Ngaio Marsh

Roderick Alleyn 22. Vražda v kožených rukavicích

Petr Pyke si potrpí na etiketu

Zatímco Alfréd Belt čekal, až se začne vařit voda, díval se bezmyšlenkovitě na kuchyňský kalendář.

Výrazná písmena v záhlaví oznamovala: George Copper, majitel garáže v Little Coldingu, vám nabízí své služby. Obslouží vás rychle, spolehlivě a s úsměvem. Pod nápisem byla barevná fotografie bílého kotěte v botě a označení měsíce března.

Alfréd odtrhl list. Na dalším se objevil obrázek malého děvčátka, jehož šťastná tvářička s veselýma očkama vykukovala z haluzí jabloňových květů.

Alfréd vypláchl horkou vodou stříbrný čajník. Na jeho nejširší části byla vyryta štika – znak Petra Pyka.

Pak pečlivě složil výtisk časopisu Daily Press a položil ho na podnos. Vtom začal pískat elektrický kotlík a z dutiny opékače vyskočily dvě do zlatová opečené topinky. Alfréd nalil do čajníku vroucí vodu, urovnal topinky na talíř a s pánve přehodil slaninu s vejci na stříbrnou mísu, ozdobenou rovněž znakem štiky. Pak vzal podnos a nesl ho nahoru.

Zaklepal na dveře ložnice svého pána a vešel do místnosti. Petr Pyke, starší bělovlasý muž se svěží narůžovělou pletí, ležel v posteli. Když sluha vstoupil, slabě se zavrtěl, lehounce si odkašlal a otevřel velké hnědé oči. Pak zamumlal něco nesrozumitelného a začervenal se.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil Alfréd. Položil podnos na noční stolek a odvrátil se taktně k oknu, aby si pan Pyke mohl nasadit umělý chrup. Pak roztáhl záclony.

V ranním světle vypadala náves velmi svěže. Skupiny stromů byly obsypány pupenci. V dálce se modraly kopce. Z komínů několika chalup stoupal kouř. Rakouská služebná slečny Cartellové, jejíž dům stál na protějším konci návsi, vytřepávala právě z podkrovního okna prachovku. Za domem se pásla klisna slečny Cartellové.

„Dobré jitro, Alfréde,“ řekl konečně pan Pyke velmi zřetelně.

Alfréd odhrnul záclonu také na vedlejším okně, jímž bylo vidět malou zahradu obehnanou zdí, kůlnu pro zahradnické nářadí a pěšinu, vedoucí k silnici. Hned za brankou byl výkop; překlenutý prkny. Po obou stranách se vršily haldy vykopané hlíny. Stáli u nich tři kopáči.

„Ještě s tím nejsou hotovi, pane,“ řekl Alfréd. Přistoupil opět k posteli, podal svému pánu brýle a naplnil šálek čajem.

„Musí to být nudná a jednotvárná práce,“ poznamenal pan Pyke. Otevřel noviny a soustředil se na úmrtní oznámení.

„No tohle…“ zvolal překvapeně.

Alfréd poslušně čekal na vysvětlení.

„Lord Ormsbury je nebožtík,“ informoval sluhu pan Pyke. „Kdo by to byl řekl…“

„Zemřel, jak se zdá, včera. Automobilová nehoda. Strašné. Tady stojí, že mu bylo dvaapadesát. Nikdo z nás neví, co ho čeká.“

Pan Pyke četl dál: „Oplakáván svou ovdovělou sestrou…“

„Jde patrně o Desirée, lady Bantlingovou z Baynesholmu,“ řekl Alfréd.

„Přesně tak, Alfréde, přesně tak. Rád bych věděl, proč ji nazývají vdovou. Bude jistě zuřit, až si to přečte.

Neodpovídá to pravdě. Dalo by se čekat, že Daily Press bude lépe informován. A vůbec „

Pustil se znovu do* čtení. Kolem jeho dětských úst se objevil výraz dychtivého očekávání.

Dole v zahradě zaštěkal pes.

„Pane Bože,“ řekl pan Pyke tiše a zavřel oči.

„Uklidním ho, pane.“

„Stále nemohu pochopit proč…“ začal pan Pyke, ale pak náhle zmlkl.

„Přejete si ještě něco, pane?“ zeptal se sluha.

„Už nic, Alfréde, děkuji. Vlastně, přece něco! Dnes přijde k obědu slečna Cartellová. A také slečna MaitlandMayneová.“

„Zajisté, pane. Přijde v 10,20. Je zapotřebí připravit něco v knihovně?“

„Myslím, že není. Kdybych si ještě na něco vzpomněl, řeknu vám. Psací stroj si přiveze slečna MaitlandMayneová s sebou.“ Pan Pyke pohlédl na sluhu přes horní okraj novin. Pak důstojně prohlásil: „Její dědeček byl generál MaitlandMayne. Byli jsme přátelé.“

„Skutečně, pane?“

„Ano. A slečnin otec byl zabit u Dunkirku. Byla to velká ztráta pro celou rodinu.“

Na chodbě se ozvaly tlumené kroky a vzápětí dopadlo na dveře ložnice několik lehkých úderů.

„Koupelna je volná,“ oznamoval vysoký, skoro pisklavý mužský hlas.

Kroky vzápětí zanikly.

Pan Pyke se zatvářil mrzutě.

„Musí přece vědět, že se posledních sedm týdnů koupám vždy večer. Nebo to snad dělá schválně?“

zabručel. Pohlédl na sluhu, jako by čekal odpověď.

Alfréd však vyšel z místnosti. Na schodech zaslechl, jak si pan Cartell ve své ložnici píská. „Tohle nebude dělat dobrotu,“ pomyslel si Alfréd. „Věděl jsem to od samého začátku.“

Vešel do kuchyně. U sporáku stála velká statná žena –.paní Mitchellová. Pohovořili krátce o počasí a usoudili, že jaro je skutečně přede dveřmi.

„Je nahoře všechno v.pořádku?“ zeptala se kuchařka.

„Jakž takž, paní Mitchellová.“

Venku se ozvalo dlouhé pronikavé zavytí.

„Hrozný pes,“ konstatovala paní Mitchellová.

Alfréd přistoupil k zadním dveřím a otevřel je. Obrovský boxer, o jehož čistokrevnosti bylo možno pochybovat, proklouzl kolem něho do kuchyně.

„Zatracená čuba,“ pronesl Alfréd věcně, ale s náležitým citem. „Lehni!“ dodal přísně.

„Jdi pryč, jdi pryč z mé kuchyně!“ zvolala zoufale paní Mitchellová. „Marš ven!“

„Pixie!“

Boxer poulil oči, slintal a vrtěl ocasem. „Nahoru, Pixie! K pánovi!“

Alfréd popadl psa za obojek a táhl ho do haly. Shora se ozvalo zapísknutí. Zvíře radostně zaštěkalo, vytrhlo se Alfrédovi a vrhlo se na schody. Alfréd za ním poslal několik šťavnatých slov a vrátil se do kuchyně.

„Už toho začínám mít dost,“ bručel. „Tušil jsem, že tady budou nesnáze.“

„Proč nemá raději hezkou kočičku? Ta by mi vůbec nevadila.“

„Máte pravdu, paní Mitchellová. Tahle čuba dělá všude jen škodu.“

„Připravila jsem vám snídani, pane Bělte.“

„Vypadá lákavě,“ pochvaloval si Alfréd, sedaje ke stolu.

Pánův sluha je i dnes pečlivě upravený. Vypadá téměř důstojně, pomyslela si paní Mitchelová. Alfréd nabodl vršek vajíčka, ale skořápka se rázem rozbila. Vejce bylo totiž prázdné. Alfréd protáhl zklamaně obličej.

Paní Mitchellová poznamenala s úsměvem: „Apríl, pane Bělte!“

Zakryla si obličej zástěrou. Alfréd dlouho mlčel, až se jí zmocnila nejistota. Snad ho urazila. Když však vykoukla za okrajem zástěry, viděla, že na ni hrozí pozdviženou lžičkou.

„Já vám to odvedu,“ řekl, „a brzy, milá paní.“

„Kdo by si pomyslil, že naletíte na aprílový žert, pane Bělte,“ smála se už hlasitě kuchařka.

„To se stane. Když jsem ráno odtrhával list z kalendáře, neuvědomil jsem si, že je dnes prvního dubna.“

„A teď zvedněte ubrousek, pane Bělte. Jsou pod ním dvě opravdová vajíčka.“

„Zdalipak víte, paní Mitchellová, že aprílové žertíky vznikly v dávných dobách hlavně na venkově?“

„Ale jděte. – Stejně se divím, že jste si nenašel lepší zaměstnání. Muž s takovými vědomostmi…“

„Nejsem asi dost ctižádostivý.“ Alfréd se zarazil. Lžička zůstala trčet na půl cestě k ústům. „Abych řekl pravdu, mám rád svou práci, jsou-li všechny okolnosti příznivé. A zde je… vlastně bývalo velmi příjemné prostředí.“

V hale zazvonil telefon.

„Jen klidně jezte. Vezmu to za vás,“ nabídla se kuchařka a odešla do haly.

Alfréd zaútočil na druhé vajíčko. Otevřel noviny a ani si nevšiml, že kuchařka stanula opět vedle něho.

„Byla to slečna Cartellová,“ řekla.

„0 jé…“

„Volala bratra. ^Božínku, paní Mitchellová,“ povídala. „Právě s vámi jsem chtěla mluvit.<< – No, však ji znáte, pane Bělte. Je to stará komediantka, ale všechno co říká má formu, to se musí uznat.“

Alfréd lehce přikývl.

„Povídala, že stejně chtěla se mnou mluvit dřív než s panem Cartellem, a že mi řekne něco, oo mohou slyšet jen dívčí uši. A pak se mne zeptala, zda bych prý mohla zařídit oběd pro další dvě osoby.“

„O koho jde?“

„O slečnu Moppett a jejího přítele. Mě se ptá na takové samozřejmosti! Není přece problém připravit neomezené množství kari. Však to dobře víte, pane Bělte.“

„Co jste jí řekla?“

„Buďte bez starosti, slečno. V kuchyni je stále všeho dostatek. A přepojila jsem ji nahoru na pana Cartella.“

„Pan Pyke,“ konstatoval Alfréd, „z toho nebude mít velkou radost.“

„To mi nemusíte povídat! Nemůže tu mladou dámu ani cítit – zdvořile řečeno. A nemám mu to za zlé. Ani pan Cartell nebude příliš nadšen. Vždyť není vůbec jeho příbuzná. Bůhví kde ji slečna Cartellová sebrala.

Holka se prostě vžila do úlohy neteře. A jestli jste si dobře všiml, pane Bělte, pan Cartell o ní nikdy nemluví jako o neteři. Ostatně, slečna Moppett za moc nestojí. Na první pohled lze poznat, že ji vychovávala stará panna. Slečna Cartellová to jednou shledá – a pak už bude pozdě. Dejte na má slova, pane Bělte.“

Alfréd odložil noviny a pokračoval v jídle.

„Naprosto chybné uspořádání,“ prohlásil po chvíli. Sledoval zřejmě řetěz vlastních myšlenek. „Samostatné pokoje, ale společná koupelna a společné stravování. Právo zvát si hosty mají nyní oba.“

Vypil poslední kapku čaje a postavil šálek vedle talíře.

„To nebude dělat dobrotu. Příliš dlouho jsme zde žili podle ustálených zvyklostí. Velmi těžko si budeme zvykat na nový řád. Už ten kolotoč začíná. Dnes se navíc budou psát kondolenční dopisy. Zemřel totiž bratr lady Bantlingové, se kterým nemluvila dobrých deset let. Dopoledne přijede nějaká dívka. Pan Pyke jí bude diktovat nejen dopisy, ale i první kapitoly své knihy. Zrovna, když je taková nenormální situace…“

Paní Mitchellová šla ke dveřím a lehce je pootevřela.

„Pan Cartell jde dolů.“

„Snídani má v jídelně,“ řekl Alfréd suše.

Někdo zaklepal na dveře, které se hned nato tiše otevřely. Objevila se hubená, úzkostlivá tvář pana Cartella. Kolem tenkých rtů měl křečovitý, strnulý úsměv. Za ním stála fena Pixie. Alfréd i kuchařka vstali.

„Dobré jitro, paní Mitchellová. Dobré jitro, Alfréde. Právě mě volala sestra. Ptala se, zda bychom mohli nakrmit ještě dva hosty. Doufám, že vám to nepřidělá starosti, paní Mitchellová. Měla se ovšem o tom zmínit již včera.“

„To je v pořádku, pane. Jídla bude dost pro všechny.“

„Báječné! Musím to sdělit panu Pykovi.“ Pan Cartell stáhl hlavu, zavřel dveře a odešel do jídelny.

Už po třetí v půl hodině opakoval Alfréd své motto: „Tohle nebude dělat dobrotu.“

„Sawn-lee,“ ohlašoval dutý hlas z tlampače. „Sawn-lee! Čtyři vozy přední části vlaku, který právě přijel na první nástupiště, budou pokračovat do Rimble, Bornlee Green a Little Coldingu. Zadní část vlaku pojede směrem na Forthamstead a Ribbleťhorpe. Přesvědčte se, prosím, zda sedíte ve správné části vlaku.

Sawn-lee! Čtyři vozy přední části…“

Nicola MaitlandMayneová slyšela hlášení a znervózněla. Chvatně se zeptala spolucestujících: „Jsme v jednom ze čtyř předních vagónů? Nedávala jsem pozor, zda jsem nasedla do přední nebo zadní části vlaku.“

„Jsme v pátém,“ řekl muž sedící v koutě „Příští stanice je Forthamstead.“

„To si musím pospíšit,“ prohlásila Nicola. Zvedla kufříkový psací stroj a přehodila si přes ruku kabát.

Někdo jí úslužně otevřel dveře. Vyskočila na nástupiště. Nějaký hlas tvrdil, že ve vagónu, který jede do Rimble, Bornlee Green a Little Coldingu jsou ještě volná místa. „Nastupte si, prosím,“ vybízel Nicolu.

Hlas zřejmě lhal, neboť první i druhé kupé bylo plné. Nicola šla pomalu chodbičkou a nahlédla do třetího.

Ani tam nebylo volno. Kousek dál stál u okna vysoký mladý muž. Pohlédl na dívku a řekl: „Tady je místa dost.“

„Mám však jízdenku druhé třídy.“

„Riskl bych to být vámi. Kdyby přišel průvodčí, doplatíte rozdíl. Ale to není pravděpodobné. Ještě jsem neměl potěšení se s ním na tomto úseku setkat.“.

„Dobrá tedy. Poslechnu vás.“

Otevřel jí dveře od první třídy. Bylo tam docela prázdno. Jen na sedadle u okna ležel deštník, buřinka a noviny. Patřily bezpochyby mladému muži.

Posadila se. Zavřel za ní dveře a zůstal na chodbě. Díval se oknem a kouřil.

Nicola seděla chvíli nečinně a pozorovala ubíhající krajinu. Pak si vzpomněla, že nedokončila křížovku v Times. Vyndala z kabelky noviny a pustila se do luštění. Číslo osm vodorovně: dívka jako květ. Na devět písmen.

Vlak hřměl rozsedlinou mezi skálami. Když zpomaloval před Cabstockem, dívka vykřikla: „Mám to! Amaryllis!“

Vzhlédla a spatřila mladého muže, který se na ni z protějšího sedadla přátelsky usmíval.

„Na tomhle nesmyslu jsem také uvázl.“

„Jak jste s luštěním daleko?“

„Mám všechno kromě pětky.“

„Zrovna jako já!“ řekla Nicola potěšené.

„Porovnejme si výsledky. Jsem zvědav, shodují-li se.“

Mladík zvedl své noviny a rozevřel je. Všimla si, že má pod nehtem pravého ukazováčku malou červenou skvrnku.

Pustili se do křížovky společně. Bylo by velmi zajímavé statisticky zjistit, kolik lidí se seznámilo prostřednictvím křížovek.

Než doplnili poslední slovo, projel vlak stanicemi Rimble a Bornlee Green.

„Rekl bych,“ usmál se mladík, když skládal Timesy, „že naše znalosti jsou na stejné úrovni.“

„Máte snad pravdu, ovšem jen pokud jde o křížovky. Nemám totiž žádné znalosti o železničních vagónech,“ řekla Nicola. „Pro pána krále! Kde to vůbec jsme?“

„Přijíždíme do Little Coldingu. Musím už, bohužel, vystoupit.“

„Já taky,“ řekla Nicola a vstala.

„Skutečně? To je báječné!“ zaradoval se mladý muž. „Pomohu vám. Obléknete si kabát? Vezmu vám to…

co to vlastně je? Psací stroj? Lituji, že si musím nasadit tvrďák, ale jsem dnes večer pozván na koktejlový dýchánek. Kdepak mám deštník? Á tady je.“

Byli jedinými cestujícími, kteří vystupovali v Little Coldingu, Nicolu ani moc* nepřekvapilo, když její společník odevzdal rovněž jízdenku druhé třídy. Do pachu nádraží se prolnula vůně venkovské silnice.

„Na výlet, pane Bantlingu?“ zeptal se zřízenec u východu.

Mladík vesele přikývl a oba mladí lidé vyšli z nádražní budovy. V živých plotech po obou stranách cesty létali ptáci. Vzduch byl čistý a svěží. Opodál stálo rozhrkané auto a u něho nedbale opřený mladý řidič.

„A hele, máselnice,“ zvolal Bantling. „Ceká určitě na vás!“

„Myslíte? Vy jste si vymyslel pěkný název pro toto vozidlo..

„Pro mne by vůz určitě neposlali,“ odpověděl stručně a otočil se k řidiči. „Dobré jitro, pane Coppere.“

„Dobré jitro, pane. Je toto prosím slečna MaitlandMayneová?“ zeptal se řidič a dotkl se čepice.

Nicola přisvědčila. Pan Copper otevřel dveře vozu.

„Svezete se s námi, pane Bantlingu? Pan Cartell mě požádal, abych se o vás postaral.“

„No tohle!“ zvolal mladý muž v tvrďáku a užasle se podíval na dívku. „Snad nejedete do toho staromládeneckého doupěte?“

„Jedu do domu pana Petra Pyka. Jde zřejmě o omyl.“

„Ale vůbec ne. Nasedáme!“

„Dobrá,“ souhlasila Nicola.

Uvelebili se na zadním sedadle. Řidič s ohlušujícím rámusem nastartoval a stará rachotina se dala do pohybu. „Proč říkáte tomuto vozu máselnice?“ ptala se.

„To poznáte. Jedu na návštěvu ke svému otčímovi,“ křičel její společník, neboť jen tak bylo možno se dorozumět. „Jmenuje se Harold Cartell a bydlí s panem Pykem ve stejném domě.“

„Budu pro pana Pyka něco psát.“

„Nádherné! Jste paprskem naděje v nepříliš slibném podniku. Panstvo, držte se, prosím!“ dodal žargonem konduktérů londýnských autobusů. Máselnice zatočila doleva a jen tak tak že se nedostala pod kapotu obrovského náklaďáku, naloženého rourami a zdvihacím ramenem. Při náhlém a nečekaném zabrzdění došel starému vozu dech.

Řidič náklaďáku prudce zabrzdil. Závozník se vyklonil z kabiny a zahulákal: „Koleduješ si asi o rakvičku, kamaráde.“

Copper neodpověděl. Podařilo se mu máselnici znovu rozjet. Řítila se kupředu čtyřicetimílovou rychlostí.

Nicola a její společník naráželi střídavě o sebe, o stěny vozu, dokonce o strop. Mluvit nebylo možné.

Neodvážili se otevřít ústa, aby si nepřekousli jazyk. Kymácení, poskakování a vlnobití uvnitř vozu se zmírnilo teprve v okamžiku, kdy automobil vjel na hlavní silnici.

Přijížděli na náves v Little Coldingu.

„Protřapalo vás to, co?“ zazubil se mladý muž. „To nic. Teď už chápete, proč říkám tomuto dopravnímu prostředku máselnice. Utluče vás jistě a spolehlivě. Ve vesnici je ještě jeden taxík, ale pan Pyke protěžuje Copperovo vozidlo, kterého prý pronásleduje nepřízeň osudu.“

Naklonil se kupředu a zařval:

„Unikli jsme jen o vlásek, pane Cqppere!“

„Šoféři nákladních vozů si myslí, že jim patří silnice,“ zahulákal pan Copper přes rameno. „Jsou to drzí silniční piráti. Vozí k domu pana Pyka materiál. Na postranní cestě se dělá kanalizace. Rád bych věděl, kdo si to vzpomněl. Nikdo o kanalizaci nežádal.“

Stočil vůz doleva, vjel na úzkou vozovku a zastavil před menším domem v georgiánském slohu.

„Jsme na místě,“ oznámil mladý muž. Vylezl, vytáhl pracně Nicolin psací stroj, potom svůj deštník, a sáhl do kapsy. Přestože byl vysoký, vyznačovaly se jeho pohyby rychlostí a účelností.

„Učet je zaplacen, pane Bantlingu,“ řekl řidič. „Vyrovnal ho pan Pyke.“

„Nevadí. Tady máte a napijte se na naše zdraví.“

„Děkuji, pane, ale nemuselo to být. Všechno v.pořádku, slečno?“

„Ano, děkuji,“ hlesla Nicola nepřesvědčivě. Bylo jí jako námořníku, který se po dlouhé plavbě octne na pevné zemi.

Máselnice zachrčela, několikrát sebou trhla a zvolna se vzdalovala. Nicola pohlédla vpravo. Nad živým plotem trčelo rameno jeřábu. Zaslechla mužské hlasy.

Přední dveře se otevřely. Na prahu stál malý tmavovlasý muž v lištnovém saku.

„Dobré jitro, Alfréde,“ řekl Nicolin společník. „Přivezl jsem slečnu Maitland-Mayneovou.“

„Pánové vás již očekávají,“ odvětil Alfréd důstojně.

