy. Ale taky zdroj nezapomenutelných zážitků, kvůli kterému se do Prahy sjede obrovské množství lidí z celého Československa, samozřejmě včetně tisícovek mladých žen...

Vlk před otevřeným ovčincem?

Situace byla nanejvýš kritická.

Dopřejme si v rámci našeho vyprávění znovu zpětný časový oblouk a popišme událost, která stejně jako pokus o znásilnění Milany Hudečkové předcházela vraždě Alice Petříčkové - a to přesně o týden.

Večer a část noci z 1. na 2. dubna 1985 strávila 211etá Ludmila Šímová s přáteli ve vinárně U zlaté konvice. V půl třetí ráno nastoupila ve Vodičkově ulici na tramvaj č. 14 a doufala, že se s ní dostane k Libeňskému mostu, směrem ke svému bydlišti v ulici Pod bání v osmém pražském obvodu.

Jenomže čtrnáctka zabočila do Holešovic na Dimitrovovo - dnešní Ortenovo - náměstí v Praze 7. Ludmila začala otráveně studovat noční řády tramvají, ale moc moudrá z nich nebyla. Otočila se a zjistila, že na refýži s ní zůstal jakýsi mladík, jeden z pětice lidí, kteří z tramvaje č. 14 vystoupili... Ludmila ho požádala, jestli by jí neporadil, jak a kudy se teď v noci dostane do Libně.

Mladík přisvědčil, prý se tu velmi dobře vyzná. Zamířili do Dělnické ulice, ale kýžená tramvaj jim frnkla před nosem. Tak putovali přes most do Libně. Mladík podotkl, že má čas až do šesti do rána a doprovodil Ludmilu až k bydlišti. Byl hovorný, vyprávěl, že jezdí do hornického učiliště poblíž Kladna, s humornou nadsázkou líčil své trampoty s kázní na učilišti i na internátu.

„Celkově na mne tento mladík dělal dojem živého temperamentního kluka, který se možná trošičku chvástá, ale rozhodně nepůsobil jako nějaký grázl“, vypověděla 2. dubna 1985 odpoledne studentka Šímová: „Měl slovní zásobu přiměřenou věku i učňáku, rozhodně nepoužíval vulgarismy.“

Mělo být ovšem hůř.

„K určitému náznaku násilného jednání, byť pouze slovnímu, došlo v době, kdy jsme procházeli Proseckou ulicí a odbočovali směrem k ulici U Pekařky. Tehdy mi řekl, že jsem měla velké štěstí, když jsem se na něj na refýži sama obrátila s dotazem, jak se dostanu domů.

Protože pokud bych to neudělala, šel by za mnou a někde za rohem by mě praštil a pak by se mnou udělal to samé, co by udělal každý mužský. Přitom že by mi vzal peněženku, protože nemá peníze na vlak. Já jsem mu na to řekla, že nevěřím tomu, že něco takového myslí doopravdy.“

Jirka se na Ludmilu úkosem podíval.

„Ty mi nevěříš, že bych to udělal?“ zeptal se.

Zvláštní tón otázky se zcela vymykal z jeho dosavadního chování, dala se z něj vycítit jednoznačná hrozba.

„Mezitím jsme došli k našemu domu. Vytáhla jsem z kabelky klíče, chtěla jsem odemknout. On se ale postavil do dveří a řekl mi, že to nebude zadarmo, když mě doprovodil. Asi pět minut jsme se dohadovali, jestli mě pustí dovnitř...

Pak mě chytil, opřel o stěnu a začal ohmatávat. Přitom se mě snažil líbat, kousal mě do rtů a na krku se mi snažil udělat cucfleka. Byl silně vzrušen, což se u něj projevovalo funěním a přes oděv jsem cítila, že má ztopořený úd.“

Ludmila odtlačovala mladíka rukama, říkala mu, ať toho nechá, že to nemá význam. Nakonec se jí podařilo útočníkovi vysmeknout a znovu se postavit do úrovně domovních dveří.

„Koukej zmizet!“ řekla Ludmila ostře Jirkovi, který jí opět zahradil cestu. „Nebo začnu křičet o pomoc!“

Mladík odstoupil od dveří.

„Tak jdi,“ vybídl ji. „Klidně jdi!“

Ludmila ho poslechla. Zasunula klíč do zámku. Vzápětí ji ale začal mladík zezadu rdousit. Snažila se jeho ruce odtrhnout, ale fyzicky na Jirku neměla. Ztrácela síly, jenom vnímala, že jde do dřepu, aniž by sevření kolem jejího hrdla povolilo. Pak ztratila vědomí.

„Myslím, že mé bezvědomí nemohlo trvat dlouho, ale předstírala jsem mdloby dál. Ležela jsem, hlavu jsem měla opřenou o zeď, se zavřenýma očima jsem vnímala, že si prohlíží moji kabelku. Pak mě začal naprosto laickým způsobem oživovat, a to tak, že mi foukal do úst.“

Ludmile se „vrátilo vědomí“. Jirka jí pomohl vstát, všiml si, že se dívka třese zimou a prožitým šokem.

„Je mi hrozná zima.“

„Tak dobrá. Když budeš klidná a nezačneš křičet, můžeme jít do sklepa. Ale jestli budeš řvát nebo nebudeš povolná, tak tě uškrtím úplně. Je ti to jasný?“

Ludmila přikyvovala.

Jirka marně zkoušel odemknout. Pak vrátil klíče dívce.

„Odemkni ty.“

Vstoupili jsme do domu.

„On byl pořád přede mnou. Vyšli jsme asi tři nebo čtyři schody na první podestu, kde už jsou byty. Mladík hledal sklep, vzdálil se ode mě asi dva metry. Šla jsem blíž ke zdi, on myslel, že chci rozsvítit, ale já jsem zmáčkla jeden ze zvonků u bytu číslo jedna.

Ozvalo se ostré zazvonění, na což ten mladík reagoval útěkem. Utekl i s mojí kabelkou, kde jsem měla doklady, kosmetiku a peněženku s 500 Kčs. To mně ale bylo v tu chvíli jedno, utíkala jsem nahoru do svého bytu a hned jsem se zamkla.“

Ven se Ludmila odvážila až odpoledne, když šla oznámit na VB, co se jí v noci stalo.

Násilníkův popis, který poskytla zněl takto: „Docela hezký, stáří asi 16 let, vysoký zhruba 170 cm, štíhlý, světlé vlasy sčesané rovně do čela, krátce ostříhané.“

Vyšetřovatel osmého pražského obvodu otaxoval incident jako trestný čin omezování osobní svobody. Provedl formální a taky bezvýsledné ohledání místa činu před domem čp. 7 v ulici Pod bání. Po výslechu projeli kriminalisté s Ludmilou Šímovou celou trasu jejího pohybu v mladíkově společnosti. Hematomy na dívčím hrdle otaxoval lékař třemi dny pracovní neschopnosti. Kladenská kriminálka obdržela žádost o spolupráci na ztotožnění neznámého pachatele.

Nájemník domu Lubomír Mlejnek, bydlící ve zvýšeném přízemí, protokolárně potvrdil, že v době 04.00-04.30 hod. byl probuzen naléhavým zvoněním zvonku. Když vyšel na chodbu, zahlédl nějakou ženu, prchající směrem do I. patra.

Víc se v tu chvíli dělat nedalo.

Víc se v tu chvíli dělat nedalo?

Ještě téhož dne se studující zdravotnice Ludmila Šímová odstěhovala na kolej do Slavíkovy ulice. Nechtěla v Libni zůstat, bála se, že by si na ni mohl nebezpečný mladík počíhat někde v okolí bydliště a znovu ji napadnout.

O něčem takovém ale budoucí vrah vůbec neuvažoval. Jistě - došlo mu, že udělal chybu, když se před Lídou příliš rozpovídal. Že o sobě řekl podrobnosti, které by se mu mohly do budoucna vymstít... Především se ale už podruhé utvrdil v tom, že holky a ženské vůbec jsou nevypočitatelné, lstivé a zrádné!

Ale on ví, jak na to.

Příští ženská už žádnou šanci nedostane.

Nebude se s ní párat, natož aby s ní o něčem smlouval.

Zabije ji. Prostě a jednoduše - zabije ji.

Část třetí: Strach nad městem

ZMIZELA MLADÁ ŽENA.

Přesně touto větou jsme zahájili líčení předčasné smrti nešťastné Alice Petříčkové z 8. dubna 1985.

Té první, která už žádnou šanci nedostala, neboť i vrazi dokáží plnit svá předsevzetí.

OPĚT ZMIZELA MLADÁ ŽENA.

Byl 16. květen 1985. V Praze opět zmizela mladá žena, což v tehdejší době, zjitřené kolujícími zkazkami o vraždícím škrtičovi, znamenalo znepokojivou informaci.

ZMIZELA 28LETÁ MARTA MICHALČÍKOVÁ.

Brzy ráno odešla do zaměstnání. Dřív pracovala jako referentka, ale kvůli svým malým dětem přijala práci uklízečky v blízkém objektu Federálního ministerstva vnitra v ulici dr. Zikmunda Wintra v pražském Bubenči. Z bydliště v ulici Národní obrany jí to do „Wintrovky“ trvalo pouhých deset minut.

15. května večer se Michalčíková před svou matkou Annou Papugovou a svým přítelem Vladimírem Vrlou vyjádřila, že v poslední době mívá cestou do práce - když jde liduprázdnými ulicemi - strach... Strach, že potká škrtiče, který už zabil vnitráckou lékařku z Míčánek.

16. května nedorazila do práce.

Mezi Martiným přítelem, matkou a kolegy z „Wintrovky“ proběhlo několik kol zmatených a čím dál nervóznějších telefonátů. Bylo jasné, že Michalčíková do zaměstnání nedošla, stejně tak se ale nevrátila domů... Nakonec se Anna Papugová vydala na VB, aby oznámila, že pohřešuje svou dceru.

Skromný počinek. Nejistota každopádně zůstala, trpné čekání bez úlevy.

Vedle věcí s nádechem možné tragédie se tou dobou v pražských Dejvicích odehrávaly i chvíle banální. Samozřejmě, vždyť takový je život. Zejména za socialismu...

Totiž: Paní Irena, šéfka prodejny Ovoce a zelenina na Puškinově náměstí, si chodila „udělat hlavu“ ke kadeřnici paní Marcele. Reciproce je nasnadě - Marcelka zas jednou týdně u Irenky nakupovala... Tentokrát se ovšem dámy domluvily telefonicky na výjimce: Irena měla v držení bezva šatičky, byly levně k mání - proč by si je Marcela nemohla během polední přestávky u ní v kanclu vyzkoušet?

Stalo se. Jenomže paní Marcela potřebovala taky na záchod. Místnůstka WC, patřící k prodejně, se v domě č. 633/13, nacházela v suterénu.

Bylo půl hodiny po poledni. Paní Marcela Maněvská, ze které se už za chvíli stane svědkyně, zamířila podle instrukcí do spodních útrob domu.

Vzápětí se ono Banální propojilo s Tragickým.

„Nevěděla jsem, kde je vypínač, ale bylo tam světla dost, abych našla ty správné. Letmo jsem něco v chodbě ve výklenku zahlídla, ale dost jsem spěchala. Takže mi až na WC došlo, že to něco byla nejspíš noha. Pomalu mi to docházelo, nechtěla jsem tomu ale věřit, a tak po vykonání malé potřeby, už cestou zpět, jsem se do výklenku podívala pořádně.

Poznala jsem, že tam leží na zemi ženské tělo, zdálo se mi, že je úplně svlečené, ale to jsem si nebyla jistá. Já jsem totiž hned začala na Irenu křičet, aby za mnou šla, ať se jde na něco podívat, že se něco stalo. Irena Chalupová přiběhla a když to viděla, tak se rozbrečela. Pak šla zatelefonovat na Veřejnou bezpečnost.“

Ohledání místa činu zahájili kriminalisté 16. května ve 13.30 hodin.

Věty v protokole začínají strohým popisem domu a vstupu z ulice, stejně jako schodů do suterénu:

Ve sklepním prostoru, který je společný činžovnímu domu a obchodu se zeleninou, leží mrtvola mladé ženy v poloze na zádech. Ruce má mírně rozhozené od těla, v loktech nepokrčené, nohy pokrčené v kolenou v ostrém úhlu, se stehny široce roztaženými od sebe. Levá noha se kolenem dotýká zdi sklepa. Chodidla jsou u sebe, na kotníku pravé nohy jsou staženy spodní kalhotky. Pod tělem leží boty na vysokém dámském podpatku.

Mrtvola je oblečena do tmavomodrého kombiné, podprsenky a světle fialových vzorovaných tzv. indických šatů, přes ně je navlečen bílý svetr s propínáním vpředu. Silonové punčochy jsou zakončeny gumou, nahrazující podvazky. Kombiné, roztrhaná podprsenka, šaty i svetr jsou vyhrnuty do horní třetiny hrudníku nad prsa, takže tělo je v podstatě obnažené.

Jeden z cípů rozhrnutého svetru měla zavražděná žena zasunutý do ústní dutiny, vrah dále použil tři škrtidla - čalounickou niť, utržené ramínko od podprsenky a pásek od svetru.

Žádná kabelka. Žádné doklady. Totožnost oběti zjistili ovšem kriminalisté už v průběhu ohledání místa činu:

„Pracuji jako vedoucí hospodářského útvaru organizace, kde byla zaměstnána Marta Michalčíková. Současně také působím jako velitel objektu Wintrova,“ uvedl JUDr. Karel Přibyl do svědeckého protokolu. „V průběhu odpoledne jsem slyšel fámy od sekretářek a uklízeček o vraždě na Puškinově náměstí. Měl jsem také informaci, že Marta Michalčíková nepřišla ráno do práce a že je nezvěstná.

Proto jsem se dostavil na Puškinovo náměstí, kde jsem se prokázal služebním průkazem. Dále jsem se informoval na velitele realizační skupiny, sdělil jsem, kdo jsem a proč se o případ zajímám. Představený soudruh mě odvedl do sklepních prostor domu, kde se nachází obchod se zeleninou a pod schody první podesty výstupu na dvorek jsem uviděl zavražděnou.

V této ženě jsem bezpečně poznal pohřešovanou Michalčíkovou především podle oblečení, tedy šatů a svetříku, barvy vlasů a odhadnutého stáří. V obličeji byla mírně oteklá, rovněž kvůli roubíku v ústech měla obličej mírně zdeformovaný.“

Fakt o dalším zločinu s rukopisem velmi podobným vraždám dosud neodhaleného škrtiče měl na kriminalisty až ochromující dopad. Do jejich mysli se neodbytně zavrtávala myšlenka s nádechem poraženectví:

My snad toho parchanta nechytíme’.

Muži zákona nadále prováděli standardní úkony, vyptávali se svědků, vypracovávali pátrací verze. Tři operativní svazky týkající se vraždy Věry Fikarové a Marty Michalčíkové, mají dohromady 555 stránek.

Pět set padesát pět stránek o ničem...

17. května proběhla v Ústavu soudního lékařství ve Studničkové ulici pitva vedená MUDr. Přemyslem Klírem, CSc. a MUDr. Otto Boubelíkem, CSc., tedy znalci, podepsanými už pod soudní pitvou Alice Petříčkové.

Jestliže tehdy svědčily o vrahově důkladnosti, možná zálibě v důkladnosti, smotky listí v nosních dírkách a kaménky v jícnu oběti, tentokrát zarážel nadměrný počet škrtidel:

Příčinou smrti bylo udušení z uškrcení, o čemž svědčí tři škrtidla, rýhy od škrtidel na krku, zlomenina velkého rohu jazylky vpravo a horních rohů chrupavky štítné.

Nejhlouběji utažené škrtidlo, čalounická niť, zanechalo na krku úzkou, dosti hlubokou strangulační rýhu se známkami vitální reakce, stejně jako nad ním zatažené škrtidlo z gumového pásku podprsenky, v jehož rýze byla vitální reakce rovněž patrná. To naznačuje tomu, že k zatažení obou škrtidel došlo velkou silou za života poškozené.

Nejpovrchněji rovněž silně zatažené škrtidlo, tj. pásek svetru, bylo poměrně široké a měkké, s výjimkou otlaku nezanechalo hlubší strangulační rýhu s patrným poraněním.

Soudní lékaři dále konstatovali krevní výron v měkkých pokrývkách lebních. Z rodidel zemřelé byly odebrány spermie prokazující skupinovou vlastnost „A“.

„Bylo stoprocentně jasné, že se noční Prahou pohybuje mimořádně nebezpečný pachatel,“ analyzuje Jiří Markovič status quo po 16. květnu 1985.

Třikrát sexuálně sadistický motiv vraždy mladé ženy.

Třikrát stejné sperma, zanechané v těle oběti.

Čtyřikrát - připočítáme-li pokus vraždy Vlasty Štěpánkové, který těsně předcházel vraždě Věry Fikarové - směřoval útok na krk, resp. hlavu oběti.

Čtyřikrát mikrostopy typické pro strojírenské pracoviště.

„Mikrostopy byly zajištěny na oděvech obětí, jednak na povrchu jejich těl. Pocházely z nečistoty za pachatelovými nehty a vykazovaly druhovou shodu,“ pokračuje Markovič. „Konkrétně se jednalo o železné kovové pilinky s malým obsahem manganu, kovové pilinky mosazi se znaky působení nástroje, měděné kovové pilinky se znaky vzniku při elektrolytickém procesu a dále termogenetické částice.“

Znalec PhDr. Pavel Zemek vypracoval psychologický profil pravděpodobného pachatele:

Jedná se o typ tzv. útočného sadisty, který napadá pro něj naprosto neznámé ženy. Cítí se jako lovec, prochází celou Prahou a na místě, které považuje za vhodné, napadá osamělé ženy, které ho sexuálně přitahují.

Je nepochybné, že jde o psychopatickou, agresivní, bezcitnou osobnost s anetickým, disociálním chováním a delikventními tendencemi, čemuž nasvědčují okrádání obětí.

Pachatel zřejmě není vyučen, často mění zaměstnání, je možné, že se už dřivě dopustil méně závažných sexuálních deliktů, jako např. exhibování.

Pachatelé takových činů bývají vesměs mladí muži ve stáří 17 až 35 let. Zřejmě se jedná o sexuálně deviovaného mladíka, nezralého, který je puzen k agresivnímu, sadistickému jednání. Je možné, že s výjimkou evidovaných sexuálních útoků neměl dosud pohlavní styk.

Nakládání s oběťmi nemá psychotický charakter. Rovněž opakování trestných činů není typické pro mrákotné stavy epileptického ani jiného původu. To svědčí proti verzi pachatele jako duševně nemocného člověka.

Pachatel nemusí být ani příliš podivínský, ani příliš nápadný svému okolí. Patrně dosud nebyl v psychiatricko-sexuologické péči. To lze zdůvodnit jednak vysokou frekvencí spáchaných činů, jednak přítomností ejakulátu. Léčba s sebou totiž přináší snížení sexuálního pudu i produkce ejakulátu, popřípadě její vymizení vůbec.

„Pavel Zemek, můj dlouholetý přítel a na slovo vzatý odborník, se na základě svých zkušeností vyjádřil, že už ze statistického hlediska je málo pravděpodobné, aby se ve stejnou dobu v jednom městě vyskytovalo více útočných sadistů,“ pokračuje Jiří Markovič v komentáři obsáhlého profilu.

„Dále Zemek konstatoval, že vzhledem k uvedené charakteristice pachatele a jeho úspěšnosti je vysoce pravděpodobné, že bude chtít vraždit dál. S ohledem na blížící se léto a s tím související sporé oblečení žen bude narůstat pachatelova tenze. Vliv na frekvenci útoků bude mít nesporně i velké množství mladých cvičenek v době celostátní spartakiády.“

Práce desítek a desítek kriminalistů, pátrajících po škrtičovi, stále nepřinášela pozitivní výsledek. Naopak, po vraždě Marty Michalčíkové vzrostla nervozita nadřízených složek, na které nejvyšší ministerští úředníci, ale také státní a stranická hierarchie vyvíjely neskutečný politický tlak.

„V konečném důsledku dopadal všechen ten tlak na nás. A to se sakra špatně pracuje... Jako bychom sami nejlíp nevěděli, jakému nebezpečí čelíme!“ krčí rameny vyšetřovatel Markovič. „Každých šest hodin jsem musel podávat svým nadřízeným písemné hlášení, jak se případ vyvíjí... Neskutečné! Celá ta enormně vypjatá situace ale měla jedno pozitivum. Mohli jsme vyzkoušet jakékoliv metody k dopadení pachatele. Už nám nikdo neradil, už nás nikdo neokřikoval...

Pořád tu byla postava onoho smrkáče, tedy mladíka, který napadl Milanu Hudečkovou nedaleko místa, kde zemřela Alice Petříčková. Proč by takových případů, o kterých zatím nevíme, nemohlo být víc? Upozorňoval na to ostatně i doktor Zemek v pachatelově psychoprofilu...

A tak jsme, samozřejmě spolu s dalšími úkony, začali prověřovat obdobné kauzy napadených žen za poslední rok. Začali jsme s tím hned po vraždě Petříčkové, dohromady bylo těch případů asi padesát, jednalo se o případy pokusů o znásilnění, vydírání i omezování osobní svobody.

Jak se později ukázalo, s nejcennějším námětem přišel kolega Pavel Martinčík. Jednalo se o napadení 18leté Ludmily Šímové v osmém pražském obvodě. Když jsem s dívkou hovořil, upoutala mě nejen brutalita pachatele, s jakou šel za svým cílem. Zajímavý byl i jeho popis: Mladý kluk, podle všeho učeň, vzbuzující při běžném setkání sympatie dík své příjemné tváři i slušnému, přátelskému chování...

Nemohl jsem si nevzpomenout na mladého packala, který se nechal ošálit Milanou Hudečkovou.

Nadrženého slušňáka, který jí nasadil zezadu škrtící kravatu, aby jí vzápětí zašeptal ,Prosím vás, nekřičte!’

Kluka tak nezralého, ale sympatického, že nakonec dokázal vzbudit v Milaně lítost... S pocitem převahy se za ním otáčela, když mizel po cestě nad roklí - aby na stejném místě jen o pár dní později usmrtil Alici Petříčkovou!

Věděli jsme, že pro slečnu Šímovou není ani trochu příjemné vzpomínat znovu na setkání s nebezpečným násilníkem. Ale vysvětlili jsme jí, co je v sázce. Nezajímala nás ostatně agrese samotná. Spíš jsme se snažili, aby si dívka vybavila co nejvíc podrobností, které jí cestou z Holešovic - tou dobou ještě sympatický a hovorný mladík - o sobě sdělil.

Nebylo toho málo: Řekl o sobě, že se jmenuje Jirka, že má v Praze matku, že jezdí do hornického učiliště, které je asi jedenáct kilometrů vzdáleno od Kladna. Že se učí v II. ročníku, že dostal čtyřku z chování, a byl proto podmínečně vyloučen z internátu, kde mají nového a přísného ředitele.

Ludmila Šímová si byla jista, že mladík dokonce zmínil město, ve kterém se internát nachází. Tak jsme jí několik možností vyjmenovali...

Nakonec kývla na Stochov. Město, kde bydlela a žila Alice Petříčková. Zvláštní...

Každopádně nás začal ovládat pocit lovce, který tuší, že je konečně na dobré stopě. Navzdory vážnosti situace se nás zmocnilo zvláštní rozjaření.

Dokonce jsme slíbil slečně Šímové, že jestli její tip vyjde, dostane od mě velikánskou kytku růží!“ završuje vyšetřovatel Markovič tuto etapu případu.

Část čtvrtá: Jirka z učňáku

22. května 1985 v dopoledních hodinách dojela do Stochova na Kladensku čtyřčlenná skupina pražských operativen, obeznámená s případem Šímová.

V internátu, sloužícímu hornickým učňům, vyhledali ředitele, který do své funkce nastoupil teprve nedávno. Popsali mu mladíka, jehož inkognito je zajímalo.

Všechno šlo jako na drátku...

Nečekaná návštěva v učilišti Jiřího Straku, který 14. dubna 1985 oslavil teprve šestnácté narozeniny, evidentně zaskočila. Prakticky ihned se k napadení Ludmily Šímové přiznal a navíc sdělil, že má její občanský průkaz schovaný na internátu, a to ve skříňce pod učebnicemi.

V 10.15 hodin byl Jiří Straka oficiálně zadržen.

Všechno šlo jako na drátku...

Na internátním pokoji č. 506 odemkl Straka svou skříňku a vyndal občanku Šímové. Ležela tu i krabička na šperky se zlatým prstenem.

Následovala cesta do Prahy, během které se Straka přiznal, že v dubnu 1985 zavraždil poblíž sídliště Novodvorská v Praze 4 mladou ženu!

Z taktických důvodů bylo ovšem předem dohodnuto, že pracovníci operativy nebudou zadrženého mladíka v průběhu jízdy vyslýchat. Navíc dotyčná čtveřice neměla o vraždě Alice Petříčkové potřebné penzum informací. Strakovo doznání bylo proto v podstatě jen monologem...

Po příjezdu do Prahy ovšem kriminalisté informovali o Strakově spontánním přiznání své nadřízené, posléze i vyšetřovatele Markoviče.

„A začaly se dít věci!“

Jiří Markovič zdvihá významně prst.

„Probíhala složitá jednání na nejvyšší úrovni pražské policie. Zjednodušeně řečeno, řešila se otázka, jestli má být podezřelý Straka nejprve informativně vyslechnut pracovníky kriminální služby, tedy bez přítomnosti obhájce - a teprve poté vyšetřovatelem, včetně obvinění a přidělení obhájce. Což je klasický proces, standard pro většinu případů.

Nakonec zvítězilo taktické hledisko: Tedy nerozmělňovat počet výslechů, využít Strakova doznání v autě a vyslechnout ho přímo jako obviněného z vraždy Alice Petříčkové. Dále bylo rozhodnuto, že výslech povedu já jako vedoucí týmu, který měl případy vražd Petříčkové, Fikarové a Michalčíkové, jakož i pokus vraždy Štěpánkové přiděleny.

Rovněž z taktických důvodů jsme rozhodli, že zápis nebude pořizovat zapisovatelka, ale další vyšetřovatel. Samozřejmě, že k výslechu byla přizvána obhájkyně z advokátní kanceláře pro mladistvé JUDr. Eliška Kadlecová a dozorový prokurátor městské prokuratury doktor Jan Vidrna…“

Současně s výslechem měla proběhnout další prohlídka Strakovy skříňky na stochovském internátu, dále skříňky v učilišti na dole Nosek v Tuchlovicích, stejně jako domovní prohlídka v bytě Strakových rodičů.

Popsané průtahy oddálily zahájení výslechu až k večeru.

Bylo 22. května 1985, 17.30 hod.

Major Jiří Markovič a - zatím ještě domnělý - spartakiádní škrtič Jiří Straka se poprvé setkali tváří v tvář.

Pocity?

„Určitě napětí. Věděl jsem, co je v sázce. Věděl jsem, že vyšetřuju naprosto mimořádný případ a tomu odpovídá i důležitost mého úkolu. Že příští hodiny rozhodnou, zda se moje profesionální pověst bude i nadále těšit uznání - nebo utrpí šrám, který už zřejmě nikdy nedokážu zahladit.“

A co pocity z obviněného?

„Měl jsem už dost zkušeností s pachateli sexuálních a brutálních vražd, než abych čekal, že se přede mnou objeví něčím na první pohled výjimečný člověk. Nebo dokonce nějaké monstrum! Taky jsem znal popisy pachatele, které poskytly slečny Hudečková a Šímová...

Ano. Ano. Musel jsem uznat, že Straka je pohledný mládenec, slušňák, vzbuzující na první pohled sympatie. Dalo se taky poznat, že není žádný hlupák.

Co mě ale v průběhu večera a následující noci upoutávalo víc a víc, byl Strakův nadhled nad věcí. Nad tím, co udělal. Nad tím, co doznával… Byl hovorný a uvolněný. Jen málokdy se dostal do rozpaků. Snad to bral jako nějakou hru. Jako by si myslel, že se bavíme o trochu větším průšvihu, než byly ty jeho předchozí na internátu...

V každém případě mluvil.“

V době 17.30 až 21.00 hod. hovořil Straka především o vlastní osobě a o rodině, vyjadřoval se ke kamarádům, ke svým studijním výsledkům a zálibám.