Z domu vyrazila Pixie. Štěkala tak pronikavě, že přehlušila rachot vzdalující se máselnice.

„Budeš zticha!“ napomenul ji Alfréd.

Fena upřela na Nicolu oddaně oči, vzpřímila se na zadních nohách a snažila se jí olíznout nos. Dívka jí byla patrně sympatická.

„Zpátky, Pixie!“ vykřikl mladý muž rezolutně. Chytil psa za obojek a odtáhl ho do bezpečné vzdálenosti.

Feně se to nelíbilo. Příšerně vyla.

„Lituji, slečno,“ omlouval se Alfréd. „Je to nevychovaný pes. Tudy, prosím.“

Nicola se octla v malé půvabné hale, která vypadala jako barevný obrázek z odborného ilustrovaného časopisu; neprozrazovala však vůbec osobní vkus majitele.

Alfréd otevřel dveře vpravo. „Račte do knihovny, slečno. Pan Pyke přijde okamžitě.“

Mladý muž vešel těsně za ní, položil psací stroj na malý stolek u okna a řekl: „Snažím se uhodnout, co budete pro pana Pyka psát. Pochybuji, že by si pouze přál, abyste mu fukala na stroji kondolenční dopisy, i když se v.poslední době soustředil jen na tuto práci.“

„Nerozumím vám.“

„Však to pochopíte později. A teď už budu muset jít. Mám jedno nepříjemné poslání. Měla byste mi popřát hodně štěstí.“

Něco v jeho hlase ji zaujalo. Pohlédla na něj dlouze a pátravě. Ušklíbl se koutkem úst.

„Není dobře upínáme-li se k něčemu celým svým srdcem, když po tom hrozně toužíme…“

„Nemluvte tak. Je to tak dobře. Očekávání a touha umožňují lidem dojít spíše k cíli.“

„Rekl bych, že je to nepravdivé rčení,“ zabručel.

„Jste na omylu.“

„Rád bych vám uvěřil. Skoda, že se nesetkáme u oběda. Obědvám, bohužel, u matky a jejího nynějšího manžela. – Ať vám chutná kari.“

„Jak víte, že budeme mít kari?^,

„Sejde-li se víc hostů, můžete vzít na to jed, že se bude podávat kari.“

„Dobrá. Přeji vám hodně štěstí.“

„Srdečný dík.“ Usmál se na ni. „Zlomte vaz.“

„Lovu zdar,“ odvětila Nicola stejně usměvavě.

Mladý muž si položil prst na špičku nosu, udělal uličnickou grimasu a odešel.

Nicola otevřela psací stroj. Připravila si čistý papír a rozhlédla se. I tato architektonicky pěkně řešená místnost po* strádala osobitý styl.

Nad krbem visel nevýrazný akvarel a ostatní stěny byly vyzdobeny zarámovanými sportovními tisky. Byl tam také portrét praporečníka královské osobní gardy s naikrouceným knírkem a vysoko pozvednutým mečem. Na jedné stěně visela vybledlá fotografie méně významných členů královské rodiny, sedících u slavnostní tabule. V nejtemnějším koutě se slabě rýsoval nějaký rodokmen.

V knihovně stály řady sebraných spisů a románů. Trochu stranou zahlédla Debretta, Burkeho, Kellyho a svazek Kdo je kdo.

Na psacím stole stálo mnoho podobenek ve stříbrných rámech. Obličeje mužů i žen byly strnulé a nesmírně důstojné, což je u kabinetních fotografií zcela obvyklé.

Postranním oknem bylo vidět růžovou zahradu pana Pyka, hustý živý plot a železnou branku vedoucí na cestu. Za brankou byl hluboký výkqp, přes který leželo několik prken. Vedle hromady vykopané hlíny stálo nákladní auto. Zdvíhací rameno skládalo s vozu těžké kovové roury.

Nablízku se ozvaly mužské hlasy. Nový známý z vlaku mluvil patrně se svým otčímem. Jak se jen jmenuje?

Myslela právě na to, co jí vyprávěl, když se otevřely dveře a vstoupil pan Petr Pyke.

Petr Pyke, dosti vysoký, ale věkem poněkud nachýlený pán, byl oblečen v pečlivě udržovaném, dobře střiženém tvídovém obleku s korektním nádechem obnošenosti. Měl stříbrné vlasy, velké hnědé oči a malá ústa. Přistoupil k dívce s pozdviženou pravou paží. Dělal dojem vysloužilého diplomata nebo vysokého úředníka z ministerstva zahraničí.

„Velmi laskavé od vás,“ řekl, „opravdu velmi laskavé. Jsem nesmírně šťasten.“

S těmito slovy jí stiskl ruku.

„Povězte mi,“ pokračoval – „jsem totiž velmi zvídavý stařík – strašně rád bych věděl – zda jste Basilovou dcerou?“ Nicola užasle přikývla.

„Basila Maitland-Mayneho?“ vyptával se taktně.

„Ano, ale nepotrpím si na jméno Maitland,“ řekla dívka.

„To od vás není hezké. Taková vzácná stará rodina! Na těchto věcech záleží, milá slečno.“

„Jméno je moc dlouhé. Je ho plná pusa.“

„Co na tom? Jste tedy dceruškou drahého Basila! Myslel jsem si to. Milé překvapení! Zdalipak víte, že váš dědoušek byl jedním z mých nejlepších přátel? Byl sice o trochu starší, ale patřil mezi vojáky starého ražení, kteří nikdy nedávali najevo, že jsou starší ať už léty nebo služebně.“

Nicole, která pamatovala svého dědečka jen jako starého arogantního a pompézního sobce, se podařila diplomatická odpověď.

Pan Pyke naklonil hlavu ke straně a prohlížel si ji.

„Tak, a teď se vám k něčemu přiznám,“ pravil vesele. „Nesedneme si? Když jsem žádal ty roztomilé lidičky v agentuře o písařku, dali mi několik jmen. Vybral jsem si však vaše. Víte proč?“

Nicola tušila proč a proto zrozpačitěla. Pan Pyke měl v sobě něco – co to jen mohlo být? Něco zranitelného a mírně pošetilého, co v ní probouzelo soucit. Věděla, že od ní očekává úsměv. Usmála se tedy.

Pan Pyke se posadil na opěradlo koženého křesla.

„Cítil jsem, že si budeme při práci – jak to mám jen vyjádřit? – Ze si prostě budeme výborně rozumět.“

Na chvíli se odmlčel a pak dodal důvěrně: „A teď o mně víte všechno. Jsem hrozně starý přežitek – takový muzeální kousek.“

Nicola se zasmála. Tušila, že se pan Pyke tímto způsobem nepředstavuje poprvé. Pohlédla na něj.

Rozesmál se vesele.

„Promiňte, že jsem před chvílí mluvil tak snobsky. Ale věřím, že jste mi porozuměla. Mám radost, že mohu zcela otevřeně prohlásit: okouzlila jste mne. Ale už dost. V dnešní rovnostářské době se takové romantické řečičky nenosí.“

Kousl se spiklenecky do spodního rtu a pokrčil rameny. Zřejmě to měl ve zvyku. Působilo to však komicky.

„Nesmíme se unáhlit…“

Nicola začala věcný rozhovor: „V agentuře mi neřekli, o jakou práci jde, pane Pyku.“ – „Á! Neměli zřejmě přesný záznam. Hned vám ‚to povím.“

Přesto trvalo dosti dlouho, než se dostal k jádru věci, neboť neustále odbočoval. Konečně se dověděla, že píše knihu. Vyzval ho k tomu ředitel jednoho velkého nakladatelství.

„Být vyzván nakladatelstvím k napsání knihy musí být báječný –pocit,“ řekla Nicola uctivě.

Zasmál se.

„Mě by to nenapadlo, mé drahé dítě. Nejprve jsem si myslil, že si ze mne střílí. Ale vůbec ne! Nakonec jsem bláhově svolil – nu, a teď to mám na krku.“

„Píšete své paměti?“ zeptala se nesměle.

„Nikoli. Měl bych říci – ale ne. Vsadím se, že to neuhodnete.“

Nicola cítila, že má pan Pyke pravdu.

„Jak bych vám to vysvětlil? Nesmějte se, prosím. Je to asi takhle: v dnešní podivné době se leckdo objeví na místě, kde by ho za jiných okolností nikdo nehledal. Často jsou to chytří a úspěšní lidé – to musíme připustit – ale ne zcela, jak my staří říkáme, ne zcela na výši – společensky. Ocitnou se znenadání v prostředí, ve kterém se, chudáčkové, cítí ztraceni.“

Nuže, –tak je to tedy! Pan Pyke má napsat knihu o etiketě. Nicola měla dojem, že to svědčí o nakladatelově bystrém úsudku, když se obrátil na pana Pyka.

Jediná věc o etiketě, kterou kdy četla, byla stará knížka z viktoriánské doby. Její bratr ji jednou vyhrabal na půdě. Byla pro ně zdrojem zlomyslných citátů. „Dáma se nesmí na ulici ohlížet, nebo se snad dokonce dívat přes rameno,“ připomínal Nicole její bratr. A ita mu odpovídala: „Ani v rodinném kruhu se nemá zapomínat na vybranou zdvořilost. Bratr vždy povstane, vstoupí-li jeho sestra do salónu a otevře jí dveře, když se chystá odejít.“ Bratr jí oplácel: „Je nezbytné, aby sestra reagovala na tyto drobné zdvořilosti jemným ukloněni hlavy, úsměvem nebo tichým děkuji.“

Jako by četl její myšlenky, pan Pyke odpověděl:

„Samozřejmě, že znám líbezné a jemné viktoriánské příručky. Jsou úžasné. V současné době se o této věci rozepsalo mnoho lidí. Například chudinka Felicité Sankie-Bondová, když její rodina přišla na mizinu.

Nu, teď se tedy do toho pouštím já. Zatím – –“

A zatím, jak Nicola pochopila, má opsat na stroji jeho poznámky a seřadit je pod příslušná záhlaví, která zněla: PLESY – MALIČKOSTI, NA NICH2 ZÁLEŽÍ – MALÉ VEČERNÍ HOSTINY – PARTIE CARRÉE – MLADÁ DÁMA A JEJÍ PRVNÍ SPOLEČENSKÉ KROKY – MALÉ FAUX

PAS – UMÉNI DÁVAT SPROPITNE – CHOVÁNI U STOLU – a jednu samostatnou kapitolu PISATEL

DOPISU.

Měla velmi brzy poznat, že psaní dopisů je velkou vášní pana Pyka. V oboru kondolenčních dopisů byl na slovo vzatý odborník.

Dali se do práce. Nicola seděla u malého stolku nedaleko skleněných dveří do zahrady a pan Pyke za psacím stolem u okna.

Nicolina práce byla náročná. Pan Pyke zřejmě zapisoval své myšlenky hned jak ho napadly. Bylo někdy velmi obtížné zařadit je pod příslušná záhlaví. Tak například heslo: „Ubrousek nikdy neskládejte, položte ho lehce na stůl“.

Tento pokyn zařadila Nicola do kapitoly – CHOVÁNI U STOLU.

Když po chvíli vzhlédla, zpozorovala, že pan Pyke soustředěně přemýšlí. Držel pero nad aršíkem dopisního papíru a hleděl okouzleně před sebe. Zachytil její pohled a pravil: „Několik řádek pro mou drahou Desirée Bantlingovou, soi disant vdovu, jak ji nazvali v Daily Pressu. Četla jste přece, že lord Ormsbury odešel na věčnost?“

Nicola, která neměla tušení, že lady Bantlingová ovdověla, řekla: „Ne, nečetla.“

„Soustrastné dopisy,“ vzdychl pan Pyke se slabým náznakem samolibosti, „jsou tak obtížné.“

Začal opět psát. Chvílemi se díval do svého poznámkového bloku. V místnosti se rozhostilo ticho.

Pojednou se shora ozval rozzlobený mužský hlas.

„Byl jsem zatracený osel, že jsem vás o to požádal, vy protivný skrčku!“

Někdo seběhl rychle po schodech, prošel halou a prudce zabouchl dveře. Nicola zahlédla oknem svého spolucestujícího. Šel ráznými kroky po pěšině. Měl rudý obličej a zlobně otáčel tvrďákem.

„Zapomněl si deštník,“ pomyslila si.

„Pane Bože,“ zvolal tiše pan Pyke. „Obávám se, že Ondřej zuří. Znáte přece Ondřeje, má drahá?“

„Seznámili jsme se teprve dnes ráno.“

„Je synem lady Bantlingové, o které jsme právě hovořili.

Říkáme jí Desirée, je to Ormsburyho sestra. Bobo Bantling, Ondřejův papínek, byl první z jejích tří manželů. Pocházel ze starého šlechtického rodu – byl sedmý baronet. Dotáhl to až na člena Horní sněmovny.“

A pak nevyhnutelně následovala jedna z brilantních rodopisných odboček pana Pyka.

„Má milá Nicolo,“ pokračoval. „Doufám, že mi dovolíte toto oslovení. Opravňuje mne k tomu tak trochu staré přátelství s vaší rodinou.“

„Velmi ráda vám to dovolím, pane.“

„Jste moc hodná. Nuže, milá Nicolo, zajisté jste si už všimla, že nebydlím, bohužel, v tomto domě sám.

Dělím se o něj se starým přítelem Haroldem Cartellem. Nastěhoval se zcela nedávno a doufám, že se shodneme. Harold je Ondřejův otčím a poručník. Býval advokátem. Nyní je v penzi. O Ondřejově máti se nebudu šířit. Mluví se o ní ve společnosti až příliš mnoho.“

„O Desirée, lady Bantlingové?“

„Ano. Je už sice potřetí vdaná, ale drží se zuby nehty svého titulu z prvního manželství.“

„Ve skutečnosti se tedy jmenuje paní Cartellová?“

„Už zas ne. Manželství s Cartellem netrvalo dlouho. Její nynější jméno je paní Bimbo Doddsová.

Bantlingová, Cartellová, Doddsová – to je správné pořadí.“

„Ano, ovšem,“ opakovala Nicola, která si konečně vzpomněla, že již o té pozoruhodné dámě slyšela.

„Tak, a to by bylo!“ poznamenal pan Pyke čtverácky. „Harold Cartell býval právním zástupcem lorda Bantlinga a nyní spravuje Ondřejovo dědictví. Je zároveň jeho poručníkem. Druhým správcem jsem – jestli vás to zajímá – já. Doufám, že mi tato povinnost nebude dělat příliš velké starosti. Desirée prožívala po smrti svého prvního manžela nevázané období. O nezletilého sirotka se nestarala a nad Ondřejem měl proto vykonávat poručenskou správu stát. Po čase se jeho poručník pan Cartell s vdovou natolik sblížil, že z toho byla svatba. Nejvíc překvapen byl zřejmě on sám. Ale černá barva – ta Desirée vždycky slušela. Po svatbě se však ukázalo, že se k sobě vůbec nehodí. A tak se rozvedli. Harold Cartell zůstal i potom Ondřejovým poručníkem a správcem jmění, které dostane mladý muž po dovršení pětadvaceti let. Chybí tedy jen necelých šest měsíců. Jak snad víte, je Ondřej v osobní královské gardě, ale mám dojem, že toho chce nechat a věnovat se malování, což mnoho lidí překvapí. To byl asi hlavní námět dnešní rozmluvy.

Skoda, velká škoda. Všichni Bantlingové byli v královské gardě. Když už chce ten chlapec stůj co stůj malovat, proč toho svého „koníčka“ neprohání po službě? Co by asi tomu rozhodnutí řekl jeho otec – –“ a pan Pyke mávl rukou. „Proč nemá také on titul lorda?“

„Protože jeho otec byl vdovcem, když si bral Desirée. Z prvního manželství měl syna a ten zdědil titul.“

„Ach tak,“ řekla Nicola zdvořile. „Ovšem.“

„Divíte se asi, jak jsem přišel k těmto podrobnůstkám, jak jim říkám. Jednak mě to baví a pak si myslím, že tímto způsobem lépe poznáte celou mou nudnou domácnost. Harold Cartell je teď jejím členem, takže v našem životě dochází denně k prolínačkám, někdy až příliš častým,“ dodal pan Pyke usouzené.

„Posloužím hned příkladem. Dnes je pozvána na Oběd naše sousedka Connie Cartellová, Halová sestra.

Přivede svou svěřenku, soi disant neteř a jejího přítele. Nikdo neví, jak k té adoptované neteři vlastně přišla. Děvče se jmenuje Mary Ralstonová, ale říká se jí Moppett. Ale vraťme se k Desirée. Ona a její nový manžel Bimbo tráví většinu času v Baynesholmu, asi míli odtud. Je to sídlo Bantlingu, které smí obývat až do své smrti. Myslím, že Ondřej tam bude dnes obědvat. Jeho máti se tu měla pro něj zastavit. Snad se ten bláhový chlapec nehnal zpátky do Londýna. Nebylo by to rozumné.“

„Paní Doddsová – chci říci lady Bantlingová a pan Cartell se tedy stále „

„Přirozeně, příležitostně se stýkají. Desirée se na nikoho dlouho nezlobí. Je to pozoruhodná žena a řídí se vlastními zákony. Je těžké uhodnout, jak bude reagovat na smrt svého bratra. Možná, že bude lépe nezmiňovat se o tom až přijede, ale prostě jí napsat. Tak do práce, děvčátko. Do práce. Nebudu vás stále obtěžovat drobnými klípky.“

Pokračovali v započatém díle. Nicole se dařilo zařazovat poznámky pod správná záhlaví. Pojednou přišla na text, který byl zřejmě konceptem dopisu.

„Má drahá, ztratila jste jedinečného – –“ následovalo prázdné místo – „a já vysoce váženého a drahého přítele.“ Dopis pak pokračoval stejným stylem s mnoha škrty. Nicola po přečtení usoudila, že by jej měla zařadit pod hlavičku PISATEL DOPIStT. Pak ale předložila koncept panu Pykovi k rozhodnutí.

„Podívejte se na to laskavě.“

Pan Pyke se začervenal.

„Omlouvám se. To sem nepatří. Díky za upozornění.“ Zastrčil lístek pod podložku, složil dopis, který napsal, a začal si tichounce hvízdat.

„Hotovo,“ řekl s vynucenou (nedbalostí. „Budete tak velice laskavá a dáte dqpis ve vesnici na poštu?“

Nicola si to poznamenala a pokračovala ve své práci. Vycítila, že její zaměstnavatel je neklidný. Přistihla se, že po něm chvílemi zvědavě pokukuje. I pan Pyke ji poočku [pozoroval. Nějakou dobu provozovali tuto komickou pantomimu, až konečně Nicola řekla:

„Promiňte, mám takový hloupý zvyk. Kdykoli se chci soustředit, dívám se upřeně na člověka, který je nablízku.“

„Milá dívenko, snad byste se neomlouvala. Je to moje chyba. Abych řekl pravdu, právě jsem uvažoval, mám-li se vám svěřit se svým malým problémem.“

Nicola byla na rozpacích, jak odpovědět. Raději tedy mlčela. Pan Pyke s povzdechem pokračoval.

„Není to nic důležitého, má drahá. Jde jen o to, že – ehm – že si nakladatel přeje, aby byla kniha ilustrovaná – a co víc – teď se prosím nesmějte, chce mít můj ctěný obličej na frontispicu. Povídal, že nejvhodnější by byl portrét. Nechápu proč, ale zřejmě se domnívá, že mě už někdo portrétoval.“

„Skoda,“ pronesla dívka soucitně. „Budete se muset dát vyfotografovat.“

„Ano, také jsem na to zprvu pomýšlel. Avšak nakladatel trvá na portrétu. Rád bych věděl proč. Moji přátelé mě neustále přemlouvají, abych šel co nejdříve k nějakému malíři. Myslím si však, že by postačila perokresba. Nemohu se rozhodnout.“

Nicole bylo jasné, že pan Pyke umírá touhou dát se portrétovat a že je ochoten také za to pořádně zaplatit. Uvedl několik velmi módních malířů a náhle řekl:

„S umělci je potíž. Tak například slavná Troy AUeytnová odmítla portrétovat i takovou významnou osobnost, jakou je…“ pan Pyke zašeptal jméno této osobnosti a pohlédl stísněně na dívku. „Ani ve snu se neodvažuji doufat, že by se smilovala nad mou maličkostí. Nu, co se dá dělat…“

Nicola mu nesměle vpadla do řeči: „Ráda bych věděla –

– Ona často…“ a najednou se zarazila. Málem se dopustila nediskretnosti. Naštěstí ji pan Pyke pozorně neposlouchal,.protože pozoroval Ondřeje Bantlinga, který se objevil znovu na pěšině. Stále ještě nervózně točil tvrďákem. Jeho příjemná kostnatá tvář měla rozhodný výraz.

„Vrátil se,“ konstatovala dívka.

„Rád bych věděl, proč,“ řekl spíš pro sebe pan Pyke. V příštím okamžiku se to dověděl. Dveře se otevřely a mladý muž nahlédl do místnosti.

„Lituji, že vyrušuji,“ řekl hlasitě. „Rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima, pane Pyku. Snad vás to nebude obtěžovat.“

„Ovšem že ne, drahý chlapče.“

„Nejde o žádné tajnosti,“ řekl Ondřej, „ale nechci Nicolu nudit.“

„A co myslíte, že dělám od té chvíle, kdy jsem drahou Nicolu.poznal? Nudím ji. Odklidíme se do salónu a necháme ji tady v klidu a míru,“ odpověděl pan Pyke žertovně.

„Výborně! Děkuji,“ řekl Ondřej. Vrhl roztržitý pohled na dívku a dodal: „Promiňte.“

Pan Pyke se lehce uklonil. „Omluvte nás, má drahá!“

Oba vyšli z knihovny.

Nicola pilně pracovala. Byla vyrušena jen jednou. Ve dveřích se objevil malý, hubený, hašteřivě vyhlížející pán, který zvolal: „Prosím za prominutí. Nevěděl jsem – – ksakru!“ a opět zmizel.

Dívka nepochybovala, že právě poznala pana Cartella.

O jedenácté přinesl Alfréd skleničku sherry a sušenky. Vyřizoval, že se pán slečně omlouvá, že nemůže hned přijít. Kdyby si s něčím nevěděla rady, má na Alfréda zazvonit. Až dosud bylo Nicole všechno jasné, ale když upíjela sherry, přistihla se, jak bezmyšlenkovitě čmárá na papír.

„Má ty dobroto!“ pomyslila si. „Co to dělám? Budu-li tady pracovat déle, stane se ze mne druhý pan Pyke.“

Uplynuly dvě hodiny. V domě bylo ticho. Nicola jen v podvědomí vnímala vzdálené hlasy a kroky a zvuk jeřábu na nedaleké cestě. Chvílemi přemýšlela o svém zaměstnavateli. Ke které skupině snobů patří?

Úvahy o snobství byly.pro ni vždy velmi přitažlivé. Byl pan Pyke snobem klasického ražení, který miluje tituly? Byl snad odnoží starobylého rodu? Anebo náležel k jednomu z těch starých neznámých rodů, které se proslavily jedině tím, že odmítaly.přijímat jakékoli tituly? Ne! To se k panu Pykovi tak docela nehodilo.

Bylo nesnadné si představit, že by odmítl titul. A přece

Dívka se znovu zahleděla na pěšinu. Pixie divoce poskakovala kolem tří osob, které se blížily ke vchodu.

V čele šla vysoká žena středních let. Měla na sobě tvídový kostým a její červenou tvář stínil pomačkaný klobouk. Za ní kráčela bledá, velmi moderně učesaná dívka a výstředně oblečený mladík.

Mladý pár zůstával v určité vzdálenosti za starší paní, která stále něco vykládala a ukazovala holí k výkopu. Nicola slyšela její arogantní hlas a výbuchy bouřlivého smíchu. Pokaždé, kdy se k mladým lidem otočila zády, vlepilo děvče mladíkovi vášnivou pusu.

„Panečku, ta to s ním umí,“ pomyslila si Nicola.

Pixie se neustále motala mladíkovi pod nohama. Kopl ji proto prudce do žeber. Fena žalostně zavyla a odtáhla. Mohutná žena se dotčeně obrátila, ale mladý muž se stále jen usmíval.

Zašli za roh domu. Postranním oknem bylo vidět, že si prohlížejí výkop. Pak se vrátili na pěšinu před domem.

Halou zazněly kroky. Pan Cartell otevřel hostům dveře a Nicola si všimla, že se mu silná žena podobá.

Byla však mnohem robustnější.

„To bude Cartellová sestra Connie s adoptovanou neteří a jejím příšerným přítelem,“ řekla si Nicola.

„Nedivím se, že pan Pyke není návštěvou nadšen.“

Všichni čtyři zmizeli v domě. Do knihovny zaléhal hluk hovoru. Nejprve z haly a potom ze salónu. Přesně rozeznala hlas pana Pyka. Krátce nato se v knihovně objevil Ondřej Bantling.

„Halo,“ řekl vesele, „poslali mě, abych vás pozval na skleničku. Musím váš však upozornit, že to není příjemná společnost: můj zatracený otčím, se kterým momentálně nemluvím, jeho pánovitá sestra se svou hnusnou adoptovanou neteří a nějaký nepopsatelný obejda. Tak tedy, hlavu vzhůru.“

„Neomluvil byste mě? Přišla bych nejraději až těsně před obědem.“

„To pusťte z hlavy. Pan Pyke by byl mrzutý jako želva. Právě vás vychvaluje do nebes. Prohlašuje, jaké měl štěstí, že vás objevil.“

„Mám už v sobě skleničku sherry. Nemám chuť na jiný nápoj.“

„Můžete si dát šťávu z rajčat. Jen pojďte.“

„V tom případě půjdu,“ svolila Nicola a zakryla psací stroj.

„Prima,“ řekl mladý muž a vzal ji za loket. „Prožil jsem bídné dopoledne, ani si to nedovedete představit.

Jak jste se měla vy?“

„Celkem dobře.“

„Píše P. P. knihu?“

„Jsem diskrétní sekretářka, pane Bantlingu. To všichni říkají panu Petru Pykovi P. P.?“

„Ne, jen jeho nejbližší přátelé,“ odpověděl Ondřej a zavedl ji do haly. „Zajímáte se o malování?“

„Ano. Vy malujete, viďte?“

„Jak jste se to, kčertu, dověděla?“

„Jednak prozrazuje vaši vášeň váš ukazováček a za druhé mi to řekl pan Pyke.“

„Řečičky, řečičky, samé řečičky,“ bručel, ale nepřestával se na ni usmívat. „Jste bystré děvče. Ó hrůzo!

Podívejte se, kdo přišel.“

Alfréd právě uváděl do haly nápadnou paní, za kterou kráčel nenápadný muž s uzavřenou tváří, zřejmě o mnoho let mladší. Paní měla oranžové vlasy, velké oči a mírně oranžová ústa. Budila zdání dobromyslné zhýralosti.

„Halo, máti!“ zvolal Ondřej. „Halo, Bimbo!“

„Drahoušku!“ řekla Desirée Doddsová neboli lady Bantlingová. „Jak milé!“

„Nazdar!“ zahlaholil Bimbo.

Ondřej představil Nicolu a všichni vešli do salónu.

Setkala se zde se skupinkou lidí, do jejichž osudů měla být nevyhnutelně zatažena. Mělo jí to přinést lítost a zároveň velkou radost.

Oběd

Petr Pyke vodil Nicolu od jednoho hosta ke druhému a nešetřil chválou. Panu Cartellovi, slečně Cartellové, lady Bantlingové a panu Doddsovi ji představoval velmi nadšeně. Adoptované neteři Mary, zvané v úzkém kruhu Moppett neboli cácorka, a jejímu příteli Leonardu Leissovi už poněkud chladněji.

Slečna Connie Cartellová vykřikovala: „Už jsme o vás všechno slyšeli. Ha, ha!“

Pan Cartell se omlouval: „Obávám se, že jsem vás před chvílí vyrušil, ale hledal jsem pana Pyka.“

Moppett poznamenala: „Slečinka jistě ovládá těsnopis. Také jsem se o to pokoušela, ale moje čmáranice vyhlížely jako neslušné kresbičky, tak jsem toho nechala.“

Mladý pan Leiss civěl na Nicolu vlhkýma očima, a když jí potřásl rukou, jeho dlaň byla také vlhká. V

tvarohově zbarvené tváři měl velké oči, plné rty a maličkou bradu. Pod rukávy divoce kostkovaného saka nápadně vykukovaly manžety s exotickými knoflíky. Sířil kolem sebe pach pomády na vlasy. Kromě těchto znaků bylo těžko říci, proč vyhlížel tak nedůvěryhodně.

Pan Cartell, od přírody suchý pedant, byl celý nesvůj. Nicola se mu nedivila. Vždyť mezi přítomnými byl jeho nevlastní syn, se kterým se před chvílí pohádal, rozvedená manželka a její nový manžel, hlučná sestra s „neteří“, jíž nepokrytě opovrhoval a konečně pan Leiss. Držel se proto stranou a věnoval se přípravě nápojů.

„Smí Leonard namíchat můj drink, strýčku Hale?“ zeptala se Moppett. „Umí tomu dát správný říz.“

Pan Pyke zamhouřil na okamžik oči. Pan Cartell si toho hned všiml. Slečna Cartellová křikla znepokojeně: „Ta dnešní děvčata ale mají výrazy! Na mou věru – –!“ a propukla v hýkavý smích. Bylo zřejmé, že svou neteř zhýčkává.

Leonard v mžiku smíchal dva trojité rnartini.

Ondřej přinesl Nicole sklenici rajské šťávy a zůstal stát vedle ní. Moc toho nenamluvil, ale Nicole s ním bylo dobře.

Mezitím lady Bantlingová předala panu Pykovi, který jak se ukázalo, měl nedávno narozeniny, dárek: velké mosazné těžítko ve tvaru heraldické ryby. Nicole se zdálo jeho okouzlení z dárku poněkud přehnané. Teprve po chvilce pochopila jeho nadšeni.

„Nejdražší Desirée,“ zvolal, „jak úžasně vtipné! Štika! Můj znak. Ten tvar, pohyb… prostě všechno!

Connie, Hale, podívejte se přece!“

Těžítko šlo z ruky do ruky. Ondřej byl pověřen zanést je do knihovny a položit na psací stůl.

Když se vrátil, chytila ho za ruku Moppett.

„Ondřeji, musíte povědět Leonardovi o svém malování. Zná tucty vlivných obchodníků s obrazy a mohl by vám být užitečný. Pojďte, půjdeme za ním.“

„Obávám se, že to nemá smysl.“

„Nechte to na mně. Hej, Leonarde! Chceme s tebou mluvit!“ Leonard k nim přistoupil s naplněnými sklenkami. „Už jsem tady. O co kráčí?“

Ondřej na Leonardova slova nereagoval. Pootočil se k Nicole a zeptal se: „Kterým vlakem se vracíte?“

„Ještě nevím.“

„V kolik hodin tady končíte?“

„Myslím, že ve čtyři.“

„Vlak jede před půl pátou. Zastavím se pro vás. Smím?“

Mezitím k nim přistoupila Ondřejova matka.

„Měli bychom už jít,“ řekla, usmívajíc se přátelsky na Nicolu. „Dnes obědváme brzy, Ondřeji. Večer máme velkou společnost. Zůstaneš přece!“

„To asi nepůjde.“

„Ale půjde, jen když budeš chtít. Moc tě.potřebujeme. Byla bych ti dala vědět dřív, ale rozhodli jsme se teprve včera večer. Bude to aprílová zábava, to nás snad omlouvá. Bimbo seděl od rána u telefonu.“

„Měli bychom už jít, drahoušku,“ řekl Bimbo.

„Už jdeme. Sbohem,“ vztáhla ruku k Nicole. „Budete často jezdit psát pro pana Pyka?“

„Myslím, že dosti často.“

„Ať vás přivede do Baynesholmu.“ A s úklonou poděkovala Petru Pykovi za dobré pití. „Nezapomeňte přijít na večeři,“ dodala důrazně.

„Jak bych mohl?“

„No ovšem, ještě nikdy jste nezapomněl.“

„Chtěl jsem – rád bych věděl, nejdražší Desirée, zdali byste raději – – ale předpokládám – –“

„Zlatíčko, o čem to mluvíte?“ zeptala se lady Bantlingová a políbila ho. Pohlédla neurčitě na Moppett a Leonarda.

„Tak jdeme, hoši. Teď už definitivině.“ Ondřej řekl tiše Nicole: „Brnknu vám ohledně vlaku.“

Rozloučil se srdečně s panem Pykem a velmi chladně s otčímem.

Moppett ho zadržela.

„Chtěla jsem vás o něco požádat, vy oslnivý gardisto.“

„Snad někdy později,“ odpověděl nerudně Ondřej a vyšel spolu s Bimbem a matkou z místnosti.

Nicola sledovala odcházející Desirée. Pomyslila si, že by si asi Moppett nesmírně ráda osvojila její způsoby, ale nikdy to nedokáže. Nemá to prostě v sobě.

Pan Pyke najednou rozhněvaně prohlásil: „Desirée o tom určitě neví. A Ondřej zřejmě také ne. To je divné…“

„O čem neví?“ zeptala se slečna Cartellová.

„O skonu svého bratra Ormsburyho. Bylo to v novinách.“

„Jak znám Desirée, neodvolá ten večírek, i kdyby se dověděla o bratrově smrti,“ řekl pan Cartell.

„Neslyšela o něm ode dne, kdy odjel k protinožcům. Ostatně jsem se doslechl, že prý v posledních dvaceti letech pil jako duha.“

„Ale Hale,“ pokáral ho pan Pyke.

Moppett a Leonard se uchýlili do kouta. Popíjeli a nestydatě se chichotali.

Slečna Cartellová se pustila do líčení jedné místní záležitosti:

„… a tak jsem řekla farářovi, že všichni zatraceně dobře víme, co to znamená a on okamžitě odpověděl: i když něco víme, nemusíme o tom mluvit. Ten člověk nemá ani špetku smyslu pro humor.“

„Ha, ha, to je legrace, proč se nesmějete panstvo?“ řekla Moppett nevychovaně.

Slečna Cartellová, která zvrátila hlavu a chtěla se zasmát, zrudla rozpaky a podívala se vyčítavě na svou chráněnku. Nicole se zdála arogantní a protektorská a v tomto okamžiku ji litovala. Výrok slečny Ralstonové považovala za velmi nevhodný.

Pan Pyke měl patrně stejné pocity. „Milá Mary, to nebyla hezká poznámka,“ řekl nakvašeně.

„Správně,“ připojil se pan Cartell. „Měla bys na ni být přísnější, Connie.“

Leonard poznamenal: „Kdo chce s cácorkou dobře vycházet, musí do ní tlouct jako do koberce.“

„Jen to zkus!“ vyzvala ho Moppett.

Do místnosti vstoupil Alfréd a oznámil, že je v jídelně prostřeno.

Byl to nejtrapnější oběd, jakého se kdy Nicola zúčastnila. Přítomní si navzájem nerozuměli. Vypadalo to, jako by všichni sledovali vlastní nejasné plány.

Leonard mluvil se strojenou odborností o novém voze, který si koupila slečna Cartellová. A když se Moppett zmínila o tom, že pan Copper prodává auto značky scorpion, zaměřil se na vypočítávání předností tohoto vozu.

„Z fleku bych ho koupil a vrazil Copperovi zato svůj starý bourák,“ prohlásil, zhoupl se na židli a začal si hvízdat.

„Co kdybychom se na to fáro ještě jednou podívali?“ navrhla Moppett důležitě.

„Jsem pro,“ prohlásil nedbale Leonard.

Nicole napadlo, že si tento dialog předem připravili.

V té chvíli vešel Alfréd a položil před pana Pyka bílou obálku.

„Kdo to přinesl?“ zeptal se pan Pyke nedůtklivě a nasadil si monokl.

„Někdo z fary, pane. Ten člověk mne požádal, abych obálku ihned doručil.“

„Nemám rád, když mě někdo při jídle vyrušuje,“ řekl nevrle pan Pyke. „Omluvte mne na chvíli, přátelé.“

Po chvíli položil dopis na stůl a se zrudlou tváří nařizoval Alfrédovi: „Vyřiďte tomu člověku, že nemusí čekat na odpověď. Dostavím se k panu faráři osobně.“

Pan Pyke se po Alfrédově odchodu chvíli neklidně vrtěl. Pak si změřil pana Cartella vyčítavým pohledem a řekl: „Jemi líto, Hale, ale obávám se, že vaše Pixie způsobila ve farnosti velké pozdvižení.“

„Co to zas provedla?“ zeptal se pan Cartell polekaně.

„V této chvíli ničí s půl tuctem veselých kumpánů farářovy sazenice. Na faře je právě schůze Ligy matek, ale žádné z vážených dam se nepodařilo fenu chytit. Velmi nemilé, opravdu, velmi nemilé.“

Nicola se kousala do rtů a slečna Cartellová dostala jeden ze svých obvyklých záchvatů smíchu.

„Jakživ jsi nedovedl zacházet se psy. Co tě to napadlo držet si takovou hroznou fenu?“ vyprskla.

„Nehoň ji, Connie. Je výborně vychovaná. Řekli mi dokonce, abych ji přihlásil na místní výstavu psů.“

„Nepovídej! Kdo ti to poradil? Snad ne náš pan farář?“, Slečna Cartellová se dusila smíchy.

„Bylo mi to doporučeno,“ opakoval její bratr nafoukaně.

„Pak budou muset zřídit kategorii pro zparchantělé čubfcy.“

„Neurážej. Jestlipak přihlásíš do soutěže svého japončíka, Connie?“

„Naléhají na mne, tak to asi udělám, ačkoli to bude nespravedlivé vůči ostatním. Li-či potáhne, to je jisté.“

„Možná, ale jen milovníky štuclíků.“ Vtom zasáhl pan Pyke.

„Bojím se, že budete muset něco udělat, Hale. Pixie poslechne jen vás.“

„Snad by tam mohl zajít Alfréd.“

„Alfréd má jinou práci.“

„Pixie se hárá, proto tak vyvádí.“

„Connie, mimi se…“

Pan Cartell, všecek rudý ve tváři, vstal a měl se k odchodu. V té chvíli se v zahradě objevil místní pastor, vlekoucí za obojek rozdivočelou Pixii. Skupina dělníků u výkopu je posměšně sledovala.

Pan Cartell vyběhl z domu a dorazil do zahrady současně s Alfrédem.

„To je příliš. Omluvte mě, prosím,“ řekl pan Pyke. Vyšel také z pokoje a připojil se ke skupině v zahradě.

Leonard a Moppett stáli zavěšeni u okna a nesmírně se bavili.

Venku se odehrála krátká scéna. Pan farář, jehož křesťanská trpělivost byla zřejmě u konce, vyslechl omluvy obou pánů, poplácal pana Pyka po rameni (nikoli však pana Cartella) a rozloučil se.

Alfrédovi se nakonec podařilo odvléknout hlasitě protestující fenu, která až dosud dřepěla na zadku vedle svého pána.

Oba pánové, velmi rozhořčeni jeden na druhého, se vrátili do domu. Leonard a Moppett se nesnažili utajit, jak výborně se baví.

„Nuže“, začal pan Pyke se zoufalým savoir-faire. „O čem jsme to mluvili?“ Moppett hlučně vyprskla.

Connie Cartellová sykla: „Musíš se zbavit toho vořecha, Hale.“

Její bratr se na ni vztekle podíval.

„Dobře víš,“ pokračovala slečna Cartellová, „že z oslí kůže neuděláš hedvábnou peněženku.“

„Plně souhlasím,“ odsekl pan Cartell jedovatě. „Pokud se pamatuji, právě tohle jsem velmi často říkal tobě.“

Nastalo trapné ticho, které přerušil pan Pyke: „I v království zvířat se.pozná dobrý rod. Ani nevíte…“

Dal se unášet svým oblíbeným tématem. Inspirován patrně tím, co nazval.mezerami v psí výchově‘, vychvaloval čistotu rasy stále vzletněji. Několikrát opakoval, že v dnešní společnosti je spousta nešvarů, že si toho všímá již dvacet let, ale že se nevzdává naděje. I: „Jednou určitě zvítězí říše světla,“ prohlásil prorocky.

Mluvil na toto téma po celou dobu, co jedli kari a neskončil ani v okamžiku, kdy se.pustili do jablkového koláče. Nicola soucitně konstatovala, že se pan Pyke trochu zesměšňuje.

Bylo jasné, že si totéž myslí i pan Cartell, který se nepokojně vrtěl. Nicola usoudila, že byl podrážděn vším, co se stalo, a hlavně chováním Leonarda Leisse. Tento pán se po jídle rozvalil na židli a hvízdal tiše mezi zuby stále stejnou melodii.

Moppett se ho posměšně zeptala, umí-li také refrén. Leonard zvedl obočí a řekl: „Račte prominout, ale tahle písnička mi zní pořád v uších.“ Rozchechtal se na celý stůl.

„Pozorujeme,“ utrousil pan Cartell.

Pan Pyke poučně poznamenal, že klade velký důraz na civilizované chování. Uvedl, že ho jednou otec vykázal od stolu, protože nesprávně použil nože na rybu.

Pan Cartell naslouchal se vzrůstající nevolí. Posléze si otřel ústa, opřel se o opěradlo židle a řekl: „Můj drahý Petře Pyku. To všechno je bezpochyby správné, ale nemyslíte, že je toho už dost?“

„Myslím že ne, tyto problémy mě stále zajímají,“ odvětil pan Pyke a usmál se omluvně na Nicolu.

Slečna Cartellová, která pozorovala svou adoptovanou neteř s úzkostlivou oddaností, náhle vykřikla: „Vždycky říkám, že lidé, kteří si příliš zakládají na svém rodu a původu, mají sami.pochybný rodokmen.

Ha, ha, ha.“

Zřejmě si neuvědomila dosah a účinek poznámky na pana Pyka.

„Connie,“ zakoktal. „Udivuje mne…“ – „Snad jsem neřekla nějakou…“ Pan Cartell suše odkašlal. „Už Adam a…“

„Trvá celé generace, než se vyvine to, čemu říkáme gentleman,“ poznamenal pan Pyke. „Nemám pravdu?“

„Znám případy, kdy k tomu došlo ve velmi krátkém čase,“ prohlásil pan Cartell. „Je až neuvěřitelné, na co všechno lidé přijdou. Slyšel jsem nedávno od nadmíru věrohodného svědka o člověku, který padělal v matrice své jméno, aby mohl o sobě tvrdit, že pochází ze staré rodiny.“

Slečna Cartellová se divoce rozesmála. Pan Pyke upustil vidličku na talířek s pudinkem.

Leonard se zvědavě zeptal: „Koukaly z toho prachy?“

A Mary Ralstonová položila panu Cartellovi druhou otázku: „Přišlo se na to? Vyprávějte!“

„Nemám už co bych dodal,“ řekl pan Oantell. „Věc se nedostala na veřejnost.“

Bavili se dál o různých povrchních věcech. Leonard pošeptal něco Moppett, která se zeptala: „Vadilo by někomu, kdybychom se vzdálili? Leonardův vůz potřebuje malou opravu vnitřností a ten chlapík v garáži vyhlíží jako debil. Rekl nám, abychom přišli ve dvě hodiny.“

„Míníte-li pana Coppera, je to velmi spolehlivý člověk,“ podotkl pan Pyke.

„Není to nějaký zkrachovalý gentleman?“ zeptal se Leonard.

„George Copper je správný chlapík,“ prohlásila slečna Cartellová.

„Zajisté,“ souhlasil pan Pyke chabě. Byl neobyčejně bledý.