Popsal také, že před rodiči předstíral, že odjíždí z domova na internát už v odpoledních hodinách - většinou se tak dělo poslední den víkendu nebo o svátku - ve skutečnosti ale zůstával v Praze a celou noc prochodil ulicemi města, kde si vytypovával a posléze sledoval dívky i ženy, které by mohl okrást, oloupit nebo znásilnit...

V podstatě šlo o verbální předehru, než Straka vylíčí napadení Šímové.

Výslech ovšem má svá pravidla, takže v 21.00 až 21.18 hod. bylo obviněnému poskytnuto občerstvení v podobě salámu a dvou rohlíků. Následovala kauza Ludmily Šímové, od seznámení s dívkou až k popisu, co udělal s jejími odcizenými věcmi. Ve 22.55 dostal obviněný čaj, od 23.15 až do 01.30 pokračoval výslech líčením vraždy Alice Petříčkové.

„Šel jsem se podívat na zimní stadión, jestli tam kamarádi nehrají hokej. Ale nebyli tam, vracel jsem se na Novodvorskou a tam jsem si všiml dívky, která směřovala dolů k asfaltce pod višňovkou. Sledoval jsem ji až k místu, kde se cesta nad roklí zatáčí, to místo je nejvíc vzdálené od horního sídliště stejně jako od dolních rodinných domků. Napadl jsem ji zezadu kravatou a stáhl jsem ji na trávník vedle asfaltky.

Oba jsme mlčeli. Začala si rozepínat kalhoty, ale když jsem ji držel pod krkem dál, začala se bránit. Marně se mě snažila kousnout, škrábnout nebo chytit za vlasy, najednou změkla a začala být bezvládná. Stáhl jsem jí dolů do lesa na malou plošinu. Ona chroptěla a hýbala rukama i nohama. Tak jsem jí dal do pusy listí s hlínou. Přesně nevím proč, nějak mě to napadlo jí to tam dát...

Potom jsem ji vysvlékl a souložil s ní. Pamatuju si, že jsem to vystříkl do ní, to jí ještě tlouklo srdce. Potom jsem udělal ruličky z listí a dal jsem jí je do obou nosních dírek. Potom jsem jí ještě dával do pusy hlínu, to vše aby nemohla dýchat. Když jsem ji zahazoval listím, tak jsem už nezjišťoval, zda jí tluče srdce.“

V půl druhé ráno došlo k další přestávce, Strakovi byl poskytnut opět čaj. V čase 01.45 hodin začal obviněný doznávat pokus vraždy Vlasty Štěpánkové a následně vraždu Věry Fikarové. Popsal, jak mladou ženu sledoval od tramvaje a zaútočil na ni na rohu bloku domů. Napadl ji zezadu a odtáhl na místo, kde předpokládal nejmenší frekvenci možných nočních chodců. Položil ženu na zem a masivním podpatkem její vyzuté boty ji několikrát udeřil do levého spánku. Tím ji omráčil.

„Když jsem ji svlékal, tak se probrala a ptala se mě, co mě to napadlo. Chvíli jsme se dohadovali, slíbila mi pohlavní styk, pokud s ní půjdu před dům, kde se nebude tolik bát. Souhlasil jsem, ona

se zase trochu oblékla a šla přede mnou. Varoval jsem ji, ať se ke mně neotáčí, ale ona to několikrát udělala. Taky jsem ji varoval, že nesmí začít křičet.

Jenomže ona se o to pokusila hned, jak jsme došli ke druhému vchodu. Ale já už jsem na to byl připraven, znovu jsem ji chytil zezadu na krku a povalil na záda. Přiškrtil jsem ji, pořád jsem ji držel levou rukou pod krkem, pravou jsem vysvlékl ji i sebe. Pak jsem s ní souložil. Vystříkl jsem to do ní a začal se oblékat. Bylo znát, že se nějak pořád hýbe.

Protože mě viděla pod světlem, bylo mi jasný, že nemůže přežít. Tak jsem jí ze strachu klekl na krk a utrhl z levé strany pravé ramínko podprsenky. Když jsem to ramínko utahoval kolem jejího krku, tak se už nebránila. Protože jak jsem jí klekl na ten krk a zmáčkl ten ohryzek, upadla do bezvědomí.“

Vzápětí začal Straka vypovídat k vraždě Marty Michalčíkové. Jenomže na hodinách bylo 03.24 hod., logicky proto zazněla otázka vyšetřovatele:

Jste schopen vnímat a plně chápat, co vypovídáte? Stejně jako vnímat čtený protokol, chápat, co je v něm uvedeno?

Straka odpověděl kladně, také nikdo z dalších zúčastněných neměl námitky. Obviněný proto mohl přejít k vraždě poslední oběti, kterou napadl na ulici svým oblíbeným škrtičským chvatem. Pak ženu vtáhl do vchodu nejbližšího domu.

„Potom jsem jí stáhl krk provazem, který jsem si vzal doma. To už bylo nějak ze strachu, nebo nevím. Provaz jsem zatáhl na dva uzle. V této době ještě jevila známky života, chroptěla, snažila se dýchat nosem... Teprve poté jsem s obětí souložil... Táhnul jsem ji těch pár schodů do sklepa. Protože neustále chroptěla, tak jsem jí stáhl krk páskem od svetru...“

Na použití ramínka podprsenky coby třetího škrtidla si Straka nedokázal rozpomenout, to byl ale jen bezvýznamný detail jinak úspěšné noci vyšetřovatele Markoviče.

Ve čtyři hodiny ráno, tedy už 23. května 1985, skončil výslech, zaznamenaný na celkem patnácti hustě popsaných stranách strojopisu. Následoval podpis všech zúčastněných, tedy i Strakův a jeho obhájkyně.

„Měl jsem svých starostí a úkolů víc než dost,“ konstatuje Jiří Markovič. „Ale myslím, že v průběhu té noci jsem o něco líp pochopil svoje nadřízené, když mě v průběhu případu nabádali, abych se zbytečně nehonil za nějakým smrkáčem.

Trojnásobný mladistvý vrah - vraždící nikoli v afektu a v jednom sledu událostí - ale opakovaně a ze sexuálních pohnutek, to bylo skutečně něco mimořádného! Něco jako bílý tygr... Myslím, že nic podobného se před Strakovou kauzou neudalo, ani neopakovalo. Naštěstí.“

K dalšímu výslechu obviněného došlo 24. května od 8.00 hod. Důležitý byl především úvod:

„Nechci provést žádných změn v tom, co jsem vypověděl. Je pravda, že jsem zabil tři ženy, jak jsem o tom při výslechu podrobně mluvil, a také to, co jsem uvedl k napadení dvou dalších žen,“ zní přepis Strakových slov. „U té zdravotní sestry jsem věděl, že přežila, neboť mi utekla. Ale u té starší paní, co jsem ji hodil na ten valník, to jsem nevěděl. Hodně mě překvapilo, když jsem se dozvěděl, že přežila.“

Prostor k otázkám pak dostaly už vzpomínaná obhájkyně Kadlecová jakož i prokurátorka JUDr. Marie Vodičková.

Obhájkyně: Když jsi chodil po Praze a sháněl jsi nějaký provázek, myslel jsi na to, že ty ženy okradeš, nebo spíše že s nimi budeš souložit?

Obviněný: „Myslel jsem hlavně na ten styk. A když už bylo po tom a ty věci tam byly, tak jsem si řekl, že by se mi mohly hodit a vzal jsem si je.“

Prokurátorka: Když jste takové přepadení chystal, představoval jste si, že ty ženy zabijete?

Obviněný: „Tak úplně jsem si nepředstavoval, že je zabiju. Ale když mě pak ta žena třeba viděla při světle, tak jsem se bál, že by mě poznala a proto jsem ji zavraždil.“

Straka byl ve svých odpovědích i tentokrát uvolněný, odpovídal rychle až bezstarostně. Obhájkyně ho proto upozornila, aby si svoje odpovědi dobře promýšlel. Ta rada nespadla z čistého nebe a Straka pochopil, co od něj dr. Kadlecová čeká.

Obhájkyně: Bylo ti těch žen líto?

Obviněný: „Bylo mi jich líto. Ale teprve až později, když jsem si uvědomil, co jsem udělal.“

Prokurátorka: Nicméně jste vraždil opakovaně. Jak to vysvětlíte?

Obviněný: „Já nevím. Já nevím, proč jsem to pak udělal znovu. Jak jsem řekl už minule, já jsem ty ženy napadal kvůli tomu, že jsem s nimi chtěl souložit. Kdybych věděl, že dosáhnu svého pokojnou cestou, nepoužil bych násilí.“

Obhájkyně: V těch Dejvicích jsi s tou ženou vůbec nepromluvil a taky ses nepokusil o to, aby šla s tebou dobrovolně. Naopak, hned jsi ji začal škrtit.

Obviněný: „Předpokládal jsem, že by se mnou asi dobrovolně nešla.“

Prokurátorka: Vy jste v té době nějak moc potřeboval mít ženu? Obviněný: „Přišlo to na mě. Jinak bych to neudělal.“ Prokurátorka: Litujete toho? Obviněný: „Ale jo, lituju.“

Obhájkyně: Uvažoval jsi o tom, co jsi udělal? Nebo aspoň nyní uvažuješ o tom, že tě za to musí postihnout nějaký trest?

Obviněný: „To já vím. O tom jsem uvažoval už předtím. Ale když jsem pak potkal na osamělém místě nějakou ženu, tak to na mě prostě přišlo a já jsem to udělal. Já jsem vlastně rád, že jsem byl zadržen, protože zvláště po té třetí vraždě jsem už sám měl strach, že když se dostanu do vhodné situace, to jest, na osamělém místě narazím na osamělou ženu, dopustím se opět vraždy.“

Vše podstatné bylo řečeno. Pro shrnutí této fáze případu si můžeme posloužit statistickým výčtem:

Dopadení spartakiádního škrtiče trvalo 68 dní od chvíle, kdy napadl první ženu.

Na případu pracovali tři vyšetřovatelé - major Jiří Markovič, kapitán JUDr. Josef Doucha, podporučík Eduard Kropáček - a více než dvě stovky dalších policistů.

Další Strakovy výslechy proběhly 30. května, dále 3., 11. a 18. června a znovu 10. a 25. října. Celkem tedy osm výslechů, průběžně doplňovaných prověrkami výpovědi a rekonstrukcemi. Kromě již uvedených případů doznal obviněný loupežné přepadení Šárky Kučerové (15. března 1985, Praha 6) Pavlíny Tomanové (25. března, Praha 6), krádež peněženky Drahomíry Provazníkové (11. dubna 1985, Praha 1) a loupežné přepadení Pavly Kodýtkové (1. května 1985, Praha 4).

Celkový výčet trestné činnosti spáchaný mladistvým pachatelem v období od 15. března do 16. května 1985, nepozbyl dodnes děsivosti. A to je co říct!

Třikrát vražda, dvakrát pokus vraždy, pětkrát znásilnění nebo pokus znásilnění, třikrát loupež, šestkrát krádež.

„Strakovi šlo hlavně o peníze, ostatní věci většinou zahazoval. Pár šperků jsme ale přece jen zajistili, například na stochovském internátu šlo o řetízek Alice Petříčkové, stejně jako řetízek Věry Fikarové. Digitální hodinky téže oběti prodal Straka jednomu známému.

Zajímavostí je, že Straka někdy počátkem května 1985 odcizil v metru asi 30leté ženě z pootevřené kabelky malou peněženku, ve které nalezl zlatý prsten s bílým kamenem. Později ho dal své matce a tvrdil, že ho vylovil na plovárně ze dna bazénu. Paní Straková nám šperk vydala, znalci ho ohodnotili na tehdejších 6500 korun, bohužel totožnost okradené ženy se nám nepodařilo vypátrat,“ komentuje Jiří Markovič.

„Prověrky výpovědi a rekonstrukce v terénu na autentických místech byly kapitolou samou pro sebe. Myslím, že se na ně Straka těšil. Doslova při nich exhiboval, zejména když předváděl škrcení, rdoušení nebo jiné násilí. Já osobně jsem ale měl z každé další rekonstrukce strach!

Aby bylo jasno: Já jsem se nebál, že mně Straka uteče. Já jsem se bál, že ho někdo z lidí zabije!!!

Nikdy se nám totiž nepodařilo místo úkonu zajistit tak dokonale, aby se poblíž nezačali srocovat diváci. Přesně řečeno rozlícení občané, prodchnutí touhou Straku zlynčovat a zabít. Z těch výkřiků, vesměs nepublikovatelných, mě dodnes jezdí mráz po zádech. ,Zabte tu svini, vydejte nám toho hajzla!’ byly z těch nejjemnějších... Po rekonstrukci Fikarové jsem si šťastně oddechl, když jsme Straku doslova na poslední chvíli naložili do auta a zmizeli s ním do bezpečí...

Ostatně o tom existuje videozáznam. Video - to byla tenkrát horká novinka! Vedle audiodokumentace, tedy záznamu průběhu prověrek výpovědi a rekonstrukcí na mikrofon, jakož i pořízení stovek fotografií jsme mohli vyzkoušet hledáček kamery. Ale už ne ten - aspoň pro nás kriminalisty - těžkopádný a drahý způsob snímání filmovou kamerou, s komplikovaným nasvícením, ozvučením a laboratorní výrobou...

Videozáznam měl a má pro kriminalistiku obrovskou cenu. Představte si třeba vyšetřovací pokus, kdy Straka na kameru - samozřejmě v přítomnosti své obhájkyně a prokurátora - ukáže, kam po činu odhodil věci Vlasty Štěpánkové. Označí kanálovou propusť, vzápětí někdo z policistů odklopí víko kanálu, sleze dolů, když se opět vynoří, drží v ruce kabelku oběti i s jejími doklady...

To vše v jednom záběru, s neustále běžícím časem, vylučujícím pozdější střih nebo jiný zásah do snímaného dokumentu! To je ne stoprocentní, ale tisíciprocentní důkaz! A budiž řečeno, že soudkyně JUDr. Kučírková, pozdější předsedkyně senátu ve Strakově procesu, se jako osvícená žena této technické novince nebránila a zahrnula ji do důkazového materiálu...

Vrátím se ale ještě k osobě pachatele samotného. Bude jistě užitečné odcitovat část jeho doznání, konkrétně moment, kdy nám popsal, co rozhodlo, když se poprvé rozhodl vraždit:

,Už jsem měl špatné zkušenosti s jednáním žen, když jsem s nimi chtěl dosáhnout pohlavního styku. Například ta zdravotnice Šímová. Sice jsem ji přiškrtil, ale pak jsem jí dal možnost, aby se rozdýchala. Chovala se vstřícně, přívětivě, ale byla to jen lest. Využila první příležitosti, aby místo odchodu do sklepa zazvonila na nájemníky. To samé ta slečna Hudečková. Umožnil jsem jí nabrat dech a ona mě vylákala na místo, kde bylo světlo, aby měla jistotu, že si k ní nemůžu nic dovolit.

Tak jsem dospěl k názoru, že nesmím dát ženám možnost, aby přivolaly pomoc. Rozhodl jsem se, že se ženou, na kterou zaútočím, nebudu vůbec mluvit a znemožním jí, aby mě viděla. O vraždě jsem neuvažoval hned, ale rozhodl jsem se až ze strachu, aby mě - přes moji veškerou opatrnost - ty ženy nějak nepoznaly a nemohly mě později označit jako pachatele.’

V průběhu protokolovaného výslechu taky padla otázka, jestli měl Straka strach, a to kdy a za jakých okolností?

,Největší strach jsem míval tak dva až tři dny po tom, co jsem spáchal některou z vražd. Vůbec jsem si nebyl jistý, jestli to na mně někdo nepozná. Třeba jsem jel tramvají a slyšel jsem, jak si lidi povídají o té první vraždě. To jsem se úplně rozklepal, i když mi bylo jasné, že mě nikdo nepodezírá. Že nikdo neví, že jsem to udělal já.

Kdykoli jsem se vracel z internátu domů, čekal jsem, jestli před naším domem nebude stát auto VB. Mezi kamarády a mými známými se o vraždách taky hodně hovořilo. Zájem veřejnosti o vraždy mi vůbec nebyl příjemný, rozhodně jsem neměl pocit hrdosti, že jsem něco jako hlavní aktér. Představa, že se známí v bydlišti nebo učilišti dozvědí pravdu, že ten vrah žen jsem já, to mě hrozně deptalo...

Ale nedokázal jsem s tím přestat. Pokud jsem před sebou viděl osamělou ženu a cítil jsem šanci, že s ní budu souložit, nedokázal jsem se ovládnout. Potom, co jsem napadl paní Petříčkovou, jsem totiž zjistil, že sexuálního uspokojení můžu dosáhnout jen násilím. To mě hnalo, abych v tom pořád pokračoval.

Ale možná, že by se to vyvíjelo jinak. Den před zadržením jsem se potkal s jednou dívkou z Kladna, která se mi moc líbí. jsem přesvědčen, že kdybych získal její náklonnost, věnoval bych se jenom jí. Že bych na lovení žen po Praze a jejich vraždění neměl čas a taky důvod.’

Kdyby byl Straka dospělý“ shrnuje Markovič, „měl by jeho další osud jasný vývoj. Šibenici by neunikl... Jenomže on spadal do kategorie mladistvý tedy s maximální možností trestu deseti let vězení. Že bude trest maximální, o tom snad nikdo nepochyboval... Zvrat mohly přinést pouze znalecké posudky o zkoumání duševního stavu.“

Část pátá: Poeta s rukama od krve

Dočasná hospitalizace Jiřího Straky v Psychiatrické léčebně v pražských Bohnicích, na pavilonu č. 17, začala 4. července 1985. Straku tu ze všeho nejdřív zvážili a změřili – 63 kg a 176 cm.

Psychologické vyšetření PhDr. Ing. Jana Neumanna, CSc. a PhDr. Karla Netíka trvalo až do září, to už pobýval Straka ve vyšetřovací vazbě v Ruzyni. Psychiatrickou část - probíhala v srpnu až září - vypracovali doc. MUDr. Vladimír Študent, DrSc., MUDr. Karel Hynek, CSc. a MUDr. Pavel Zemek jako sexuolog. V úvodní části zprávy můžeme číst:

„Klidný, hovorný, odpovídá bez latencí, trestnou činnost líčí bez změny emočního doprovodu. K personálu slušný, podrobivý, osobní hygienu dodržuje, spánek dostatečný. Usměvavý, čte si, kreslí si, za vše poděkuje, ráno pokaždé slušně pozdraví.“

Z předchozí dokumentace vyplynulo, že Straka byl jako dítě v evidenci psychiatrické ambulance, kam byl v roce 1977, tedy v osmi letech a jako žák 2. třídy ZDŠ, vyslán pro neklid a nesoustředěnost. Problém lékaři označili jako syndrom psychomotorického neklidu na bázi výchovných závad, dále konstatovali neurotické rysy a projevy sekundární poruchy chování.

Matka tehdy popsala osobnost dítěte jako neklidnou, živou a divokou. Jirka rád běhal venku, byl samostatný, ničeho se nebál. Spal klidně, ve škole byl ovšem nesoustředěný, zlobil a neposlouchal učitelku. Měl problém vydržet v lavici, neustále rušil okolí. Ve 2. třídě byl rodiči bit, protože měl ve školní tašce cigarety. Na trest reagoval tím, že do sedací soupravy udělal čtyři díry nožem...

Dětská krimina? Jako třináctiletý odcizil Straka lahev okurek v samoobsluze a musel se omluvit vedoucímu. O rok později vykrádal peníze z telefonní budky, když pokladničku otvíral šroubovákem. Ve stejném roce byl vyšetřován pro rozkrádání, s ostatními chlapci totiž otvírali na nádraží Krč železniční vozy a soustavně odcizovali větší množství čokolád a cukrovinek a způsobilí tím tisícové škody.

Základní školu ukončil Straka v 8. třídě s pěti trojkami. Ojediněle míval i čtyřky. Sám si vybral učební obor mechanizátor v hornictví, při svém nadprůměrném inktelektu 125 IQ měl prospěch nepřiměřeně špatný - v pololetí II. ročníku dostal 6 čtyřek a hrozila mu trojka z chování. Co se manuální činnosti týče, byl zručný, práci neodbýval, jeho výkon stoupal při dohledu, vynikal při nárazové a brigádnické činnosti. Každopádně vynikal při hodinách tělocviku.

A co rodinná anamnéza? Z výpisu nevyplývá nic mimořádného, naopak: 42letý otec pracuje jako zedník, k synovi se chová kamarádsky, rád se zasměje. Vzájemně mají dobrý vztah. Otec syna nikdy netrestal, to nechával na manželce. 38letá matka pracuje jako skladová dělnice. Syn ji hodnotí jako společenskou, ráda se věnuje různým ručním pracím. 19letá sestra dokončila střední pedagogickou školu s maturitou. 13letý bratr chodí do základní školy.

(Toto je příběh Marie a Jiřího, rodičů vraha. Dělnice a zedníka, kteří se do sebe zamilovali, když jí bylo patnáct a půl roku. Žili a žijí ten nejspořádanější rodinný život, jaký si dovedeme představit, napsala Marcela Pecháčková v červnu 1999 v Magazínu Mladé fronty Dnes.

Před čtrnácti lety, 22. května 1985, se spolu vraceli z vinohradského divadla. Drželi se za ruce, když přecházeli Gottwaldův most. Tu noc se to dozvěděli. Jejich šestnáctiletý syn se právě přiznal ke třem brutálním vraždám mladých žen.)

„Byl jsem jen živější než ostatní kluci. Ale pořád to bylo přiměřené. Matka je ve výchově přísnější. Funguje jako hlava rodiny protože táta hodně dělá mimo Prahu i mimo republiku. Máma mě občas zmlátila, ale vždycky k tomu měla rozumný důvod. Mám ji rád a ona mě taky. Co bych o sobě řekl? Rád se zasměju... Slyšel jsem o sobě, že jsem správnej a že je se mnou sranda. Nemám rád násilí ani nespravedlnost,“ zhodnotil rodinu i sebe Straka.

- Jak vzpomínáte na váš první a nezdařený pokus znásilnění, spáchaný na slečně Hudečkové?

/Straka se srdečně rozesměje/ „Nojo... Tak to jsem zvoral. Já vím. Pak se mi zdálo, že se v tom domku, v tom osvětleném okně někdo mihnul, tak jsem ji pustil.“

- Se kterou ze zabitých žen to bylo nejvíc vzrušující?

„S tou první. Probíhalo to v lese, nikdo nás nemohl vyrušit, nemusel jsem pospíchat, nejlíp jsem se na ní vyžil.“

- Neměl jste dojem, když se začala svlékat, že vám bude po vůli?

„Já jsem jí nevěřil, měl jsem už za sebou ty dva neúspěchy. Nějakou úlohu taky hrál strach, že mě udá…“

- Škrcení oběti vás sexuálně vzrušovalo?

„Nevzrušovalo. Kdybych byl s kurvou, tak by mohla měnit polohy a víc bych se vyřádil.“

- Nevzrušoval vás pocit, že žena je nehybná, bezmocná?

„Každýmu dělá dobře, když ta ženská se podrobí. Ale že bych to dělal kvůli tomu, aby byla bezvládná, to ne.“

- Jaký je to pocit, když má člověk v ústech a krku hlínu?

„Dobrej pocit to není. Nevím.“

- Přehrával jste si později při masturbačních fantaziích celou vraždu?

„Celou ne. Myslel jsem na to, jak jsem ji chytil, odtáhl a souložil jsem s ní. Ale nevzpomínal jsem na to, že jsem jí dával do nosu listí.“

- Proč měly všechny ženy exponován genitál?

„Jak byly bezvládné, tak ty nohy se jim samy roztáhly. Já je roztahoval jen ze začátku, abych se do nich dostal. Když jsem odcházel, tak už jsem po nich ani nekoukal.“

- Co vás vedlo, že jste spáchal první vraždu?

„Mezi napadením Šímové a Petříčkové jsem uvažoval, že bych mohl ty napadené zavraždit. Protože pak by mi už žádná nemohla překazit soulož, nic by mi nemohla udělat. Furt to bylo lepší než nic.

- Od kdy jste nosil provázek?

„Pro účel toho, že přepadnu a znásilním nějakou ženskou, jsem si ho vzal až před poslední vraždou.“

- Kdybyste si mohl dělat se ženskou, co chcete, co by to bylo?

„Hlavně bych si chtěl s nima užívat po sexuální stránce, abych mohl mít soulož, kdy chci. Ale nějak bych je netýral. Ani bych je nesvazoval. Jak jste mi promítali ty obrázky, tak na tu svázanou ženu jsem silně reagoval ne kvůli tomu, že byla svázaná, ale že byla nejhezčí. Na obrázku se ženou s pobodaným tělem mi krev nevadila. Stejně tak mi nevadilo chroptění ženy, koukal jsem jí spíš na nahé tělo, to chroptění jsem nevnímal.“

- Co můžete uvést k vraždě Alice Petříčkové? Udělal jste to třeba proto, že vás něco naštvalo?

„Na nic jsem naštvaný nebyl. Ale cítil jsem silné sexuální vzrušení, už před činem. Proto jsem taky do toho lesoparku šel, že napadnu nějakou ženskou a budu s ní souložit. Před tím jsem možná měl nějakou představu, že ji zabiju... Nejpříjemnější pocit bylo to vystříknutí. Pak jsem rozmetal větví rýhu po tažení, to jsem se uklidnil. V klidu jsem taky odcházel, až později jsem se trochu rozklepal. Nevím, jestli to bylo ze strachu, ale brzy to přešlo. Jestli jsem cítil lítost? Nepozastavoval jsem se nad tím, nepřemejšlel jsem o tom.“

- Co můžete uvést k pokusu vraždy na Vlastě Štěpánkové?

„Když jsem zjistil, že je stará, tak mi sexuální vzrušení nezmizelo, ale na ni jsem chuť ztratil. Rozhodl jsem se, že zavraždím jinou... Chtěl jsem ji zabít proto, že když ležela, tak na mě koukala. Musela mě vidět. Byl to stejný způsob napadení jako předtím, tak by mě mohla prozradit. Proto jsem ji chtěl zabít.“

- Co můžete uvést k vraždě Věry Fikarové?

„Po tom neúspěchu se starou paní jsem odjel vyhledávat novou příležitost. Uviděl jsem ženu, která se mi líbila, byla celá pěkná, obličej i tělo... Když jsme šli k tomu vchodu, šel jsem půl metru za ní, dvakrát se otočila, já jsem jí říkal, aby se neotáčela, že je mi jedno, jestli ji znovu chytnu a začnu škrtit. Říkal jsem jí, aby nekřičela a neotáčela se, vlastně jsem nebyl pevně rozhodnut, že ji zabiju. Není vyloučeno, že bych se po souloži uklidnil a nezabil bych ji. Ale když jsme došli k zadnímu vchodu, tak ona vykřikla, Pomoc!’ Chytil jsem ji zezadu kolem krku, stiskl a držel déle než prve.“

- Co můžete uvést k případu Marty Michalčíkové?

„To moje toulání bývalo zpočátku jako prostředek k zabíjení času, jen tak jsem chodil za ženskými. Ale později jsem chodil za účelem znásilnění a tak tomu bylo i tentokrát. Doma jsem si připravil provázek… Asi do půlnoci jsem marně hledal příležitost, koupil jsem si lístek na vlak, ale v čekárně jsem usnul, vlak mi ujel, a protože jsem neměl peníze na autobus, rozhodl jsem se, že někomu v metru seberu peníze. Ale metro bylo pořád prázdné, tak jsem odjel na stanici Hradčanská a abych si zkrátil čekání, chodil jsem po ulicích. U Puškinova náměstí jsem narazil na samotnou ženu a napadlo mě, že bych ji mohl přepadnout a získat peníze a když tak na ní provést soulož. Napadl jsem ji jako v předchozích případech…“

- Tato oběť ztratila okamžitě vědomí, nic nemohla prozradit. Proč jste ji zabil?

„Tak nějak nevím. Byl jsem už rozhodnutý že ženskou napadnu a zavraždím. Nejdřív jsem jí zatáhl kolem krku provázek, po souloži taky pásek jejího svetru. Nemohla mě předtím vidět, ale byl už jsem předem rozhodnutej, že ji zabiju... Nemůžu vyloučit, že bych to dělal i proto, že by mě vražda sexuálně vzrušovala. Já nevím. Nemyslím si to... Pak jsem jí dal ještě cíp svetru do úst. Nevím, proč jsem zrovna tohle udělal. Asi to nějaký důvod mělo.“

Znalci konstatovali, že už počátku školní docházky, možná ještě dříve, projevoval malý Straka nadměrný zájem o různé sexuální aktivity. Pokud se něco takového vyskytne jen občas, dá se to vysvětlit dětskou zvídavostí a později působením prepubertálních změn.

U obviněného však došlo k předčasnému a stále rostoucímu soustředění na sexuální zážitky, kterým zvláště v posledních letech věnoval značnou část svého volného času... Dokonce i své nevhodné vlastnosti a chování, jako byl neustálý pohybový neklid, těkavost a bezúčelné potloukání po ulicích postupně usměrnil a zapojil do neúnavného slídění po ženách a sexuálně vzrušivých podnětech.

Bloumal netečný k pocitu hladu, zimy či únavy, vždyť v souvislosti s poslední vraždou se především v noci potloukal po Praze skoro 11 hodin do odjezdu ranního vlaku do Stochova. Postupně k tomu připojil i své další psychopatické vlastnosti, zvláště agresivitu, absenci morálních zábran, bezcitnost a bezohlednost k druhým, absenci strachu a pocitu viny. Spolu s lačností po sexuálním uspokojení se u něj projevovala i lačnost po penězích.

Od 5-6 let věku praktikoval někdy s druhými, jindy sám násilné ohmatávání stejně starých děvčat, od 9 let se snažil nenápadně ohmatávat ženy při návalu v dopravních prostředcích. Asi od 11 let věku do poslední doby pravidelně navštěvoval různá místa na koupališti, odkud pozoroval svlékající se ženy a někdy přitom onanoval. Obojí činil se stále větší opovážlivostí, takže třeba vnikal do oddělených ženských šaten na plovárně nebo sahal ženám v dopravních prostředcích pod sukně.

Tato příměs dotěrné drzosti u jinak neškodných frotérů a voyerů se považuje za varovné znamení přechodu v nebezpečné sexuální delikty. Vedle toho od svých 14 let využíval volných chvil ke zvláštnímu způsobu dotěrného obtěžování náhodných žen tím, že se jim „přilepil na paty“ a sledoval je tak dlouho, až v nich vyvolal silné zneklidnění. Sám říká, že to dělal proto, aby mu utekl čas (!), a proto, že jej „bavilo, když žena dostala strach“. O obtěžovaných ženách hovoří jako o šlapkách, aniž by je znal a vlastně jen proto, že šly v noci samy po ulici.

Stejně tituluje dívku, se kterou měl údajně první pohlavní styk ve věku 14,5 let. Dosáhl jej vlastně prostřednictvím udávaných frotérských praktik a s použitím mírnějšího násilí. Dívce bylo podle jeho odhadu 18-19 let a upoutala jeho pozornost tím, že si v autobuse nechala líbit jeho ohmatávání. Sledoval ji do domu, kde bydlela, tam ji vzdor nesouhlasu začal ohmatávat, zabránil jí v odchodu, utrhnul jí knoflík od kalhot a ona prý pak dobrovolně souhlasila s koitem. V patnácti letech pak již činil přípravy k omráčení a znásilnění ženy. Vyrobil si za tím účelem obušek a nosil ho s sebou, ale nepoužil.

V téže době, kdy se věnoval voyérským a frotérským zálibám a strašení žen s přípravou na znásilnění, vedl v rámci své podvojné tvářnosti od patnácti let současně i normální erotický život, při němž neprojevoval násilné a deviantní sklony. Až na jedinou výjimku byly jeho erotické vztahy po citové stránce povrchní a bez zamilovanosti. I když o něj dívky měly zprvu zájem, budil u nich odpor tím, že se co nejrychleji snažil dosáhnout soulože, byť i bez pomoci násilí - a získal tak pověst přelétavého „děvkaře“.

Mínění okolí o jeho povaze není jednotné, s výjimkou rozháraných a neúnosných prvních školních let nebyl považován za chlapce, který by působil rušivě nebo se výrazněji odlišoval od svých souvěkovců. Někteří jej hodnotí jako živého, veselého, povídavého, kamarádského chlapce s běžnými „puberťáckými“ projevy, jiní ojediněle hovoří o jeho škodolibosti, zlomyslnosti při bolesti druhého. Tělocvikářka si při sportovních hrách všimla jeho divokosti a značné tělesné síly. Každopádně pro všechny byla jeho trestná činnost překvapením.

Z rozboru spisového materiálu stejně jako i výsledků znaleckého šetření vyplývá, že tento obraz otevřeného, sympatického, živého klučiny byl jen povrchní fasádou, za níž se při zdánlivé konformnosti a sociabilitě skrývaly komplexní vlastnosti, popisované u společensky nebezpečných psychopatů a kriminálních recidivistů.

Falopletysmografické vyšetření ukazuje velmi výrazné reakce na obrázky se sexuálně agresivní a sadistickou tématikou, které bez obvyklého poklesu přetrvávají. O obrázku svázané ženy říká, že na něj musel déle myslet, a reagoval na něj výrazněji než na obrázek ženy při normálním koitu. Silnou reakci vyvolaly i obrázky pobodaných, krvácejících, zavražděných a zohavených žen. Rovněž slovní podněty s popisy přepadení, bití, škrcení a znehybnění ženy u něj vedly k rychlému nástupu reakce, dokonce i při popisu pouhého spatření neznámé ženy na odlehlém místě.

Zároveň se pokouší se o „sublimaci“ erosu v drobných básnických výtvorech opěvujících ženy, milenky i matky. Například: Miluji tě oddaně, i když zatím skrytě. Nebo: Tvá ňadra jsou hebká jak pravé hedvábí. Nebo: Ty lákáš všechny jiné a mé srdce div nezhyne. A proto buď jen mou a nic víc. A naší lásce nestane se nic.

- Máte vnitřní svět, do kterého nenecháte nikoho nahlédnout?

„Já bych vám rád pomohl, ale těžko se mi to vysvětluje... Je to, jako by byli ve mně dva. Ten jeden, ten všechno ví, registruje to a ten druhej, ten je uvnitř, ten to prožívá. Toho prvního máte, toho druhýho ne.“

- Takže to vnímáte jako rozpor uvnitř sebe sama?

„Nevím, jestli znáte tu písničku od skupiny Plavci o Leonardu da Vincim. Ta se mi moc líbí. Je o tom, jak ten malíř maloval Poslední večeři Páně. Jidáše, toho namaloval podle osminásobného vraha. A Krista toho zase podle krásného mladíka, kterým ten vrah dřív byl.“

- Koho by namaloval Leonardo podle vás?

„Jidáše, asi Jidáše. Ale takovýho s andělským obličejem a vevnitř špatnýho. Já vím, že jsem gauner.“

- Kdyby s vámi šla slečna Šímová do sklepa, zavraždil byste ji?

„U té Šímové jsem byl nadrženej jako stepní koza. Normálně bych s ní šel do sklepa a kdyby mi dala, nezabil bych ji.“

- Věra Fikarová vám soulož slibovala, přesto jste ji zavraždil.

„Nojo. Když se probírala ze mdlob, bylo mi jí líto. Čekal jsem, že

ji přiškrtím, znásilním a uteču. Proč křičela o pomoc? Vždyť věděla, že jí klidně přiškrtím znova.“

- Šel jste se někdy podívat zpětně na místo činu?

„Na tu první, na Petříčkovou, jsem se šel druhej den podívat, ale už tam nebyla. Toho, že by tam byli policajti a že by mě mohli chytit, jsem se nebál, vždyť o mně nic nevěděli. Já jsem šel jenom kolem po silnici, tam odtud bylo na to místo do lesa vidět. Když jsem viděl, že tam není, tak jsem šel dál.“

- Kdyby vás nechytili, kolik byste měl asi odhadem obětí? Zastavilo by se to někdy?

„Kdyby mě nechytili, tak jsem jich udělal deset nebo dvacet. Proč bych pokračoval? Po té první vraždě jsem doufal, že se to obejde bez další vraždy, vždyť Mudru /myšlena MUDr. Fikarová - pozn. autorů/ jsem omráčil botou... Po tý druhý vraždě mě napadlo, že už si nějakou chytím, to jsem už spíš počítal s tím, že ji zavraždím... Určitou úlohu hrál strach. Jestli v tom bylo ještě něco jinýho, nevím. Ale nevylučuju to... Všechno je to nějak divný“

- Jak vás vůbec napadlo, že budete „lovit“ ženy?

„Přišel jsem na to, že můžu ženskou dostat tímhle způsobem, že to není velká práce, abych ji chytil, znásilnil nebo zabil. Vůbec jsem nad tím nepřemýšlel... Měl jsem ty dva nezdařené pokusy a přestal jsem ženským věřit... Na tu třetí jsem si vzal provaz, užil jsem ještě pásek. Nepamatuju se, co se ve mně přesně odehrávalo, něco v tom být muselo. Ten třetí případ vysvětlit nedovedu. Tu třetí jsem zavraždil suverénně, lhostejně. Po souloži jsem se uklidnil. Nejhorší byla první chvilka, když jsem se rozhodl, že ji napadnu.“

- Jaké dívky a ženy se vám líbí?

„Aby měla pěknou postavu, byla blondýna, opálená, prostě dlouhý blond vlasy... Prsa spíš menší než veliký, aby člověk věděl, na co šahal, jestli na prsa nebo na kolena. Prostě tak akorát do ruky, asi dvojky.“

- Když jste měl to puzení, nesnažil jste si ulevit onanií?

„Já jsem onanoval i večer v parku předtím než jsem zabil tu poslední ženskou. Udělal jsem to dvakrát, trochu mě to přešlo, chtěl jsem odjet do Stochova, ale zaspal jsem ten vlak, pak, když jsem ji uviděl, tak to zase na mě přišlo.“

V obšírném závěru posudku znalci konstatovali:

U obviněného jde o psychopatickou osobnost s výraznými anetickými a asociálními rysy a agresivními tendencemi. S těmito povahovými úchylkami je vzájemně spjata úchylka sexuální motivace a chování, abnormní sexuální agresivita se sklonem k nejzávažnější pohlavní deviaci, tj. sadismu a nekrosadismu. Vedle toho je u něj patrna hypersexualita a méně závažné voyeristické a frotérské tendence, které spíše jen poukazují na polymorfnost jeho úchylného sexuálního zaměření.

Zjištěná porucha, tj. odchylná, psychopatická struktura osobnosti a pohlavní deviace neměla v době páchání trestných činů znásilnění a vraždy, pokusu vraždy a pokusů znásilnění při jeho nadprůměrných inteligenčních schopnostech /IQ 125/ žádný vliv na schopnost obviněného rozpoznat nebezpečnost svého jednání pro společnost.

Poukazuje na to jeho plánovité jednání, směřující k vyslídění osamělé ženy v noční době a na odlehlém místě, čímž ztěžoval možnost dopadení, dále výběr obětí, který se soustřeďoval na mladé a atraktivní ženy, příprava škrtícího nástroje, nacvičená technika nejúčinnějšího napadení, pohotový útěk z místa činu, rychlá reakce při náhlém vyrušení, stejně jako neobyčejná chladnokrevnost jak při zakrývání těla a svršků oběti či jiných stop, stejně tak při oloupení oběti, kdy byl např. schopen na útěku krátce po činu zjišťovat hodnotu ukradených šperků a málo hodnotné odhazovat.

Zodpovězení otázky ovládacích schopností v době páchání trestné činnosti je složitější a méně jednoznačné. Je nutno připustit, že jeho psychopaticky strukturovaná osobnost s narušenými morálními zábranami vytvářela v jeho nedospělém věku slabé brzdící mechanismy proti vlivu deviantně se vyvíjejícího sexuálního puzení... U obviněného nadto bylo sexuální puzení silnější než průměrné, jak nasvědčují jeho reakce při PPG, soustředění na oblast sexuality, frekvence masturbací a nakupení sexuálních násilných činů v krátkém údobí.

Vlivem těchto faktorů byly ovládací schopnosti sníženy, a to v rozmezí od mírného až po podstatné snížení. Jedinou výjimku tvoří pokus vraždy na 53leté Vlastě Štěpánkové. Je přesvědčivě prokázáno, že nešlo o pokus usmrcení oběti pod vlivem sexuálního vzrušení a deviantních nekrosadistických tendencí, ale odstranění svědka. Obviněný tedy mohl své jednání ovládnout.

Podstatné snížení ovládacích schopností předpokládáme nejspíše u vraždy Marty Michalčíkové, vzhledem k určitému zafixování a zautomatizování způsobu přepadení a sexuálního perverzního aktu, vedoucího v rychlém sledu k usmrcení oběti... Vražda zde již patrně byla součástí sexuálně deviantního vývoje směrem k nekrosadismu, zaměřenému na „dokonalé a definitivní“ znehybnění oběti.

Takovou motivaci nelze spolehlivě předpokládat u vraždy Alice Petříčkové, při níž jednal víc hostilně a záměrně pod vlivem předchozího „zklamání“ v případě Lucie Šímové. Vedle toho definitivně ukončil krutý způsob dušení oběti ucpáním úst hlínou a kamínky dodatečným vsunutím smotku listí do nosních otvorů a to již po dosažení sexuálního ukojení, tedy již v době zklidnění a odpadnutí sexuální tenze pachatele.

Navíc vražda Petříčkové měla protahovanější, méně vehementní charakter, což vše svědčí pro nepodstatné snížení ovládacích schopností. Prakticky ze stejných důvodů hovoří vražda Fikarové spíše pro nepodstatné snížení ovládacích schopností.

Jeho agresivita nabývala stále závažnějšího charakteru a místy přecházela v bezohlednou brutalitu a sadistické praktiky (způsob vraždy Petříčkové, která nadto dávala najevo povolnost, zacházení se Štěpánkovou při vhození do vozu jako s pytlem brambor, tlučení Fikarové ostrým podpatkem boty do hlavy).

Pobyt obviněného na svobodě je vzhledem k překotnému vývoji psychopatických a sexuálně deviantních dispozic mimořádně nebezpečný. Považujeme proto za nezbytné nařídit ochranné psychiatricko sexuologické léčení spolu s provedením operativního zákroku na zárodečných žlázách (kastrace), dále provést ještě stereotaktickou mozkovou operaci na příslušných centrech.

Bez provedení těchto zákroků by bylo třeba považovat jeho pobyt na svobodě za trvale nebezpečný pro společnost až do dosažení pozdního věku.

Sexuálně agresivní a nekrosadistické tendence, směřující ke znehybnění a usmrcení ženy při pohlavním aktu, vyplývají z charakteru jeho trestných činů. Pro sadistické sklony tak nepochybně svědčí:

- typické započetí útoku rdoušením a škrcením, někdy s použitím součásti oděvu oběti jako škrtidla

- usmrcení jedné z obětí zvlášť trýznivým způsobem (zadušením hlínou, vtlačenou do dýchacích cest)

- přikazující autoritativní vystupování vůči přepadeným (zvlášť v případě MUDr. Fikarové.)

- okolnost, že změny v obličeji rdoušených žen (zmodrání, otok, vysunutí jazyka, překrvení a protruze očních bulbů, krvácení a výtok slin z úst atd.) na něj nepůsobily nijak averzivně a nepotlačovaly sexuální vzrušení

- naaranžování mrtvého těla tak, aby při široce roztažených, ev. zaklesnutých nohách byl nápadně exponován obnažený genitál (dokonce i u ženy ležící na břiše), a to nikoli např. proti zdi, ale proti směru očekávaných příchozích

- úsilí o plné, pro normálního muže nežádoucí znehybnění ženy

- soulož s již umírající zohyzděnou ženou

- masturbační fantazie o znásilňování a znehybňování žen a používání předchozích vražedných zážitků k vydráždění při masturbaci

- útočné dotěrné chování při voyeristických a frotérských praktikách

- okrádání mrtvých žen, uchovávání „suvenýrů“ z jejich majetku (sadistický fetišismus)

- nápadná, jen někdy vybočující stereotypnost útoku a dalšího zacházení s obětí (sadistický sklon k rituálům)

- okrádání mrtvých o peněžní částky, spojování „příjemného s užitečným“

- snížená citlivost na bolest (příbuznost sadismu a masochismu), na chlad, hladovění a únavu

- citová chudost a povrchnost normálních erotických a sexuálních kontaktů

- zajištěné kresby obviněného (krvavá sekera, lebka s vyceněnými zuby, válečné výjevy a zvlášť obrázek ženy z pohledu zezadu, hledící na rozvaliny města) svědčí o destruktivní agresivitě mající blízko k sadismu

- nakládání se ženou jako s bezcenným předmětem, občasné pohrdlivé výroky o „šlapkách“. Přitom je obviněný schopen vykládat fráze o pozitivním přínosu ženy pro život muže a psát básničky o půvabu žen.

Při neobyčejně rychlém rozvoji a fixaci aberantních sexuálních aktivit ke stále nebezpečnějším formám (jež by odpovídaly podstatně staršímu pachateli) a vzhledem k jeho naprosté bezcitnosti a amorálnosti nepřipadá v úvahu, že by se po dozrání osobnosti v průběhu zbývajících 2 až 3 let tento fatální vývoj spontánně zastavil.

Dokonce lze konstatovat, že i ve směru zvráceného sexuálního vývoje pokročil tak daleko, že i z tohoto opačného, negativního hlediska je další deviantní vývoj sotva možný, leda že by např. zardoušené a znásilněné ženy ještě zohavoval bodáním a odřezáváním částí těla, odnášení „trofejí“, k čemuž ovšem ještě mohl logicky dospět, kdyby nebyl dopaden.

„V druhé půli října 1985 jsem ukončil spis, takže nastaly obvyklé procedury... Obviněný mladistvý, jeho obhájkyně, Strakovi rodiče, ale také pracovníci odboru péče o děti a mládež Obvodního národního výboru v Praze 4,“ vypočítává emeritní plukovník Markovič, „ti všichni měli právo seznámit se s obsahem obšírného spisu, který měl dohromady jedenáct svazků.“

„Sám Straka prostudoval všech 2311 listů ve dnech 22. až 25. října. Obviněný, ale také nikdo z výše jmenovaných, nepodal žádný návrh na doplnění vyšetřování, takže jsme spolu s vyšetřovatelem Edou Kropáčkem napsali takzvané enkáóčko. Neboli Návrh na konečné opatření. Jak už pozorní čtenáři vědí, jedná se o shrnutí spisu, podrobný podklad pro vypracování obžaloby. Mělo dalších padesát listů a poslední říjnový den jsme je poslali na městskou prokuraturu.

Prokurátor JUDr. Jan Vidrna s našimi závěry souhlasil a 11. listopadu 1985 zaslal svou obžalobu na Městský soud v Praze. Případ dostala na starost už zmíněná JUDr. Ladislava Kučírková - takže spolu se spisem a předměty doličnými ležely před pětičlenným senátem i kazety s videozáznamem ohledání místa činu, prověrek výpovědi a rekonstrukcí.“

Za enormního zájmu veřejnosti bylo přelíčení zahájeno 9. prosince 1985 v 8.45 hodin. Po přečtení obžaloby a víceméně souhlasném stanovisku obžalovaného následovalo defilé svědků - a také pozůstalých...

Karel Fikar, bratr druhé oběti, požádal písemně předsedkyni senátu, aby byl jeho výslech proveden v nepřítomnosti obviněného. „Protože se mě projednávaná věc hluboce dotýká, nemohu se plně zaručit, že má výpověď nebude ovlivněna přítomností obžalovaného,“ stálo mimo jiné v dopise. JUDr. Kučírková žádosti vyhověla, takže po dobu Fikarova vystoupení zůstal Straka v eskortní místnosti.

Za skupinku znalců psychiatrů se k obžalovanému vyjádřil doc. MUDr. Vladimír Študent, DrSc.: „Danému případu jsme věnovali značnou pozornost, neboť z psychiatrického i psychologického hlediska jde o případ mimořádný,“ prohlásil k vypracovanému znaleckému posudku.

„Ze své praxe i ze světového písemnictví nemáme případ podobný, aby se l6letý chlapec dopustil série vražd v tak krátké době za sebou, chci říct až neuvěřitelně krátké době za sebou. U sexuálních vražd běžně dochází k latenci a k určitému odstupu pachatele od násilí, včetně možného zpětného pocitu lítosti nad smrtí oběti, čímž vzniká delší časová prodleva mezi jednotlivými vraždami. Projednávaný případ naopak akceleroval zcela neobvyklým tempem.“

Přelíčení městského soudu navštívil jako divák taky vyšetřovatel Markovič.

„Jednání mělo z mého pohledu hladký průběh, vždyť ze závažných bodů obžaloby byly všechny tři vraždy a pokus vraždy na Vlastě Štěpánkové ověnčeny důkazy včetně Strakova doznání. Určitý spor mezi prokurátorem a obhájkyní představovalo jen napadení Ludmily Šímové, nakonec i tento delikt soudci vyhodnotili jako pokus vraždy.

A co Straka? Jeho chování v době přelíčení nijak nevybočovalo z toho, jak jsem ho poznal v průběhu přípravného řízení. Nadále doznával svou trestnou činnost, ostatně nic jiného mu ani nezbývalo. S určitým zvýšeným důrazem, řekl bych, hrál na strunu nevypočítatelnosti své psychiky.“

Markovič naráží mimo jiné na okamžik, kdy Straka k případu napadení Ludmily Šímové prohlásil: „Já už jsem říkal předtím, že jsem ji nechtěl zabít. Ale když se mě ptáte, jak se by se situace dál v tom sklepě vyvinula, tak nevím. Já jsem ji původně zabít nechtěl. Ale taky nevím, jestli bych tu dívku zabil či nezabil. Já nemůžu vyloučit vůbec nic.“

K tomu Markovič dodává:

„Straka si nehrál blázna, ale taky chtěl ze sebe shodit roli racionálně jednajícího vraha. Pozice mladíka, se kterým cloumají pudy a tužby silnější, než je on sám, by pro něho byla samozřejmě výhodnější. Jenomže v tomhle ohledu proti němu stály znalecké posudky psychiatrů.“

17. prosince 1985 v 9.30 hodin vyhlásila předsedkyně senátu rozsudek, který se dal očekávat:

Vina Jiřího Straky byla plně a beze zbytku prokázána, za tři vraždy, dva pokusy vraždy a dalších patnáct trestných činů se odsuzuje k maximálnímu možnému trestu - to jest deseti letům odnětí svobody v nápravně výchovném ústavu pro mladistvé. Dále soud uložil odsouzenému ochranné psychiatrické a sexuologické léčení ústavní formou.

„Rozsudek vyslechl Straka s nezúčastněnou tváří. Myslím, že si dost dobře neuvědomoval, co na něj ve výkonu trestu čeká,“ konstatuje Jiří Markovič.

„Což říkám bez sebemenšího pocitu zadostiučinění. Třebaže Straka nebyl pedofil, dalo se čekat, že se na něho spoluvězni - za tichého souhlasu dozorců - zaměří. Vždyť devianti mají za mřížemi roli onuce! Ostatně mám pocit, že někteří příbuzní mrtvých obětí to Strakovi z hloubi svého nešťastného srdce přáli. Já to namouduši chápu, bohužel tuhle vězeňskou spravedlnost provádějí jedinci stejně zkažení jako jejich terorizovaný cíl...

Každopádně mně po rozsudku, byť nepravomocném, zbýval ještě jeden milý úkol. A to slib daný slečně Šímové. Navštívili jsme ji spolu s Pepíkem Douchou na pracovišti, tedy v nemocnici, a za přítomnosti jejího ředitele jsme jí ještě jednou poděkovali a předali kytici růží. Sympatická Ludmilka se rozplakala... Doufám, že hlavně radostí, ale určitě její slzy obsahovaly i pár trpkých vzpomínek na setkání s nebezpečným škrtičem.“

Po prostudování osmdesátistránkového zdůvodnění rozsudku využil obžalovaný Straka svého práva a odvolal se.

„Výrok soudu je pro mě nepochopitelný,“ napsal 31. ledna 1986 odvolací instanci. „Jak jsem se dočetl v rozsudku, jsem natolik zdráv, abych mohl být zařazen do nápravně výchovného zařízení na dobu 10 let, a přesto jsem natolik nemocen, že mám být po ukončení tohoto trestu dlouhodobě léčen v uzavřeném pavilónu a podroben závazným operacím. Proto si myslím, že z vazby bych měl být hned zařazen do ústavu a podroben léčení.“

Ve stejném duchu, samozřejmě sofistikovaněji, podala odvolání obhájkyně dr. Kadlecová.

Nejvyšší soud České socialistické republiky, pod předsednictvím JUDr. Zdeňka Sováka, zasedal ve dnech 21. až 25. dubna 1986. Poslední den přelíčení, ve 13.00 hod. zazněl verdikt, později zdůvodněný 34 stránkami zápisu:

„Odvolání zamítnuto! Rozsudek potvrzen!“

Část šestá: Minulost jako Zombie

„Trest smrti by byl pro syna lepší. A pro nás taky. Vždycky jsem to říkala. Ne z nenávisti, i přes to strašné, co udělal, pořád zůstal mým synem. Ale věděla jsem, co ho v kriminále čeká. Vězení ve Valdicích přežil jen proto, že dělal děvku silnějšímu,“ konstatovala na jaře 1999 Marie Straková.

„Bylo by lepší, kdyby tenkrát Jirka dostal trest smrti. Pro něj by to znamenalo vysvobození - a pro nás taky,“ prohlásil v dokumentu České televize z roku 2005 Strakův otec.

„A nejspíš by to bylo dobré i pro veřejnost. Lidi by si řekli ,Smrt za smrt‘ a líp by se s tím vyrovnali,“ dodala matka Straková, synovi přímo do očí. Ten zaraženě mlčel, ale v jiné situaci s rodiči nepřímo souhlasil:

„Svého času jsem byl na tom tak, že trest smrti by byl pro mě vykoupením. Já vím, co strašného jsem svým obětem udělal. Prožil jsem si to na vlastní kůži, když mě spoluvězni chtěli pověsit. Vyvázl jsem jen směšnou souhrou náhod. Od té chvíle se ve mně něco zlomilo, už jsem neuvažoval o sebevraždě, už jsem chtěl přežít. Říkal jsem si, tu radost vám neudělám, abych se pověsil. Jestli mě chcete zabít, musíte to udělat vy.

Poznal jsem, jaké to je být vrahem. Abych tak řekl, jak to chutná. A ono to chutná hrozně blbě. Nic to neřeší a člověk si vlastně šlehne oprátku na vlastní krk. Ale taky jsem poznal, jak chutná, když je člověk mlácenej, znásilňovanej a zabíjenej. Spoluvězni i bachaři se mě systematicky snažili dotlačit k sebevraždě.

Sexuálního devianta považují za vyvrhela venku i tady. Bachaři mě rozhodně nešanovali. Poklidně přihlíželi, jak na mně homosexuálové dovádějí, že mám obden rozmlácený obličej, že mě nakopávaj denně do rozkroku, že mě na každém kroku šikanujou...

Když jsem si stěžoval, přeložili mě a opakovalo se to s tím rozdílem, že mě rozkopávali rozkrok i bachaři. Jeden z nich mi přímo řekl: ,Žiješ, ale šukat už nebudeš!’ a kopal mě opakovaně do varlat... Takže sexuologické léčení, myšleno ironicky, jsem si odbyl už ve věznici. To potom ve špitále už nebyla kastrace, ale jenom ošetření.“

V létě 2004 zase Straka přesvědčeně prohlásil: „Pocity viny samozřejmě mám. Ale dneska jsem úplně jinej člověk. Tomu šestnáctiletýmu Jirkovi vůbec nerozumím. Vlastně ani nevím, proč to tenkrát udělal.“ Což ve stejném novinovém článku okontroval vyšetřovatel Markovič: „Straka je příliš inteligentní na to, aby řekl něco, co by mu mohlo uškodit. Ví moc dobře, co má říkat, a přesně to také říká.“

Jak můžeme z uvedených dat poznat, kauza Straka žila ještě dlouho po tom, co si Praha mohla v květnu 1985 mohla vydechnout ze strachu před spartakiádním škrtičem.

Přesně řečeno, rozhořel se boj, sice v justičních mantinelech, ale každopádně osudový a nelítostný boj, navíc živený zájmem sdělovacích prostředků.