„Já už si s panem Copperem poradím,“ prohlásil Leonard a protáhl se. „Smím si tady dát čouda?“

Slečna Connie rychle spolkla poslední sousto sýra. Její bratr vypadal rozzuřeně. Pan Pyke řekl tiše: „Proč ne, odcházíte-li.“

Leonard sáhl do kapsy.

„Zapomněl jsem si ve voze cigarety,“ řekl k Moppett. „Přihraj mi nějaké, fešando.“

Pan Pyke otevřel zlaté cigaretové pouzdro se slovy: „Poslužte si,.prosím. Jsou to turecké cigarety. Nevím, jestli vám budou chutnat. Já si na jiný druh nemohu zvyknout.“

„No, pro změnu,“ poznamenal Leonard blahosklonně. Vzal si jednu cigaretu, podíval se na pouzdro a dodal: „Primový.“

Zvláštní, že každá nepatrná poznámka, kterou vyslovil, vyzněla nevhodně a vulgárně.

„Ukaž,“ řekla Moppett a uchopila pouzdro.

„Je z osmnáctého století,“ vysvětloval pan Pyke. „Všimněte si spony. Jsou na ní pravé brilianty. Jedinečná práce. Zanechala mi ji stará lady Barsingtonová. Uvnitř je nápis, ale špatně čitelný. Vezměte si pouzdro ke světlu, snad…“

Moppett odnesla pouzdro k oknu a Leonard se postavil vedle ní. Začal tiše zpívat svou oblíbenou písničku: „Myslíš-li si to, co já si myslím,.pak je to ou kej. Není všechno takové, jak se ti prvně zdá – ou kej, ou kej.“

Moppett se k němu vesele přidala.

Vešel Alfréd a oznámil, že pan Pyke má jít k telefonu. S okázale formální omluvou vyšel hostitel z jídelny.

Leonard se klátil zpátky ke stolu. Patrně usoudil, že je na místě se omluvit a proto zakňoural: „Lituji, že musíme rozbít partu, ale jestli to nikomu nebude vadit, vypadneme.“

„Vůbec ne. Jen račte,“ řekl pan Cartell.

„Co jen si pan Pyke a strýček Hal pomyslí o vašich způsobech, vy dva nevychovanci,“ řekla slečna Cartellová a strojeně se zamračila.

Všichni vstali. Moppett se docela zdvořile rozloučila s panem Cartellem, děkujíc přemrštěně za příjemné posezení. Leonard ji napodobil, ale s mírně blahosklonným vzezřením.

„Tak se měj, babčo,“ řekla cácorka slečně Cartellové cockneyovským způsobem a oba se odporoučeli.

Pokojem se rozhostilo trapné ticho. Po chvíli se pan Cartell obrátil k sestře.

„Milá Connie, pokládám za svou povinnost tě upozornit, že ten mladý muž je vyložený klacek.“

V tom okamžiku se vrátil pan Pyke. „Kávu si vypijeme v salónu,“ řekl mezi dveřmi.

Nicola by se byla ráda omluvila a vrátila do knihovny, ale pan Pyke ji vzal jemně za paži a zavedl do salónu. Cítila, že se mu chvěje ruka.

„Rád bych vám ukázal svůj nový poklad.“

Vedl ji do rohu pokoje, kde opatrně rozbalil úhledný balíček. Ukázalo se, že jde o obrázek půvabné krajiny s panským sídlem v pozadí.

„Rozkošné,“ pochválila dílko Nicola.

„Původně jsem si myslel, že je to nepodepsaný Cotman, ale to není důležité. Pro mne má ten obrázek velký význam proto, že je na něm dům mého praděda v Ribblethorpe. Budova vyhořela do základů a tak budu mít alespoň památku. Akvarel jsem objevil čirou náhodou u starožitníka. Kdo by to byl řekl…“

Alfréd odcházel s kávovým podnosem. Když za ním zapadly dveře, zaútočila slečna Cartellová na bratra.

„Jsi nespravedlivě zaujat vůči Leonardovi. Všichni mladí lidé se dnes tak příšerně vyjadřují. Moppett na něj nedá dopustit. Působí někde v City. Tvrdí, že je Leonard neobyčejně chytrý.“

„Spíš mazaný než chytrý, řekl bych. Co dělá v City?“

„Přesně to nevím. Moppett mi vyprávěla, že prožil rodinnou tragédii. Otce mu zabili v Bangkoku. Má ještě matku, která je umělecky založená.“

„Jsi husa, Connie. Všemu uvěříš. Já bych jim to miliskování zarazil. Ale mně do toho nic není. Nejsem,“

řekl pan Cartell důrazně, „nejsem jejím strýcem, i když mě tak vytrvale tituluje.“

„Nemáš pro ni pochopení.“

„Ani se o to nesnažím.“

Nicola, která byla nedobrovolnou účastnicí této hádky, pronesla tiše: „Neměla bych pokračovat v práci?“

„Píšete na stroji?“ zeptala se slečna Cartellová. „Pan Pyke mi řekl, že jste dcerou Basila Maitland-Mayneho. Znávala jsem vašeho otce. Chodili jsme společně na hony.“

„Všichni jsme znali Basila,“ prohlásil pan Pyke s poněkud vynucenou ibodrostí.

„Já ne,“ ozval se pan Cartell nakvašeně.

Všichni tři se na sebe popuzeně podívali.

„Vedete najednou velkopanský způsob života,“ poznamenala ironicky slečna Cartellová. „Máte dokonce soukromou sekretářku. Snad nepíšete knihu?“

A rozesmála se na celé kolo.

Nicola odešla do knihovny.

Nicola měla vrozený sklon k přehnanému soucitu s lidmi. Teď jí bylo líto pana Pyka. Byl mrzutý a choval se pošetile. Litovala slečnu Cartellovou, protože je tak hlučná, snadno zranitelná a nekriticky zahleděná do své zhýčkané Moppett, která s ní jedná velmi hrubě. Litovala i pana Cartella, protože je neustále podrážděn, zlobí se, že ho jeho příbuzní zklamali svým chováním a hněvá se z jakési pochybené loajality k sestře i na pana Pyka.

Ani Nicola však nedokázala litovat Moppett a Leonarda.

Přinutila se k práci a brzy se plně ponořila do podrobností zdvořilého chování. Občas si vzpomněla na Ondřeje Bantlinga a uvažovala, proč se asi pohádal s otčímem. Doufala, že se ve vlaku sejdou. Zároveň se však obávala, že lady Bantlingová bude vyžadovat jeho účast na večřrku.

Pracovala vytrvale asi půl hodiny, když vešel do knihovny její zaměstnavatel. Byl ještě bledý, ale usmál se na ni a s hranou ohleduplností si to po špičkách zamířil ke svému psacímu stolu.

„Nevyrušujte se,“ šeptal. „Musím napsat ještě jeden krátký dopis.“

Sedl si a začal psát. Po chvíli slyšela, jak si monotónně a falešně bzučí refrén Leonardovy písničky: „Myslíš-li si to, co já si myslím – pak je to ou kej.“ Unaveně vzdychl.

„Proč mi, proboha, ta hrozná melodie zní v uších? Nemožný mladík, viďte, má drahá. Právě vy jste se musela dostat do takové společnosti!“

Nicola ho ujistila, že jí to nevadí. Po chvíli vzdychl pan Pyke tak hluboce, že na něj znepokojeně.pohlédla.

Seděl s hlavou zabořenou do dlaní a v ruce držel složený dopis a obálku.

„Ještě chvíli počkám,“ zašeptal. „Jen klid.“

Nicola přestala psát a podívala se z okna. Po pěšině přijížděl statný strážník. Seskočil s kola, opřel je o strom a sundal s nohavic sponky. Pak vykročil k hlavnímu vchodu.

„Přijel nějaký policista,“ řekla dívka.

„Opravdu? To bude Raikes. Skvělý hoch. Jsem zvědav, co chce. Jestli se nemýlím, chce mi asi prodat lístky na koncert.“ Do místnosti vstoupil Alfréd. „Seržant Raikes by s– vámi rád mluvil, pane.“

„Oč jde, Alfréde?“

„Nevím, pane. Je to prý důležité.“

„Dobrá, uveďte ho.“

Třebaže měl seržant Raikes robustní postavu, byl v jádru dobrák od kosti. Vědělo se o něm, že je skutečně mírný jako beránek. Když byl představen Nicole, řekl svým lomozným, poněkud zastřeným hlasem:

„Dobré odpoledne, slečno,“ a poprosil, aby je na několik minut nechala o samotě.

Nicola se chtěla vzdálit, ale pan Pyke o tom nechtěl ani slyšet. Trval na tom, aby pokračovala v psaní a nedala se vyrušovat.

Nicola, která chápala seržantovo přání, začla znovu energicky ťukat do stroje. Nemohla neslyšet, jak pan Pyke ujišťuje policistu, že slečně naprosto důvěřuje.

„V tom případě…“ řekl seržant Raikes.

„Posaďte se, prosím.“

„Díky, pane. Zastavil jsem se u vás, abych vás požádal o.pomoc v menší nepříjemné záležitosti.“

„Rád vám vyhovím. Jde o nějaký večírek?“

„Ne, pane. Tentokrát ne. Je to něco služebního. Rekl byste mi laskavě, jestli znáte – –“

Strážce zákona ztišil hlas.

„Leiss!“ zvolal pan Pyke vzrušeně. „Říkal jste Leonard Leiss?“

„Tak se jmenuje, pane.“

„Dnes dopoledne jsem ho viděl poprvé v životě.“

„Tím se věc zjednoduší,“ řekl seržant se zájmem. „Děkuji vám, pane. Říkáte, že jste ho nikdy předtím neviděl. Váš přítel to tedy není?“

„Přítel!“

„A co pan Cartell? Zná snad on toho pána?“

„Ani on ne. Do dnešního dopoledne byl pan Leiss pro nás oba naprostým cizincem. A doufám, že jím zůstane i nadále.“

„Snad bych měl promluvit s panem Cartellem.“

„Počkejte, Raikesi, o čem to k čertu mluvíte? Nicolo, má drahá, přestaňte na chvíli psát, buďte tak hodná.

Ale neodcházejte.“

Nicola složila ruce do klína.

„Věc se má tak, pane,“ řekl seržant Raikes. „Asi před půl hodinou mi George Copper řekl, že se chystá prodat sportovní vůz značky scorpion mladému muži jménem Leonard Leiss. Sdělil mi, že dotyčný mladík se odvolával na vás, na pana Cartella a slečnu Cartellovou.“

„Spravedlivý Bože!“

„Máme zcela obvyklý a pravidelný systém, podle kterého jsou všechny policejní stanice neustale informovány o pohybech osob podezřelých z protizákonné činnosti nebo o takovýoh lidech, kteří se prostě chovají podezřele. Dá se říci,“ dodal Raikes.poeticky, „že jsou to dozrávající plody na stromě zločinnosti.“

„Pokračujte, Raikesi, chci znát plnou pravdu.“

„Jméno Leonard Sydney Leiss se objevilo v posledním seznamu. Je dvakrát trestaný. Vylákal pod falešnou záminkou větší množství zboží. Portrait-parlé souhlasí. Je to důvěrné sdělení, pane Pyku, ale když jsem se dověděl, že ten člověk uvedl vaše jméno, a že je zřejmě přítelem adoptované neteře slečny Cartellové, rozhodl jsem se vás navštívit a zeptat se na to. A také proto, pane, že se to zkomplikovalo.“.

Pan Pyke se na něj podíval nešťastně.

„Zkomplikovalo?“

„Ano, pane. Je nám také známo, že Leissovi pomáhá v jeho podvodné činnosti nějaká mladá žena. Lituji, pane, ale popis se hodí na adoptovanou neteř slečny Cartellové.“

V knihovně zavládlo ticho. Po chvíli pan Pyke řekl: „To všechno je prostě hrozné.“

„Mám zato, pane, že jste nedal tomu mladému muži svolení, aby se na vás odvolával.“

„Dobrotivé nebe! Ovšem že nedal!“

„Pak snad bude nejlépe, pohovoříme-li si ještě s panem Cartellem.“ Pan Pyke zazvonil na Alfréda.

Když pan Cartell přišel, choval se zcela jinak než pan Pyke. Znepřístupněl a vypadal dotčeně. Na lícních kostech mu naskočily dvě rudé skvrny. Dívka viděla, že je nesmírně rozzloben.

„Jsem rád, seržante,“ řekl posléze, „že jste mi to sdělil. Jednal jste naprosto správně.“

„Děkuji vám, pane.“

„Sám bych jinak nejednal. Dobře, že jste mi to řekl včas. Požádám sestru, aby s mladým Leissem ihned přerušila styky. Musí se postarat, aby se s ním dále nescházela ani slečna Ralstonová. Copper neměl Leissovi nic nabízet, a když už to učinil, měl po prvních neshodách další jednání okamžitě přerušit.“

Seržant Raikes otevřel ústa, ale opět je zavřel, neboť pan Cartell pozvedl výstražně ukazováček.

„Nemusím dodávat,“ řekl stroze, „že ani já ani pan Pyke jsme mu nedali svolení, aby se na nás odvolával.

Kdyby nás byl o to požádal, byli bychom samozřejmě odmítli. Měl byste Copperovi zavolat a poradit mu, aby se co nejrychleji Leisse zbavil a vrátil mu vůz, který nechal v garáži k opravě. Postarám se, aby se slečna Ralstonová bez průtahů vrátila. Co je, Raikesi?“

„Věc se má tak, pane,“ řekl seržant mírně, „my nemůžeme Coppera zrazovat od prodeje a nejsme ani s to slečnu Ralstonovou varovat.“

„Proč ne, milý Raikesi?“

„George Copper tomu mladíkovi hloupě naletěl. Leiss odjel s tou mladou dámou v Copperově sportovním voze neznámo kam.‘:

Někdo si dovede utvořit objektivní názor na věci, jež se ho nějak týkají. Nicola k tomuto typu lidí rozhodně nepatřila. Když se po překvapujícím vyvrcholení Raikesova sdělení snažila urovnat své dojmy, uvědomila si, že její názor ovlivňují sympatie k panu Pykovi. Vycítila, že snobismus jejího zaměstnavatele utrpěl těžkou ránu. Reagoval na Raikesovy otázky neklidně, zatímco pan Cartell odpovídal pohotověji, i když ne zcela upřímně.

Na panu Cartellovi bylo znát, že přemáhá hněv. Několikrát si odkašlal a pak řekl ostře: „Musíte je najít, to je samozřejmé. Byl už uskutečněn prodej? Převod na nového majitele a vše, co s tím souvisí.“

„George Copper si ponechal jako částečnou úhradu Leissovu starou káru. Dovolil jim odjet ve scorpionu s tím, že bude-li Leissovi vyhovovat, obchod se uskuteční.“

„Oni se tedy vrátí do garáže?“

„Měli by se vrátit,“ prohlásil seržant důrazně. „Jenže, vrátí se opravdu? Co když pojedou přímo do Londýna? Leiss může prodat nezaplacený vůz. Provedl to již třikrát. Může to tedy zkusit znovu. Snad si myslí, že má tady v místě tak dobré konexe, že se nemusí obávat policejního vyšetřování.“

Pan Cartell na to nic neřekl.

„Dovolíte, pane Pyku?“ zeptal se náhle a uchopil sluchátko.

„Nebudete-li mít nic proti tomu, pánové, zavolám sám,“ řekl nečekaně seržant Raikes.

„Jak si přejete,“ zamumlal pan Cartell a odstoupil od psacího stolu. Pan Pyke neklidně hmatal po kapsách a pak se nevrle zeptal: „Kde jsem nechal cigaretové pouzdro?“

„Myslím, že zůstalo v jídelně. Přinesu je,“ odpověděla pohotově Nicola.

Když vycházela z pokoje, zazvonil právě telefon.

Stůl v jídelně byl již uklizen a okno otevřeno. Pouzdro nikde neviděla. Rozhodla se vyhledat Alfréda, ale ten právě vstoupil do místnosti. Rekl, že o pouzdru také nic neví. Nicola si jasně vybavila v paměti, že viděla ležet pouzdro na okně ještě v okamžiku, kdy se loučila se slečnou Cartellovou. Zmínila se o tom Alfrédovi. •

Sluha se tvářil nepřístupně.

„Když jsem sklízel se stolu, pouzdro na okně nebylo, slečno.“

„Dobrá. Pan Pyke možná „

Vzpomněla si, že pan Pyke neměl pouzdro u sebe, když odešel z jídelny telefonovat.

Alfréd vysvětloval situaci: „Okno bylo pootevřené a zabezpečené háčkem, slečno. Předtím bylo zavřené, jako vždy.“

Nicola pohlédla k oknu, otevřenému asi na osm.palců. Bylo jím vidět do růžové zahrady, k postranní brance a na výkop u cesty. V té chvíli se vznesla do výše sprška hlíny, vyhozená lopatou dělníka, kterého v hlubokém příkopu nebylo vidět.

„Nevadí,“ řekla po chvíli. „Netrapte se tím. Najde se.“

„Doufám, slečno. Je to vzácná práce.“

„Vím to, Alfréde.“

Dívali se na sebe a měli v očích otazníky. Vtom vešel pan Pyke. Vypadal nesvůj.

„Milá Nicolo, u telefonu je Ondřej. Chce s vámi mluvit. Mohla byste použít aparátu v ‚hale? V knihovně jsme poněkud ehm, occupé… Je mi to líto.“

„Lituji,“ řekla Nicola, „že jste se musel obtěžovat, pane Pyku. Obávám se, že tady pouzdro není.“

„Docela přesně se pamatuji – –,“ začal pan Pyke. „Nu, nevadí. Běžte k telefonu, dítě.“

Nicola vyšla do haly. Jen co vzala do ruky sluchátko, Ondřej Bantling na ni vyhrkl: „Konečně! Co se to děje v tom staromládeneckém doupěti? Pan Pyke mluvil nějak podivně.“

„Je velmi zaměstnán.“

„Zapomněl jsem, že jste diskrétní sekretářka. Vyzvím to na vás ve vlaku. Stihla byste ten v 15.30?“

„Myslím, že ne.“

„Budu se tedy muset krčit někde za keřem jako nevítaný ctitel, jelikož se nemám kam uchýlit. V

Baynesholmu se nedá dýchat .“ Ztišil hlas. Mluvil do mluvítka tak zblízka, že jí hlásky syčely a vybuchovaly v uších.

„Co jste to řekl?“

„Ze přijeli Moppett a Leonard v elegantním scorpionu. Předstírají zájem o rodinné obrazy. Co je, Nicolo?“

„Lituji, ale musím už jít! Na shledanou!“

Nicola se rozběhla do knihovny. Když vstoupila, přerušili pan Cartell a pan Pyke rozhovor. Seržant Raikes právě vytáčel číslo.

„Musím vám něco důležitého sdělit! Ti dva jsou v Baynesholmu i s vozem.“

Pan Cartell se okamžitě rozhodl.

„Raikesi, řekněte Copperovi, aby sem ihned přijel.“

„S máselnicí?“ zeptal se Raikes zmateně. Sluchátko držel pevně u ucha.

„S čím jiným? Jen ať rychle nastartuje máselnici,“ přizvukoval pan Pyke. „Rozhoduje každá minuta.“

„Musím se dostat do Baynesholmu tou největší rychlostí, jakou máselnice dokáže vyvinout. Pospěšte si, Raikesi!“ dodal důrazně pan Cartell.

Konečně dostal seržant spojení.

„ ano, Coppere,“ říkal právě do telefonu. „Počínal jste si správně.“

„Jdeme, Raikesi! Kde mám kabát a klobouk?“ Pan Cartell vyšel do haly. „Alfréde, můj svrohník.“

„Když už tam jedete, Hale, mohl byste se jich zeptat, co udělali s mým cigaretovým pouzdrem,“ volal za ním pan Pyke. „S kterým pouzdrem?“ zamumlal pan Cartell. „Tím od lady Barsingtonové.“

Rozhostilo se trapné ticho. Pan Cartell se vrátil do knihovny. Jednou rukou vězel v rukávu kabátu, klobouk mu seděl šikmo na hlavě.

„Co tím chcete říci, pane Pyku? Snad nemyslíte, že ?“

„Jen se jich zeptejte. Prosím vás o to.“

Desirée, lady Bantlingová (bývalá Cartellová, nyní Doddsová), seděla v salónu a potutelně se usmívala.

Kouřila jednu cigaretu za druhou. Její zestárlá, výstředně nalíčená tvář a pocuchané oranžové vlasy se křiklavě odrážely od zeleného křesla. Poslouchala, co jí Moppett a Leonard povídají. Z výrazu její tváře nebylo ani možné vyčíst, co si o obou myslí, ale zřejmě se bavila.

Moppett vychvalovala velký zájem Leonardův o umění a jeho znalosti o slavných portrétistech.

„Doufám, že to nebudete pokládat za drzost, jestliže vás poprosíme o dovolení, prohlédnout si vaši galerii.

Leonard se bál, že nebudete souhlasit, ale řekla jsem, za pokus že to stojí. Podíváme se jen na obrazy a vypadneme.“

„Beze všeho,“ přikývla Desirée. „Jsou to vesměs portréty Bantlingovýoh předků: pánové v přiléhavých nohavicích a dámy vysokých čel a nádherných poprsí. Ondřej by vám o nich mohl říci více, ale zdá se, že někam zmizel. Bohužel se teď budu muset vzdálit a pomoci Bimbovi s přípravou veršovaných hesel pro večerní hledání pokladu. Stejně toho o obrazech mnoho nevím. Já osobně mám ráda moderní, veselé a třeba i neslušné obrazy.“

„To mě těší, lady Bantlingová,“ řekl Leonard dychtivě. Naklonil hlavu a lady Bantlingovou zaplavila vůně pomády na vlasy. Sledovala jeho vemlouvavou řeč bez zájmu. Když skončil, usadila ho poznámkou, že se o malířské umění nikdy příliš nezajímala.

„Jednou mě vymaloval Ondřej. Ten portrét se mi docela líbí. Vypadám na něm jako třetí čarodějnice z Macbetha – než se vzdala pokusů něco ze sebe udělat.“

Vtom vešel do salónu Bimbo.