Autoři se domnívají, že tato kniha má za povinnost všechny odehrané peripetie stručně popsat a epilogicky shrnout. Stejně jako prosít obecně oblíbené smyšlenky od faktů... Ani tak se laskavý čtenář nebude nudit.

Popřevratová doba začátkem 90. let znamenala vedle společensky prospěšných trendů i čas pro blouznivý pseudohumanismus, opěvující polepšitelnost zločinců a nutnost podávání pomocné ruky ze strany společnosti. Naštěstí se staří, propuštění i noví kriminálníci zdiskreditovali v očích veřejnosti svými dalšími zločiny a zvěrstvy sami...

Nicméně v kvasu doznívající ušlechtilosti nešlo přeslechnout návrh přednosty Sexuologického ústavu doc. MUDr. Jana Zvěřiny - návrh bohužel nikoliv výjimečný - týkající se případu spartakiádního škrtiče:

Ústavní ochranná léčba je zbytečná!

Pan Straka prodělal v lednu 1989 kastraci a není už pro společnost nebezpečný!

Ve stejném duchu si vězeň Jiří Straka podal 22. října 1990 k soudu žádost. Mělo to logiku, prezidentova amnestie mu z trestu umazala jeden rok a datum propuštění z vězení - 22. května 1994 - už bylo na slibném obzoru. Odsouzený navrhl, aby vzhledem k doporučení docenta Zvěřiny soud souhlasil, že ochranná léčba bude probíhat pouze ambulantní, nikoliv ústavní formou. Jinak řečeno, od května 1994 by Straka mohl být volný...

Proti se vehementně postavili příbuzní obětí, sdělovací prostředky, ale taky někdejší aktéři případu.

„Chtějí mu dát šanci? A jakou šanci dal on svým obětem?“ prohlásila jedna z pozůstalých.

„Když jste mě tenkrát neoběsili, tak mě nechte dneska žít!“ oponoval Straka.

„O zrušení ochranné léčby nelze ani uvažovat!“ citovaly deníky sexuologa Zemka a šéfa pražské mordparty Markoviče.

Městský soud v Praze proto požádal soudní znalce PhDr. Karla Hynka a MUDr. Pavla Zemka, tedy dva autory původního posudku, o další zkoumání Strakovy psychiky.

„Místo do Libkovic, kde je nápravně výchovný ústav pro mladistvé, jsem šel do Valdic. Byl jsem v tzv. domečku v I. patře spolu s odsouzeným, který spáchal vraždu na nádražákovi. Pracovali jsme na cele, navlékali korály, chování bachařů bylo nepřátelské,“ pohovořil Straka o svém výkonu trestu, když mezitím prošel i věznicí v Praze-Pankráci a v Horním Slavkově.

„Kastraci mi lékaři několikrát doporučili, netlačili na mě, to ne... Váhal jsem, ale pak mě jeden příslušník nakopl do varlat a bolestivě mě zranil, pak už jsem neváhal. Ale nelituju, moje dřívější zaměření na sex odpadlo, už mi nevadí, že nemám ženskou.“ Straka také vysvětlil čísla a iniciály J. P, vytetovaná na jeho těle:

„24. 6. 1987 - to je datum, kdy jsem byl ve Valdicích zmlácen. 14. 7. 1988 jsem byl kopnut do varlat, 29. 12. 1989 zemřel ve Valdicích můj dobrý kamarád. 19. ledna 1989 jsem prodělal kastraci. J.P.? Dvojice evangelických kněží mě pokřtila na Jiřího Pavla.“ Další tetování patřila už k běžnému vězeňskému folklóru: holka, pavouk, kytka...

Součástí testů a dalšího zkoumání bylo i falopletysmografické vyšetření. Podle znalců dopadlo stejně jako v roce 1985, včetně reakce na podněty se sexuálně agresivní a sadistickou tématikou. Znalci proto doporučili už původně navržený stereotaktický zákrok, vysvětlili odsouzenému výhody i úskalí.

Závěr?

„Odsouzený Straka trpí sexuální deviací ve smyslu sexuální agresivity se sadistickými tendencemi. Jedná se o poruchu osobnosti s anetickými a asociálními rysy. Jeho pobyt na svobodě je nadále nebezpečný, nutnost ústavní ochranné léčby trvá nadále.“

Další znalecké zkoumání nařídil soud v dubnu 1992. Jeho vypracováním bylo pověřeno Psychiatrické centrum Praha, a to znalci MUDr. Ivo Klár a PhDr. Marie Šímová, spolu s konzultanty prim. MUDr. Slavojem Brichcínem a PhDr. Aleš Kolářským. Zkoumání proběhlo v NVÚ Horní Bělušice.

„Často se ptám sám sebe, jak se to mohlo stát. Doposud jsem na to nenašel odpověď. Když jsem s odstupem pěti let četl svůj rozsudek, tak jsem měl pocit, že to píšou o někom jiném. Povahově jsem se změnil. Vychovala mě trojka (myšleno nejhorší vězeňská kategorie - pozn. autorů.) Jsem vážnější, nedůvěřivější, ale víc citově založený...

Zlobím se na novináře. Můj případ je stále vděčné téma. Mnohdy jim nic neřeknu, ale napíšou si sami, co chtějí, samozřejmě nepravdivě… Svých činů určitě lituju, rozhodně bych se už nikdy něčeho takového nedopustil. Svých obětí ani tolik nelituju, to ze mě vytloukli už ve Valdicích. Mám dojem, že jsem si za to vytrpěl dost. Je mi ale líto dětí těch žen...

Nejhorší je, že pro každého jsem jenom vrah a až na posledním místě člověk. Prostě mi nikdo nevěří, že bych na svobodě nešel a nevyvraždil půl Prahy,“ uvedl mimo jiné v rámci vyšetření Straka.

A další závěr znalců?

„Jde o nevyzrálou osobnost s psychopatickými rysy anetickými a agresivními. Zjištěna sexuální deviace ve smyslu sexuální agresivity a sadismu, byť prodělanou kastrací došlo k jistému útlumu. Konstatována velmi dobrá inteligence. I přes nesporné pozitivní zjištění změn jeho osobnosti nelze souhlasit s názorem doc. Zvěřiny, že Strakova společenská nebezpečnost pominula. Znalci považují nadále za nutné, aby Jiří Straka prodělal ústavní odbornou léčbu, psychiatrickou a sexuologickou, tak jak bylo v původním rozsudku uloženo.“

22. května 1994, po ukončení výkonu trestu, byl Jiří Straka eskortován z Bělušic na Mostecku do psychiatrické léčebny v Praze-Bohnicích.

„Krátce poté jsme společně s Pepíkem Douchou za Strakou do Bohnic zajeli. Samozřejmě služebně,“ vzpomíná Markovič. „Věděl jsem, že dřív nebo později začne Straka dostávat vycházky a záleželo mi na tom, aby nezačal v Praze nebo kdekoli jinde znovu řádit. Byli jsme naprosto otevření, nehráli jsme si se slovíčky... Šlo o dost dlouhý rozhovor, který skončil tím, že mě Straka pozval na svoji svatbu. Nakonec se nekonala, snoubenci se rozešli, ale to už je jiná záležitost.“

Léčba Jiřího Straky rozhodně neprobíhala v tichu a v závětří. Sdělovací prostředky nasály vděčné téma, zejména když se Straka začal v rámci svých vycházek pohybovat po Praze. Navíc se časem rozkřiklo, že si venku kupuje tvrdé drogy.

„Já stále nechápu, proč se o tom mým případu pořád mluví. Skoro dvacet let! Od tý doby se stala spousta věci: Orlický vraždy. Roubal. A bůhvíco ještě!“ rozčiloval se v jednom rozhovoru pro noviny Straka.

Nicméně v roce 1999 - v době, kdy začali poprvé psychiatři prohlašovat, že není možné ani zákonné držet Straku v ústavní léčebně věčně, třebaže neprodělal doporučený stereotaktický zákrok - vznikl polohraný dokument režiséra Jiřího Svobody, nazvaný příznačně SPARTAKIÁDNÍ VRAH.

Snímek využil poměrně originální formy hraných „dotáček“ - scény vražd, záběry rodinného života u Straků nebo zadržení pachatele v učilišti - ale taky ryze dokumentaristických výpovědí osob jako vyšetřovatelů Markoviče a Douchy nebo policejního lékaře Vomáčky, prostřídaných ukázkami autentického videozáznamu policejních rekonstrukcí s obviněným Strakou.

Prakticky první záběry patří Martě Michalčíkové, to jest vhodně vybrané statistce, věrně oblečené a učesané, jak kráčí prázdnými dejvickými ulicemi, ráno 16. května 1985, vstříc své odpudivé smrti... Trochu se ve vás zatají dech: Takhle nějak to muselo být!

Takhle nějak si to Straka - jediný přeživší aktér a svědek vraždy - musí pamatovat!

Bohužel, film nakládá volně s některými motivy, dotváří je, snad pro zvýšení dramatického účinku. Nicméně nebyl by to filmař Svoboda, aby ryze uměleckým nápadem nezaútočil na naši představivost, myšlení a svědomí:

V prvních a posledních záběrech filmu zabírá kamera malou setmělou soudní síň.

Na židlích v auditoriu, obvykle vyhrazeném veřejnosti, sedí strnule tři ženy, Strakou zavražděné Alice, Věra a Marta. Bledé obličeje bez životního lesku...

Vedle posedávají jejich malé děti, další oběti škrtičova řádění. Nikdo z nich ani nehlesne, někdo apaticky, někdo úporně hledí do objektivu.

Dívají se na imaginární soudce, na forenzní znalce, na celou veřejnost:

„My jsme pořád ještě tady! Naše utrpení nebylo a ani nemohlo být čtrnácti uplynulými roky vymazáno!“ Působivé!

V lednu 2004 požádal Straka o přeložení z Bohnic do Opavy. Jeho rodiče byli tou dobou už přestěhováni do Velkých Losin na Šumpersku, měl by to k nim blíž během povolených vycházek z léčebny.

Stalo se. Prakticky to byla předehra ke Strakovu propuštění z ústavní léčby. Celý rok tuto možnost nesouhlasně přetřásaly sdělovací prostředky lékaři měli ale jasno:

„Víc dělat nemůžeme. Pan Straka není o nic nebezpečnější než kdokoliv z nás,“ řekl navýsost zkušený Milan Vilč z opavské psychiatrické léčebny.

„Proč právě on by tam měl strávit dvacet let? Pouštíme na svobodu i horší pacienty, když už u nich není co léčit,“ dodal poněkud nepovzbudivě Jiří Švarc z pražských Bohnic.

21. prosince 2004 rozhodl opavský soud, že ústavní léčba Jiřího Straky pozbyla nutnosti.

Po devíti letech vězení a dalších deseti a půl roku prožitých v léčebně vyšel Jiří Straka ve věku třiceti šesti roků na svobodu.

V listopadu 2005 se přestěhoval z Velkých Losin do Hnojníku ve frýdecko-místeckém okrese. Ve stejné době si změnil jméno - Jiří Novák žije u své přítelkyně Růženy, kterou poznal v opavské psychiatrické léčebně.

„Jak už jsem řekl, Straku jsem viděl naposledy v Bohnicích, kde jsme ho v květnu 1994 společně s Pepou Douchou navštívili. Další setkání jsem neplánoval,“ uzavírá Jiří Markovič jeden z nejdůležitějších případů své policejní kariéry.

„V lednu 2005, tedy v době, kdy se blížilo 20. výročí Strakova případu, připravila Česká televize pořad revokující celou kauzu. Dojeli za mnou do šumavských Prášil, udělali se mnou na chalupě rozhovor a po jeho skončení mě pozvali do hospody. Bylo mi divné, že mě celou cestu natáčejí. Po příchodu do hospody U Michala jsem pochopil...

Uvnitř seděl za stolem Straka, který vstal a podal mi ruku. Já jsem ji přijal. Další náš hovor už tak srdečný nebyl. Hodně se mě snažil přesvědčit, jak velmi mu záleží, abych právě já uvěřil, že jeho sadistická trestná činnost se už nikdy nebude opakovat. Když jsem mu řekl, že vím, že po propuštění z věznice bral tvrdé drogy, přesvědčoval mě, že je čistý, že už nic nebere a není na ničem závislý.

Což je fakt, který zmiňoval i opavský okresní soud. Neexistuje důkaz nebo svědectví, že by poslední tři roky před propuštěním Straka užil drogu... Stejně jsem zůstal skeptický. Poznal to na mně a nabídl mi setkání po dalších deseti letech. Tak mi prý nejlíp dokáže, že to s řádným životem na svobodě myslí poctivě. Jeho nabídku jsem přijal, zbytek ukáže čas...

Faktem je, že v září 2008, kdy končíme rukopis této knihy, neprobleskuje o Strakovi-Novákovi už třetí rok žádná negativní novinka. Což je jedině dobře,“ soudí Jiří Markovič.

Konec dobrý? Vyloučeno.

Reportér Radek Hromuško ve stejném pořadu České televize připravil ještě jedno klíčové setkání, kterým povýšil dokument na jeden z nejzajímavějších svého druhu. Jeden z nejzajímavějších - a taky nejsmutnějších.

V salonku restaurace poblíž stanice metra Českomoravská se totiž potkali Straka a Zdeněk Michalčík, syn poslední oběti.

V době vraždy byly Zdeňkovi čtyři a půl roku. „Nejradši bych Straku zabila,“ řekla Anna Papugová, matka Michalčíkové, ještě devatenáct let po dceřině smrti. „Až do setkání se Strakou jsem žil s myšlenkou, že musím matku pomstít,“ dodal Zdeněk.

A teď si hleděli do tváře!

Straka: Je mi hrozně líto, že jsem ti zničil život a že se stalo to, co se stalo. A kdyby to nějak šlo vrátit, strašně rád bych to udělal. Ale bohužel, zrovna tak jako ty s tím musíš žít, tak já s tím žiju taky a ani pro mě to není jednoduchý… Já nevím, co ti říct. Chtěl bych ti toho říct strašně moc. Třeba jako že jsem nechtěl, aby se to stalo. Nebylo to nic úmyslnýho. Ale tady jsou slova asi zbytečný

Michalčík: Jak s tím můžeš žít? To nejde.

Straka: Jako nemysli si, hodněkrát jsem přemýšlel nad sebevraždou nebo něco takového, ale prostě když jsem to přežil, tak prostě i já mám touhu po životě. Já žiju s výčitkama, prostě žiju, taky mám nějaký svědomí a...

Michalčík: Můžeš třeba vysvětlit, proč se to stalo?

Straka: Proč se to stalo? Tak narodil jsem se se sexuální poruchou. No a prostě tu jsem nezvládl a prostě ona nade mnou zvítězila...

Michalčík: Co kdyby ti někdo zabil mámu? Jak myslíš, že by ses choval?

Straka: Chtěl bych se pomstít, chtěl bych mu to vrátit. Určitě proto, že to je máma.

Michalčík: Přesně nad tímhle přemejšlím já... Upřímně, nezasloužíš si žít. A vůbec vyjít zpátky mezi lidi. To je nemyslitelný.

Straka: Asi máš pravdu. Z tvého pohledu máš určitě pravdu.

Konec dobrý? Vyloučeno!

Podstatnou část rozhovoru mladý Michalčík proslzel. Jemný a nešťastný kluk, na kterém se nesmazatelně podepsala mámina smrt. Navíc smrt té nejodpornější kategorie, jakou si lze představit.

Konec?

Bohužel - ani to ne. Přízraky minulosti žijí dál.

Pokusy sebevražd a psychiatrická léčba zůstávají údělem rodin pozůstalých.

Zombie spartakiádního škrtiče znovu a znovu své oběti stravuje.

X. Copak jsem nějakej vrahoun?

„Já sám si nedovedu visvětlit proč se to všechno stalo. Já nevěděl že dělám něco špatnýho. Příslušníci mi řekli že je to špatná věc. A když to říkají tak je to špatná věc. A tak se musím podrobyt příslušníkům. Dvakrát jsme už videovali moc se mi to líbilo eště budeme videovat jednou. Už se nemůžu dočkat. Já tam hraju hlavní roli.

Já si misiím že jsem zde již dlouho a opravdu jsem hodný jestli by to nešlo vyšetřovat venku vi prý můžete všechno vážený soudruhu prokurátore. Vám to nemůže nic udělat. Já bich nikam neutek. Já chodím řádně do zaměstnání. A mám venku u cizích lidí čubičku chudinka promě pláče a já jsem bezní smutný.“

(dopis dvojnásobného vraha městskému prokurátorovi, psáno 5. září 1987)

První týden nového roku 1987 významně poznamenala surová vražda, která do značné míry šokovala veřejnost, a to nikoli jen pražskou. Totiž - obětí násilného trestného činu se stal slepý člověk!

Deníky otiskly relativně stručnou informaci 14. ledna. Zpráva tedy měla nulovou aktuálnost - tehdejší cenzura potlačovala informace pro čtenáře jak obsahově tak i časově - šlo v podstatě o pátrací relaci.

Řečeno žargonem těch, kteří komunistický režim ani ministerstvo vnitra moc nemuseli:

Fízlákům teče do bot, a tak holt museli s případem ven!

Článek byl doplněn civilní fotkou zavražděného muže se snadno zapamatovatelnou tváří. Široká tvář s narůstající čelní pleší, stejně jako široká ústa mu dávno před smrtí vynesly přiléhavou přezdívku.

Jmenoval se Quido Frank a říkali mu Žabák.

„Příslušníci Veřejné bezpečnosti žádají veřejnost o spolupráci při vyšetřování závažného trestného činu. Dne 5. ledna byl nalezen zavražděn ve svém bytě v Praze 2, Belgické ulici 2, Quido Frank, 48letý invalidní důchodce, nevidomý

Šetřením v uvedeném případu bylo zjištěno, že jmenovaný procházel dne 1. ledna 1987, popřípadě následujícího dne ve večerních hodinách (19.00-24.00 hodin) v prostoru mezi ulicemi Moravská a Belgická v Praze 2.

Quido Frank byl 171 cm vysoký, středně silné postavy, tmavších kaštanových vlasů. Byl oblečen do černé plátěné bundy a černých kalhot. Při chůzi používal označení nevidomých, bílé skládací hole, někdy používal i tmavé brýle.

Veřejná bezpečnost žádá všechny občany, kteří poškozeného znali nebo jej přímo viděli v uvedeném prostoru, aby tuto okolnost neprodleně ohlásili na OS SNB Praha 2, třída Lidových milicí 11, nebo telefonickou linku 158.“

V podobných mantinelech moderoval o den později major Miroslav Kučera svou „horkou“ pátrací relaci Federální kriminální ústředny, natočenou v improvizovaném studiu Československé televize.

„Děkuji vám za pozornost a spoléhám na vaši pomoc a spolupráci,“ rozloučil se s diváky drobnou úklonou, která ho tak mediálně proslavila.

Nikdo nemohl tušit, že v pondělí 5. ledna 1987 se začal odvíjet případ, který při svém rozuzlení odhalí ještě další zločiny. Případ, který žije na stránkách novin stejně jako na televizních obrazovkách dodnes.

Nejen proto jsme ho vybrali jako důstojné finále našeho vyprávění.

Část první: Mrtvola z trikového oddělení

„V roce 1987 jsem v rámci pražské správy Veřejné bezpečnosti šéfoval oddělení vyšetřování vražd. Byla to doba - z hlediska počtu případů - skoro idylická,“ vzpomíná emeritní plukovník Jiří Markovič.

„Proč idylická? Zločinnost měla tenkrát mnohem nižší parametry než dnes. Samozřejmě, nevyšetřovali jsme jen vraždy, ale všechny násilné trestné činy. Každopádně jsme se mohli spolu s operativci soustředit na závažné kauzy - a procento objasněnosti vypadalo podle toho!

Tak například celkový nápad vražd na území Prahy v roce 1985 činil 29 případů, objasněnost byla stoprocentní.

V roce 1986 jsme z 22 vražd vyřešili 20, ve zmiňovaném roce 1987 bylo z 34 případů objasněno 31.

Nedá mi to, abych se nepochlubil naší prací také za roky 1988 a 1989. V prvním případě došlo jen ke 13 vraždám - viděno dnešní optikou je to neskutečné číslo! - v roce 1989 ke 20 vraždám. A objasněnost byla pokaždé stoprocentní!“

Jenomže smrt Quida Franka měla od začátku zlověstné obrysy pomníčku. Zato o dílčí záhady - a všelijaké obskurnosti - nouze nebyla.

Z pátrací relace víme to zásadní.

Mrtvý muž, nalezen ve svém bytě...

Informaci máme čím doplnit: Zločin ohlásila Frankova pečovatelka Marie Wagnerová, tehdy 67letá, bydlící v Moravské ulici na pražských Vinohradech. Bylo jí podezřelé, že Quido Frank už o sobě nedal několik dní vědět.

Třebaže se jednalo o muže svérázného chování, a třebaže na Nový rok 1987 došlo mezi Frankem a jeho pečovatelkou k velmi tvrdé hádce, žena podvědomě vnímala, že tak dlouhá slepcova absence není normální.

Telefon ve Frankově bytě jenom vyzváněl, nikdo ho nezvedal. Tak se 5. ledna 1987 Wagnerová brzy odpoledne vydala - stále v rámci pražských Vinohrad - do Belgické ulice.

Vzdálenost činila necelý kilometr pohodlné chůze kolem vesměs honosných patricijských domů, pravda socialismem notně otřískaných. Výrazný předěl trasy představuje dodnes náměstí Míru s kostelem svaté Ludmily a přilehlým parkem.

Wagnerová vyšlapala schody až do Frankova podkroví. A našla to, co našla...

Po blíže neurčené době meditování nad slepcovým tělem - a taky šmejdění po bytě, o kterém se ještě zmíníme - zavolala paní Marie záchranku. Jenomže saniťáci už nebyli k ničemu...

Ohledání místa činu započali kriminalisté v půl čtvrté odpoledne. Jen těžko uvěřitelnou špínu a zpustlost prostředí podtrhovaly všudypřítomné krevní stříkance a šmouhy, samozřejmě taky odér zaschlé krve a těla, které se navzdory poměrně tuhému lednovému počasí už začalo rozkládat.

Frankův byt byl atypický i v dalším ohledu, skládal se ze dvou protilehlých místností, z nichž každá měla svůj samostatný vchod z chodby, přesně řečeno půdy.

„Každé ohledání místa činu je završeno protokolem a fotografickou přílohou,“ konstatuje Jiří Markovič. „Důležitá není jen poloha mrtvoly, otisky prstů nebo trasologické stopy. Důležité je všechno. Zdůrazňuju - VŠECHNO!

Proč? Z jednoho prostého důvodu: Zdánlivá maličkost, nicotnost nestojící za písemnou zmínku, může v průběhu vyšetřování - například po výpovědi podezřelého nebo svědka - získat klíčovou důležitost. Takže v protokole najdeme vedle klíčových informací hejno prkotin.

Zejména v bytě starších lidí, hromadících a úzkostlivě střežících třicet let starou pohlednici jako cennou relikvii, je co zaznamenávat. Věřte mi, je to někdy úmorná práce... A nebyli by to chlapi z mordparty, aby si časem neudělali z nudné piplačky zábavu! Takový zvláštní sport!

Svého času jsme s brněnskými kolegy z jihomoravské vyšetřovačky - mám na mysli především Jarka Hofmana a Vlastu Bočka - sveřepě soutěžili, komu se podaří napsat delší protokol o ohledání místa činu trestného činu vraždy. Je to už dávno, ale myslím, že nakonec vyhráli Brňáci s textem čítajícím 67 stránek strojopisu...

Proč to připomínám?

Případ mansardy Quida Franka nebyl výjimkou. Nejednalo se jen o typický domácí nepořádek, lidově řečeno bordel. Museli jsme se vypořádat s hotovou vetešnickou sbírkou bezcenných, vesměs poničených předmětů a zbytečných krámů. Tak si to užijte!“ směje se s nádechem škodolibosti Markovič.

/výňatky z protokolu/

Ohledání započato v 15.35 hod., ještě za denního světla, ale za špatné viditelnosti vzhledem ke špinavým oknům a špatnému průniku světla do bytu. V průběhu ohledání se setmělo a větší část ohledání byla provedena ve světle žárovek, za pomoci halogenového svítidla a el. kapesních svítilen...

Ohledávaný byt se nachází v Praze 2, Belgické ulici čp. 2 a to v pátém patře, byt veden jako podkroví...

Ve vstupních dveřích z vnitřní strany je zastrčeno svatební oznámení „Vendulka WEINEROVÁ a Jiří HORŇÁK dovolují si oznámit, že budou oddáni v pátek 11. července 1980 v 10.00 hod. na ONV Praha 2-Vyšehrad“, připojeny adresy snoubenců...

Na horní desce skříně na chodbě je položena slaměná ošatka, v níž jsou obinadlo, prázdná lahvička zřejmě od nějakého léku, několik krabiček od šňupavého tabáku, výuční list na jméno Jana VITZKOVÁ, kde se potvrzuje, že před zkušební komisí složila zkoušku v oboru výrobce umělých květin a s prospěchem prospěla, výuční list vydán v Dolní Poustevně 7. 7. 1966, nečitelné podpisy komise a razítko Centroflor Dolní Poustevna, dále jsou zde dva bakelitové čepelkové holicí strojky, školní červená kožená brašna prázdná, černá igelitová taška, zaprášený igelitový pytel, láhev od šamponu Cure, jedna dámská diftýnová rukavice...

Ve skříni je starý papírový prázdný kufr, papírová krabice, ve které je parabolická část el. teplometu, značně zničená kožená bunda tmavěhnědé barvy (3/4 kabát), stará velmi špinavá bílá košile, stínidlo k lustru z mléčného skla, igelitový pytel, staré sako, kolečko na posilování břišních svalů, přívodní šňůra s vypínačem, papírové pouzdro s dioptrickými brýlemi uvnitř, knížka od Julia Zeyera s názvem „Olgart Geistor“, dále kniha učebnice Hospodářské počty...

Horní část příborníku má tři dvířka zasklená matovým sklem se vzorem ledových květů. Uvnitř jsou dvě poličky, na kterých je sklenička, rozdvojka el. proudu, kelímek z umělé hmoty, pět čistých obálek, fotografie tří dívek na stupních vítězů, na dolním bílém okraji je napsáno „Zuzana má druhou cenu“, pod postavou dívky na druhém stupni je křížek. Na rubu fotografie napsáno obyčejnou tužkou „Miláčku, byla jsem u tebe, jsem zvědavá, kdy mě zase pomiluješ“, dále je zde obyčejnou tužkou napsáno HERMANOVÁ Blanka a Zuzana JAKEŠOVÁ, dále je zde hnědá obnošená kravata, černá čepice tzv. rádiovka, kožešinová pánská čepice tzv. papacha, kus obinadla, svíčka a nahrávací kabel k magnetofonu...

V prostoru mezi gaučem a konferenčním stolkem leží na koberci tělo zavražděného. Leží v poloze na zádech, hlava je obličejem vzhůru, obličej celý zakrvácený a nateklý vzhledem k utrpěným zraněním. Pod hlavou zavražděného je rozsáhlé tratoliště již značně zčernalé krve... Na hřbetech obou rukou jsou roztroušeny drobné střípky čirého skla, které jsou roztroušeny rovněž po celém oděvu...

Z popisu těla zavražděného přítomným lékařem Stálé výjezdové služby Městské správy Veřejné bezpečnosti Praha, majorem MUDr. Karlem Vomáčkou:

„Na přechodu čelní a temenní kosti je hluboká tržnězhmožděná rána velikosti 4x3 cm, ve které jsou úlomky čirého skla. Rána proniká všemi měkkými pokrývkami lebními až na lebeční kost, která je prasklá a vpáčená dovnitř... V oblasti týlní se nachází rovněž hluboká tržnězhmožděná rána velikosti 2x3 cm, na jejíž spodině je prasklá a vpáčená kost týlní...

Mrtvola je bez kalhot (na sobě má jen horní a dolní díl spodkového oděvu, na nohou silné červené, v oblasti prstů protrhané ponožky), přičemž ve všech prohledávaných prostorách nebyly s výjimkou popsaných potrhaných džínových kalhot malého čísla žádné kalhoty nalezeny...

Svědkyně a oznamovatelka Marie Wagnerová, roz. Maštalířová, nar. 1919, bytem Praha 2, Moravská 18 se vyjádřila, že po svém příchodu otočila mrtvolu, která údajně ležela na levém boku, na záda. Rozbitý půllitr, který ležel na podlaze vedle mrtvoly, položila na gauč. Dále v blíže neurčeném rozsahu prohledávala pokoj údajně za účelem nalezení občanského průkazu zavražděného Franka...

Tolik ukázky z protokolu.

Vlastně ne, za pozornost stojí ještě jedna věta:

„Okénko záchodové místnosti je uzavíratelné na obrtlík, obrtlík je otevřen a okénko o 3 cm pootevřeno...“

Časem získá tento poznatek - stejně jako údaj o nulovém počtu pánských kalhot ve Frankově bytě - na důležitosti!

Relevantní informace můžeme rozšířit závěrem protokolu o soudní pitvě, kterou 6. ledna 1987 vykonali doc. MUDr. Přemysl Klír a MUDr. Alena Cypriánová. Po oholení hlavy mrtvého Franka vynikl větší počet úderů, zasazených do hlavy blíže neurčeným předmětem, s velkou pravděpodobností kladivem. Devastaci lebky znamenaly též rány masivním skleněným půllitrem.

Příčina smrti: pohmoždění a otok mozku při zlomeninách klenby a spodiny lební.

Z meteorologického hlášení ve spise zas vyplývá, že 1. ledna 1987 bylo v Praze zataženo, od 16.50 hod. až do půlnoci slabě až mírně pršelo, teplota ve 21.00 hod. se pohybovala kolem 4 stupňů Celsia, sněhová pokrývka nebyla.

Znalecký posudek kriminalistického technika konstatoval, že při zkoumání úlomků ze skla z pivní sklenice bylo zjištěno, že z několika úlomků lze sestavit téměř celou sklenici, která má hmotnost cca 700 g. Hmotnost všech zajištěných úlomků je 1323 g, jedná se tedy o dvě rozbité sklenice.

„A ještě něco,“ dodává Markovič. „Na jedné stěně Frankova bytu zůstal krvavý otisk dlaně. Slepé oběti nepatřil.“

Jinak řečeno - na místě činu ho musel zanechat vrah!

Quido Frank představoval pro široké okolí známou figuru. Patřil kdysi k pověstným pražským vekslákům, kteří začali v Praze působit koncem 60. let.

Pro nepamětníky časů socialistického obchodu dodejme, že tito vesměs sebevědomí mladí pánové postávali před prodejnami zvanými Tuzex, kde bylo k mání zahraniční a jinak nedostupné zboží: francouzská kosmetika, švýcarské čokolády, značkový alkohol, americké džínsy, později také elektronika, nábytek, snad i automobily…

Nakupovat ovšem šlo výhradně jen za poukázky různé nominální hodnoty, takzvané bony. Právě těch měli veksláci plné kapsy a byli ochotni je řadovým občánkům směnit za koruny - poměrně dlouhou dobu se tak dělo v poměru 1:5.

Vekslíři tedy nebyli žádní chudáci. Ani Quido Frank, přezdívaný galerkou a hospodskou společností Jarda, neznamenal výjimku. První auto značky Mercedes dovezené do Prahy údajně patřilo jemu, aspoň to o sobě rád tvrdil - dělo se tak ovšem už v dobách smutného ústupu ze slávy.

Proč ústupu?

Bohatého a vždy elegantně oblečeného muže totiž připravila o vynášející živnost zhoubná oční choroba. Časem ztratil zrak úplně, s chudobou na úrovni invalidního důchodu zdegradoval i Frankův náročný modus vivendi.

K důchodu si proto přivydělával sháněním nedostatkových vstupenek na atraktivní filmová či divadelní představení, svou mansardu čas od času pronajímal jako hodinový hotel.

Ale to všechno byly už jen drobečky z kdysi bohatého stolu pražského bonvivána. Žabákův život spěl neodvratně k dramatickému a velmi drsnému konci.

Kde hledat motiv vraždy?

Frank se stýkal s řadou homosexuálů, což tehdy stále ještě představovalo polosvět se zvláštními pravidly a vzkypělou mírou emocí či resentimentů.

Frank se taky rád vychloubal velkými částkami peněz uloženými v zahraničí. Co když někoho napadlo, že část financí má slepec doma v hotovosti, schovanou takříkajíc ve slamníku? V půdním bytě s přístupem podstatně volným?

A do třetice - Quido Frank v posledních měsících svého života trpěl utkvělou představou, že ho někdo sleduje a že mu usiluje o život.

Bezvýznamný invalidní důchodce sugestivně tvrdil, že řadu let pracoval pro ruskou rozvědku a že v srpnu 1968 zastřelil několik lidí, protivících se vstupu vojsk Varšavské smlouvy, jejich takzvané internacionální pomoci. Příbuzní usmrcených zjistili po letech zavilého pátrání vrahovu totožnost a mají teď jediný cíl - chtějí se Frankovi krutě pomstít!

Šlo nepochybně o hospodské tlachy nad zvětrávající pivní pěnou, nicméně podle mnoha štamgastů Quido svůj strach o život nepředstíral.

Můžeme to vnímat jako projev nastupující duševní nemoci, která se přidala k fyzickému chátrání? Možná...

Byl Frank paranoik? Možná...

Především byl ale slepý invalida svérázný člověk.

Vnímat ho čítankovou nálepkou postiženého chudáka, kterého prožité a denně překonávané utrpení ještě víc zlidštilo a morálně povýšilo, by v Žabákově případě znamenalo směšný omyl.

Nebylo snadné Frankovi pomáhat.

Bylo skoro nemožné chtít si ho oblíbit.

Ke Quidu Frankovi se osud obrátil zády. Nenáviděl za to srdečně celý svět. A dobře věděl, že má jen jedinou šanci, jak dát svou nenávist najevo.

Ubližovat všem lidem kolem sebe.

Operativní materiály z terénu kolem Franka o tom přinesly řadu svědectví.

„Jo, Quido - ten nám to vymňouk!“ povzdechl si svého času jeden starý a zkušený důstojník z kriminálky.

Jak příznačná věta...

V řadě ohledů připomínají zažloutlé, strojem psané protokoly vacátkovské příběhy Hříšných lidí. Figuruje v nich drsná hospodská společnost, občas se mihne nějaká ta utahaná prostitutka, nebo výstřední buzík s přezdívkou Pankrácká Pepina, ale taky homosexuálové z renomovaných uměleckých kruhů.

Jenomže - někde mezi touto množinou všelijakých existencí se pohyboval psychopatický vrah!

Nikdy se už asi nedozvíme, kdo jako první dal Frankovi přezdívku Slepý kameraman. Quido sám tvrdil, že pomáhal Jaroslavu Dietlovi se psaním televizních scénářů a teď, po jeho nedávné a nečekané smrti, se dostal na mizinu.

O tom, jak to chodí v uměleckém světě, Frank jisté povědomí měl. Přispěl k tomu nesporně i milenecký vztah s jistým filmovým režisérem, který ho láskyplně nazýval Žabičko...

Defilují před námi také vedoucí a výčepní z řady vinohradských hospod. Mimo jiné i z restaurace U sadu, zmiňované už v kapitole o Kadlecově případu. Hospůdky existující dodnes pod stejným jménem - takových se moc nezachovalo! - v táhlém kopci poblíž Grébovky. Restauračky v podobě sympatického svorníku mezi vršovickou spodinou a o poznání výše rozloženými, blahobytnými - však také Královskými - Vinohrady...

Stavte se tu někdy na pivo nebo panáka! Ceny jsou mírné, obsluha rychlá...

Vychutnejte si svůj nápoj a zavzpomínejte na staré časy velkých i docela malých hříšníků.

Na lidské osudy, které už dávno odvál čas!

Ing. Jaroslav Balabán: „Pracuji jako vedoucí restaurace U sadu. Pan Frank k nám často chodil, předpokládal jsem, že musí někde v okolí bydlet. Znal jsem ho pod přezdívkou Žabák. Býval rýpavý k hostům, což vedlo k hádkám a nepříjemnostem. Takže Žabáka moc nemuseli ani lidé z personálu restaurace.“

Anna Franková: Jsem mladší Quidova sestra. S bratrem jsem se stýkala zhruba v tříměsíčním intervalu, kdy jsem mu například měnila ložní prádlo. Quido neviděl vůbec, nerozeznal osoby ani na krátkou vzdálenost. Stejně tak nemohl číst.“

Marie Franková: „Quido Frank byl můj švagr. 12. března jsem byla po dohodě s vyšetřovatelem ve švagrově bytě. Doprovázel mě manžel Jaroslav. Mimo jiné jsem převzala telefonní aparát, abych ho mohla odhlásit. V pátek 13. března se mně pak telefonicky ozval nějaký neznámý muž.

Měl zastřený hlas a řekl mi: ‚Vyřiďte Jardovi, jestli nepřestane slídit, dopadne jako brácha.‘ Vysvětluji si to tak, že nás někdo musel v bytě v Belgické vidět. Manžel se skutečně hodně lidí z Quidova okruhu vyptával. Taky jsem přesvědčena, že muž, který telefonoval, musí znát Quida i Jaroslava.“

Lenka Hořínková: „Frank působil velmi nesympaticky. Mimo jiné se vychloubal, že je pracovníkem sovětské rozvědky, kolik už zničil lidí. Taky říkal, že spolupracuje s naší policií.“

Jan Höger: „Franka jsem podle jména vůbec neznal, měl jsem ho v povědomí pouze jako toho slepýho se psem. Bylo o něm známo, že je sexuálně vysazenej na mladý holky a kluky. Když zemřel, říkalo se po hospodách, že ho musel odkrouhnout otec nějaké té holky nebo kluka, prostě někoho, s kým se Frank zapletl. Naposledy jsem Franka viděl koncem roku 1986 v hostinci U pošty.“

Václav Janda: „Frank byl zlý člověk. Schválně chodil bezohledně a vrážel do lidí, hlavně do žen a do děvčat. Slyšel jsem, že některé se při tom pokoušel ohmatávat, když ho napomenuly, choval se agresivně. Někdy chodil i bez hole, ostatně to se říkalo, že slepotu jenom předstírá. Jindy ho doprovázela ta starší paní, on na ni většinou křičel.“

Jana Javorská: „Dříve jsem pracovala v bufetu Radiopalác na Vinohradské třídě. Franka tam vždycky přivedla jeho pečovatelka, šla nakoupit, on mezitím vypil jedno nebo dvě piva. Vídávala jsem ho i na ulici. Působil sice dojmem bezmocného člověka, ale s tou ženou, co ho doprovázela, mluvil vulgárně a agresivně. Kolikrát jsem slyšela, jak jí sprostě nadával. Ale ona to, myslím, brala rozumně.“

Pavel Lukášek: „Franka jsem viděl naposledy 1. ledna 1987, asi ve 14.30 hodin v hostinci U sadu. Když šla moje manželka, která byla právě těhotná, na záchod, Frank do ní strčil a řekl jí: ,Když seš kráva naprcaná, tak nemusíš překážet.’ Když mi to žena řekla, naštvalo mě to. Volal jsem na Franka, že je čurák, ať mě nesere, nebo že ho sundám ze židle. Někdo pak na mě ze sálu volal, ať Franka nechám, že je slepý. Já jsem mu na to řekl, že asi slepý není, když tohle mé manželce řekl.“

Oldřich Pražák: „Ano, s Frankem jsme měli časté konflikty. V bytě paní Wagnerové jsme se dokonce poprali, to když po ní Frank hodil skleničku. Rozbil jsem mu o hlavu jinou skleničku, Frank mě začal škrtit, opravuji rdousit. On měl hroznou sílu v rukou, nemohl jsem se z jeho sevření dostat.

Naposledy jsem se s Frankem setkal 1. května 1986. To mi Frank telefonoval, že bychom se měli konečně usmířit. S tím jsem souhlasil, a tak jsem pozval Franka k sobě do bytu. On ale přišel silně podnapilý slovně mě provokoval, taky mi vyhrožoval, že mi rozmlátí nábytek. V předsíni mě pak uhodil do žaludku, až mi z toho praskl vřed. Volal jsem linky 155 a 158, Frank pak raději zmizel.

Od té doby mi pravidelně telefonoval, tak třikrát do týdne a vždycky v noci. S ohromným gustem mi vyprávěl do sluchátka, že prý se dozvěděl od doktorů, že mám nějakou hroznou nemoc. Že už si na mě brousí zubatá kosu... Ale abych se nebál, že on, jako Frank, mi ten konec života stejně osladí.

Pak mi jednou zavolal, že si to se mnou vyřídí definitivně. Čekal na mě na rohu ulic Chodské a Lužické. Ale já už jsem byl připravený na všechno, měl jsem s sebou hadici a tou jsem Franka přetáhl přes záda. Tím jsem ho zaskočil, s touhle situací nepočítal. Zařval na mě nějakou sprosťárnu a utekl.“

Karolina Pražáková: „Franka jsem poznala asi před šestnácti roky, kdy chodil za jednou mou kolegyní, která dělala v interhotelu Praha-Moskva servírku. Tehdy o sobě říkal, že pracuje jako osvětlovač u filmu. Pak jsem ho dlouho neviděla, pravidelně jsem ho začala potkávat před třemi až čtyřmi roky.

Překvapilo mě, jak se změnil. Dřív býval elegán jako ze škatulky, teď byl celý ošuntělý. Překvapilo mě i to, že byl slepý, vedla ho nějaká pečovatelka, tu znám od vidění taky. Ale nepředstavila jsem se mu, on by se na mě stejně nepamatoval.“

Daniel Surovec: „Pracuji jako výčepní v restauraci Excelsior v Bělehradské ulici pod Nuselskými schody. Frank byl nepříjemný člověk. Vůči personálu vedl provokativní řeči, a proto nebyl personálem oblíben.“

Josef Tůma: „Franka jsem znal už velice dlouho, ale do podzimu 1986, kdy jsme se náhodně potkali v restauraci U sadu, jsme se nestýkali asi deset let. Náš vztah bych označil jako typickou hospodskou známost. Před Štědrým dnem jsme spolu byli v Černém pivovaru na Karlově náměstí, 1. ledna 1987 se mi Frank ozval znovu telefonicky.

Domluvili jsme se, že odpoledne zajdeme do restaurace U sadu, kde snad budou mít po Silvestru otevřeno. Posadili jsme se v lokále, vzpomínám si, že Frank začal vandrovat do jednoho pána u stolu, což bylo pro Quida typické. Myslím, že ho po téhle stránce už v hospodě dobře znali.

Vypili jsme každý šest až osm piv, byly to desítky, útratu jsem platil já a navíc jsem číšnici poručil velkou zelenou. Odcházeli jsme, až když se stmívalo, Frank řekl, že půjde k Janě pro psa. Jana, to byla obecně přezdívka pro jeho pečovatelku, stejně jako Quidovi se říkalo Jardo. Ale podle toho, jak to u Franka v bytě vypadalo, asi o něj moc nepečovala...

Na otázku, co jsem dělal poté, co jsme se s Frankem rozloučili, uvádím, že jsem šel dolů Grébovkou, kde jsem před Domem pionýrů potkal svého bývalého učitele pana Františka Vinše. Pozdravili jsme se, já mu poblahopřál do nového roku hodně zdraví, chvíli jsme se spolu procházeli.“

Lubomír Vaculík: „Pracuji jako vedoucí restaurace U Bulínů v Budečské ulici. Ale Franka jsem už znal jako vedoucí a výčepní z hostince U Holanů. Frank tam občas zašel, pokaždé sám, s nikým se nekamarádil. Mezi hosty nebyl oblíben, protože provokoval řečmi.

Například vykládal, že bude třetí světová válka, že dojde k atomovému výbuchu a všichni oslepnou. Za to on bude králem, protože přece jen trochu vidí a naučil se s tím žít... Několikrát se s personálem hádal o počtu piv k zaplacení. To bylo o něm obecně známo, že slepotu jen předstírá.“

Zdeněk Vocásek: „S Frankem jsme se seznámili asi před deseti lety jako majitelé psů. Dali jsme se do řeči, občas jsme zašli do restaurace U sadu nebo U pošty či do bufetu v domě, kde je kino Květen. Asi před šesti roky mi Frank dohodil nějakou svou podnájemnici k souloži.

Naposledy jsem viděl Franka 1. ledna 1987 v restauraci U sadu, kam jsem dorazil kolem 17. hodiny. Asi hodinu jsem se zdržel ve výčepu. Když jsem přecházel do lokálu, Frank zrovna odcházel s nějakým mužem. Jak jsme se míjeli, tak jsme se s Frankem pozdravili. V hostinci jsem se zdržel asi do 19. hodin, ale Frank už se nevrátil. Měl jsem s sebou služebního psa, čubu, ona čeká štěňata. Tak jsem pak jel do práce, do Malešic, kde jsme se vyspali v šatně.

Ještě bych chtěl dodat, že 28. prosince 1986 jsem byl u Franka v bytě. Spravoval jsem mu rozhlas, jednalo se o drobnou závadu, byla vypadlá jedna škála na štelování stanic. Rádio jsem opravil, Frank mi za to sliboval nějaké peníze, až dostane důchod. Ale já jsem nic nechtěl, byla to pomoc pro kamaráda.“

Jan Vondrouš: „Pracuji jako vedoucí restaurace a taky výčepní v hostinci V Korunní. Franka znám řadu let, především z restaurace U Bubeníčků v Myslíkově ulici, kde jsem čtyři roky pracoval. Frank tam docházel většinou se psem. Ale říkalo se o něm, že není slepý, že to jenom předstírá.

Taky se o něm říkalo, že se nechá převádět přes ulici výhradně ženami a během přecházení že je ohmatává. Teď do Korunní chodil tak jednou týdně, doprovázela ho nějaká starší žena, snad pečovatelka. Taky se o ní říká, že je to bývalá prostitutka... Frank u nás v hospodě dluh neměl, jenom jsem si musel dávat pozor, když zapíral piva vypitá ve výčepu.“

Suma informací o povaze zavražděného muže byla jistě cenná, kriminalisty k vrahovi - třebaže jeho svědectví v předchozím výčtu zaznělo - ovšem nepřiblížila.

„Marně jsme řešili i spoustu dílčích otázek,“ vzpomíná Jiří Markovič. „Například, kam zmizely Frankovy jediné kalhoty? Proč je podle všeho pachatel odnesl z místa činu? Soudě podle ostatního slepcova oblečení, musely vypadat nevábně... Tak co s kalhotami vrah zamýšlel?

Další otázka zněla, jestli Frank mohl aspoň trochu vidět? Vždyť v jeho bytě stála fungující televize! Sloužila mu snad jako zvuková kulisa? Nebo mají pravdu ti, co přísahají na to, že Frank slepotu jen předstíral?“

V soudním spise k tomu najdeme zdravotnickou dokumentaci poskytující jednoznačnou odpověď: Frank byl od narození silně krátkozraký 25. února 1975 ho lékaři uznali nevidomým s nárokem na pečovatelskou službu. 9. září 1983 došlo ke kontrolnímu vyšetření se závěrem: úplná slepota.

„Nojo,“ krčí rameny Markovič, „jenomže řada svědků mávla nad touto informací pohrdlivě rukou: ,Myslíte, že to byl pro Franka problém, aby si lékařskou zprávu zaplatil?“‘

Takže listujeme spisem dál...

Frank původně bydlel v prvním pražském obvodu, na Maltézském náměstí 1. Podle sdělení Obvodního úřadu sociálního zabezpečení získal v březnu 1975 možnost poskytnutí pečovatelské péče. K překvapení mnohých si přivedl nevábnou Marii Wagnerovou. Její plat měl činit 300 Kčs, od srpna 1983 jí údajně vyplácel tři stovky sám Frank.

Dále najdeme zprávu, že Frank se choval vůči pracovnicím „sociálky“ velmi vulgárně a agresivně, zejména když vykonávaly kontrolní šetření v jeho bydlišti.

Koncem ledna 1981 dostal Frank nový byt v podkroví na Vinohradech včetně domácí telefonní stanice s číslem 259 427. Předchozí nájemkyně, osmdesátiletá paní Marta, totiž zemřela 22. října 1980. Nájemné z Belgické ulice činilo 35 korun, invalidní důchod pobíral Frank ve výši 950 korun, plus tři stovky příplatek pro „bezmocnost“ očí.

V Ústavu národního zdraví v Praze 2 prodělal Frank od října 1982 do září 1985 psychiatrickou léčbu s diagnózou Psychopat anomální povahy se začínající závislostí na alkoholu. Ve stejném zdravotnickém zařízení prodělal od října 1983 do listopadu 1984 protialkoholní léčbu s aplikací antabusu. Na záchytné stanici U Apolináře měli Franka v evidenci 31. května 1979 a 12. dubna 1980.

Nejen bádáním v minulosti živ je kriminalista...

„Dále proběhlo operativní šetření v řadě pražských čistíren, prádelen a jednotkách tzv. Osvobozené domácnosti,“ konstatuje Markovič. „Kriminálka se snažila zjistit, zda nebyl zaznamenán výskyt nějakého zakrváceného oděvu. Bohužel, žádný příhodný poznatek k Frankově případu jsme nezískali.“

Detektivové byli tajně přítomni i pohřbu oběti. Obřad se konal 21. ledna 1987 od 11. hodin v motolském krematoriu a existuje o něm tento policejní záznam:

„Přítomno šest dospělých osob z příbuzenstva poškozeného. Přítomen také neznámý muž, později ztotožněný jako Ludvík Langer (nar. 1915), který uvedl, že Franka znal v době asi před deseti lety, kdy pracoval na metru. O vraždě se prý dozvěděl z článku ve Večerní Praze, kde byl i snímek poškozeného. V poslední době se s Frankem neviděl, ani o něm neslyšel. Vzhledem k tomu, že všechny osoby na pohřebním obřadu byly známy a ztotožněny, k provádění fotodokumentace nedošlo.“

Součástí operativní části spisu je také poněkud neumělá kresba plná čtverečků a obdélníků. Představují stoly a židle ve výčepu, resp. v lokále restaurace U sadu - kriminalisté chtěli ztotožnit všechny osoby, které byly 1. ledna 1987 ve jmenovaném zařízení přítomny a mohly se s Frankem setkat.

A tak postupně přibývala k jednotlivým židlím vepsaná jména svědků, možná podezřelých...

Čím dál bylo totiž jasnější, že k vraždě došlo večer 1. 1. nebo v průběhu následující noci. Že informace z pátrací relace, která uváděla, že Frank se mohl v prostoru ulic Moravská a Belgická pohybovat ještě večer 2. ledna, je matoucí. Nutno ji přičíst buď k opileckým výpadkům paměti svědka - nebo vrahově chytristice získat pro sebe alibi.

V Moravské ulici bydlela pečovatelka Wagnerová, v Belgické zas přežíval Frank.

Je proto logické, že hlavním protagonistou časového snímku posledních dvou dnů Frankova života - tedy 31. prosince 1986 až 1. ledna 1987 - byla Marie Wagnerová alias Jana.

Řekli jsme si pravdu o Quidovi, nesmíme si proto - cimrmanovskou terminologií řečeno - idealizovat ani paní Máňu. Však taky měla ve svém bydlišti prachšpatnou pověst.

„Nájemníci z domu, kde Wagnerová bydlela, uvedli, že se jí i Frankovi, který u své pečovatelky často přebýval, raději vyhýbali. Frank se choval arogantně, Wagnerovou zas klasifikovali jako děsnou špindíru, doslova ostudu domu. Vesměs jsou nájemníky hodnoceni jako osoby zanedbaného zevnějšku a vulgárního chování,“ cituje Markovič záznam kriminální služby.

„Šestašedesátiletá Wagnerová měla policejní záznamy už z dob okupace. Kripo neboli Kriminalpolizei v Berlíně ji vedla v evidenci od 19. května 1942, prvně pro podezření z krádeže. Poslední škraloup pocházel z 8. února 1972, předchozí delikty měly ráz jak majetkového, tak mravnostního charakteru, převážně krádeže, prostituce a podobně.“

Frank byl s protektorátní minulostí své pečovatelky dobře obeznámen a taky si ji uměl náležitě přibarvit.

Před vánočními svátky roku 1986 se spolu pohádali v restauraci U Bohouše. Wagnerová tvrdila, že je Frank děsný hamoun, že jí pije krev, ale všeho do času! Nebyla to temná vyhrůžka, Wagnerová měla jen v plánu, že s Frankem ukončí všechny styky... Quido, rovněž podnapilý, prohlásil, že Wagnerová dělala v německém kriminále kápa a ráda mlátila lidi.

31. prosince 1986 viděli Franka naposledy v restauraci U pošty, tedy nedaleko bydliště Wagnerové. Objevil se asi kolem 14. hodiny, kdy si přišel s nádobkou z umělé hmoty pro pivo, udělal dva „kousky“ od cesty a odešel. Což dobře korespondovalo s výpovědí Wagnerové.

„S Frankem jsme strávili společně Silvestra, dovedla jsem ho domů až na Nový rok, mohly být tři hodiny ráno. Domů jsem se vrátila

1. ledna přibližně v 4.15 hodin. Ten den jsem ho viděla taky naposledy. Ale to bylo až navečer.“

Pozorný čtenář si pamatuje, že 1. ledna 1987 kolem páté odpolední odcházeli Frank s kamarádem Tůmou z restaurace U sadu. Frank prohlásil, že jde na Vinohrady k Janě, tedy k Marii Wagnerové. Což se taky stalo.

„Bylo to 1. 1. kolem 20.15 hodin,“ vypověděla Wagnerová. „Frank přišel ke mně na návštěvu a zdržel se do 21.00. Byl opilý, také vyzvracel večeři. Ptala jsem se ho, kde se tak zřídil. On řekl, že pil s Pepíkem Tůmou. To mě překvapilo. Věděla jsem, že v poslední době měli spolu spory. Frank se uměl chovat jako vyžírka a Tůma zas prohlašoval, že nebude nikomu dělat dojnou krávu. Tůma taky věděl, kam si Frank schovává peníze,“ dodala Wagnerová, těžko předpokládat, že bezelstně.

A dál?

„Frank chtěl jít domů. Proti předešlé zvyklosti mě žádal, abych ho tentokrát domů nevedla, že chce, aby ho odvezli na záchytku, že z něho policajti udělali notorika... I když se vyzvracel, pořád byl opilý a čím dál vzteklejší. Řval, že jakmile se s ním něco stane, tak Rusové to vezmou do ruky a všechno odbouchnou. Že všechny, co se kolem něho točí, postřílejí.

Měl agresivní náladu, silně agresivní, ostatně jako v poslední době vůbec. Nadával na toho svýho režiséra, na výčepáka Vencu z Černého pivovaru, na Tůmu, na nějakou Irenu, která je buzerantka. On prý k Ireně přivedl mladého pěkného kluka, ona se přitom olizovala s nějakou lesbičkou Ninou. Frank kvůli tomu přišel o provizi, měl dostat flašku whisky. Řval, že nějaká kráva Irena nebude dělat chytrou, rozhodně ne na něho, Černého Jacka z Chicaga...

Znovu odmítl, abych ho odvedla domů, že prý klidně upadne na dršku, třeba na hlavní třídě, jemu je to jedno. Ještě před odchodem mi znovu začal nadávat, že mě taky nechá odstřelit, že půjdu jako první a hned po mě půjde Pražák. Toho prý si ostatně zastřelí sám.

Mě to naštvalo a řekla jsem mu věc, o které jsem už pár týdnů uvažovala. Prohlásila jsem, že je od nového roku 1987 v mém bytě nežádoucí osoba, že už ho nechci vidět a že ani nebudu mít na něj čas, protože jsem si na poště vyjednala brigádu při třídění zásilek.

Frank to vzal kupodivu s klidem. Nezuřil, nasadil ledový výraz, jenom na mně chtěl, abych mu dala psa Ťapku. To jsem odmítla. Frank zase klidně řekl: ,Beze mě ti pojde za tři dny žalem! A já tě za to nechám zastřelit!’ Pak odešel, zpíval si při tom nějakou anglickou písničku.

To bylo naposledy, co jsem ho viděla živého. S tím psem měl Frank pravdu, Ťapka po něm toužila, vyla, odmítala pití i potravu. Už jsem to nemohla vydržet, a tak jsem se 5. ledna 1987 rozhodla, že Franka navštívím. Přišla jsem tam přesně ve 14.10 hodin, pes nedočkavě strčil do dveří, vběhnul dovnitř - hned na to začal strašně výt.