„Nazdar, drahoušku,“ přivítala ho Desirée, ‚„co dělá tvá múza?“

Bimbo vrhl na Leonarda chladný pohled.

„Moje múza,“ řekl „mě pustila k vodě. Musíš mi pomoci, Desirée. Potřebujeme alespoň sedm hesel. Ta rýmovaná jsou zábavnější.“

„Můžeme vám píchnout?“ nabízela se Moppett. „Leonard umí vymýšlet rozkošně neslušné rýmy. K čemu je vlastně potřebujete?“

„K hledání pokladu,“ odpověděl Bimbo, dívaje se stranou. „Moje generace si na to potrpí,“, vysvětlovala Desirée.

„A proto jsem si řekla, že by stálo zato tuto starou hru obnovit. Budeme si tedy dnes večer hrát na hledače pokladu.“

Moppett i Leonard nadšeně vykřikli:

„To je ohromné!“

„A bude legrace… Večírek, jaký má být. Jak se to vlastně hraje?“ vyzvídala na Bimbovi Moppett.

Ten jen stroze odpověděl: „Jako obvykle.“

Desirée vstala a začala vysvětlovat: „Bimbo schová někam láhev šampaňského a po okolí rozhodí hesla s pokyny pro hledající. Ale teď nás omluvte. Musíme si lámat hlavy veršováním. Prohlížejte si zatím obrazy.

Nemusíte spěchat.“

Podala Moppett ruku. „Lituji, že se vám nebudu moci věnovat, ale musím sebou hodit. Sbohem.“

Leonardovi pokynula jen rukou.

„Pane na nebi!“ zvolal náhle Bimbo. „Zapomněli jsme na potraviny, které jsme objednali v Londýně! Budou už asi na nádraží.“

Moppett a Leonard se zastavili a projevovali živě zájem o vyřešení tohoto organizačního problému.

„Nemohl bys pro ně zajet, až budeš rozmísťovat ta hesla?“, poznamenala Desirée.

„Mohl, ale nejdřív je musím zveršovat.“

„To je k zbláznění! Z kuchyně nemůžeme nikoho uvolnit. Mají tam práce až nad hlavu. Nejlépe když zavoláš Coppera. Ať nastartuje máselnici a zajede pro potraviny na nádraží.“

„Dovolíte-li,“ řekli Moppett a Leonard jedním dechem a dali se tomu do smíchu. „My bychom ty věci přivezli. Uděláme to hrozně rádi.“

„To je od vás velmi milé, ale nedělejte si starosti. Copper to už vyřídí,“ řekla Desirée, a Bimbo dodal důrazně: „Děkujeme za ochotu, ani ve snu by nás nenapadlo „

„Ale proč ne?“ protestovala Moppett. „Leonard se strašně rád projede v novém voze. Ze ano, cukroušku?“

„To je hotovka. Náhodou vím, že máselnice, jak říkáte Copperově bedýnce, je mimo provoz. Ostatně nám to nebude trvat ani pět minut.“

„Dovolte nám to, nebo si budeme myslet, že tady příšerně překážíme,“ naléhala Moppett vemlouvavě.

„Nu dobře,“ svolila Desirée, a aniž pohlédla na manžela, pokračovala: „Jestli vám to skutečně nebude vadit, bylo by to podle mého názoru nejrozumnější.“

„A co Ondřej!“ zvolal Bimbo. „Ondřej by to mohl zařídit. Kde vůbec vězí?“

„Někam odešel. Bimbo, myslím, že bychom měli přijmout laskavou nabídku slečny Ralstonové a pana Leisse.“

„Udělejte nám tu radost!“ zvolala Moppett. „Pojď, fešáku! Potřebujete ještě něco přivézt?“

„Vy myslíte skutečně na všechno,“ poznamenala Desirée se slabým nádechem ironie. „Zeptám se v kuchyni.“

Když odešla, zeptal se Bimbo suše: „Není ten vůz, co stojí venku, z Copperovy garáže?“

„Máte dobrý postřeh,“ přikývl Leonard uznale. „Kára není špatná. Je dost velká a cena mi celkem vyhovuje. Chtěl byste na ni mrknout, pane Doddsi? Rád bych slyšel, co si o ní myslíte.“

Bimbo přisvědčil se směsí nechuti i zvědavosti.

Moppett zůstala v salónu. Postavila se k oknu a pozorovala, jak Leonard stále něco Bimbovi vykládá.

„Má ruce v kapsách, jako by stál na trhu. Předstírá, že ho to nezajímá,“ řekla si v duchu. „Ale mě Bimbo neoblafne. Nezapře milovníka aut. Desirée si vzal proto, že měla nádherného bentleye a protože byla nóbl. Je s ní zábava, ale má už léta.“

Zaplavila ji vlna opovržení k Desirée, Bimbovi a ke všem, kteří se nepodobají jí a Leonardovi. Ať žije život plný dobrodružství!

Uvažovala, zda by neměla upozornit Leonarda, aby neříkal tak často ou kej. Nevadilo jí, že užívá obhroublých slov. Naopak. Bavila se, když se do sebe pustili a Leonard začal být sprostý, jedovatý a surový. Jenže, mají-li získat přístup do těchto starých usedlých rodin – – „Po tom všem nás Dodd&ovi budou muset pozvat. Nic jiného jim nezbude. Šli jsme na to mazaně,“ pochvalovala si taktiku Moppett.

Vyhlížela dál oknem. Když po chvíli vstoupila Desirée do salónu, zírala soustředěně na obraz nad krbem.

Desirée jí sdělila, že v obchodě je připraven další balík s jídlem.

„Zatočíte hned u vrat doprava. Je to nejkratší cesta k nádraží. Děkujeme vám ještě jednou za laskavost.

Jsme vám opravdu zavázáni.“

Doprovodila Moppett k vozu, a když scorpion vyrazil ze vrat, zavěsila se do manžela.

„Otřesná dvojice, že?“

„Vážně, drahoušku, nechápu jak –“

„Co nechápeš?“

„Nic mi po tom není,“ bručel.

Podívala se na něj pobaveně.

„Tobě se tedy nezamlouvají?“

„Vůbec ne.“

„Přinejmenším vědí, co chtějí,“, dodala lhostejně.

„To mně bylo úplně jasné od okamžiku, kdy sem vtrhli. Upíší svou duši ďáblu, jen aby se dostali na náš dnešní večírek.“

„Vážně?“

„Chceš snad předstírat, žes jejich narážky nepochopila?“

„Ale ano, pochopila,“ řekla se smíchem. „Asi je pozvu.“

„Nikdy se ti do ničeho nepletu.“

„Nepleteš, a je to od tebe velmi moudré. Obvykle netrucuješ,“ dodala, když se od ní odtáhl. „Dovoluješ, aby tě lidi klamali.“

„Máš pravdu, ale nezapomínej, že si to uvědomuji,“ řekla mírně a Bimbo se začervenal.

„Ten mládenec je odporný. Cítilas, jak páchne?“

„Ale u žen má zřejmě úspěch.“

„Tohle nemyslíš doopravdy!“

„Ale myslím, drahoušku. Na sexuální věci mám instinkt. Jinak nemám o tom mladíkovi valné mínění. Malý podvodník, nic víc.“

„Souhlasím. Je to lump.“

„Gangster průměrné úrovně. A Moppett je jeho milenka.“

„Vůbec o tom nepochybuji,“ přikývl zlostně. „Jsem zvědavá, čím se bude chtít Leonard blýsknout.“

„Pozveš-li je, budeš toho určitě litovat.“

„Neměli bychom najmout detektiva, aby ohlídal stříbrné lžičky?“

„Tak už pojď, a pomoz mi s těmi zprqpadenými rýmy.“

„Bimbo, já je přece jenom pozvu,“ řekla. „Může být legrace. Ci snad opravdu nechceš?“

„Ty víš setsakra dobře, co chci,“ zabručel, dívaje se stranou.

Desirée najednou zvážněla.

„Zapomněla jsem ti říci, že zemřel Ormsbury.“ A zvedla významně obočí. „Tvůj bratr?“

„Ano, můj.bratr. Zemřel v Austrálii.“

„Neměla bys ?“

„Neviděla jsem ho třicet let. Neměla jsem ho ráda. Byl to strašně nudný patron.“

„Pro pána krále! Co to rachotí?“ vykřikl Bimbo.

„Máselnice,“ řekla Desirée klidně. „Je.pojízdná. Pan Leonard nám tedy zalhal.“

Máselnice, z jejíhož chladiče se silně kouřilo, se hlučně blížila. Za volantem seděl George Copper a vedle něho Raikes.

„Ze neuhádneš, kdo to k nám jede?“ řekla Desirée. A rychle dodala: „Harold.“

„Není možná!“

„Ale ano, dtrahouši. Nebyl tady od té doby, co jsme se naposledy pohádali. Vypadl tehdy jako cukrář.

Třeba mě bude chtít dostat zpátky.“

„To by tak ještě scházelo!“

„Mám na Harolda zlost. Byl na Ondřeje sprostý kvůli těm penězům. Však já mu to vytmavím!“

„Co tu asi chce Raikes? Bože, kdy já udělám ty rýmy?“

„Běž si, Bimbo. Vyřídím to sama.“

„Dobrá,“ řekl a odešel.

Vůz s mocným škubnutím zastavil. Seržant Raikes vystoupil a otevřel zadní dvířka, aby pomohl panu Cartellovi, který byl očividně rozčilen.

„Vida, Harold!“ řekla Desirée pobaveně. „Jak se daří? Poznala jsem tě podle klobouku. Dobré odpoledne, pane Coppere. Dobré odpoledne, Raikesi.“

„Rád bych věděl,“ začal pan Cartell a smekl, „jestli mi můžeš věnovat několik minut.“

„Proč ne? Pojď dál.“

Vešel za ní nedůvěřivě do domu. V ruce mačkal nervózně klobouk.*

„Co budeme dělat?“ zaútočil pan Cooper na policistu.

„Cekat. Nic jiného dělat nemůžeme. Scorpion tady není.“

„To vidím,“ odsekl Copper nevrle a pátravě se rozhlížel.

Raikes se postavil před máselnici a zkoumal povrch cesty. Přitom položil bezděčně ruku na kapotu.

Strašně zaklel a rychle stáhl ruku zpět.

„Vaří se mi voda,“ poznamenal suše pan Copper.

„Dík za informaci.“

„Ustavičně jste mě pobízeli, abych jel rychleji. Nediv se, že se motor přehřál.“

„Nu dobrá, dobrá. Raději bych byl jel na kole. Ale to nic… Teď se nehýbej, Georgi.“

Cooper ho bez reptání.poslechl.

Seržant se sehnul téměř k zemi a prohlížel vozovku. „Ze scorpionu teče pořádně olej, že jó?“

„To teda teče.“

„Tři kola jsou obutá pneumatikami Griprich, na levém zadním má Startread. Je to tak, Georgi?“

„Přesně tak.“

„Byl tu a zase odjel. Podívej se sám.“

Copper neměl na nějaké zkoumání stop náladu. Vyhrkl na seržanta: „Tak co budeme, ksakru, dělat?

Poženeme se za nimi? Kdybychom tak měli vřeštící sirénu…“

„Pusť to z hlavy. Vypátráme je obvyklými metodami.“

„Tobě se to řekne. Ale jak to vysvětlím majiteli vozu? Mám scorpiona pouze v komisi. Ručím za něj.“

„Nedělej paniku. Na to je času dost. Snad se ti dva výtečníci vrátí.“

„Spíše bych věřil, že jsou na poloviční cestě do Londýna. Jistě už mají vyměněné číslo. Panikařit začals ty. Policejní hlášky vykonaly své. Ať jsem papež, přijedou-li zpátky!“

Otevřely se domovní dveře. Na prahu se objevil pobledlý pan Cartell.

„Ještě nejsem hotov, Raikesi. Přijdu za chvíli. Zůstaňte zde, a kdyby se ti dva vrátili, vyřiďte tu záležitost.“

Raikes na něj udiveně pohlédl.

„Není zapotřebí dělat.poplach. Znají cestu zpátky.“

Podíval se ostře na oba muže a vrátil se do domu.

„Tak, a máme to,“ poznamenal seržant Raikes. „Co jsem ti povídal? Spadlo to všechno na mne.“

„Nechápu, proč ses tak rozčílil?“ řekla Desirée a vrhla na bývalého manžela bezvýrazný.pohled. „Chudák Copper už ví, že jste se za Leisse nezaručili – ani P. P. ani Connie. Copper si tedy může vzít vůz klidně zpátky.“

„Jestli se ovšem ti dva vrátí,“ dodal pan Cartell.

„Milý Harolde, myslíš si snad, že se zmocní naší zásoby potravin, ujedou někam hluboko do lesa a vrhnou se na uzené lososy a jiné dobroty! To by bylo opravdu nemilé. Ale jsem přesvědčena, že se nic takového nestane. Záleží jim na tom, aby se dostali na náš dnešní večírek.“

„To přece nemůžeš dovolit,“ odpověděl pan Cartell podrážděně.

„Tohle mi říká každý.“

„Má milá Desirée „

„Poslyš, Harolde, chci si s tebou promluvit o Ondřejovi. Nelíbí se mi…“

Pan Cartell si ji po tomto úvodu chladně změřil. „Co se ti nelíbí…?“

„Svěřil se mi, žes odmítl uvolnit jeho peníze.“

„Převezme správu svého dědictví v přesně stanovenou dobu, šestého listopadu.“

„Vysvětlil ti přece, že potřebuje peníze už nyní. Ondřej chce koupit Granthamovu galerii. Moc mu na tom záleží.“

„Ano, dal to velmi temperamentně najevo. Kromě toho mi řekl, že má v úmyslu odejít z královské gardy, aby se mohl starat o galerii.“

„A pokračovat v malování.“

„Přesně tak. Ale pochop, že nemohu dát souhlas k tomu, aby dědictví utratil dřív, než na to bude mít právo.“

„Harolde, uvědom si, že Ondřej není nemluvně ani blázen. Je mu čtyřiadvacet a má rozum. Bude si jistě počínat rozvážně.“

„V této věci s tebou nemohu souhlasit.“

„Bimbo chce vložit do této transakce nějakou hotovost a stát se společníkem.“

„Překvapuje mě, že má tvůj manžel na to prostředky.“

Desirée po těchto slovech zrudla. Chvíli bylo ticho a pak řekla: „Harolde, ještě jednou tě důrazně žádám, abys uvolnil Ondřejovy pentee.“

„Lituji, ale nemohu.“

„Snad jsi ještě nezapomněl,“ odpověděla drsnějším tónem, „že použiji i nedovolených chvatů, začnu-li zápasit.“

„Tak jako všechny „

„ rozkošné ženy. To jsi chtěl říci, či nikoliv?“

„To přídavné jméno můžeme vynechat.“

„Tak dobře,“ řekla Desirée vlídněji a vstala. „Vidím, že se s tebou nedá rozumně mluvit. Jak se ti líbí v Pykově vznešeném domě?“

Pan Cartell rovněž vstal.

„Uspořádání mi vyhovuje,“ prohlásil upjatě, „a doufám, že vyhovuje i jemu.“

„Ta nepříjemnost s Moppett a Leonardem ho bude dlouho mrzet. Chudinka P. P. Takový milý staroušek a přitom tak nemožný snob. Už to ví?“ •

„Co by měl vědět?“ zeptal se pan Cartell.

„Jak se zachovala tvá neteř a její podařený přítelíček.“

Pan Cartell zrudl a sklopil oči.

„Moppett přece není mou neteří,“ hájil se stísněným hlasem.

„Jak to můžeš vědět? Několikrát mě napadlo, že ji Connie nejdřív někam odklidila a teprve po určité době adoptovala.“

„To je absurdní, skoro žalovatelné tvrzení, Desirée. To děvče – Mary Ralstonová – byla vychována v ústavu s výbornou pověstí.“

„Connie asi věděla proč „

„A teď mě laskavě omluv, promluvím si s Raikesem. Velmi lituji, že jsem tě obtěžoval.“

„P. P. večeří dnes u nás. Těším se, že si spolu kamarádsky popovídáme, než se sejdou hledači pokladu.“

„Ani tato jemná forma vydírání na mne neplatí, Desirée. Své rozhodnutí v Ondřejově záležitosti nezměním.“

„Znáš mě snad natolik, Harolde, abys věděl, že nejsem sentimentální.“

To nejsi. Zena, která pořádá veselý večírek tentýž den, kdy se dověděla o bratrově úmrtí…“

„Nezapomínej, můj milý Hale, že i ty ses díval na Ormsburyho jako na metlu společnosti. Neodhaluji před lidmi tak rychle své city, ale snad jsi.poznal, že mám Ondřeje nesmírně ráda. Je to můj syn a nedopustím, aby mu někdo ublížil. Dej si pozor, Harolde. Vstupujeme na válečnou stezku.“

V dálce se ozval klakson a oba se jako na povel otočili. k oknu.

„Přijeli tvoji přátelé,“ hlesla ironicky Desirée. „Mám za to, že se nemůžeš dočkat shledání. Tak sbohem!“

Když její bývalý manžel odešel, postavila se ke skleněným dveřím a zvědavě sledovala, oo se děje venku.

Scorpion vjel na vozovku plnou rychlostí, před domem zmírnil a sunul se pomalu kupředu, až se s lehkým cuknutím zastavil. Moppett a Leonard vyskočili z vozu téměř současně.

Seržant Raikes už na ně čekal.

Dvojice mladých lidí se k němu blížila poněkud váhavě, i když měla na tváři úsměv. Desirée to hned postřehla. Je-li někdo rozpačitý, prozradí se tím, že dost dobře neví, co dělat s rukama, pomyslila si.

Moppett se s dívčí bezstarostností zavěsila do pana Cartella, jemuž to zřejmě nebylo nijak milé.

„Moppett vyhrála první kolo,“ konstatovala škodolibě Desirée.

Po prvních Raikesovýoh slovech Leonard nasadil kamarádský výraz, ale pak se na jeho tváři objevil údiv a konečně spravedlivé pobouření. Nepromluvil ani slovo. Jen se ironicky uklonil a ukázal na scorpiona.

Zahlédl Desirée, což ho přimělo k tomu, že zavrtěl hlavou, aby projevil svůj zmatený úžas. Pak vytáhl z vozu dva velké balíky.

Desirée otevřela skleněné dveře a sestoupila po několika schodech ke skupince. Pan Cartell se energicky vymanil z Moppettina zajetí.

„Myslím, že bychom se měli vrátit, seržante. Pojede-li Copper se seorpionem, mohl byste snad vy „

Raikes pohlédl na Moppett a zabručel něco nesrozumitelného.

„Jen se nezdržujte,“ řekl Leonard rychle a s hranou zdvořilostí. „Prosím, pánové.“ A otevřel jim dvířka vozu.

Muži se rozloučili s paní domu, nasedli a odjeli. První bitvu prohráli.

„No tak,“ zahlaholila Desirée vesele. „Našli jste ty balíky s jídlem?“

Moppett a Leonard vychutnávali své vítězství. Začali brebentit jeden přes druhého a navzájem si dávali přednost. Konečně odpověděla Moppett na otázku paní domu.

„Ovšem, že jsme je našli, drahá lady Bantlingová. Všechno jsme přivezli – při vykládce asistoval dokonce policajt. Pan Copper nejednal seriózně. Ztrácíme možnost ten vůz koupit.“

„Je to neschopný chlap,“ řekl Leonard. „Jak se ukázalo, existuje ještě jeden zájemce o vůz.“

„Jste jistě zklamáni.“

„To jsme,“ souhlasila Moppett mrzutě. Náhle slabě vykřikla a zakryla si ústa rukou.

„Leonarde! Jsme my ale hlupáci!“

„Co je, drahoušku?“

„Měli jsme se s nimi vrátit. Co teď budeme dělat?“

Leonard mírně pootevřel ústa a vysoukal ze sebe:

„Pan Copper bude muset pro nás přijet s mým vozem. Možná, že to bude trvat hodinu, dvě, snad déle…“

„Co si jen o nás pomyslíte,“ zanaříkala strojeně Moppett.

„0, to nejhorší,“ řekla Desirée nadneseně a mladí lidé se této poznámce srdečně, i když trochu nejisté, zasmáli.

„Alespoň vám ty balíky odneseme do domu. Směli bychom zatelefonovat Copperovi?“ zeptala se Moppett.

Z domu vyšel Bimbo. Když je uviděl, zarazil se. Desirée se na něj ušklíbla.

„Uvidíme se dnes večer!“ řekla velmi zřetelně. „Byli jste tak laskaví a přivezli nám jídlo. Zvu vás tedy, abyste nám je pomohli sníst. Uděláme si krásný večírek.“

Dozvuky večírku

Ondřej položil Nicolin kabát na sedadlo a usedl proti ní.

„Tenhle vlak má tu výhodu,“ poznamenal, „že je skoro vždycky prázdný. Máte se zítra opět dostavit do toho staromládeneckého doupěte?“

Nicola odpověděla, že jí o to pan Pyke požádal. Nechala si tam.proto psací stroj.

„Zítra se do Little Coldingu nevrátíte,“ začal Ondřej svůj výklad s pocitem člověka, který se rozhodl skočit po hlavě do vody. „Vrátíte se tam totiž ještě dnes večer. Alespoň doufám. Nic nenamítejte, prosím vás.

Tady je pozvánka.“

Podal jí s prosebným úsměvem obálku.

Dívka přelétla první řádky: „Upřímně vás zveme na náš ztřeštěný večírek. Můžete u nás přespat. Ondřej vám všechno vysvětlí. Přiveze vás k nám. Těšíme se.“

Nicola mu užasle pohlédla do tváře.

„Máti,“ vysvětloval, „si vás oblíbila. A totéž, jak jistě pozorujete, by se dalo říci i o mně. Nesnažte se vymlouvat. Odpovězte prostě: díky Ondřeji. To je velmi milé od vaší maminky. Ráda přijedu.“, „Ale já přece…“

„Žádné přece se neuznává, milá slečno,“ zahlaholil Ondřej vesele.

„Něco vám povím,“ durdila se Nicola, „vy jste svou maminku umluvil, aby mě pozvala.“

„Přisahám, že ne. Ona umluvila mne. Rekl jsem jí, že přijdu jedině tehdy, přijdete-li vy.“

„Vidíte, teď jste se prozradil.“

„Ale naopak. A vůbec, přestaňte mudrovat a přijeďte. Rozhodně nepůjde o jeden z obzvlášť divokých večírků. Na takový bych si vás nedovolil pozvat.“

Nicola si vzpomněla, co slyšela o zábavách, pořádaných lady Bantlingovou, a ulevilo se jí.

„Představuji si to takto,“ pokračoval Ondřej. „Doprovodím vás k vašemu bytu, kde se převléknete do své toalety číslo jedna. Pak si někam zajdeme na dobrou večeři a společně se vrátíme do Baynesholmu.“

„A co koktejlový dýchánek, na který jste se tak vystrojil?“.

„Na ten zapomeňme. A teď vážně, Nicolo. Můžeme se na vás těšit?“

„Když mně vaše maminka tak hezky napsala… Ráda přijedu. Ještě jednou děkuji za pozvání.“

„Já vám děkuji, Nicolo.“

Celý zbytek cesty mluvil jen o sobě. Svěřil se jí se svou velkou touhou po malování. Jeho učitelé tvrdí, že má talent. Horoval o Granthamově galerii. Vzadu je totiž ateliér. Mohl by tam malovat a současně se o galerii starat. Pak jí vylíčil bezúčelné a rozčilující setkání se svým otčímem a poručníkem panem Cartellem.

„Byla to.pořádná hádka,“ pokračoval zasmušile. „Otčím nebyl přístupný rozumným argumentům. Jednal se mnou jako s vrtošivým nezletilým chlapcem. Vypočítal jsem mu pravděpodobný zisk a předložil výsledek. Vůbec se na ty cifry nepodíval. Hrom aby do něho uhodil! Uváděl jsem jména lidí, kteří by mu dali odborné dobrozdání o té věci, ale odmítl mě vyslechnout. Stále opakoval, že otec by mi nikdy nedovolil vystoupit z gardy.“

„Co mám, kčertu, dělat?“ vykřikl Ondřej podrážděně. Okamžitě se však ovládl a pokračoval mírnějším tónem: „Finanční stránka věci mě tolik netrápí. Peníze bych si mohl vypůjčit na životní pojistku nebo jak se to dělá. Rozčiluje mě jeho pompézní licoměrnost. Hrozně nerad mluvím o svých malířských ambicích a přece jsem se mu vyzpovídal z věcí, o kterých jsem nikdy s nikým nemluvil. Reagoval na mé upřímné vyznání chladným konstatováním, že prý se stejně jen přetvařuji. Dovedete se vmyslit do mé situace?“

„Myslím, že dovedu. Nakonec jste začal o sobě pochybovat, viďte?“

„Jsem rád, že mi rozumíte. Svěřuje se vám takhle každý ‚-i nebo… Ale,dost o tom. Děkuji vám, že jste mě vyslechla.“, „Líbí se vám obrazy Troy Alleynové, Ondřeji?“ Pozorně se na ni zadíval. „Velmi. Proč se ptáte?“

„Znám ji. Provdala se za Rodericka Alleyna z kriminálního oddělení Scotland Yardu. Dost často je navštěvuji. Jdu tam zrovna zítra večer.“

„Jaká je? Vím, jak vypadá. Má krásně formovanou tvář, z níž vyzařuje statečnost. Jde z ní strach?“

„Vůbec ne. Je spíš plachá. Zajímá se o práci mladých umělců.“ Nicola zaváhala a pak řekla: „Možná, že se vám můj návrh nebude zamlouvat, ale co kdybyste jí ukázal jeden ze svých obrázků?“

Ondřej zčervenal, a Nicola se lekla, že ho urazila. ,_,.

„Asi bych se toho neodvážil,“ odpověděl nejisté. „Pozoruji, že vám pan Cartell skutečně vzal odvahu.“

„Ne, nevzal, vy lištičko.“

„Neurazím se, odmítnete-li můj návrh. Budu však velmi ráda, řeknete-li: děkuji Nicolo, je to od vás milé.“

Ondřej se na ni usmál a dlouho mlčel. „Vyhrála jste. Řeknu to přesně tak,“ řekl po chvíli.

Zbytek cesty jim rychle uběhl. V Londýně se řídili Ondřejovým plánem. V půl deváté už seděli v autu a jeli zpět do Kentu. Byla teplá jarní noc. Světla kolem nich ubíhala a na obloze se ukázal srpek měsíce.

Nicola si uvědomila, že je na nejlepší cestě se zamilovat.

„Něco vám povím, paní Mitchellová,“ řekl Alfréd, který začínal v jídelně prostírat. „V tomto domě se zhoršilo počasí. Atmosférické poruchy přivolají prudké bouřky.“

„Nepovídejte,“ podivila se kuchařka. „Jak…?“

„To nevím. Kdybyste se zeptala „proč“, řekl bych vám svůj názor. Už deset let, paní Mitchellová, vedeme tady pohodlný a spokojený život. Dosud šlo všechno jako po másle. Nic nás nevzrušovalo, nic neobvyklého se nestalo. Počasí bylo ustálené. Vyhovovalo nám – mně i vám. A jaká je nynější situace?

Vezměte dnešek. Za všechna uplynulá léta jsem v jednom jediném dni nezažil tolik vzrušení.“

Paní Mitchellová potřásla hlavou a zvedla významně obočí.

„To on…?“

„Ano, on. Pan Harold Cartell.“

„Nenapínejte mne, pane Bělte,“ zvolala paní Mitchellová. „Co se vlastně děje?“

„Jak to, děje, paní Mitchellová?“

„Tak vás neznám, pane Bělte. Ten pohled… Šla z vás hrůza.“

„Z vás by taky šla,“ odpověděl Alfréd, „kdybyste musela vyslechnout takové narážky jako já.“

„Od koho? Od pana Oartella?“

„Ano, od něho. Jde o to cigaretové pouzdro našeho pána. Jak jsem vám již sdělil, nechal je ležet na okně a pak zmizelo. Odpoledne odjel pan Cartell v máselnici s Copperem a Raikesem neznámo kam.“.

„Divné, že?“

„Ano, divné. Ukázalo se, že byli ve Velkém domě.“

„Navštívit lady Bantlingovou?“

„Ne, Chtěli se setkat s tím mladým párkem, který tam bez ohlášení odjel.“

„To je ale nestydatost!“

„Dosud mi není jasné, proč to všechno bylo, ale dovím se to od Cqppera. Vím jen jedno: když jsem nesl do knihovny nápoje, vyměňovali si ostře své názory.“,

„Kdo? Naši pánové?“

„Kdo jiný? Byli tak rozčileni, že pan Cartell pokračoval v debatě i poté, kdy jsem vstoupil do místnosti.

Zrovna vykládal, že se zapomněl samým rozrušením zeptat mladého Leisse a Moppett, kde nechali pouzdro. Pan Pyke mu řekl, že slečna MaitlandMayneová viděla pouzdro na okně. Zeptali se mě, zda jsem si jej také všiml, když jsem sklízel se stolu. Odpověděl jsem, že ne a poznamenal jsem ještě, že okno bylo pootevřené.“

„Kdo je mohl otevřít?“

„Ze se ptáte? Pan Cartell nakvašeně prohlašoval, že.pouzdro patrně sebrali ti chlapi, co dělají kanalizaci v Green lane. A potom ještě řekl tím svým advokátským tónem: možná, že by byl Alfréd ochoten uvažovat ještě jednou o své odpovědi. Hluboce se mě to dotklo. Po tomto nařčení nezbývá než jedno, paní Mitchellová, buď odejde on nebo já. Pro nás dva není v tomto domě dost místa.“

„A co řekl náš pán?“

„Co byste čekala? Zastal se mě velmi klidně, ale rozhodně. Myslím, řekl, že Alfrédova odpověď byla docela jasná a není zapotřebí, aby nám ji opakoval. Děkuji, Alfréde. Lituji, že jsme vás obtěžovali. – Rékl jsem tedy: Děkuji vám, pane. Na to „vám“ jsem položil důraz. A pak jsem odešel. Věřte mi, paní Mitchellová, z toho všeho nevzejde nic dobrého.“

Alfréd pokračoval již klidnějším tónem: „Při obědě si řekli něco, co našeho pána nesmírně rozrušilo. První s tím začal pan Cartell. Nemá cenu o tom nyní uvažovat. Časem se všechno objasní.“

„Co s tím má společného Raikes?“ zašpitla kuchařka.

„Od dělníků jsem se náhodou dověděl, že Raikes přivezl pana Cartella zpět v máselnici. Copper přijel ve scorpionu, pro kterého ještě nenašel kupce. Ten povedený párek se vrátil do Little Coldingu v poštovním voze. Listonoš povídal, že se tvářili náramně spokojeně, ale manýry prý mají velmi podivné.“

Z haly zazněl jasně hlas pana Cartella. Dveře kuchyně byly totiž otevřené.

„Dobře, rozumím. Jestli se toto tvrzení ukáže pravdivým, budu již vědět, jak jednat. Ubezpečuji vás, P. P., že zasáhnu velmi energicky. Doufám, že jste spokojen.“

Dveře od domu zabouchly.

„Rány boží!“ zvolala paní Mitchellová. „Co se to zase děje? Podívám se z okna ložnice.“

Vyrazila z kuchyně a Alfréd slyšel, jak se žene nahoru po schodech. Vrátila se za chvíli celá uzardělá.

„Sel přes náves ke slečně Cartellové,“ řekla.

„Jistě kvůli té slečně Moppett,“ konstatoval Alfréd.

Ve své ložnici se Moppett převlékla do nápadných večerních šatů. Byly jasně červené, s velkým výstřihem, ale slušely jí. Nyní odpočívala v křesle, obdivovala své paže a dívala se po očku na pana Cartella.

„Tetička Con je na schůzi v loveckém klubu,“ vysvětlovala. „Přijde brzy. Leonard šel k autobusu vyzvednout si smoking.“

„Jsem rád, že s vámi mohu mluvit mezi čtyřma očima,“ řekl pan Cartell a krátce na ni pohlédl. Pak už se díval jen na své ruce. „Byl bych vám zavázán, kdybyste naši rozmluvu pokládala za důvěrnou. Nechci sestře působit zbytečné starosti.“

„Vy mě děsíte, strýčku Hale,“ řekla tiše.

„Byl bych vám rovněž povděčen, kdybyste přestala předstírat příbuzenské svazky.“

„Jak si přejete, pane Cartelle.“

„Předně se vás chci zeptat, zda je vám známo, že ten mladý muž, Leonard Leiss, se kterým jste se spřátelila, není dobře zapsán na policii? Setrváte-li při nynějším způsobu života, dostanete se dříve či později do vážných nesnází a jestli se s ním budete i nadále stýkat, zapletete se do nesnází i vy. Mám na mysli potíže s policií. Rád bych věřil, že o jeho spádech nic nevíte, ale jsem přesvědčen o opaku.“

„Nemám tušení, o čem mluvíte a nevěřím vám ani slovo.“

„Nesmysl!“

„Je mi líto, ale jste to vy, kdo mluví nesmysly. Tuším však, na co narážíte. Jde vám zřejmě o koupi toho automobilu. Zmínila jsem se před Copperem, že tetička Con – doufám, že dovolíte, abych ji tak dál nazývala – Leonarda zná. Snad jsem řekla, že i vy a P. P. byste možná řekli své ou kej. Byla to pouhá formalita. Kdybychom byli tušili, že je vám to proti srsti, byli bychom raději mlčeli. Je nám to oběma líto.“

Pan Cartell pozvedl obočí a změřil si ji.

Zarazila se, ale pouze na okamžik. Energicky pokračovala: „Musím vám říci, že jsme si o vás udělali pěkné mínění. Vtrhl jste do Baynesholmu a udělal tam scénu. U lady Bantlingové nám to neuškodilo!

Stejně nás pozvala na dnešní večírek – přes všechny výmysly, které jste jí napovídal.“

Vřískavě se zasmála.

Pan Cartell chvíli mlčel a pak řekl: „Nemá smysl abych se s vámi dál bavil. Marním zbytečně čas.

Přistoupím ke druhé věci, pro kterou jsem k vám přišel, a řeknu to hezky bez obalu. Co jste udělali s cigaretovým pouzdrem pana Pyka?“

Moppett zkřížila nohu přes nohu a dlouho neodpovídala.

„Nechápu, o čem mluvíte,“ vydechla posléze.

„O cigaretovém pouzdru pana Pyka. Po obědě jste si je s panem Leissem prohlíželi. Co jste s ním udělali?“

„Jak se opovažujete?“ vybuchla Moppett. „Jak se opovažujete?“

V té chvíli vešel do pokoje Leonard. Když spatřil pana Cartella, zarazil se.

„Račte laskavě prominout jestli vyrušuji,“ řekl strojeně. Moppett k němu vztáhla ruku.

„Drahoušku, tady ten pán mě uráží. Zastaň se mne.“ Leonard se posadil na opěradlo křesla a vzal ji za ruku. „O co jde?“ zeptal se. Jeho bledý obličej byl ještě o poznání bledší.

„Říkám ti po pravdě, že vůbec nevím, oč jde. Tento pán si zřejmě myslí, že bychom měli vědět, kam si chudák starý P. P. ukládá své muzeální kousky.“

„Zmizelo cigaretové pouzdro pana Pyka,“ prohlásil vyšetřujícím tónem pan Cartell, a obrátil se přímo na Leisse. „Vy a slečna Ralstonová jste byli poslední, kdo je měli v rukou. Snad byste mi mohl říci, co jste s ním udělal.“

Leonard opakoval:

„Zmizelo! U Joviše, to je zlé, že ano?“ Jeho bledé prsty sevřely dívčinu ruku. „Je samozřejmé, že se vám vynasnažíme pomoci. Ano, ovšem, teď si vzpomínám! Nechal jsem je ležet v jídelně na okně. Pamatuješ se, zlatíčko, že jó?“

„Dokonale.“

„Bylo okno otevřené nebo zavřené?“

„Otevřené. Ano, zcela určitě otevřené,“ řekl Leonard hbitě. „Otevřel jste je, pane Leissi?“

„Já? Proč bych je otvíral? Vždyť vám říkám, že bylo otevřené.“

„Po celou dobu, kdy se podával oběd, bylo však zavřené,“ řekl pan Cartell.

„Pak je zcela určitě otevřel ten služebný duch – už nevím, jak se jmenuje.“

„Neotevřel.“

Leonard s úsměvem poznamenal: „To říká on, že ano?“

„To říkám já.“

„Dovolte, abych vás upozornil, že se mi váš tón nelíbí.“

Leonard vytáhl z kapsy stříbrné pouzdro, nabídl Moppett cigaretu a sám si také jednu vzal. Pak obě zapálil, sklapl pouzdro a usmál se na pana Cartella. Zastrčil pouzdro do kapsy, vtáhl kouř, pak ho vyfoukl a rukou rozptyloval. Měl na malíčku prsten se smaragdem.

„Co ti lidé od výkopu?“ zeptal se.

„Nemohli otevřít okno zevnitř.“

„Pak jim je otevřel někdo jiný.“

Pan Cartell rázně vstal.

„Pane Leissi, jsem odpovědný za hosty, kteří, ač nevítáni, přišli do domu pana Pyka pod mou záštitou.

Nebude^li do zítřka pouzdro vráceno, vyrozumím policii.“

„Na to jste odborník, co?“ poznamenal Leonard a díval se upřeně na hořící konec své cigarety. „Ještě něco. Nelíbí se mi způsob, jakým tuto záležitost vyřizujete, pane Cartelle. Vím zcela přesně, jak se mohu bránit.“

Pan Cartell ho pozoroval se skrytým odporem. Pak se obrátil k Moppett: „Nemá smysl tento rozhovor prodlužovat.“

Bouchly dveře a v hale se ozvaly kroky, ňafání psa a táhlé kňučení. Do místnosti pronikl křiklavý hlas: „Lehni! Lehni, ty bestie!“

Následoval psí štěkot a nový výbuch zuřivého ňafání.

„Ticho, Li-či! Ticho, miláčku. Kdo sem, ksakru, pustil toho proklatého vořecha? Trudi!“

„Rozmyslil jsem si to,“ řekl pan Cartell. „Promluvím ještě se sestrou.“

Setkal se s ní v hale. Tiskla na prsa rozzuřeného japončíka, kopala Pixii a křičela na svou rakouskou služebnou.

„Proboha, člověče!“ řekla, když uviděla svého bratra. „Zbláznil ses nebo co? Vodit sem tu bestii! Ihned ji odveď!“

Psíček se jí divoce zkroutil v náručí a kousl ji do palce.

Pan Cartell důstojně odpověděl:

„Půjdeme, Pixie. Tady o nás nikdo nestojí.“

Odtáhl fenu do zahrady a uvázal ji ke sloupku u branky. Pak se vrátil do haly. Jeho sestra si cucala poraněný palec.

„Je mi‘ líto, Constance. Omlouvám se. Kdybych byl věděl –“

„Dej mi.pokoj!“ obořila se na něj slečna Cartellová. „Jsi úplně nemožný, když jde o zvířata. To ti zřejmě zůstane. Pojď dál, ohceš-li se mnou mluvit. Já si zatím ošetřím palec.“

Sel za ní do „doupěte“ – malého pokoje, plného fotografií. Na většinu z nich se Connie už dávno nedívala.

Zajímaly ji snad jen ty, jež zaznamenávaly Moppettinu životní dráhu: od dětství až po dnešní pochybný lesk.

Slečna Cartellová hrabala v zásuvce. Vytáhla vatu, na kterou nanesla tlustou vrstvu jakési černé, nepříjemně páchnoucí masti. Připevnila ji k prstu proužkem leukoplastu.

„Co je to za odpornou mast?“ zeptal se jí bratr.

„Je velmi účinná. Mažu s tím klisně opruzeniny po postroji.“

„Connie, nevím opravdu, co…“

„Jaképak nevím… co… A teď mi pověz, co se děje. Vidím, že jsi ve špatné náladě. Napijeme se? Já tě pak vyslechnu.“

„Nechci nic pít, Connie.“

„Proč? Já si naleju,“ křičela mezi výbuchy smíchu, a otevřela malý příborník. „Měla jsem proslov v loveckém klubu,“ dodala a pustila se do širokého výkladu o děvčeti, které pomáhalo jednomu chovateli psů. Naslouchal jejímu líčení se zoufalou netrpělivostí. Ale dovolil jí, aby mu vstrčila do ruky sklenici whisky se sodou.

Konečně Connii přiměl, aby mu věnovala pozornost. Ale hned po prvních bratrových slovech se jí na tváři objevila obvyklá tupá umíněnost.

Začal sveřepě: „Nemohu si pomoci, ale ten mládenec Leiss je darebák. Jestli nezakročíš, dostane se děvče do vážných nesnází.“

Dál už nenaléhal. Pozoroval, že Connie nevěnuje jeho slovům velkou pozornost. Řekla sice dosti pohotově, že si to s Moppett vyřídí, ale současně ji začala obhajovat. Za chvíli se oba rozzuřili. Stál tu párek zestárlých, hádajících se sourozenců.

„S tebou je trápení. Stal se z tebe strašný sobec. Nedivím se, že se tě Desirée zbavila. Myslíš jen na své pohodlí. Propadáš náladám, protože máš strach, že tě P. P. vyhodí.“

„To je výmysl, který rozhodně odmítám. Nejsem sice nadšen myšlenkou „

„Tak vidíš, a jsme u toho!“

„Nesmysl, Constance! Uvědomíš si konečně, že poskytuješ pohostinství člověku s pochybnou pověstí?“

„Vím o něm všechno od Moppett. Vzala ho pěkně do ruky a uvidíš, že ho docela změní.“

„Uvědom si, že odpovídáš za její výchovu. Jednáš neuváženě. Dovoluješ, aby se sbližovala se zločincem

L

„Nepřeháněj, bratříčku. Moppett s ním má soucit.“

„Brzy bude možná litovat sama sebe.“

„Proč?“ I

„To cigaretové pouzdro…“

„P. P. je někde najde. Nemáš právo…“

„Mám plné právo,“ křičel pan Cartell skoro bez sebe zlostí. „Něco ti povím, Connie. To děvče je zkažené.

Máš-li na ně nějaký vliv, měla bys ho co nejrychleji uplatnit. Podle mého názoru bys udělala dobře, kdybys ji nechala dělat, co uzná za vhodné. Ať si nese následky sama. Patří mezi evidované podezřelé osoby.

Upozorňuji tě, že vyrozumím policii, nebude-li to mizerné pouzdro do zítřka vráceno.“

„To neuděláš!“

„Udělám. A nepochybuji, že se ti dva dostanou do kriminálu.“

„Ty hnusný, zrádný skrčku!“

„Sbohem,“ řekl pan Cartell a vstal. „Rekl jsem své poslední slovo, Connie. Dobrou noc.“

Prošel halou do zahrady a odvázal fenu. Chvíli trvalo, než ji dostal za dvířka. Pak se vrátil do domu pana Pyka.

Desirée si na svůj aprílový večírek oblékla černé šaty. Jiná žena jejího věku by v takovém oblečení vypadala nemožně, ale veselé, žensky drzé lady Bantlingové to vždy prošlo. Krk a hruď prozrazovaly sice už pokročilá léta, její chování však tomu nenasvědčovalo.

Pan Pyke se díval na hostitelčiny vlasy, připomínající plápolající táborák, na nedbale nalíčenou tvář s monoklem, na její drsné a veselé vzezření. Pomyslil si, že patří spíše do doby Toulouse Lautreca než do současnosti.

Večeře s Desirée a Bimbem probíhala v dobré pohodě. Sotva vstali od stolu, začali se sjíždět hosté.