Já jsem byla v domnění, že Frank je nalitý jako vždy. Viděla jsem, jak leží na břichu, že je roztažený jako žába, obličejem přímo na zem. Nohy měl zkroucené, chyběly mu kalhoty, na sobě měl jen spodky. Blízko u stolu ležela převrácená lahev od červeného vína a pod stolem, mezi botami, ležel pivní půllitr, ten byl rozštíplý na dva kusy...

Proti jindy běžnému zvyku byla zavřená obě vikýřová okna. Pokud Frank pobýval doma, měl aspoň jedno pootevřené, bez ohledu na počasí. Taky byla z elektrické zásuvky vytažená šňůra, přitom vím, že Frank vždycky vypínal rádio knoflíkem. Bylo to pro něj jednodušší, než strkat šňůru do zásuvky.

Celkový dojem po vstupu do bytu mi připadal divný, něco mě znepokojovalo. Vypadalo to tam jako po boji, cítila jsem zatuchlý vzduch, byla v něm taková zvláštní sladkost jako po krvi. Původně jsem chtěla Franka otočit, ale viděla jsem, že má pořezaný a naběhlý obličej. Současně jsem cítila, že jeho tělo je dočista tuhé...

A v tu chvíli mně došlo, že to má Quido Frank za sebou. Že je mrtvý.“

Marie Wagnerová dále vypovídala ohledně svého pečovatelského soužití s nevidomým Frankem.

„Znali jsme se od roku 1969. Tenkrát byl zdravý, hodně veksloval a peněz měl plno, protože kšeftoval i s byty. Pak jsme se nějakou dobu neviděli, potkali jsme se v roce 1974, to už byl slepý. Od roku 1975 do roku 1984 jsem mu dělala pečovatelku, vyplácel mě ONV v Praze 2.

Jsem přesvědčena, že Frank skutečně slepý byl. Lidi z okolí, ale ze začátku i mne mátlo, že Frank měl velmi dobrou orientaci a pohyboval se poměrně s jistotou. Myslela jsem si, že občas aspoň trochu mlhavě vidí. Pouze když byl Frank opilý, ztrácel orientaci i rovnováhu, to hodně padal.

Po celou dobu, co jsem ho znala, byl aktivním homosexuálem. Zajímali ho hlavně mladý kluci, ale styky měl i s umělci z Barrandova. Byla jsem přítomna tomu, když si s jedním režisérem vzájemně kouřili péro, ten režisér říkal, že nejdřív vojede Žabáka a pak mě.

Na ulici se Frank choval jako hrozný provokatér, často se namontoval do nějakého manželského páru a pak ho ten muž slovně napadl. Fyzicky ne, většinou poznali, že je Frank slepec, ale slovně mu vyhrožovali, toho jsem byla svědkem.

Poslední dobou se Frank denně opíjel. V opilosti byl agresivní až k nepříčetnosti. Každého považoval za šmíráka, měl pocit, že je sledován a že to s ním špatně dopadne. Chtěl, abych mu podrobně popsala osoby, které šly za námi.

Myslím, že se nejednalo jen o výmysly, já sama jsem byla svědkem, když do Franka dvakrát najíždělo nějaké auto. Frank taky tvrdil, že po něm jde nějaký doktor práv, policajt z Prahy 1, kterému Frank v roce 1968 odstřelil bratra.

Sám Frank mi přiznal, že v roce 1968 střílel lidi, co nesouhlasili se vstupem vojsk SSSR. Taky vím o tom, že Frank vlastnil pistoli sovětské výroby s podpažním pouzdrem, kterou si ukládal do

příborníku. Naposledy jsem viděla tuto pistoli v roce 1986 i se zbrojním pasem na Frankovo jméno. Taky měl v bytě pas občana Německé spolkové republiky, křestní jméno bylo Kurt, na příjmení se už nepamatuji, ten Němec se narodil v roce 1939 a pocházel z Kolína nad Rýnem.

Ještě na Štědrý den loňského roku měl Frank obavy, že ho někdo zavraždí. Chtěl, abych ho u sebe nechala přespat. ,Nech mě radši tady, protože vím, že se k tobě nevrátím, po mně jde jeden šmírák z Prahy 1... Copak to nevidíš, jak se kolem mě všechno vytrácí? Že jsou vražděný nebo záhadně zmizeli lidi, u kterejch jsem měl peníze?’

Takhle mi to říkal a já neměla důvod mu nevěřit. Vím, že si Frank u těchto lidí schovával větší finanční částky, který kdysi vydělal prodejem valut. Frank u sebe míval vkladní knížku na švýcarskou banku, kde měl uloženo půldruhého miliónu v západoněmeckých markách. Tuto knížku nosil v košili v náprsní kapse, naposledy jsem ji viděla v roce 1985.

Frank taky vydíral jistého Michálka, kterému sháněl prostitutky, trvalo to asi dva roky. Michálek měl přísnou manželku, tvrdil, že má peníze schované na hřbitově někde v místě jeho rodiště. Frank na něm chtěl i tyto peníze. Porvali se, měli pořád spolu spory - třeba Michálek opravil někomu televizor a hned musel dát celou částku Frankovi.

,Zašoustal sis, čtyřikrát jsi vytek, tak mně vyliž prdel a cáluj,’ takhle Frank Michálka provokoval, volal mu do zaměstnání, do Avie, Michálek říkal, ať ho neobtěžuje, že ho v životě nechce vidět, že by mu zničil celou rodinu, že má děti rád a že kašle už na nějaké kurvy, že nikam na žádnej hřbitov pro peníze nepojedou, s tím ať Frank nepočítá.

Jednou se stalo, že už jsem to nemohla poslouchat, vzala jsem si telefon a omluvila se Michálkovi, že jsem to nepřímo zavinila já, když jsem svého času ty dva seznámila. Michálek nemluvil, jenom do sluchátka vzdychal, Frank mi vytrhl telefon a řekl mu doslova:

‚Pamatuj si, že každej, koho slepec prokleje, tak chcípne. Tak to máš spočítaný!’

Pak praštil s telefonem a vynadal mi, že mu podrážím nohy. Asi za hodinu nato jsme se dozvěděli, že Michálek zemřel, ranila ho mrtvice. Frank se z toho zpil do němoty a od té doby pil prakticky denně. Já jsem pak Frankovi stále připomínala, že má Michálka na svědomí.

Důchod bral ve výši 1180 korun. V hospodě vždycky brečel, že je slepec a nemá peníze. Některý hosti se slitovali, platili za Franka i za mě. Pravda byla taková, že důchod bral každýho dvanáctýho v měsíci a do dvou dnů dokázal všechno prohrát na automatech, na pětikoruňáku. Tam dokázal nastrkat majlant! Na druhou stranu, před vánočními svátky 1986 jsem u něho viděla 27 000 korun. To mi Frank sliboval, že mně brzy udělá radost, že mi dá sto tisíc západoněmeckých marek.

Nikdy jsem už u něho takovou částku neviděla. Když jsem ho teď 5. ledna našla, jako první jsem hledala peníze. Prostě jsem si řekla, že když ty peníze najdu, budou moje, beztak mi dlužil 38 580 korun, které jsem mu postupně půjčila, to číslo si pamatuju přesně.

Pro mě bylo soužití s Frankem peklo. I když peklo je slabé slovo. To byl očistec na zemi! Pro mě je jeho smrt vysvobozením. Když jsem informovala o Frankově smrti pana Pražáka, který si s Quidem taky užil svoje, poslal mě hned pro víno, abysme mohli zapít jeho smrt. Řekl, že žádnou lítost kvůli Frankovi necítí, s tím se přede mnou netajil, já ho chápala.

I já jsem dneska konečně klidná, konečně mám od Franka pokoj. Když se pachatel vraždy najde, tak mu srdečně poděkuju. Já sama jsem neměla dost síly, abych Frankovi ublížila. Měl hroznou sílu, ubližoval mi fyzicky dost často. Já už jsem měla tolikrát chuti jít ho udat, ale nenašla jsem sílu ani odvahu, protože jsem se ho bála.

Proto jeho smrt nesu velmi lehce, jsem odlehčená, že Frank je pryč. Proto nepociťuji ani lítost. S vraždou Franka nemám nic společného,

to můžu odpřísáhnout. Ale stejně tak říkám, že jsem si po jeho smrti konečně oddechla, že jsem byla vysvobozena z pekla.“

Výpověď Marie Wagnerové je temná, s řadou expresiv - a taky plná děr po vypadaných cihlách v logické stavbě příběhu.

Jenomže...

„Wagnerová měla lidově řečeno papíry na hlavu,“ ukazuje Jiří Markovič spisovou dokumentaci. „19. března 1987 putovala na doporučení znalce psychiatra k hospitalizaci do Bohnic s touto diagnózou: ,Sociální degradace u chronické alkoholicky s podezřením na incipientní demenci...’

V obšírné zprávě byla dále zmíněna reaktivní paranoidita, konfabulace, osobnost hystericko hystriónská, inteligenční kvocient v pásmu průměru. Další diagnóza, to už z psychiatrické léčebny, konstatovala u této ženy těžkou polymorfní psychopatii,“ vypočítává Markovič.

Hospitalizace byla jakýmsi finále, vynuceným pokračováním svědeckého výslechu Wagnerové - odehrál se právě zmíněného 19. března 1987 - kdy dotyčná prohlásila:

„Když jsem o tom všem přemýšlela, došla jsem k závěru, že Žabák nemůže být mrtvý. To, co jsem v jeho bytě viděla, byla určitě figurína. Jsem si jista, že Frank žije. Domnívám se, že v současné době přebývá v Moskvě v jednom ústavu pro hluchoněmé. I ta krev, co byla rozlitá kolem údajné mrtvoly, vypadala jako z trikového oddělení.“

Bum! Prásk!!!

Žádný div, že pár hodin poté přebývala už Wagnerová v bohnickém pavilonu číslo jedenáct...

A přesto zůstávala dál podezřelou z vraždy Quida Franka!

Jde o ukázku slabosti detektivů?

„Je pravda, že jsme se neměli čeho chytnout,“ přiznává Jiří Markovič. „Ale pokud jsme nechtěli přistoupit na nějaké bláznivé konspirační teorie s KGB a nějakými mstiteli za srpen 1968, museli

jsme hledat pachatele v nejbližším Frankově okolí. A do toho nám Wagnerová pasovala velmi dobře!

S Frankem se věčně hádali a zřejmě taky rvali, pravděpodobně jí dlužil nějaké peníze. A co víc - u

Wagnerové jsme zajistili zakrvácený kožíšek. Prý ho našla v popelnici. Jenomže krev měla stejnou skupinu jako ta Frankova, rozlišení podle DNA tenkrát samozřejmě neexistovalo... Zkrátka a dobře, Wagnerová byla zralá na obvinění.“

Wagnerová dostávala podle zprávy ošetřující lékařky v psychiatrické léčebně třikrát denně pětadvacetimiligramovou tabletu thiodiazinu. V průběhu deseti dnů se tak zlepšila její časová i prostorová orientace.

„Vede se mi tu výborně,“ konstatovala do protokolu sama pacientka, „Jen občas na mě přijde nějaká ta deprese, ale brzy to zase pomine.“ Wagnerová dále uvedla, že už věří, že Frankova mrtvola byla skutečná, že se nejednalo o figurínu.

Kriminalisté rozhodli - samozřejmě se svolením primáře Cimického - že s Wagnerovou provedou prověrku výpovědi. Konkrétně, že jim ve Frankově bytě „přehraje“, jak 5. ledna 1987 objevila slepcovu mrtvolu.

Protokol nese datum 2. dubna 1987, prověrka byla zahájena v 11.50 hodin. Existuje o tom i fotografická dokumentace. Mimo jiné můžeme vidět snímek, jak Wagnerová v kabátě a dlouhé noční košili, zpod které vyčuhují teplákové kalhoty - přivezli ji sanitkou rovnou z Bohnic - vstupuje jako by s rozpaky pootevřenými dveřmi do Frankova bytu v Belgické ulici. Během prověrky se jí ale spolehlivě vrátila její hašteřivá povaha.

Několik fragmentů z průběhu prověrky jistě neuškodí.

- Paní Wagnerová, jestli jste rozuměla poučení, tak nám předveďte, sama, aniž bychom vám něco radili, jak to bylo všechno toho pátého ledna letos, když jste sem přišla. Dělejte to tak, jak jste vypověděla, jak si to pamatujete.

„Já to mám přesně před očima, jako když jsem sem přišla. Akorát, že na posteli to bylo nějak hodně nadutý jako když tam někdo leží. Ještě jsem si pomyslela: ‚Jo, to je tam ta holka.‘“

- Jaká holka?

„Taková ta malá, ta malinká. Jak jsme při jednom z výslechů o ní hovořili. Taky si vzpomínám, že v jednom z těch lavorů byly vajgly, jinak je všechno jako tenkrát.“

- Jak jste se dostala dovnitř?

„Nebylo zamčeno. Normálně jsem dveře odtlačila loktem, ale ještě předtím skočil pes na kliku a vběhnul dovnitř. Když jsem vstoupila, tak jako první jsem myslela, že je Frank zase nalitej. Sedla jsem si proto do křesla a čuměla jsem na něj, jak leží.“

- Co bylo dál?

Když jsem seděla v tom křesle, povídám nahlas, jako Frankovi: ,Tak ty seš teda vožralej!’ Vstala jsem a šla jsem k němu a rukama se opřela o jeho tělo. ,Tak vstávej!’ Najednou jsem viděla krev, chvíli mi to zase jako krev nepřipadalo. Tak jsem mu řekla: ‚Co si chlastal? Neblbni!’ A chtěla jsem mu pootočit hlavu. Moc mi to nešlo, a tak mu zase říkám: ‚Hele, nepřetvařuj se. Ukaž, jakou máš tu držku ožralou!’ Chtěla jsem ho pootočit, tak jsem mu jednu ruku dala pod tělo. Nahmatala jsem mu břicho.“

- Proč jste to dělala?

„Chtěla jsem se přesvědčit, jestli nemá plný břicho, jestli už blil. Zvratky jsem nikde neviděla. Ruku jsem ale pod něj nedostala, takže jsem ho neotočila. Ruku jsem mu sice pod břicho cpala, ale marně. To bylo jako když cpu něco někam, co prostě nejde.“

- A co jste vlastně z Frankova obličeje viděla?

„Jenom oko. Bylo vidět jenom nateklý oko. Takový divně nateklý. Tak si povídám, že to snad není ani jeho oko... Tak jsem si znovu sedla do křesla. Na něho jsem se už vůbec nekoukala. Povídám si: ‚To není možný, ten je grogy, ten je tak ožralej. Ale to by měl přece tep‘“

- Vy jste mu zkoušela nahmatat tep?

„Jenomže on žádnej tep neměl. Neměl ani nějak teplý ruce, měl je ledový. Přitom tady v pokoji ale zima nebyla. Napadlo mě, že bude třeba ještě k zachránění…“

- Ale paní Wagnerová, z toho, co jste nám tady doposud popsala, uniká okamžik, kdy jste měla manipulovat s tou lahví, co ležela na zemi... Víte, jak jste při výslechu vypovídala? Přitom ta lahev nám leží pořád na původním místě.

„A proč jste mě k tomu nevyzvali?“

- Já jsem předpokládal, že nám to předvedete sama, spontánně...

„Nojo, to jste mi ale měli říct.“

- Víte, co mě zaráží, paní Wagnerová? Mě zaráží, že ještě předtím, než jdete přivolat záchranku, prohledáváte Frankův byt a hledáte peníze.

„No jistě! Já jsem se o něho starala devatenáct let, tak proč bych si nevzala moje peníze?“

- Vy vlastně nevíte, co s ním je, nejste si jista, jestli je mrtvý nebo jestli náhodou ještě nežije - a přesto nejprve hledáte peníze. Můžete mi to nějak vysvětlit?

„Peníze jsem hledala hned. Mně nezáleželo, jestli Frank žije nebo nežije. Nezáleželo mi na tom, jestli je ožralej nebo mrtvej. První moje bylo - moje peníze!“

Marie Wagnerová byla každopádně originál. Dokázala to i v Kriminalistickém ústavu, kam ji převezli na fyziodetekční vyšetření, konkrétně vzato zkoušku hlasového projevu. Tedy s cílem zjistit, jak se u ní potlačované emoce z vlastní lži projeví v porovnání s ryze pravdivými odpověďmi na otázky typu: „Je dnes pondělí?“ nebo „Máte hnědé oči?“

Určitou fintou tehdy bylo, že příslušný pracovník na chvíli, jakoby neplánovaně, opustil místnost. Podezřelá osoba zůstala sama, o kus dál ležely na stole papíry s inkriminovanými otázkami...

A kriminalisté přes jednosměrné sklo pozorovali, jak se dotyčný explorand pozorně rozhlíží kolem sebe. Jak nakonec rychle chmátne po papírech a horečně zjišťuje, kdy a v jakém sledu přijdou ty nejhorší otázky!

Jak už bylo řečeno, šlo o dobře promyšlenou fintu. Právě fakt, že se skutečný pachatel tajně dozvěděl, jaké nebezpečí a pod kterým číslem se pro něho v rámci otázek skrývá - a náležitě se na to psychicky připravil, ukázalo expertům i kriminalistům s takřka s plastickou věrohodností, kde explorand lže.

Taky Marie Wagnerová na chvíli osaměla.

Podívala se na stůl, pak pátravě zašmejdila očima po místnosti... Chňap!

Jenomže jejím cílem nebyly papíry s otázkami, ale expertova odložená svačina v papírovém ubrousku!

Wagnerová urvala zuby vydatné sousto, rychle je zhltla, svačinu zase zabalila, vrátila na stůl... a vzápětí ztratila o dění v místnosti zájem.

Detektivové za jednosměrným oknem nevěděli, jestli se mají smát nebo plakat.

„Pánové, tak na tuhle babu nebudou naše mašinky nejspíš stačit,“ řekl pochmurně expert, který právě přišel o svačinu, dost možná taky o iluze.

Vyšetřování vraždy Quida Franka utkvělo na mrtvém bodu. To se prostě někdy stává.

Za tři dny bylo ovšem všechno jinak!

Došlo totiž k události, kterou nemohl nikdo předpokládat. K události tak kuriózní, tak bláznivé - a přesto dokonale zapadající do osobnosti Frankova vraha, do jeho velmi originální psychické výbavy.

Jinak řečeno, kdyby si podobné rozuzlení kriminálního příběhu dovolil použít ve svém díle kterýkoli autor detektivek, nezbylo by mu nic jiného, než sebrat poslední zbytky své pokálené cti a spáchat veřejnou sebevraždu - nejlépe před Domem knihy na Václavském náměstí...

Co se tedy vlastně stalo?

Část druhá: Kašlu na nějaký mrtvoly!

V neděli 5. dubna 1987 měly hlídky Veřejné bezpečnosti zostřenou pohotovost. Do Československé socialistické republiky, resp. do Prahy, přicestoval důležitý sovětský potentát - sám generální tajemník ÚV KSSS a nositel perestrojky Michail Sergejevič Gorbačov.

Naše úřady měly kopřivku z představy, že by někde vybuchla nějaká, třebas i malá nálož. Pozornost motorizované hlídky, mířící kolem půl jedenácté večer Poděbradskou ulicí v Praze 9, proto upoutaly dva černé kufříky a igelitová taška, postavené na chodníku za sloupem veřejného osvětlení.

„S kolegy jsme projížděli Poděbradskou ulici směrem od Harfy k Černému Mostu, bylo 22.25 hodin,“ vypověděl později protokolárně nadstrážmistr Karel Fildán.

„Ulice byla úplně prázdná, nikde žádné osoby, ani zaparkovaná auta. Pak jsem si náhle všiml siluety muže, který šel po pravém chodníku stejným směrem jako náš služební vůz. Současně jsem taky registroval dvě odložená zavazadla, která stála jakoby schovaná za sloupem osvětlení.

Ten mladý muž byl vzdálen od zavazadel asi tři metry, zdálo se velmi pravděpodobné, že je tam odložil on. V rámci těchto dnů jsme věnovali zvýšenou pozornost odloženým zavazadlům, aby se předešlo pohození nějaké třaskaviny. Proto jsme zastavili a vyzvali muže, aby zůstal stát.

Mladík poslechl dost váhavě. Skoro to vypadalo, jako by se rozmýšlel, jestli na nás počká. Šel jsem hned k němu, zatímco druzí dva kolegové se věnovali kontrole kufříků. Začal jsem muže vyslýchat, ptal jsem se ho, jestli jsou ta zavazadla jeho. On odpověděl, že ne, že se jenom napil vína. U těch dvou kufříků totiž stála igelitová taška a ze dvou třetin plná lahev vína. Kufříky byly zamčené...

Vyžádal jsem si od mladíka občanský průkaz a zapsal jeho nacionále. Jmenoval se Zdeněk Vocásek, narozený 25. května 1961, bytem v Praze 2, zaměstnaný jako strážný-psovod u Dopravních podniků Praha. Pak jsme Vocáska nechali jít. Spojil jsem se s operačním a požádal o pyrotechnika.

Jenomže krátce na to se Vocásek vrátil a ptal se mě, jestli by se mohl ještě napít vína. Taky říkal nadstrážmistru Tvrdému z naší hlídky, že v kufru je ohnutá a zakrvácená kudla. Povšiml jsem si, že mužovy nohavice jsou umazány od krve. Všechno to dohromady působilo podezřele, proto jsme prozatím Vocáska posadili do našeho auta.

Hned, jak přivolaný pyrotechnik otevřel kufříky, bylo jasné, že nejde o nastraženou třaskavinu. Uvnitř ležely naházené věci, například několik prázdných kožených peněženek, pánské hodinky, polštářek na razítka, dále doklady na jméno František Koudelka, narozený roku 1918, mimo jiné tam byla i stará vojenská knížka na stejné jméno.

V jednom kufru ležel kuchyňský nůž o délce čepele asi 10 cm se stopami krve, taky jsem viděl několik zakrvácených hadrů. Ještě si pamatuji, že v igelitové tašce, která původně stála vedle kufříků, byly obnošené pánské polobotky.

Zavezli jsme Vocáska na obvodní oddělení VB a pak jsme jeli ke Koudelkovi do bytu, což bylo v nedaleké podnikové ubytovně Orel na Poděbradské číslo 28. Koudelka na naše klepání neotvíral, tak jsme po nějaké době vnikli násilně do bytu a uvnitř našli ležet mrtvého, přesně řečeno zavražděného starého muže.“

Ohledání místa činu proběhlo v ranních hodinách 6. dubna 1987 v době 03.15 až 05.15 hod. v pokoji ve II. poschodí ubytovny Dřevařských závodů Orel.

Zúčastnil se ho i vyšetřovatel Markovič.

„Ubytovací místnost byla zařízena velice skromně: skříň, stolek, dvě židle a postel. Vlevo od vstupních dveří, nohama směrem k nim, ležela na holých parketách mrtvola Františka Koudelky. Všude jsme registrovali krev, což odpovídalo nemalému počtu bodných ran v horní polovině těla oběti.“

Dopoledne proběhla soudní pitva, kterou vykonali doc. MUDr. Přemysl Strejc a MUDr. Alena Lysenková. Příčinou smrti 69letého muže byl úrazový a hypovolemický šok (šok z vykrvácení) při mnohočetných bodných ranách. Znalci zjistili 12 bodných ran na hlavě, krku, hrudníku a levé horní končetině.

Jako nejzávažnější se soudním lékařům jevila rána, která pronikla do pravé poloviny hrudníku a do středního a dolního laloku pravé plíce, s bodnou dučejí asi 6 cm dlouhou. Dále pak rána, která pronikla do pravé jugulární žíly, stejně jako rána směřující od pravého ušního lalůčku, pronikající za kořen jazyka a do měkkého patra.

Proč musel Koudelka zemřít tak surovou smrtí?

Vždyť ještě hodinu před vraždou s Vocáskem svorně popíjeli v restauraci Bratislava, situované rovněž na Poděbradské ulici. Jak vyplynulo z výpovědi zdejšího personálu, Koudelka tu býval stálý host. Snažil se, aby nikdy nepil sám. Když hosté, se kterými seděl u stolu, odešli, tak se zvedl a přesedl si jinam. Ale vždycky se choval slušně, oblíbeným tématem jeho vyprávění prý bylo, že má dvě maturity.

A co Vocásek?

„Koudelka mě k sobě pozval na ubytovnu, že prý má domluveno, že za ním přijdou nějaké holky. Koupil jsem lahev vína, šli jsme ke Koudelkovi, popíjeli a čekali.“

Jenomže slíbená děvčata stále nešla...

„Už mě to nebavilo. Zvedl jsem se, že půjdu pryč. Ale Koudelka najednou sebral nůž a šel po mně. Zkroutil jsem mu ruku, ten nůž jsem mu vzal a začal do Koudelky bodat. Ta první rána byla obrana proti napadení. Pak už nedokážu vysvětlit, proč jsem v útoku pokračoval. Přišlo to zničeho nic. Já jsem si po celou dobu uvědomoval, že do něj bodám a že ho můžu zabít. Ale nic mi to nedělalo a v útoku jsem pokračoval.

Když už pak ležel na zemi, zvedl ke mně ruku se slovy ,Pomož mi!’ No tak jsem mu pomoh! Ještě jsem ho bodnul do týla, chtěl jsem se mu dostat do kebule, propíchnout mu mozek. Věděl jsem, že umírá, chrlil krev, přesto jsem mu dal ty dvě poslední rány. Když umíral, tak jsem mu řekl ,Člověče, vidíš, co sis udělal? Co z toho máš, teď umíráš!’

Potom jsem ho přetáhnul od topení víc do středu místnosti. Chtěl jsem, aby se nespálil. Já vím, že byl už mrtvej, a proto nemůžu vysvětlit, proč jsem nechtěl, aby se spálil.“

Jestliže byl Vocásek ochoten různými expresivy a dramatickými vzdechy vylíčit, jak přesně vražda Koudelky probíhala, ignoroval na druhou stranu snahu vyšetřovatele Markoviče objasnit, proč Koudelka na něj zaútočil nožem jako první.

„Nevím, co to do něj vjelo. Sám si to nedokážu vysvětlit, do té doby byl v pohodě,“ krčil obviněný rameny.

Ale šlo o podružnost, bylo nabíledni, že si pražští detektivové mohou připsat k dobru další objasněnou vraždu.

Jenomže mordparta dobře věděla, že jméno Zdeňka Vocáska figuruje - pravda, zatím jen svědecky - ve tři měsíce staré brutální vraždě Quida Franka. Přesně řečeno, že Vocásek patřil do užšího okruhu slepcových známostí.

To ale není zdaleka všechno...

Vzpomínáte si na krvavý otisk dlaně na stěně Žabákovy mansardy v Belgické ulici?

Zatímco daktyloskop skepticky prohlásil, že lehce máznutý otisk má jen málo identifikačních znaků, a bude proto ke srovnávání nevhodný Markovičův podřízený Ivan Smékal se nevzdával naděje. Už před časem vysekali spolu s biologem velký koláč omítky ze zdi a poslali otisk k dalšímu zkoumání.

Ticho před bouří.

Na Vocáska, obviněného z Koudelkovy vraždy, čekal další klíčový výslech.

Datum: 21. dubna 1987.

Téma: Smrt Quida Franka.

Šlo to líp, než by se dalo čekat. Podezřelý mladík se nevyhýbal doznání k další vraždě, hovořil uvolněně, k otázkám vyšetřovatele přistupoval jakoby v rámci zvláštní exhibice...

A současně s tím dorazila skvělá zpráva:

Otisk dlaně na zdi Frankova bytu patří Vocáskovi!

„Ve Frankově bytě jsem byl 28. prosince 1986, to jsem mu opravoval rozbité rádio. Pak jsme se viděli, když 1. ledna 1987 navečer - nevím, přesně v kolik to bylo hodin - odcházel Frank z hospody U sadu a my jsem se běžně zdravili. Z restaurace U sadu jsem šel ještě do hospody Na Kleovce, tam jsem se zdržel jen krátce. Už se mi nechtělo s Citou do Malešic, tak mě napadlo, že přespím u Franka v Belgické ulici.

Normálně mě přivítal, pak mě pustil dál, sedli jsme si v obýváku. Ale najednou na mě Frank vybafl: ,Kdo tě poslal?’ Nevěděl jsem vůbec, co tím myslí. ,Kdo tě poslal?’ zopakoval Frank a pak řekl rozčíleně: ‚Já tě dneska stejně zabijul’ Pak odešel na WC na chodbě. Dostal jsem strach. Všiml jsem si, že kousek dál leží kladívko. Tak jsem si ho pro jistotu schoval pod svetr, to jako kdyby se něco začlo dít.