Rozdělili se na dvojice a za mocného halasu se rozjeli do kraje hledat hesla. Bimbo skočil do svého vozu a jel za nimi, aby dohlédl, usměrnil neúmyslně zatoulané páry a povzbuzoval je při hledání.

Hledači se měli vrátit do půlnoci a zasednout k pozdní večeři. V tanečním sále bylo již prostřeno.

Zatímco se hosté honili za pokladem, seděl pan Pyke s Desirée v jejím budoáru. Pili kávu a brandy. Pan Pyke si všiml, že Desirée rná již třetí sklenici, ale účinky alkoholu na ní nebyly vůbec znát. Sám upíjel opatrně a skromně, jako by šlo o lék. Přitom spokojeně vyprávěl o svých nesnázích.

„Nevím, opravdu nevím, má drahá, čím to je, že se vám tak samozřejmě svěřuji. Sedím tady a pomlouvám chudáka Hala, což není vůbec…“

„A pročpak ne?“ zeptala se, a opřela nohy ve střevících s jehlovými podpatky pohodlně o krb. Pobaveně si všimla, že se pan Pyke zahleděl teskně do plamenů. „Přišla jsem na to, že život s Halem by byl pekelně nudný. A proto jsem to skončila. Nejste na tom zřejmě o nic lip. Ovšem, vy jste hodnější než já a máte víc trpělivosti.“

„Jde o maličkosti,“ pokračoval pan Pyke. „Musí mi každé ráno klepat na dveře a oznamovat, že je koupelna volná? Musí si denně odkašlat než otevře noviny a prohlásit, že už stejně zná tu nejhorší zprávu? A ten jeho pes. Jak je hlučný! A jak zapáchá! Těch škod co nadělá,“ dodal.

„Všimla jsem si, že je to jeden z těch zparohantělých hafanů, kteří se sápou člověku stále po noze.“

Pan Pyke si rozpačitě odkašlal a přisvědčil.

„Ale to není všechno. Každou noc, pravidelně v jednu hodinu, chodí Hal s fenou ven. Pes divoce štěká.

Nepřestane, dokud ho Hal zase nezavře. Celá vesnice si stěžuje. A dnes odpoledne,“ prohlásil zvýšeným hlasem a rozhodil paže. „To už bylo přespříliš!“

„Povězte mi, co se stalo. Týkalo se to Moppett, jejího podařeného přítele a vozu? Slyšela jsem Haroldovu verzi, ale protože jsem s ním na válečné noze, neposlouchala jsem dost pozorně.“

Pan Pyke vylíčil podrobně celou událost.

„Drahá Desirée, měl bych vás vlastně varovat. Je naprosto jasné, že ten strašný člověk – ten Leiss – je úplně zkažený. Povím vám něco, ale jen pro vaše uši, drahá. Máme silné podezření, že…“

Pan Pyke se kolem sebe rozhlédl, jako by hledal v budoáru ukryté mikrofony a šeptem vyprávěl příhodu s cigaretovým pouzdrem.

„No ne,“ řekla Desirée pobaveně. „Je to tedy vlastně lupič! Myslíte, že Moppett je jeho společnicí?“

„Obávám se, že tomu tak je. A vy, má drahá, jste je pozvala na svůj nádherný večírek. Vaše laskavé srdce nedovedlo nikomu nic odepřít.“

„Jaképak laskavé srdce? Chtěla jsem dopálit Harolda. Nechce uvolnit Ondřejovy peníze. Nedovedete si představit, jak mě rozčílil.“

Zahleděla se upřeně na pana Pyka.

„Vy jste druhým správcem jmění, P. P. Prohovořil jste koupi galerie s Halem? Nebo s Ondřejem?“

„Pokud jde o tuto záležitost…“

„Chcete říci, že ani vy plán neschvalujete?“

„Ne, ne,“ řekl spěšně, „to ne! Jen si myslím, že * Ondřej chce odejít z gardy a věnovat se malířství. Ondřej by snad Ale nechrne toho…“

„Doufám, že se kvůli tomu nebudeme hádat, pane Pyku.“

„Má drahá! Hádat!“

„Tak dobře,“ řekla a dala mu náhle pusu. „Mluvme o něčem zábavnějším.“

Začali rozebírat nejnovější klípky a panu Pykovi se ulevilo. Bavili se výborně, ale přesto se nechtěl zdržet až do návratu hledačů pokladu. Podíval se na hodinky, shledal, že je jedenáct, a zeptal se, smí-li si zatelefonovat pro máselnici.

„Není zapotřebí,“.prohlásila Desirée. „Mám venku vůz. Dovezu vás ráda domů. Nic nenamítejte, P. P. Já se opravdu ráda projedu. Alespoň se přesvědčím, jak pokračuje hledání. Mimochodem, jedno z Bimbových hesel vede pátrače i do vašeho výkopu. Stojí na něm:

Hledejte jen chytře správnou stopu, zřítíte se stejně do příkopu.

Bimbo není právě skvělý poeta, ale tento veršík patří k jeho nejzdařilejším. Pojďme, příteli. Vidím, že máte strach, aby se lstivý Len a jeho Máňa nevrátili s první cenou dříve než odejdete.“

Vyšli z domu a zamířili k vozu. Pan Pyke se trochu bál, neboť Desirée vypila značné množství brandy.

Řídila však s dokonalou zručností.

Cestou do Little Goklingu hovořili zejména o panu Cartellovi. Posléze zabočili do Green lane. Červená svítilna označovala konec výkopu. Když míjeli starý sportovní vůz, parkující na trávě na protější straně cesty, Desirée vykřikla: „Vida, Ondra,“ a zahoukala na klakson. „Jak pozoruji, je na nejlepší cestě zamilovat se do vaší sekretářky.“

„Už?“ podivil se pan Pyke.

„A velmi vážně, jak se zdá. Ta dívka se mi zamlouvá.“

„Je roztomilá. Opravdu velmi milá. Jsem jí okouzlen.“

„P. P., myslím, že vás Harold dohřál ještě něčím jiným,“ řekla Desirée, když se přiblížili k domu. „Mám pravdu?“

Pan Pyke neodpovídal.

„Nemusíte se mi svěřovat, neohcete-li.“

„Nerad bych o tom mluvil. Ano, řekl něco, co mě velmi rozlítostnilo. Člověk by se pro takové věci neměl rozčilovat,“ říkal rozpačitě a strojeně. „Ale nebudu vás tím nudit, nejdražší Desirée. Zapomeneme na to.

Bude to tak lepší.“

„Jak chcete,“ řekla a zabrzdila.

Pan Pyke ‚hned nevystoupil. Pronesl malý projev, plný díků za pohostinství a pak se značným otálením a mnoha omluvnými floskulemi začal skrytě narážet na skon jejího bratra.

„Neříkal jsem nic, má drahá, neboť jsem cítil, že je vám to milejší, ale nerad bych, abyste si myslela… nu, na tom nezáleží… Jen jsem chtěl, abyste věděla…“

Mávl rukou a ztichl. ?

„Myslíte Ormsburyho?“ zeptala se přímo.

Pan Pyke přisvědčil.

„Nic jste neříkala,“ opakoval, „tak ovšem…“

„Existuje zármutek,“ řekla, a bylo těžké uhodnout, jak to myslí, „který sedí příliš hluboko, a proto se nedá tak lehce vyjádřit slovy.“

Pan Pyke s plným pochopením maličko vzdychl, políbil jí ruku a vystoupil z vozu. Vešel do zahrady postranní brankou.

Desirée ho pozorovala, jak kráčí opatrně po prknech, která ležela přes výkop, ozářený reflektory. Konečně zmizel v domě. V okamžiku, kdy se chtěla rozjet, zahlédla v hořejším okně postavu. Vypnula motor a vystoupila z vozu.

Velkou cenu – dvoulitrovou láhev šampaňského – vyhráli samozřejmě Moppett s Leonardem. Usmívali se na celé kolo. Leonardovy manžetové knoflíčky se třpytily a hedvábné klopy smokingu se leskly. Širokou švestkově modrou kravatu svírala zlatá spona. Bimbo si Leonarda pohrdavě měřil. Překonal však svůj odpor a podal oběma skleničku likéru. Pak nasadil na gramofon desku s nejnovějším šlágrem.

Leiss vztáhl paže k Desirée a šarmantně řekl:

„Smím prosit?“

Za chvíli se oba již otáčeli v rytmu hudby. Leonard byl výborný tanečník.

„Až příliš dobrý,“ řekla později Desirée. „Jako prvotřídní gigolové. Byl taky tak navoněný. Vzalo mi to úplně dech. Skoro mě omráčil.“

Bimbo trucoval, neboť byl nucen tančit s Moppett. Chovala se k němu až příliš mile.

Zatoulaná dvojice, Nicola a Ondřej, je svým návratem vyrušili. Přišli jako poslední a zářili spokojeností.

Desirée rozhodně dovedla pořádat zábavy. Někdy začínaly zcela nevinně a slušně, ale končily divoce.

Jindy byly slušné od začátku až do konce. Většinou však začaly, probíhaly a končily divoce. Ten poslední druh zábavy Desirée proslavil. Ale tento aprílový večírek byl slušný a veselý. Snad proto, že Ondřej matku o to poprosil.

Společnost byla v nejlepší zábavě, když se na cestě k domu strhl povyk. Bylo čtvrt na dvě. Bimbo právě vybíral další desku, takže v sále bylo zcela zřetelně slyšet vrčení, ňafání, štěkot a přiškrcené úzkostné kňučení.

Desirée to komentovala slovy: „Zdá se, že se sokové pustili do sebe.“ Náhle však zděšeně vykřikla: „Bimbo! Naši psi! Jistě se dostali ven!“

Bimbo zaklel. Rozhrnul záclony a vyběhl skleněnými dveřmi na terasu, následován Ondřejem, Desirée a většinou přítomných mužů. Nicola se ocitla na terase ve skupině dam, mezi nimiž byl i Leonard.

Mezi zaparkovanými vozy, ozářenými světly z domu, zuřila bitva. Psi byli v jednom klubku. Sest nebo sedm se kousalo navzájem a jiní se váleli pod vozy. Velikánská, osamocená fena seděla opodál a vytrvale vyla. Nějaký poražený hrdina upaloval po cestě a zoufale ňafal.

Bimbo, Ondřej a několik dalších mužů se vrhli do arény. Zpočátku se zdálo, že zmatek jen vzrostl. Muži křičeli, nadávali, kopali kolem sebe a snažili se zmocnit některého psa. Desirée se k nim připojila. Vmžiku zmizela v chumlu psích těl. Po chvíli se vynořila, vlekouc rozdivočelého pudla za kůži. Přiběhlo služebnictvo s bičíky a deštníky. Lidé i psi byli zřejmě stejně bojovní.

Ondřejovi se podařilo chytit dva rozzuřené aberdeeny a odtáhnout je za obojky z vřavy. Byli to psi z Baynesholmu. Ondřej je zavřel i s pudlem v šatně, kde se seprali mezi sebou, tentokrát už mírněji.

Bimbo si přinesl z domu vzduchovku. Pokynem ruky dal mužům znamení, aby ustoupili a namířil do středu hlavního chumlu. Houkla rána, po níž následovaly skřeky zoufalství. Bojiště se naráz vyprázdnilo. Nocí se neslo jen žalostné skučení rychle ustupujících psů.

Na místě zůstala pouze fena pana Cartella, Pixie. Seděla na zadku, vyčerpaná, spokojená a samolibá. Z

tlamy jí visel vyplazený jazyk. Vodítko se volně houpalo na obojku.

Boxerka Pixie Helena této Tróje!

Když se k ní Bimbo přiblížil, zawčela, a kousla ho:

Příští ráno se Connie jen velmi zvolna probouzela z těžkého spánku. Prožívala obvyklý okamžik mezi spánkem a bděním, kdy člověka tíží hrozba něčeho nepříjemného. Vteřinku nebo dvě ležela docela tiše.

Několikrát si zívla.

Na chodbě se ozvaly kroky. Trudi, její rakouská služebná, zaklepala na dveře.

„Zatraceně,“ řekla si Connie, „zapomněla jsem jí říci, aby je nebudila.“

V tom okamžiku si uvědomila celou tu hrůzu předešlého večera. Connie byla žena bez představivosti. Ale po včerejší bratrově návštěvě mohla bezpečně předvídat, co se stane, jestli se cigaretové pouzdro pana Pyka nenajde. Snažila se vyzvídat na Moppett, ale jako obvykle nepochodila. Moppett prostě prohlásila, že pánové Pyke a Cartell jsou nestydové. Když Connie začala mluvit o Leissově nedobré pověsti, připomněla jí Moppett Leonardovo nešťastné mládí a opakovala, že ho zaručeně napraví. Mazlila se s Connií a se slzami v očích ji ujišťovala, že se Leonard polepší. Connie neznala prostředí, ze kterého Leiss vyšel a neměla ani trpělivost ani chuť se něčím podobným zabývat. Proto nedovedla tuto situaci řešit.

Měla přimět Moppett k naprosto odlišnému způsobu života, ale byla nedostatečně informována. Proto jen dětinsky Moppett prosila, aby si uvědomila všechny následky takového chování. Dostala se do neznámé oblasti a chovala se hloupě jako tak mnohá žena její třídy a postavení.

Jako ve snu se vykoupala a oblékla. Pak sešla dolů ke snídani. Snědla důkladnou porci slaniny, vajec a ledvinek, které před ni Trudi.postavila.

Seděla ještě u snídaně, když spatřila Alfréda. Přecházel náves a mířil k jejímu domu. V ruce nesl bílou obálku. Pro takové příležitosti oblékal Pykův sluha vždy listrové sako a látkovou čepici.

Za Okamžik stál před ní.

„Promiňte, slečno, že vyrušuji,“ řekl a položil obálku na stůl. „Pan Pyke mne požádal, abych doručil tento dopis. Na odpověď prý nemám čekat.“

Poděkovala mu, a když zavřel za sebou dveře, dopis otevřela.

Connie přečetla první řádky a začala je číst podruhé. Ve tváři měla vepsány otazníky, které se postupně měnily ve zmatek a posléze ve zděšení. Připadalo jí, jako by se dostala do hrozného, neskutečného světa. Četla dopis znovu a znovu.

Má drahá, těžko se v této chvíli hledají slova. Vím jen to, že jste ztratila oddaného bratra a já velmi drahého přítele. Vím rovněž dobře – věřte mi, že velmi dobře – jaké je to pro vás překvapení a jak statečně to nesete. Snad není od starého přítele příliš smělé citovat tyto prosté řádky, snad trochu sentimentální, ale velmi upřímné, napsané drahou vévodkyní z Ramptonu:

Tak to musí být, má drahá, takový je věčný žití řád, do konce života však na něj budem vzpomínat.

Známe se natolik dobře, že se osměluji navrhnout, abyste se neobtěžovala odpovídat na toto nedokonalé vyjádření. nejhlubší soustrasti.

Váš oddaný Percival Petr Pyke

Když Trudi vešla po chvíli do pokoje, seděla Connie na svém místě a hleděla upřeně na dopis.

„Trudi,“ řekla namáhavě, „co se to děje?“

„Bitte?“

Connie jen mávla rukou. „Jdu ven. Vrátím se brzy.“

Vyšla z domu, přešla náves a dala se zahradní pěšinou k domu pana Pyka. Všimla si hloučku dělníků v Green lane.

Otevřel jí Alfréd.

„Co se, proboha, stalo?

„Nerozumím vám, slečno.“

„Můj bratr. Je… je…?“

„Pan Cartell dosud nevstal, slečno.“

Podívala se na něj, jako by mluvil vzdálenou řečí.

„Opozdil se víc než jindy,“ řekl Alfréd. „Chtěla jste s ním mluvit?“

„Dobré jitro, Connie. Dobré jitro přeji,“ ozval se pan Pyke, svěží jako rybička, i když méně růžolící než obvykle. Jeho chování bylo poněkud strojené.

„Pro živého Boha, P. P. co tohle všechno znamená? Ten váš dopis „

Pan Pyke se podíval na Alfréda, který se ihned vzdálil. Pan Pyke ještě okamžik váhal, ale pak vzal Conii za ruku.

„Nesmíte se tolik rozčilovat, má milá. Klid, jen klid…“

„Vy jste se zbláznil!“

„Connie,“ řekl nejisté, „co tím chcete říci? Vy nevíte, že…“

„Musím si sednout. Není mi dobře.“

Pan Pyke se na ni zoufale díval. Chystal se promluvit, když najednou prořízl vzduch ostrý ženský výkřik, do něhož se mísil lomoz mužských hlasů.

Ve dveřích se objevil Alfréd. Byl velmi bledý. „Musím s vámi mluvit, pane.“

Udělal lehké varovné gesto a otevřel dveře do knihovny. „Odpusťte, Connie. Budu za okamžik zpátky,“

omlouval se pan Pyke. Alfréd zavřel opatrně dveře.

„Propána, co je s vámi, Alfréde? Proč se tak divně, tváříte?“

„Pan Cartell, pane,“ Alfréd si olízl rty. „Opravdu nevím, jak bych vám to řekl. On… on…“

„Tak to konečně ze sebe vypravte. Oč jde?“

„Nehoda, pane. Našli ho dělníci. Je…“

Alfréd se otočil k oknu. Branka v živém plotě byla otevřena a oba muži spatřili skupinku dělníků, skloněných k zemi.

„Našli ho v příkopu,“ řekl stísněně Alfréd. „Je mi hrozně líto, pane, ale obávám se, že je mrtev.“

Alleyn zahajuje pátrání

„A to je všechno,“ končil komisař Williams. „Rekl jsem vám o případu vše, co je zatím známo, a také o lidech, kteří jsou nebo nejsou do toho zapleteni. To se teprve ukáže. Teď tedy víte, jak se na to dívám.

Nezavolal jsem vás proto, abych tady žvanil. Nemyslete si, že se chcem ulejvat. Máme spoustu práce a zatraceně málo lidí. Proto jsem hned po zjištění všech skutečností telefonoval do Sootland Yardu.“

„Vítaný, i když neobvyklý postup,“ poznamenal Alleyn suše. „Nemůžeme být dost vděčni, že ano, Foxi?“

„Velmi užitečné a prozíravé, komisaři,“ souhlasil inspektor Fox srdečně.

Všichni nasedli do vozu a jeli z policejní stanice v Little Coldingu do Green lane. Bylo deset hodin dopoledne. Vesnice vypadala v jarním slunci docela půvabně. V zahradě slečny Cartellové klepala Trudi koberec. Zahlédli listonoše na bicyklu. Dům pana Pyka nejevil žádné známky rozruchu. Všechno vypadalo všedně a zcela obvykle.

Jediným ukazatelem jakéhosi neklidu byla skupina tří dělníků, stojících u náklaďáku se zvihacím ramenem. Rozmlouvali se šoférem. Chovali se poněkud nejisté a obezřetně. Jeden z nich se tvářil dokonce rozzlobeně.

Bystrý pozorovatel si mohl všimnout, že z oken několika domů na návsi vykukují lidé a sledují blížící se policejní vůz.

Listonoš se zastavil, a s jednou nohou na zemi a druhou na pedálu pozoroval, co se bude dít. Před garáží stál George Copper a vedle něho dvě ženy, nějaký mladík a tři kluci. Zeny si chvílemi zakrývaly ústa rukama. Nikdo neodvracel oči od skupiny v Green lane.

„Vesnice je vzhůru nohama,“ konstatoval komisař Williams. „Jsme na místě, Alleyne.“

Vůz zabočil na postranní cestu, uzavřenou silným lanem, nataženým mezi železnými tyčemi. Na něm visela tabulka s nápisem OBJÍŽĎKA. Výkop začínal kousek dál od rohu. Po jedné straně byly úhledně srovnané haldy vykopané hlíny, po druhé řada těžkých rour, složených konci k sobě. Přímo proti brance do zahrady pana Pyka byla mezi rourami mezera. Na vzdáleném konci výkopu ležela ještě jedna roura.

Když dělníci spatřili policejní auto, odvázal jeden z nich lano, takže řidič vjel na cestu a zastavil hned za nákladním vozem. O několik desítek yardů dál stál seržant Raikes. U neuspořádané hromady nářadí a prken ležel dlouhý ocelový žebřík a pod plachtou výmluvný obrys. Z opačného směru přijelo jiné auto a zastavilo. Řidič vystoupil a kráčel ke skupince. Byl to muž středních let, velmi pečlivě oblečený, s pěstěnýma rukama.

„Doktor Elekton, náš policejní lékař,“ řekl komisař Williams a představil pány ze Scotland Yardu.

„Nepříjemná záležitost,“ poznamenal lékař. „Velmi nepříjemná. Jsem zvědav, jak ji budete posuzovat.“

„Podíváme se?“

„Ovšem.“

„Pomozte mi, seržante. Musíme to nějak zařídit, aby sem nebylo z návsi vidět,“ řekl komisař Williams.

„Zajedu s vozem doprostřed cesty,“ navrhoval lékař a bez dalšího dohadování to provedl. Raikes a Williams zvedli plachtu. Alleyn a Fox, zvyklí zachovávat určitou zdvořilost vůči mrtvým, smekli klobouky.

Dr. Elekton se na ně překvapeně podíval, ale pak následoval jejich příkladu.

Mrtvý pan Cartell ležel na zádech. Byl promáčen vodou a blátem a na hlavě měl krev. Obličej mu zcela pokrývala tmavá, lesklá vrstva bláta. Řídké vlasy byly slepené a špinavé. Mrtvý měl na sobě župan a pod ním košili a kalhoty, na nohou černé ponožky a trepky. Všechno bylo zamazané a v nepořádku. Jedna ruka svírala hroudu hlíny. Praménky blátivé vody protékaly mezi prsty.

Alleyn poklekl vedle mrtvého, ale ani se ho nedotkl. Nic na zabitém neprozrazovalo jeho povolání. Ani hlava, ani ruce, ani oblečení. Tak jak pan Cartell vypadal nyní, zdál se málo vhodným předmětem pro Alleynovu přemýšlivou a soustředěnou pozornost.