Frank se vrátil a znova řekl, že mě zabije. Vzal dva půllitry, roztříštil je o sebe a s těmi střepy šel proti mně. Kopnul jsem ho do prsou, až upadl, hodil po mně zbytek půllitru a pořezal mě na ruce.

Začal jsem ho mlátit kladivem do hlavy. Hned po první ráně se kladívko rozpadlo. Proto jsem ho vzal do levé ruky a to tak, že mi ta tupá strana kovové části vyčnívala z pěsti u malíku a opakovaně jsem ho tloukl do temene hlavy. Jarda ani nekřičel, ani nevydával zvuky. Útok jsem zakončil ranami šroubovákem do břicha a taky do očí.

Po Frankově smrti jsem vyhodil hlavici kladiva vikýřem záchodu na střechu. Asi tam ležel sníh, takže jsem neslyšel, jak hlavice dopadla. V lavoru jsem si vypral košili a pak jsem do něj vhodil sesbírané střepy, aby si Cita neporanila packy. Nafoukl jsem si lehátko a šel jsem spát.

Ráno jsem odnesl z bytu Frankovy kalhoty, to kvůli pachovým stopám, vzal jsem s sebou i topůrko od kladiva a šroubovák. Všechny ty věci jsem pak u vedlejšího domu hodil do popelnice. Myslím, že mě nikdo neviděl z Frankova bytu ani z domu odcházet, bylo brzy ráno.

Ještě jednou bych chtěl uvést, že proti Frankovi jsem zaútočil proto, že jsem měl z něho strach. Když mi říkal, že mě zabije, tak jsem se bál, aby to neudělal, až budu spát. Na otázku vyšetřovatele, proč jsem neodešel ve chvíli, kdy Frank byl na WC, odpovídám, že nevím. Já jsem si to vůbec neuvědomil.“

Úspěšný Vocáskův výslech k vraždě Quida Franka vedl mladý vyšetřovatel Ivan Smékal.

„S Ivanem jsem se poprvé setkal kolem roku 1982,“ vzpomíná Jiří Markovič. „V té době pracoval jako vyšetřovatel na desátém pražském obvodu, tedy tam, kde jsem začínal i já. Vzpomínám si, že Ivan Smékal prováděl některé úkony v případě vršovické vraždy pachatele Stehlíka, který měl za sebou kromě dvou vražd sérii brutálních znásilnění a dostal trest smrti.

Další případ, při kterém jsme s Ivanem spolupracovali, byla kauza Kadlec, popsaná v osmé kapitole. Tou dobou jsem už působil jako vedoucí 1. oddělení, které bylo třeba rozšířit - a Ivan skvěle zapadal do mých představ. Řekl jsem mu, že ho k nám chci, aby si uvědomil, že nabídka jít k mordpartě nechodí člověku každý den... Mám takový dojem, že jsem mu tenkrát dal na rozmyšlenou hodně šibeniční lhůtu!“ směje se Markovič.

„Vážím si lidí, kteří jsou féroví, vzdělaní, ambiciózní a dostatečně profesionálně vybavení. Časem jsem začal Ivana brát jako svého nástupce - a taky zástupce. Hned poté, co jsem se stal vedoucím I. odboru, šel Ivan Smékal na funkci šéfa I. oddělení, tedy oddělení vražd.

Když jsem takhle zabrousil ve vzpomínkách do personální sféry, musím se neskromně pochválit, že jsem měl šťastnou ruku na doplňování městské vyšetřovačky mladými a talentovanými lidmi z obvodů. Zdeňka Brotánková, Mirek Prouza, Inka Urbanová, Pavel Osvald, Michal Murín, Josef Mareš a řada dalších - ti všichni mnohokrát prokázali svoje schopnosti a dostali se v průběhu let na vysoké policejní posty. Mám z toho upřímnou radost.

Ještě k Ivanu Smékalovi - dnes působí plukovník JUDr. Smékal ve funkci náměstka pro trestní řízení pražského policejního ředitele. Myslím, že ještě neřekl svoje poslední slovo - podle mě by z něj byl skvělý policejní prezident!

Teď ale rychle zpět k tématu naší knihy. Co je pro čtenáře nejpodstatnější? Po Vocáskově doznání ke Koudelkově vraždě jsem kauzu přenechal v působnosti Ivana Smékala. Dobře jsem věděl, komu tenhle velký a důležitý případ svěřuji. Byl jsem si jist, že Ivan kauzu pečlivě a erudovaně dotáhne do zdárného konce.“

Dvě spáchané vraždy?

V roce 1987 se takový zločin trestal většinou šibenicí. Jenomže zevrubné šetření prokázalo, že v minulosti obviněného Vocáska existuje ještě další škraloup.

Mladík sehrál podivnou roli v těžkém zranění 42letého Stanislava Hlaváčka, ke kterému došlo už 19. dubna 1984 v Kateřinské ulici v Praze 2. Jmenovaný tu žil v bytě jistého Václava Láchy, toho času hospitalizovaného na psychiatrii.

V domě měl vlastní kuču taky Vocásek a jak uvedla nájemnice Sofie Antoniová (nar. 1923), jednalo se o vztah dvou hospodských kumpánů: „Myslím ale, že Vocásek nepil tolik jako Hlaváček.“ Naopak Terezie Scheinostová (nar. 1914), Hlaváčkova i Vocáskova sousedka na chodbě, prohlásila: „Vocáska? Toho jsem se bála od pohledu, tomu jsem se raději vyhýbala.“

Tak či tak, konec kumpánského vztahu nastal v dubnu 1984. Co se tehdy vlastně přihodilo?

Asi v půl jedenácté večer vyvolal Vocásek velké pozdvižení. Uslyšel prý z otevřeného Hlaváčkova bytu volání o pomoc a našel svého známého ležet v posteli v tratolišti krve a s rozbitou hlavou. Dejme znovu slovo svědkyni Antoniové:

„Přiběhla jsem tam a viděla, jak Vocásek na Hlaváčka křičí: ,Stando, Stando, kdo ti to udělal, řekni to!’ Hlaváček něco mumlal a znělo to jako Zdeněk. Vocásek na to okamžitě reagoval výkřikem: ‚Ty vole, co to povídáš? Vždyť to jsem já!‘“

Šlechetný samaritán, nebo násilnický psychopat?

Věc vyšetřovalo místní oddělení Veřejné bezpečnosti na Praze 2, sídlící ve Vyšehradské ulici. Případ uzavřelo 21. června 1984 jako nešťastnou náhodu s vysvětlením, že podnapilý Hlaváček si zranění způsobil sám a to cestou domů pádem hlavou na spojnici lešenářské trubky.

Jak ze zdůvodnění vyplývá, v předmětné době existovala v okolí Kateřinské ulice řada domů s trubkovým lešením. Policistům se sice nepodařilo zjistit konkrétní lešení, kde by na nějaké lešenářské spojce byla krev. Ovšem sám Hlaváček 3. května vypověděl, že při odchodu z restaurace U dubu měl upadnout hlavou na lešení. Navíc lešenářská spojka měla shodnou rozteč s ranami na Hlaváčkově hlavě.

Přesto se jednalo o policejní fušeřinu!

Trasologie krevních stop na místě činu a v okolí události totiž jasně napovídala, že ke Hlaváčkovu zranění muselo dojít uvnitř bytu, nikoli cestou k bydlišti. Před domem ani na schodech žádný

svědek krev neviděl, naopak masivní krevní kaluž se nacházela až na lůžku.

Jinak řečeno: Svědkyně Antoniová viděla krátce před událostí Hlaváčka na schodech. Věnovala mu sice jen běžnou pozornost, ale krvácejícího zranění by si prý určitě všimla. Stejně tak svědek Hodek, který se vracel do domu těsně po Hlaváčkovi, žádné krevní stopy ani kapky, ani šmouhy, na zemi nebo na zdi neviděl. Naopak krev, od Láchova bytu až na chodník, registrovala řada svědků teprve po tom, kdy Hlaváčka - krev mu údajně stékala i přes obvaz - odváděli zdravotníci do sanitky před domem.

Bohužel, za pozornost nestál policistům ani značný rozsah utrpěných zranění, které šlo jen obtížně vysvětlit jedním opileckým pádem.

Jak vyplývá ze zprávy o lékařském ošetření Stanislava Hlaváčka z 19. dubna 1984, „byly zjištěny čtyři tržnězhmožděné rány v krajině temenní vpravo, krevní výron pod šlašité pouzdro klenby lební, otevřená vpáčená zlomenina pravé kosti temenní a defekty kosti se vpáčením kostních úlomů až dva centimetry hluboko do mozkové tkáně“.

Pohmoždění mozku vpáčením kostních úlomků mělo za následek okamžitou obrnu levé horní končetiny a následnou obrnu levé dolní končetiny. Hlaváček dožíval půl roku jako mrzák a 26. září 1984 zemřel na karcinom horního laloku pravé plíce, s komplikací četných metastáz do jater.

Co dodat?

Dávat rakovinové onemocnění do přímé souvislosti s těžkým úrazem hlavy by bylo jistě ošidné. Je ale velmi pravděpodobné, že zranění mozku smrt uspíšilo. Hlaváčkovo okolí mohlo vzít takový konec jako mravoličné poučení - nikoliv nad každým vrávorajícím opilcem bdí anděl strážný!

Dvojice hospodských kumpánů se s konečnou platností rozpadla. Hlaváček dožíval své poslední dny po špitálech, do Láchova bytu se už nikdy nevrátil. Taky Vocásek se z Kateřinské ulice vystěhoval...

Za blahovolného dohledu obvodní vyšetřovačky rozruch kolem záhadného Hlaváčkova zranění postupně ztichl.

Teď, v červenci 1987, se více než tři roky stará událost dostala znovu do středu pozornosti kriminalistů.

Vocásek rozhodně nebyl tak hloupý aby nevytušil, kam otázky vyšetřovatele míří...

„Jó, vy myslíte toho Hlaváčka?“ řekl vzrušeným tónem. „Ale s tím já nemám nic společného! Já jsem ho jenom našel a přivolal jsem pomoc.“

Rozhovor - nikoliv výslech - v ruzyňské vazební věznici zakrátko skončil pro evidentní Vocáskovo rozrušení, vystřídané zarytým mlčením. Nicméně obviněný poslal v brzkém čase vyšetřovateli písemné doznání:

„Píšu vám proto, že je nutné, aby byl od všeho už pokoj. Abyste viděli, že vůbec nejsem zlý. Šel jsem kolem Hlaváčkova bytu, bylo otevřeno, hrála televize a Hlaváček spal.

Nevím, co mě to napadlo, vzal jsem u sebe v bytě kladivo, zašel zase za Hlaváčkem a parkrát ho praštil po palici. Znovu jsem se vrátil k sobě a umyl kladívko od krve. Brzy jsem uslyšel, jak Hlaváček volá o pomoc. Tak jsem k němu šel, viděl jsem, že má celou palici od krve a začal jsem honem shánět lékařskou pomoc... Je to vůbec možné, někoho praštit a pak ho zachraňovat?“

Následoval výslech datovaný 29. července 1987. Vocásek popsal celou událost shodně jako v dopise, jen s určitými doplňky v závěru výpovědi:

„Asi minutku potom, co jsem umyl kladivo, jsem slyšel z Láchova bytu slabé ,Haló!’ Šel jsem se tam podívat, Hlaváček seděl na posteli a z hlavy mu tekla krev. ,Kdo ti to udělal?’ zeptal jsem se. On mi ale jenom odpověděl, že ho bolí hlava a já běžel sehnat pomoc. Nikdy později jsem nepřemýšlel, proč jsem Hlaváčka praštil. Stejně to nedokážu vysvětlit. Neměl jsem k tomu žádný důvod.“

V průběhu dalšího vyšetřování Vocásek doslova hýřil expresivitou výrazů, jeho způsob vyjadřování se přiblížil k rozšafnému vychloubání:

„Ťafnul jsem ho do palice... Zachrochtal a hotovo... Ládoval jsem to do něj.“

Hlaváčkovo napadení popsal Vocásek v dopise prokurátorovi ze 17. září 1987 těmito slovy:

„Vidím, jak Hlaváček krásně hajá. Šel jsem k sobě a všiml jsem si na kuchyňské lince malého kladiva. To kladivo jsem vzal a jen tak z ničeho jsem šel naproti ke spícímu Hlaváčkovi poklepat mu na hlavičku. A tak jsem ho několikrát udeřil. Po každém ťuknutí sebou cuknul. Vůbec se nemínil probudit.“

Vocáskovy dopisy ostatně byly kapitolou samou pro sebe. Odmysleme se od strašidelného množství pravopisných chyb, odpovídajících psychologem napočítanému IQ 77, tedy na horní hranici lehké debility.

27. července 1987 napsal Vocásek vyšetřovateli Smékalovi: „Žádnýho strašnýho zločinu jsem se nedopustil, copak jsem nějakej vrahoun?“ Dále v obšírném listu najdeme: „Připadalo mi to, jako že jsme dva Vocáskové, určitě se ten lump do mě převtěluje... Dneska vím, že jsem něco dělat neměl, ale proč mi to nikdo neřekl tenkrát? Vyšetřujou mě psychiatři a já jsem přitom zdravej jako řípa!“

Vocásek si často dopisoval i s prokurátorem. V listě ze srpna 1987 stojí za pozornost: „Trápí mě, že nemůžu mít u sebe svého pejska, moji milovanou čubičku i s krásnejma štěnátkama, co se jí narodily. To mně štve ze všeho nejvíc. Na ňáký mrtvoly já doslova kašlu, dyť si to zavinili sami. Za ně mám bejt trestanej? Vždyť je to blbostí“

O měsíc později Vocásek napsal:

„Já sám si nedovedu vysvětlit, proč se to všechno stalo. Já nevěděl, že dělám něco špatnýho. Příslušníci mi řekli, že je to špatná věc. A když to říkají, tak je to špatná věc. A tak se musím podrobit příslušníkům. Dvakrát jsme už videovali, moc se mi to líbilo, ještě budeme videovat jednou. Už se nemůžu dočkat. Já tam hraju hlavní roli.

Já si myslím, že jsem zde již dlouho a opravdu jsem hodný, jestli by to nešlo vyšetřovat venku. Vy prý můžete všechno, vážený soudruhu prokurátore. Vám to nemůže nic udělat. Já bych nikam neutek. Já chodím řádně do zaměstnání. A mám venku u cizích lidí čubičku, chudinka pro mě pláče a já jsem bez ní smutný,“ rozplýval se obviněný.

Kamera videorekordéru měla pro Vocáska vskutku elektrizující účinek. Já tam hraju hlavní roli... Ne nadarmo toužil Vocásek stát se divadelním hercem, režisérem nebo aspoň vystupovat v cirkusovém šapitó.

„Před kamerou se Vocásek ihned uvolnil,“ vzpomíná vyšetřovatel Ivan Smékal. „Doslova odvyprávěl děj v dialogu sebe sama a svých obětí. Jednou táhlým chroptěním předváděl, jak Frank po bodnutí šroubovákem do oka zasténal...

Jenomže v tu chvíli musel kameraman vyměnit v osvětlovací lampě baterii. V duchu jsem litoval, že se to zasténání na záznam nedostalo. Vocáska pauza ovšem nijak nerozhodila. Počkal si, až znovu začneme a chroptění oběti předvedl se stejným, ne-li ještě vyšším zaujetím.“

Smékalova slova aspoň částečně potvrzuje přepis zvukového záznamu vyšetřovacího pokusu o vraždě Františka Koudelky. Odehrál se 7. července 1987 na autentickém místě činu:

„V tom momentě ji dostal, jednu... Pak dostal asi další dvě. On se opřel o stěnu a kouká na mě, na zem, na mě, zase na zem. Já povídám ,Vidíš, člověče, co sis to provedl. To sis udělal sám!’ U stěny pak dostal ještě jednu, ale nevím přesně jak. A klesal pomalu na to topení.

Pak vleže na zemi zvedal ke mně jednu ruku a říkal mi ,Pomož mi!’ No, tak jsem mu šel pomoct. Tak dostal jednu do týla a pak jsem mu chtěl propíchnout kebuli, že jo, a to už začal ze sebe chrlit krev.“

Vocásek měl slova uznání i pro „kolegu“. Policejní figurant v roli vražděného Koudelky se od něho dočkal pochvaly před běžící kamerou: „Ale dělá to výborně!“

Vocásek dával často najevo, jak miluje zvířata. S tím ovšem tvrdě kolidovalo svědectví Otto Průži:

„Mám vedlejší pracovní poměr u Dopravního podniku jako strážný, takže jsme s Vocáskem spolu sloužili. Vzpomínám si, že 18. ledna 1987 navečer dotáhl Vocásek do objektu německého ovčáka, kterého pak zabil a nechal ležet ve sněhu u hlavního vchodu. Pes tam byl až do rána, což vyvolalo nevoli u hodně lidí, kteří kolem procházeli. Vocásek pak psa upekl na pekáči a snědl. Musím říci, že mě jeho chování velmi rozčarovalo.“

Svou hodnotu mělo i svědectví Jana Všetečky, který na ubytovně Dopravního podniku v pražských Malešicích sdílel s Vocáskem stejný pokoj:

„Zdeněk byl tichý kluk. Nikdy jsme spolu neměli konflikty. Krátce po Novém roce 1987 se Zdeněk vrátil ráno na ubytovnu. Vyprávěl mi, že se na Karlově náměstí popral s nějakým mladíkem, který se předtím do něj namontoval ve vinárně. Vocásek si na něho venku počkal a prý ho strašně zbil. ,Snad jsem ho i zabil,‘ říkal a ukazoval mi košili. Měl oba rukávy až po loket celé od krve, byly to cákance a tvořily úplnou strakatinu.“

Logicky nejpříznivěji vyzněly pro Vocáska výpovědi příbuzných, dost možná upřímné, které vesměs klasifikovaly obviněného jako hodného kluka bez násilnických sklonů. Za celou přízeň citujme Vocáskovu mladší sestru Jindru:

„Quida Franka jsem viděla poprvé a taky naposledy na jaře 1986, kdy jmenovaný přišel do bytu mých rodičů v bratrově doprovodu. Předtím spolu byli, myslím, v restauraci U Slavíků. Pokud si vzpomínám, nejvíc se mluvilo zvířatech...

Svého bratra bych charakterizovala jako velmi vlídného a ke starším lidem vždy slušného. Má rád děti a miluje zvířata, vím, jak moc se těšil, že jeho fena bude mít štěňata. Vztah mezi Zdeňkem a Frankem byl kamarádský. Vůbec nepřipadá v úvahu, aby bratr nějak Frankovi ublížil. Když jsme o té vraždě spolu hovořili, tak bratr hrozně nadával, jak je to sprosté, že někdo zabije nevidomého člověka.“

Obviněného s klasifikací dvou vražd a jednoho vražedného pokusu samozřejmě nemohlo minout znalecké zkoumání duševního stavu. Vypracovali je psychiatři MUDr. Helena Markupová a MUDr. Jan Tůma, dále psycholožka PhDr. Lea Rathausová. Přibrán byl také sexuolog MUDr. Pavel Zemek, aby posoudil, jestli Vocásek netrpí nějakou deviací, například sadismem.

Hospitalizace v tzv. zločiňáku v pražských Bohnicích začala 9. května 1987. Tou dobou se ještě Vocásek rád holedbal svou brutalitou. Nepochybně si užíval, že zvrácenost spáchaných skutků se pro něj stala výtahem z dosavadní nicoty ke slávě, pravda té hérostratovské:

„Já jsem normálně klidnej, akorát na mě nesmí nikdo vztáhnout ruku,“ vysvětlil hned během příjmu. Co sdělil znalcům ke svému dětství a k rodině?

„Otec má nyní 55 let, pracoval u cirkusu, teď je domovník. Vždycky hodně pil, hodně nás bil. Matka je 46 let, taky pije, bila hlavně sestru. Měl jsem ještě jednu sestru, ta zemřela v roce 1976 na leukémii. Od té doby se doma zhoršily vztahy, furt se to hádalo a chlastalo. Jako kluk jsem taky býval u dědečka u babičky, tam to bylo dobrý.

Otec byl všelijakej. Nelíbilo se mu, že nedělám to, co by chtěl on. Je menší postavy a zatracenej. To znamená lump a výbojnej. Matka není lepší, před tou abych chodil kanálama. Myslej si, že jsem pořád malej. To by jim vyhovovalo, aby mě mohli furt třískat, ale ty doby už minuly.

Ve druhý třídě mě přeřadili do zvláštní školy. Tam jsem nikdy nepropadl a z chování jsem měl vždycky jedničku. Učil jsem se podlahářem, ale nedodělal jsem to. Vystřídal jsem různý zaměstnání. Byl jsem například kulisákem v televizi. Ale vyhodili mě, protože jsem chodil v pruský uniformě. Povolání strážnýho se mi líbilo.

Vždycky mě bavila příroda. Napít se ze studánky rosičky žabičky všechno je tam čistý Vždycky mě taky lákaly kostely hlavně předvánoční a půlnoční mše, to kázání a rozsvěcování svíček. Poslouchával jsem u zpovědnic, jaký mají lidi hříchy. Dělal jsem, že se modlím, ale poslouchal jsem, s čím se farářovi svěřujou.

Proč jsem to dělal? Snad kvůli tomu, že se nerad bavím, ale rád poslouchám. Mám moc rád pohádky, já ani nic jinýho nečtu. Jaký mám životní plány? Sázím sportku. Čekám, až vyhraju a pak se ožením.“

Někdy ale přišla na Vocáska i depresivní nálada.

„Už před vánocema 1986 jsem myslel na sebevraždu. Chtěl jsem skočit z Nuselského mostu i se svým psem. Ale rozmluvil mi to kamarád. Tady na oddělení jsem si už strouhal sirky, ale našli je u mě a sebrali mi to. Stejně se někdy zabiju. Proč? Nemám pro co žít. Prostě už nemůžu, nevím co, ani kudy kam... Kdybych měl po ruce jed, klidně bych ho spolknul.“

Proměnlivé bylo i Vocáskovo chování na uzavřeném oddělení. 11. května: Hodnocen jako slušný, snášenlivý, veselý a klidný. 20. května: Stěžoval si na stín, který viděl v noci. Byla to postava s roztaženými prsty. 24. května: Vyšel z cely převlečen za ženu, s kapesníky na prsou a košilí jako sukní. Řekl, že hraje divadlo. Na pokyn se převlékl. 6. července: Hodnocen jako hlučný, neupravený, občas na cele hlasitě pokřikuje.

Znalci si samozřejmě vyslechli i popis Vocáskovy trestné činnosti.

„Začal jsem Franka bušit tím kladivem do temene hlavy a bušil jsem fest. Krev stříkala na všechny strany, ale s Frankem jako by to nic nedělalo. Vzal jsem šroubovák a několikrát jsem ho bodnul do břicha. Ale ten šroubovák byl asi tupej, ani jednou se mi nepodařilo, aby zajel pořádně do těla. Proto jsem Franka bodnul do pravýho voka, šroubovák tam zajel prakticky celej. Frank zachroptěl a hned padnul.

Koudelka? Mně v tu chvíli asi přeskočilo, když jsem ho viděl celýho od krve. Bál jsem se, aby nežaloval, a tak jsem ho zabil... Bodnul jsem ho do temene, až se kudla celá ohnula. Chtěl jsem mu propíchnout mozek. Normálně mám k otevřeným ranám odpor, ošklivím si krev, ale tenkrát mi to nevadilo.“

Během popisu trestných činů používal výrazy jako ťafnul jsem ho do palice, praštil jsem ho kladívečkem, šroubovákem jsem ho píchnul do oka a už se netrápil.

Znalci si dále poznamenali: „Při rozhovoru o trestné činnosti vypráví zcela spontánně, vehementně, s živou gestikou až pantomimikou. Až hystriónsky předvádí, jak vraždil. S ochotou diktuje psycholožce do pera s dotazy ,Máte to? Můžu dál?’ Evidentně mu dělá dobře, že je mu věnována pozornost. Má radost z vyprávění. Dvakrát předvádí, jak údajně říkal Koudelkovi ,Co z toho máš? Teď umíráš!‘“

K pokusu vraždy na Hlaváčkovi sdělil Vocásek znalcům:

„Nojo. To je ten třetí případ. Ptali se mě na mrtvolky, tak jsem to řekl... Později mi Hlaváček děkoval, že jsem ho zachránil. Byla to pravda, měl jsem dobrej pocit, že jsem mu pomohl. Fakt nevím, proč jsem to udělal.

Ty první dva případy byly podobný, Frank jako Koudelka. Šlo to samo, byla to sebeobrana. Já tam nešel zabít nebo krást, ale neovládnul jsem se. Jestli jsem někoho z nich litoval? Fakt, že ne... Tohle je normálně sranda. Musím se smát, jak je každej vykulenej, když to říkám. Chtějí něco ze života, tak tohle asi ze života je. Já bych toho Hlaváčka přiznal policajtům rovnou. Ale ptali se mě na mrtvoly a tohle mrtvola nebyla.“

Výsledky svého vyšetření shrnuli znalci takto:

Nebyla zjištěna duševní choroba v pravém smyslu. Zjištěna duševní porucha, a to polymorfní psychopatie s rysy hysterickými, anetickými, sociálně maladaptivními. Uvedená porucha je trvalá a léčbou prakticky neovlivnitelná. Ochranná léčba není proto navržena.

Sexuální deviace nebyla zjištěna. IQ 77, tedy na horní hranici lehké debility. Rozpoznávací schopnosti zůstaly zachovány, ovládací byly lehce a nepodstatně sníženy vlivem uvedené poruchy a požitím alkoholu.

Základní program má podobu narcistického egocentrismu, potřeby sebeprosazení. Zdeněk Vocásek nemá vytvořenu hierarchii hodnot, kategorie dobra a zla jsou mu cizí stejně jako pojmy morálka a svědomí. Antisociálnost spojená s anetičností a explozivitou představuje odstranění všech zábran.

Vyšetřovatel Markovič listuje naditým spisem.

„Jak už bylo řečeno, Vocásek vypověděl, že bodl Franka do oka šroubovákem. Soudní lékaři to ex post nevyloučili, rozsáhlé tzv. brýlové hematomy kolem očí zraněného mohly pocházet i z těchto ran. Pokud by šroubovák pronikl okem, aniž by poškodil mozek, nemuselo to být při devastaci lebky po úderech skleněnými půllitry a kladivem patrné.

Vocásek na místě činu v době vraždy prokazatelně byl. Nešlo jen o krvavý otisk ruky na zdi. Podle pokynů obviněného jsme našli hlavici kladiva v okapu, kam se svezla po šikmé střeše, když ji Vocásek vyhodil vikýřem ze záchodu. Souhlasila i ta část výpovědi, když Vocásek líčil, že si před spaním ve Frankově bytě marně snažil nafouknout matraci - jedna část třídílné matrace byla skutečně prasklá.

Proč zůstal Vocásek po vraždě na místě činu? Bylo 1. ledna, venku panovalo nevlídné počasí, Vocáskovi stačilo vysbírat střepy, aby si mohl lehnout a taky aby se neporanil jeho oblíbený pes,“ pokračuje Markovič.

„Zajímavé je i to, proč Vocásek odnesl z místa činu Frankovy kalhoty. Původně je prohledal a vypadla z nich padesátikoruna. Vzpomínám si, jak to při vyšetřovacím pokusu glosoval žoviální poznámkou ,Padesátka se hodí!’.

Na druhou stranu měl obavy, aby na kalhotách nezůstaly jeho pachové stopy. Jako strážný chodil se psem na cvičiště a o pachových stopách tam leccos pochytil. Jeho obavy byly ovšem zbytečné, metoda snímání odorologických stop nebyla tehdy ještě pro potřeby vyšetřování dostatečně propracována,“ završuje své vzpomínky Jiří Markovič.

Seznamování obviněného s výsledky vyšetřování proběhlo ve dnech 5. až 13. října 1987. Na závěr absolvoval Vocásek poslední výslech. Frankovu vraždu popsal shodně, zdůraznil strach ze slepcova vyhrožování. Pokus vraždy na Hlaváčkovi odvolal: „Toho jsem nebacil!“

V některých aspektech výpovědi se snažil Vocásek vycouvat z dosavadního tvrďáckého líčení:

„Spoluvězeň Šára mi poradil, abych vystupoval sebejistě a bezcitně. Že mi to pomůže u psychiatrů, aby napsali, že jsem magor... Proto jsem s takovou chutí předváděl Frankovo a Koudelkovo umírání. A taky jsem chtěl udělat radost vyšetřovateli.“

V souladu s touto změnou Vocásek konečně přiznal skutečný motiv, proč ubodal starého Koudelku:

„Líbil se mi jeho černý kufřík a chtěl jsem ho na něm. Ale Koudelka odmítal, nechtěl mi ho ani půjčit. Tak jsem mu řekl ,Však ty mi ho dáš!’ Chvilku jsme se o kufřík přetahovali, nakonec jsem sebral kuchyňský nůž ze stolku a Koudelku bodl... Všechno mohlo bejt v klidu. Kdyby mi ten černý kufřík Koudelka dal, já bych se s ním nehádal ani nepral.“

Snad aby si Vocásek polepšil v očích soudu, změnil iracionální pohnutky Koudelkovy vraždy na loupežný motiv.

Vyšetřovatel Markovič krčí rameny, ale jeho tvář má jednoznačný výraz.

„Hm... To nebylo od Vocáska moc chytré!“

Součástí spisu jsou i kopie korespondence obviněného. Některé dopisy k adresátovi ani nedoputovaly, byly totiž v souladu s trestním řádem zadrženy.

„Dnes jsme ukončili uzavírání spisů,“ napsal Vocásek z vazby své matce. „Ulehčil jsem svému svědomí a ke konci jsem se přiznal, jak to vlastně bylo. Ale nevím, zdali mi uvěří. Jelikož jsem několikrát uvedl nepravděpodobné údaje díky návodu kamarádů z cely a z vycházky.“

O měsíc a týden později, tedy 20. listopadu 1987, napsal Vocásek další dopis pro matku.

„Máš pravdu, že mě nemůžou odsoudit za to, co jsem neudělal, oni na to přijdou sami. Toho prvního ledna jsem byl skutečně na Vinohradech, ale úplně jinde až do rána. Mám na to pět svědků, které jsem prozatím neuvedl, prostě jsem si zahrál divadlo z doslechu.“

Vzletný konec dopisu stojí skutečně za to - vychutnejme si ho v původním podobě!

„Věřím že příští rok bude přívětivější tento se moc nepovedl, snad příští rok knám bude štědřejší a že se SSSR a USA se konečně dohodnou o likvidaci všech strategických a chemických zbraní, abi byl mír na celém světě. Alespoň do roku 2000 kdy se vše podle všech předpovědí Sibili skončí, tak jest psáno v bibli.“

Druhého července 1988 přišel Vocáskovi dopis z domova. O jeho urgentnosti svědčila rukou psaná poznámka na obálce:

Prosím dejte mu to rychle aby to měl než bude soud. Děkuji Vocásková.

Byl to matčin dopis. Vynecháme samozřejmě vylíčení různých rodinných peripetií, i tak je obsah zajímavý:

Můj milovaný synu Zdeňku

Nejprve srdečný pozdrav na tebe. Víš co jsi zavinil tvým špatným životem. Poslouchal jsi špatné kamarády takové co jsou tam s tebou. Víš, jak mi pochodují nervi. Brzy se uvidíme ve špatných podmínkách. Jinak díky vřelé za pozvání k soudu. Jinak dělal jsi mi od malička velké radosti až do dnes. Díky za to!!! I teď jsem blahem bez sebe?

Vše ti odpouštím, ale bojuj o svůj život i když jsi vše podepsal, ale asi pod nátlakem. Na toho slepce se tě nikdo neptal, ale jsi frája. I když si to neudělal. Jsi strašně statečný: když tě dá někdo facku, hned se rosypeš a brečíš jako kurva ubrečená. Vím, že jsi tam jen číslo ani nevědí jak se vůbec jmenuješ. Už tě vytetovali číslo bachaři jako za němců na ruku.

Jinak čau zdravíčko to byli vždycky tvá slova. Víš vůbec jak jsi se provinil vůči mně a celé rodině? Co když mě u soudu někdo napadne, pak to špatně skončí znáš mě nebo ne!!! Jinak se braň! Jedná se o tvůj život. Nemůžu tě nic radit. 18. 7. je den tvého soudu, uvidíš mě a já tebe jste tam jen čísla prý nemáte ani jméno.

Čau naposled tvá nešťastná matka.

Matka Vocásková se nemýlila, 18. červenec 1988 byl skutečně dnem soudu - prozaicky řečeno, začalo přelíčení.

Zdeněk Vocásek začal ve velkém stylu a všechna svoje doznání popřel!

K prvnímu bodu obžaloby, tedy k pokus vraždy na Stanislavu Hlaváčkovi sdělil:

„Přiznal jsem to na popud spoluvězně Šáry, který říkal, že čím více toho budu mít, tím lépe pro mě, neboť mi znalci přiznají nepříčetnost.“

Podobně popřel vraždu Quida Franka:

„Před mýma očima ho pobodal šroubovákem jistý Jirka Reichmann. Stalo se tak po Frankově hádce a rvačce s jeho pečovatelkou Wagnerovou... V současné době Reichmann sedí, já jsem ho nedávno viděl v Ruzyni. Proč jsem dříve vypovídal jinak? To bylo zase na popud Šáry... Je pravda, že jméno Reichmann jsem vyslovil poprvé až dnes. Vycházel jsem z toho, že lhát se může, ale u soudu se musí mluvit pravda.“

Stejně tak Vocásek popřel poslední bod obžaloby, to jest vraždu Františka Koudelky:

„Byl jsem u toho, ale vraždil Reichmann. Já jsem jenom vytáhl Koudelkovi nůž z krku... Nevím, co mě to napadlo, byl tam takový zmatek, ale sám jsem mu taky zasadil jednu ránu nožem do týla hlavy. Koudelkovy věci jsem odnesl z místa činu kvůli tomu, že jsem chtěl zahladit stopy.“

Samozřejmě, že i tentokrát radílek Šára nabádal Vocáska, ať svůj podíl na vraždě zveličí, že si za to u cvokařů vyslouží punc magora...

Možná, že byl obžalovaný sám se sebou spokojený, jak to všechno šikovně zaonačil. Jak zamotal prokurátorovi i soudcům hlavu... Jeho štěstí ale netrvalo dlouho, za pár dnů totiž eskorta předvedla jako svědka Václava Šáru, toho času obyvatele nápravně výchovného ústavu Mírov:

„Vocásek svou trestnou činnost nikdy nepopíral. Taky se nikdy nezmínil, že by se na některém z útoků měl podílet někdo jiný. Vykládal, že jeho jediná šance jsou psychiatři. Já jsem ho v tom utvrzoval, ale nic bližšího jsem mu k tomu neradil. K motivu Vocásek říkal, že to v podstatě udělal jen tak. Vocásek mi taky ze začátku vyhrožoval: ,Mám už tři mrtvoly, ty budeš čtvrtá!‘ Ale později jsem zjistil, že Vocásek je v podstatě zbabělec a přestal jsem se ho obávat.“

Samozřejmě, že k soudu eskortovali v poutech i Jiřího Reichmanna, rovněž se těšícího dlouhodobé mírovské péči:

„Franka ani Koudelku vůbec neznám. Neznám ani žádnou Wagnerovou. Tyhle lidi jsem nikdy neviděl. 1. ledna 1987 jsem byl ještě ve výkonu trestu v NVÚ Příbram, propustili mě teprve koncem ledna. Žádné přerušení trestu na konci roku ani jindy jsem neměl, takže jsem Franka nemohl zabít. 5. dubna 1987 jsem už na svobodě byl, ale jak jsem řekl, žádného Koudelku neznám, a proto jsem ho nemohl navštívit v jeho bytě.“

Vocásek, argumentačně zatlačený do kouta, se už zmohl jen na - slušně řečeno - chaotickou změnu výpovědi:

„Trvám na tom, že Reichmann zavraždil Koudelku. Vraždu Franka spáchal nějaký cizí pán. S tímto pro mě neznámým mužem tam byla Wagnerová, ale Reichmann zná jeho totožnost. Reichmanna

jsem obvinil proto, jelikož jsem si myslel, že začne mluvit a že před soudem řekne, jak to všechno bylo.“

Slabé, velmi slabé... Musel to vědět i Vocásek. Právě dozněla labutí píseň jeho sebeobhajování.

Osmého září 1988 vynesl Městský soud verdikt: Trest smrti!

Nic jiného se ani čekat nedalo a senát pod vedením JUDr. Roberta Fremra pro to měl náležité zdůvodnění:

„Závěry znalců o anetičnosti, agresivitě, absenci vyšších citů a nevalné perspektivě potencionálního výchovného působení na obžalovaného a tím i skeptické názory na možnosti resocializace jsou plně podporovány i průvodními jevy, charakterizujícími trestnou činnost obžalovaného.

Vyzdvihnout je možno vybírání si obětí, které pro svou konstituci či jiné momentální nebo trvalé handicapy (Hlaváčkův spánek, Frankova slepota, Koudelkovo stáří) nebyly prakticky s to útoku obžalovaného účinněji vzdorovat. Projevila se tak agresivní, bezcitná povaha obžalovaného, jeho bezohlednost a naprostá neúcta k lidskému životu a v případě Františka Koudelky i jeho ziskuchtivost jako zvlášť zavrženíhodná pohnutka.

Obžalovaný je potencionálně vysoce nebezpečný pro společnost. Nelze totiž žádným způsobem vyloučit, že by po příchodu na svobodu po sebedelším trestu opět na zcela malicherný podnět jednal tak neadekvátním způsobem, jak to učinil v projednávaných případech.“

Vocásek podal v zákonné lhůtě proti verdiktu Městského soudu odvolání proti výroku o vině i trestu.

Usnesení Nejvyššího soud České socialistické republiky z 29. března 1989, pod vedením JUDr. Františka Boumy, ovšem trest smrti potvrdilo.

Z rozhodnutí Nejvyššího soudu Československé socialistické republiky z 23. srpna 1989, pod předsednictvím JUDr. Leopolda Ondrucha, vyplynulo, že tato instance neshledala pochybení a trest smrti může být vykonán.

Katova smyčka nad propadlištěm měla už pevné obrysy... Ale Vocáskovi zachránila život sametová revoluce! Nějakou dobu ovšem záležitosti běžely samospádem:

6. prosince 1989 prezident republiky Gustáv Husák neudělil odsouzenému milost.

27. prosince 1989 nařídil předseda senátu Městského soudu Karel Mazura výkon trestu.

Ale s popravou se už otálelo, 2. ledna 1990 nový prezident republiky Václav Havel výkon trestu pozastavil. 30. dubna 1990 parlament trest smrti jako takový zrušil. 2. srpna 1990 se proto Vocásek dočkal doživotního verdiktu vězení.

Dík novým společenským poměrům Vocásek viditelně pookřál. A tak ještě zatepla napsal soudci Městského soudu dopis:

„Pane doktore, každý z nás udělá v životě nějakou chybu. Právě dnes jste mě odsoudil k doživotnímu trestu... Nechci vám nic vyčítat, ale ptám se Vás: máte svědomí pro spravedlností Zamyslete se nade mnou. Když se podíváte do mých spisů, hned si řeknete: Můžu věřit, že ten grázl se třikrát nachomejtl jen tak u činu? Že vrah je někdo jiný? A přesto jsem nespravedlivě odsouzen, to říkám na mou čest i svědomí.“

Vocásek dále napsal o svém případu jakýsi „román faktu“ nazvaný SVĚDECTVÍ. Ve stejném stylu a obsahu namluvil rovněž několik magnetofonových kazet. Přišel s novou verzí své neviny, například vraždu Františka Koudelky popsal:

„Poškozený, kterého už jsem našel zkrvaveného, se na mě podíval vyvaleným pohledem a začal zvedat ruku s rozříznutým zápěstím, s prsty směřujícími k mému obličeji. Asi tři dny před tím jsem viděl na videu horor a vybavila se mi jedna scénka z něj. Měl jsem přesvědčující dojem, že po mně skočí a začne mě rdousit, či něco podobného. Zmalomyslněl jsem. Vzal jsem do ruky nůž, který ležel opodál a bodl ho do lebky, načež se nůž ohl a on obrátil oči vsloup.“

Vzletně šroubované věty soudce neoblomily. Odvolací instance potvrdila 5. září 1990 verdikt o vině a doživotním trestu. Co na to Vocásek? Tentokrát „nezmalomyslněl“ a ve svém úsilí ukázat kriminálu záda rozhodně nepolevil.

V listopadu 1991 a znovu v prosinci 1995 požádal prezidenta republiky o milost, vždy marně. Bezvýsledná byla i jeho snaha o obnovu řízení v roce 1995, kterou Městský soud v Praze i Vrchní soud zamítly. V roce 2000 rozjel Vocásek další revizní kolo, opět bez úspěchu.

Každý vězeň odsouzený na doživotí má právo požádat po dvaceti letech výkonu trestu o předčasné propuštění. Což Vocásek na jaře 2007 také udělal:

„Změnil jsem se, už nejsem nebezpečný. Na svobodě bych se staral o postižené a staré lidi. A taky bych chtěl být nablízku své těžce nemocné matce,“ konstatoval Vocásek.

Ovšem senát Okresního soudu v Šumperku, zasedající pro tentokrát přímo v mírovské věznici, 4. října 2007 žádost odsouzeného zamítl. Proti Vocáskovi stály především nové znalecké posudky o zkoumání duševního stavu.

Byl to důležitý moment českého soudnictví:

Vocásek je služebně nejstarším doživotním vězněm a jeho předčasné propuštění na svobodu by se stalo velmi nebezpečným precedentem. Další zločinci s rukama doslova zacákanýma krví - pánové Kot, Kutilek, Kotlář, Gazik nebo Lazok - čekají na svou šanci v roce 2010 resp. 2011...

Ale zpět k Vocáskovi.

Pobyt v kriminále mu každopádně prospěl. Stal se z něj muž středního věku s uhlazenými způsoby a mluvou, z níž je patrna četba náboženských spisů, právem se prezentuje jako obyvatel vždy vzorně uklizené cely.

Co je pouhá slupka? A co skutečnost?

Názory se různí.

„Dejte mu šanci začít znova. Dvacet let je dlouhá doba, aby se člověk od základu změnil.“

A proti tomu: „Nikdy se ke svým činům nedoznal. Sváděl vinu na druhého, vymýšlel si nejrůznější krkolomná vysvětlení. Absence pocitu viny bije u Vocáska do očí!“

„Vocásek na svobodě?“ říká skepticky Markovič. „Nosí v sobě nepochybně něco, co v současném vězeňském stereotypu a drilu usnulo. Můžeme ale vědět, jaká bezvýznamná příhoda ono něco zas probudí?“

Tak či tak, nad kauzou Vocásek se - alespoň mediálně - zavřela voda. Prozatím.

„Možná, že ten pocit nemám jenom já…“

Naše kniha, popisující klíčové a zajímavé kauzy vyšetřovatele Markoviče, se právě završila. Její hlavní protagonista si bere závěrečné slovo.

„Myslím, že pozornému čtenáři neuniklo, jak se z případů na přelomu 80. a 90. let minulého století staly doslova soudní maratóny. Určitě se o to postarala doba mimořádných změn a proměn…“

Měnil se trestní zákon i řád, některé paragrafy zmizely v takzvaném propadlišti dějin, některé bylo třeba nově vymyslet a zformulovat. Měnila se hierarchie soudnictví. Zločin dostával nové, v mnohém drsnější rysy.

Zvláštní metamorfózou prošel postoj veřejnosti, samozřejmě živený enormním zájmem médií. Nová kauza kvapně vytlačuje tu předchozí, ještě nezažitou, neuzavřenou. Až příliš často se vytrácejí případy z obrazovek či stránek novin bez epilogu, což může vést k masovému otupění...

„Kauza vraždy v restauraci U dvou koček se táhla stejně jako Vocáskův případ. Každou chvíli taky ožila ve sdělovacích prostředcích kauza škrtiče Straky. Už dávno mě profesně zajímaly jiné zločiny ale těmhle evergreenům, tomuhle retru se prostě nedalo uniknout!

Stál jsem kvůli těmto případům, ale i kvůli řadě jiných opakovaně po řadu let před zpravodajskými magnetofony nebo kamerami, novináři chtěli znát můj názor na to či ono. Odpovídal jsem, ale častokrát se už jednalo o problémy, které policie řešit nemůže. Natož vyšetřovatel na penzi, kterým jsem se posléze stal,“ usmívá se emeritní plukovník Jiří Markovič.

„Možná, že právě někde tady ve mně začala klíčit myšlenka, všechny ty vzpomínky, postřehy a reflexe sjednotit. Nenechat je rozdrobené ve spoustě možná už nedohledatelných článků a textů. Jinými slovy řečeno - napsat poctivou knihu memoárů.

Tak tady je.

Pokud jste se právě pročetli až sem, berte to všechno jako příběh o životě jednoho policajta a taky o době, která aktéry všech těch smutných a krvavých případů formovala.

Miluju knížky Oty Pavla, velkého spisovatele. Říkal jsem si troufale, jak by bylo krásné napsat něco v jeho stylu. Zjemnit onu spoustu prožitých hrůz, převyprávět je do člověčiny, tak prosté a přitom tak nádherné...

Nechtěl jsem se vám vnucovat. Vážně ne...

Tyhle příběhy se skutečně staly a já jsem měl buď tu štěstí nebo smůlu, že jsem se jich zúčastnil.

Klika určitě byla, že ty největší, relativně největší případy, jakými se staly ten Hojerův, Doležalův nebo Strakův, vyšly zrovna na mě. Znám řadu kolegů, kteří mají za sebou velice složité kauzy. Ty moje slavné případy by přinejmenším zvládli stejně dobře jako já. Štěstí jsem měl rozhodně na lidi, kteří mi pomáhali s řešením případů, s nimiž by žádný, sebegeniálnější jedinec nedokázal pohnout. Bez kluků, co dělají takzvanou šlapačku, by se žádný vyšetřovatel neobešel.

Smůla je, že se o operativcích moc nemluví ani nepíše. Řada z nich musí navíc zůstat inkognito... Často mi vyčítali, že klukům z operativy lezu do zadku. Tak dobrá, lezu... Když my jsme ale na ně hrozně odkázaní! Takže musím na tomhle místě poděkovat šéfovi operativců Petrovi Novotnému. Kolikrát jsme se nad případem pohádali, že řinčela okna - ale bylo to jen pro dobro věci a náš vztah to nijak nepoznamenalo.

Obyčejná policejní práce není o Holmesově lenošce, houslích a stojanu s dýmkami - ale o šlapačce v terénu, stejně jako o vysezených mozolech na zadku při sepisování protokolů.

O hektolitrech černé kávy. O hodinách ztraceného spánku, které už stejně nikdy nedoženete. O psychickém vypětí, které se možná v danou chvíli neprojeví, ale někdy v budoucnu se vašemu zdraví rádo vymstí.

Vím, co říkám. Ale stejně ta práce byla fajn.

Měla - a vždycky bude mít! - smysl.

Nojo... Zas bych do toho všeho šel.“

Poděkování

Na závěr těchto vzpomínek chci poděkovat rodičům své manželky, kteří se mnou prožívali celou mou policejní kariéru. Děkuji rovněž svým zemřelým rodičům, kteří to se mnou nepochybně neměli lehké.

Bohužel, nemohu jmenovitě poděkovat všem svým kolegům, kteří se mnou na popsaných případech spolupracovali, protože pak by tato kniha měla o několik stran navíc. Některé z nich jsem zmínil během jednotlivých kapitol, na další kolegy z vyšetřovačky, kriminálky, na techniky, ale taky na zapisovatelky nebo děvčata ze sekretariátů, která nám pomáhala organizovat si život i práci, stejně jako nám vařila dobrou kávu, se už nedostalo. Takže velké díky, přátelé.

Nemohu si odpustit poděkování kamarádům, kteří se významně podíleli na popsaných případech - a kteří již bohužel nejsou mezi námi. Velmi rád bych si připil na křtu této knihy s Pavlem Zemkem, Jarkem Hofmanem, Vaškem Brodským, Pavlem Martinčíkem, Milanem Venzlem, Mílou Suvorovem a spoustou dalších. Kluci, snad to tam nahoře vidíte a slyšíte...

S upřímnou účastí a velkou úctou se skláním před všemi pozůstalými po obětech. Velkou část svého života trpěli a dopláceli na smutné události, jež jsme spolu s Viktorínem Šulcem nabídli veřejnosti. Věřte mi, že všechny ty nevykořenitelné hrůzy prožívám čas od času s vámi.

Jiří Markovi

Fotografie

Jiří Markovič prochází Konviktskou ulicí kolem budovy, kde kdysi sídlila pražská mordparta. Vzpomínky jen víří, právě tady řešil případy, o kterých vypráví naše kniha.

Školačky Jana a Jarmila už na koupaliště nedošly... Záhada Prokopského údolí trvala dvanáct dlouhých let.

Pachateli Zenkrovi se před hlavní pistole nečekaně objevila postava: „Už během výstřelu jsem poznal, kdo dívka je. A taky jsem viděl, jak se jí na hlavě, na pravém spánku, udělal červený flek,“ vypověděl během rekonstrukce.

Vyšetřovatel Markovič s odstupem bezmála čtyř desítek let na místě tragédie z roku 1968: „Během rekonstrukce se obviněný Zenker rozplakal. Určitě nic nehrál.“

„U zdi jinonického hřbitova viděli lidé třináctiletou Jarmilu naposledy živou,“ vzpomíná Markovič. A právě tady je dívka také pochována...

Během vraždění staré ženy si Žítek třikrát umyl ruce. Vidíme nejpietnější možný pohled na umlácenou oběť Boženu Novotnou.

Sympaťák každým coulem, že? Trojdílné „zločinecké“ foto pachatele Žítka.

Rekonstrukce „napomohla“ vrahovi Novotné k mimořádnému trestu vězení.

Bílá mlha před očima... První obětí zamýšleného Tvrdíkova masakru se stala nenáviděná tchýně.

Běžná kuchyňská výbava posloužila jako arzenál vražedných zbraní.

Z konečné autobusu na konečnou života. Marie Jandová, dezorientovaná penzistka, našla smrt v hodkovičském lesíku.

Obligátním snímkům po zadržení neunikl ani vrah Vorel. Brzy vyšlo najevo, že nedávná kastrace jeho sadistickým choutkám nezabránila.

Rdousit ženskou je tak snadné! Pro Tondu Vorla určitě.

Mladičká kráska v bílém skončila svůj život na trávníku čakovického parčíku.

Deviovaný muž neovládl svůj sadismus: „Chtěl jsem rozpárat ženu nožem!“

Tekverkova změna výpovědi zavedla kriminalisty k lesíku Havraňák. Zde se mělo konat rande budoucího vraha s obětí. Nekonalo...

Pozoruhodné kresby, které namaloval vrah s vysokým IQ v průběhu mnohaletého pobytu ve Valdicích. Optika pochmurného až krutého vidění postav nebo krajiny je zřejmá.

Rukopis vraha na rubu kresby krajiny s pahýly stromů.

Zpráva o zohavené mrtvole v restauraci U dvou koček šokovala celou republiku.

Pan Doležal byl svého času nepochybně šarmantní chlap. A právě muže „s vizáží herce“ viděl náhodný svědek odcházet z místa činu vraždy nešťastného kuchaře Tikovského.

Láďu Hojera považovalo okolí za neškodného blbečka. K překvapení všech si vypracoval takřka geniální modus operandi vraždění žen.

Na děčínském břehu Labe našla smrt z Hojerových rukou Eva Rohlenová. Její případ zaměstnával severočeské kriminalisty několik let. Doznání k vraždě pachatel věnoval svému oblíbenému vyšetřovateli Markovičovi jako vánoční dárek.

V historii české kriminalistiky není mnoho zvrácenějších vražd než byla smrt Ivany Mátlové.

Slovenské trampoty vyšetřovatele Markoviče: Sám sobě figurantkou!

Ružínská Hojerova oběť - žena dodnes nemá jméno - vyplavala na hladinu bez hlavy a bez rukou.

Série fotek dokumentuje Hojerovo vražedné násilí v jedoucím vlaku: Odemknutí kabinky WC bylo rychlou záležitostí. Stejně jako útok proti hrdlu Ivony Špringlové. Jenom znásilnění oběti mu nevyšlo: „Tak si to zkuste, na tak malým prostoru a když vlak sebou hází!“ odsekl později naštvaně psychiatrovi.

Vyšetřovací úkony plné úsměvů a pohody... Mezi policistou Markovičem a pětinásobným vrahem Hojerem vzniklo časem zvláštní citové pouto. Specificky se „míjeli“ i v době Hojerovy pankrácké popravy.

.

Některé rekonstrukce si Hojer vyloženě užíval. Bylo proto bezpečnější figurantku vystřídat figurínou.

„Tady leželo tělo paní Šťastné,“ ukazuje vyšetřovatel Markovič. Místo motolské vraždy se nezměnilo ani s odstupem bezmála tří desítek let. Hojerův exteriérový skanzen?

Dvorek vršovického činžáku se stal dějištěm smutné a tragické smrti mladé dívky.

„Nojo, zase mi hučelo v klacku...“ Vrah Kadlec aneb zátiší s Husákem.

Opilý sexuální agresor Kadlec napadl svou oběť (předváděnou mužem figurantem) v průjezdu domu.

Poněkud zpruzelý usmrkánek. Na oběti působil Straka dojmem slušného a sympatického mladíka. Brzy ale seznaly svůj krutý omyl.

Pohled na tělo Alice Petříčkové po odstranění souvislé vrstvy suchého listí.

Když oběť ztratila vědomí, Straka ji odtáhl na „bezpečnější“ místo.

Cestou k tomuto domu se „Jirka ze Stochova“ rozpovídal až příliš mnoho. Pokus vraždy Ludmily Šímové byl tak klíčem k jeho dopadení.

Sametový převrat uchránil vraha Vocáska před šibenicí. Nojo, chybička se vloudila...

Slepý Quido Frank alias Žabák byl klasická rozporuplná postava, hodná detektivního románu.

Frankova vinohradská mansarda byla plna nepořádku, krve a kriminalistických otazníků, vznášejících se nad bezvládným tělem invalidního důchodce.

Pana Koudelku připravil o život jeho vlastní černý kufřík. Apartní věcička se totiž zalíbila vrahu Vocáskovi.

Kutloch zvaný ubytovna. Ale druhé Vocáskově oběti je to už nepochybně jedno.

„Ťafnul jsem ho kladívečkem...“ Hlaváčkův spánek vyvolal ve Vocáskově mysli vražedné asociace.

Z bohnické psychiatrie přivezli na místo činu Marii Wagnerovou. Frankovu pečovatelku, také svědkyni, ale především důvodně podezřelou z vraždy.

„Dvakrát jsme už videovali. Moc se mi to líbilo, ještě budeme videovat jednou. Už se nemůžu dočkat. Já tam hraju hlavní roli.“ Velký herec Vocásek vstupuje v rámci kriminalistické rekonstrukce na prkna znamenající svět... Tedy do Frankova bytu.

Tahle pijácká selanka nevydrží dlouho a bude vystřídána vražedným běsněním. Z rekonstrukce Koudelkovy smrti.

„Milí čtenáři, rád jsem se s vámi podělil o svoje poněkud morbidní profesionální vzpomínky.“ Emeritní plukovník a Pan Vyšetřovatel Jiří Markovič v Motole, nedaleko hospůdky, kam si pro jistého vraha přijela dřevěná rakev…

Jiří Markovič, Viktorín Šulc

Lovec přízraků

Vraždy, které šokovaly republiku

Návrh přebalu Josef Kroupa.

Redakce Pavlína Machková.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1 v roce 2008.

První vydání, 432 stran.

Sazbu, skeny a litografii provedlo studio Prestig.

Vytiskla tiskárna Severografia, a. s., Most.

{1} Správná Mrázkova formulace ovšem zněla přesně: „Dostat ženu výstřelem.“

{2} Tekverk naráží na dvě vraždy z Hojerova případu, tehdy samozřejmě ještě neobjasněného.

{3} Tekverkova připomínka patří jedné z verzí vyšetřování vraždy I. Špringlové v Hojerově případu.