Vrchní inspektor po chvíli mrtvého opět přikryl plachtou, vstal a.pohlédl do výkopu.

„Našli jste ho tam dole?“ zeptal se hlubokým hlasem.

„Přímo tam, kam dopadl. Obličejem dolů. Ležela na něm roura.“

„Rozumím.“

„Dělníci se domnívali, že ještě žije, tak ho vynesli nahoru. Dalo jim to pořádnou práci. Museli na to vzít jeřáb,“ vysvětloval komisař Williams.

„Vypadal takhle, když jste ho poprvé uviděl, doktore?“.

‚„Ano. Má na několika místech rozbitou hlavu. Ještě jsem ho podrobně neprohlížel, ale řekl bych, že lebku drží pohromadě jen kůže.“

„Mohli bychom si promluvit s dělníky?“

Dělníci se na Raikesovo vyzvání váhavě přiblížili. Největší z nich nesl v ruce kus hadru, do kterého si stále bezmyšlenkovitě utíral ruce.

„Dobrý den,“ pozdravil je Alleyn. „Slyšel jsem, jakou jste tu měli nepříjemnou práci.“

Vysoký muž přikývl a jeho druh řekl: „Hroznou.“

„Přál bych si, abyste mi přesně vylíčili, co se stalo. Kdy jste ho našli?“

Fox vytáhl nenápadně zápisník.

„Když jsme přišli do rachoty. Tak asi ve vosům..‘.‘ nebo snad krapet pozdějc.“

„Přišli jste na něj hned?“

„Hned ne, pane,“ odpověděl hromotluk, který byl zřejmě předákem party. „Svlýkali jsme si kabáty a mluvili přitom o práci, víte? Stáli jsme kousek dál… tam, kde teď parkuje náklaďák.“

„Dobře. A pak?“

„Pak jsme si všimli, že zmizely ty prkna, který jsme včera položili přes výkop. A taky jedna roura byla pryč.

Tak sem povídal: co tohle, sakra, znamená? Kdo tady blbnul s prknama a s rourou? Bylo to tak nebo ne?“

obrátil se k ostatním.

Jeho druhové souhlasně zamručeli.

„Zrovna tohle jsem říkal i panu Raikesovi. My všickni jsme vám to říkali, že jó?“

„Klid, Bille,“ řekl komisař Williams konejšivě. „Vrchní inspektor si to přeje slyšet přímo od vás.“

„Jestli nic nebudete namítat,“ řekl Alleyn, „rád bych se to dověděl z první ruky, abych si mohl všechno živě představit.“

Parťák se podrbal za uchem a spustil:

„Není to nic pěknýho, že jó? My přece víme, jakou máme zodpovědnost. Včera jsme odešli po práci jako dycky a nechali jsme to tady v naprostým pořádku. Prkna přes výkop pevně zasazený a lampy rozsvícený.

Všecko jsme zabezpečili. A teď se na to podívejte!“

„Lampy? Viděl jsem nějaké na koncích výkopu. Tady byla taky jedna?“

„To je jasný, že byla. Aby bylo vidět na prkna. To nás trklo nejdřív. Nejsme přece praštěný. Jen se podívejte, lampa leží na dně výkopu.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Alleyn a dodal: „Kladete obrovské potrubí. A ten výkop! Co to bude? Pomocná odtoková stoka?“

Jeho slova zřejmě zapůsobila. Parťák se pustil do odborného výkladu.

„Stoka je hluboká, to je pravda, ale není o nic hlubší než jiinde. Čtrnáct stop na tři. V týdle hlíně se mizerně pracuje. Je mokrá a těžká. Málokde se taková najde. No a když člověk za sebou nechá rozdělanou práci, musí se postarat o bezpečnostní opatření. Položit přes příkop prkna, u nich postavit svítilnu, uzavřít vjezd a umístit ceduli s nápisem objížďka. To všechno jsme provedli přesně podle fóršriftu, no a ráno tu najdem takovej čurbes! Hned jsme poznali, že tady něco neklape. Tak jsem řek: kde je ta zatracená lampa? A šel k okraji výkopu a podíval se dolů. No a viděl jsem to.“

„Co přesně?“

Parťák mačkal v rukou hadr.

„Nejdřív si omrkněte tu fajfku, co leží dole. Je vobalená hlínou. A pak si všimněte elektrický baterky. Leží vedle.“

„Patří mrtvému,“ poznamenal komisař Williams. „Jeho sluha věci indentifikoval. Myslel jsem si, že bude nejlépe nechat je kde jsou.“

„Správně. A pak?“ Alleyn se opět obrátil k předákovi.

„No, jak říkám. To všecko jsem viděl. Zrovna jsem chtěl začít nadávat, kterej trouba tam tu fajfku hodil, když jsem si uvědomil, že se dívám ještě na něco jinýho. Na jeho nohy, víte. Vykukovaly z bláta. Vypadalo to hrozně divné. Rek jsem kamarádům: koukejte, co je to? Byla to vode mne pitomá otázka, protože jsem jasně viděl, co to bylo?“

„Vím.“

„Tak jsme sem přitáhli náklaďák a vyzvedli rouru i prkna. Bez jeřábu bysme byli vedle. Prkna leží támhle – přesně tam, kde jsme je nechali. Nadzvedli jsme tu rouru, co na něm ležela a dopravili jsme ji k druhýmu konci. Pak jsme viděli víc – všecko, co se dalo vidět. Byl tam dočista zabořený – skoro bych řek, že byl tou velkou váhou zatlučenej do bahna. Hned mi napadlo, že je už v Pánu. Stačil mi pohled na jeho lebku, ale přece…“ a předák si opovržlivě změřil Raikese. „Vykašlu se na nějaký hloupý řeči. Něco takovýho nesmí člověk prostě nechat bejt. Museli jsme se přesvědčit, jestli se pro něj ještě něco nedá udělat.“

Raikes zabručel a tázavě pohlédl na Alleyna.

„Myslím, že museli. Jednali správně, seržante,“ řekl Alleyn a parťák spokojeně pokračoval: „Tak jsme ho teda vytáhli, pane. Byla to šeredná práce tahat ho z tý hloubky a mokra v tom stavu, v jakým byl.

Když byl nahoře, hned jsem viděl, že s ním je amen. Nadobro mrtvěj, to nám bylo jasný. Oznámili jsme to těm lidem v protějším domě. A voni okamžitě poslali pro doktora.“

„Dobře,“ řekl Alleyn, „pověděl jste mi to velmi jasně. A teď poslouchejte. Je docela dobře vidět, kde ležel, ačkoliv otisk byl samozřejmě poněkud poškozen. Tomu se nedalo zabránit. Myslím, že hlava byla asi tady, takže neležel přímo pod místem, kde byla prkna, ale trochu šikmo. Nohy měl pod nimi, ale hlavu maličko doleva. A co levá ruka? Byla natažena kupředu, asi takhle? Byla ohnutá? Byla pravá paže natažena takhle?“

Předák a jeho parta souhlasně mručeli. Jeden z nich řekl: „To je přesný.“ Druhý dodal: „Skoro přesný.“

Parťák slabě a uznale hvízdl.

Alleyn pokračoval: „Svírá hroudu bláta. Vidíte místo, kde se zarývaly prsty do stěny výkopu? Dobře tedy.

Jedno z prken bylo částečně pod ním. Je tomu tak?“

„Je, pane.“

Komisař Williams se soustředil na polohu prken. „Je zřetelně vidět, kde byla prkna, než spadla. To je docela jasné. Konce prken blíže branky do zahrady byly jen lehce opřeny o břeh výkopu. Vidíte ty stopy?

Tudy se sešouply dolů. Je samozřejmé, že musela spadnout, jakmile na ně šlápl.“

Dělníci začali hněvivě protestovat. Jakživi by nenechali ležet prkna tak nedbale. Byla zabezpečena a přečnívala přes břeh o dobrých šest palců po obou stranách. Byl to docela pevný most., „Ano,“ řekl Alleyn, „to je dobře vidět, Williamsi. Zde jsou původní stopy. Poškozené, ale jsou tam, o tom není pochyby.“

„Děkujeme, pane,“ řekl předák důrazně.

„A teď se podíváme na svítilnu,“ navrhl Alleyn.

Slezli po žebříku dolů a vylovili ji asi dvě stopy od místa, kde leželo tělo. Byla obalená blátem, ale nerozbila se. Dělníci mu ukázali železnou tyč, na které původně visela. Tyč byla vyvrácena a ležela u okraje výkopu.

„Byla svítilna rozsvícená, když jste včera odcházeli?“

„Zrovna jako ty druhý lampy. Když jsme dneska ráno přišli do práce, tak ještě hořely.“

Alleyn tiše poznamenal:

„Podívejte se na tohle, Foxi.“

Otočil svítilnu k Foxovi a ten do ní nahlédl.

„Někdo ji zhasl,“ zašeptal, „a dal si záležet.“

„Vezměte si to na starost, ano?“

Alleyn přistoupil opět k mužům.

„Mám ještě jeden dotaz. Jak ležela včera večer ta roura? Na tom prázdném místě mezi ostatními?“

„Jó, zrovna tam, pane.“

„Přesně nad místem, kde jste našli tělo mrtvého?“

„Ano, pane.“

Parťák se podíval na své druhy a pak vybuchl: „A jestli vám někdo bude tvrdit, že se s ní dá lehce hnout, pak mu poraďte, aby si dal na hlavu studený obklad. Tydle roury patří k hlavnímu odtokovýmu potrubí.

Hne s nimi jen jeřáb, jestli ležej tak, jak jsme je tady nechali. Jó, a dalo by se s nima pohnout taky pákou.

Zkuste to s některou, jestli mi nevěříte. Jen to zkuste. To je všecko, co vám můžu říct.“

„Věřím vám,“ ujistil ho Alleyn. „Myslím, že vás zatím nebudeme s ničím obtěžovat. Potřebujeme jen písemný záznam všeho, co jste nám řekl. Musím vás požádat, abyste se dostavil během dne na policejní strážnici a zápis podepsal… Shledáte-li, že jsme to zapsali správně, prostě se podepíšete. Nebude-li to v pořádku, jistě nám pomůžete opravit chyby. Jednal jste velmi správně a jsem přesvědčen, že je to i mínění komisaře Williamse a seržanta Raikese.

„Správně,“ konstatoval suše Williams. „Je to v pořádku.“

Nabručení, ale uklidnění dělníci se vzdálili.

„Rád bych věděl, Bobe,“ řekl Alleyn, „co se tady vlastně semlelo. Jen se na to podívej. Člověk by řekl, že tady celá vesnice slavila prvomájové radovánky. Jsou tu stopy dámských večerních střevíců, dámských sportovních botek, lehkých i těžkých pánských bot, a to všechno je pošlapáno bagančaty dělníků. Spousta otisků tam byla už před tou neblahou událostí, ovšem bez těch bagančat. Co se tady asi odehrálo?“

„Vypadá to na nějaký mejdan,“ zašklebil se Williams. „Vesničané si stěžovali, že v noci nějací lidé strašně hulákali. Byli to asi ti z Velkého domu v Baynesholmu, kde se konal večírek.“

„Jedna z kratochvílí lady Bantlingové,“ poznamenal suše doktor Elekton. „Skončilo to psí rvačkou. V půl třetí v noci mě zavolali, abych ošetřil ruku panu Doddsovi. V té době se hosté právě rozcházeli.“

„Mluvíte o Desirée, lady Bantlingové?“

„Ano, o té. Zlatým hřebem večera bylo hledání pokladu.“

„Aby do toho hrom bacil!“ ulevil si Alleyn od plic. „Máme asi tolik naděje dostat něco užitečného z této motanice, jako kdybychom hledali stopy v lisu na víno. Jak dlouho ten večírek trval?“

„Sel jsem spát o půlnoci. To už tolik nehlučeli,“ řekl doktor Elekton. „Jak jsem se již zmínil, vytáhli mě potom zase z postele.“

„Snad aspoň zjistíme, jestli svítilna zůstala do té doby netknutá. Zatím tedy budeme muset poskakovat po špičkách, nesmíme podupat otisky – – Počkat! Co je tohle?“

Alleyn stál u jedné z rour, pod kterou byla mělká jamka. Patrně ji tam někdo vyhloubil, neboť Alleyn z ní vytáhl kousek dopisního papíru se dvěma řádky, naklepanými na stroji. Williams se mu díval přes rameno a četl:

Nejsi-li si jistý v jednom bodě, promysli vše znovu na záchodě.

„Veršíčky,“ konstatoval znechuceně.

„Rozmarné, to se mUsí nechat,“ zvolal dr. Elekton.

„Patrně jedno z hesel pro hledače pokladu,“ řekl Fox a Alleyn přikývl. „Přál bych si, aby tak jasně vyznělo i naše další pátrání,“ poznamenal.

„Co si o tom všem myslíte, Alleyne?“ zeptal se Williams. „Připouštíte možnost nehody?“

„A co si myslíte vy?“

„Nevypadá to na nehodu.“

„Souhlasím. Podívejte se na tohle. Někdo sešoupl prkna, takže se jen tak-tak opírala o břeh výkopu. Tady je jedna stopa. Vypadá jako by patřila mrtvému, a je na místě, kde prkna původně ležela. Zdá se, že pan Cartell prošel po udusané pěšině brankou a proto nejsou patrné stopy šlépějí. Baterku držel asi v levé ruce. Prkna pod ním povolila v okamžiku, kdy na ně stoupl. Rekl bych, že padal kupředu a jedno z prken no uhodilo druhým koncem do obličeje. Při pádu patrně upustil baterku.

To všechno jsou jen dohady, ale myslím, že po očištění obličeje mrtvého najde doktor na jeho nose zranění. Protože ležel tváří v bahně, mohlo ho zranit jedině to prkno. Snad je to přijatelné vysvětlení.

A dále. Svítilna visela na železné tyči, která byla zaražena do země v určitém úhlu a skláněla se nad okraj příkopu ‚– asi v mezeře mezi rourou, která byla shozena, a tou další. Domnívám se, že tyč někdo zarazil do země ještě jednou. Kousek dál je druhá díra. Svítilna byla příliš daleko, než aby se jí zesnulý mohl zachytit. Jak velký je ten pes?“

„Ten… kdo?“ zeptal se Williams nechápavě.

„Tady vidím stopy, nedotčené botami dělníků. Jsou zřejmě po velikém psu.“

„Fena Pixie,“ řekl seržant Raikes, který až do této chvíle mlčel.

„Á jé,“ vzdychl komisař Williams znechuceně. „Ta bestie!“

„Pixie je velký špinavý vořech, pane,“ vysvětloval Raikes. „Zesnulý pan Cartell říkal, že je to boxer. Chodil s fenou ven vždy v jednu hodinu v noci. Teprve pak šel spát. Pan Cartell si potrpěl na přesnost. Často musel fenu krotit. Divoce štěkala a sousedé si na ni stěžovali.“

„Pixie,“ poznamenal Alleyn, „musí být psí atletka. Přeskočila výkop! Prohlédněte si otisky, rozeznáte-li je.

A teď se podívejte na Cartellovu pravou ruku, doktore.“

Doktor Elekton se sklonil nad mrtvolou.

„Na ruce je několik pohmožděnin a škrábanců. Na okrajích dlaně jsou zřetelné rýhy,“ konstatoval suše.

„Mohlo je způsobit pevně ovinuté vodítko?“

„Mohlo.“

„A nyní si prohlédněte tu tyč, Foxi.“

Fox se sklonil a opatrně zvedl tyč. Zacházel s ní jako s křehkým uměleckým kouskem.

„Jsou na ní otisky, pane Alleyne. Něco se o ni dřelo.“

„Je možné, že Pixie přeskočila výkop ve chvíli, kdy Cartell padal. Škubla vodítkem a vyrvala se ruce, která ji vedla. Snad se omotala kolem tyče a vytrhla ji. Pak utekla a svítilna spadla do výkopu. Je to jedno z mnoha vysvětlení. Ví někdo, kde je teď ta fena?“

„Mám se přeptat v domě?“ nabízel se seržant Raikes.

„Na to je času dost. Tohle jsou všechno jen dohady.“

Williams chvíli uvažoval a.pak řekl:

„Zdá se mi to dost pravděpodobné.“

„Pro začátek to postačí,“ řekl Alleyn, „ale nevysvětluje to, proč někdo tak důkladně uhasil lampu.“

„To je fakt,“ poznamenal Raikes poněkud toporně. Williams si prohlížel železnou tyč.

„Všiml jste si spodního hrotu? Dalo by se očekávat, že vyjde ze země buď docela čistý nebo stejnoměrně obalený hlínou. Tento je však špinavý jen po jedné straně a jakoby oškrábán od špíny po druhé.“

„Vy to ve svém zaměstnání dotáhnete daleko, Bobe.“

„Ale jděte,“ řekl Williams, který prodělával před lety část výcviku společně s Alleynem.

„Podívejte se na zem, kde ležela ta velikánská roura. Je to jediné místo, které není úplně udupané. Vidíte ty škráby na této straně? A ty šikmé díry s vyhrabanými důlky?“

„Co s nimi má být?“

„Zkuste do nich zasadit tyč, Foxi.“

Fox držel tyč za hořejší konec a vložil ji hrotem velmi jemně do jedné z rýh.

„Sedí,“ řekl. „Počítám, že jí bylo ‚použito jako páky…“

„Je-li tomu tak, pak máme vysvětlení, proč bylo bláto na jedné straně odřené. Zabalte ji a položte stranou.

Fotografové a snímači otisků zde budou za chvíli. Budeme muset vzít otisky, bráško Foxi.“

„Co máte pořád s tou tyčí?“ vmísil se doktor Elekton.

„Rádi bychom věděli, zda jí bylo použito jako páky k posunu roury. Obávám se, že na i-ouře nic pozoruhodného nenajdeme, protože s ní někdo nešetrně zacházel. Stojí to však za pokus.“

AUeyn došel až na konec výkopu, vrátil se po druhé straně k osamocené rouře a dřepl si vedle ní na bobek. Pak zamyšleně prohodil:

„Jsou tu stopy – škráby, vzdálené stejně daleko od sebe. Myslím, že to může být určitým vodítkem.“

Přistoupil opět k ostatním a soustředěně si prohlížel celé místo. Prudší závan větru uchvátil jeden cíp plachty, takže se zavlnila, jako by se mrtvý pohnul. Fox ihned pečlivě zastrkal plachtu pod tělo, jako by chtěl chránit mrtvolu před nachlazením.

Alleyn to zpozoroval a přerušil trapné ticho delší úvahou.

„Jestli vůbec někdy bylo zapotřebí udržet si nezaujatou mysl, tak je to teď. To, co jsem vyčetl ze stop, nemusí mít cenu zlámané grešle, ale zatím se s tím musíme spokojit. Zdánlivě to vypadá na předem promyšlenou práci, provedenou bez zbytečných příkras. Krátce před tím, než měl Cartell přejít provizorní můstek, stáhl někdo úmyslně prkna s okraje výkopu, takže spočívala na nepatrném kousíčku země.

Osoba, která hýbala s prkny, zhasla potom svítilnu a schovala se. Možná, že ležela na tvrdé cestě podél jedné z rour.

Vtom vyšel z domu pan Cartell. Na vodítku držel psa. Jakmile šlápl na můstek, prkna se pod ním propadla a přitom ho jedno z nich udeřilo do obličeje. Počítám, že ho.ta rána omráčila. Než se mu pes vytrhl, vodítko se mu zarylo do ruky. Pes přeskočil příkop a třeba se zapletl okolo železné tyče. V tom případě ji vytrhl a svítilna spadla do výkopu.

Pak se ukrytá osoba objevila na scéně podruhé. Použila železné tyče jako páky a skulila do výkopu rouru, která spadla z výše čtrnácti stop na pana Cartella a zabila ho. – Ale, ale! Co je tohle?“

Alleyn se sklonil a upřeně se díval do příkopu.

„Něco tam vidím! Nezbývá mi nic jiného, než sestoupit do hlubin,“ povzdechl si.

„Dovolte, pane, udělám to za vás,“ nabízel se Fox.

„Vy s vašima velkýma botama zůstaňte raději tam, kde jste,“ řekl Alleyn vesele.

Postavil žebřík nedaleko místa, kde bylo nalezeno tělo a slezl dolů. Stěny výkopu propouštěly plesnivou vodu a páchly nepříjemně a kysele. Na nejspodnější příčce vytáhl Alleyn baterku.

Muži viděli, jak se sehnul a sáhl rukou pod prkno, opřené o stěnu výkopu. Když opět vylezl nahoru, nesl něco zabaleného v kapesníku. Klekl si na zem a položil improvizovaný balíček před sebe.

„Podívejte se na to.“ Muži ho zvědavě obklopili. Na kapesníku leželo zlaté cigaretové pouzdro, hotový umělecký skvost. Mělo brilantovou sponu a bylo úplně zablácené. „Patřilo zesnulému?“ zeptal se Williams.

„Třeba někomu jinému, kdoví?“

Mlčky hleděli na pouzdro. Alleyn je chtěl znovu zabalit do kapesníku, když muže vyděsilo táhlé hlasité zavytí.

Asi padesát yardů od nich seděl uprostřed cesty urousaný pes. Na obojku se mu houpalo vodítko. Byla to fena, připomínající trochu boxera a naříkavě vyla.

„Pixie,“ konstatoval seržant Raikes.

Nebylo snadné chytit Pixii. Když na ni volali, kroutila tělem, vrtěla ocasem a kňučela, ale jakmile se k ní přiblížili, utekla hbitě o kus dál, sedla si a štěkala nebo vyla. Muži na ni pískali, nadbíhali jí a proklínali, ale marně. „Proklatě, zburcuje celou vesnici,“ zanaříkal komisař Williams a jako na dotvrzení jeho slov se u vozů objevilo několik lidí.

Alleyn a doktor Elekton se pokoušeli dostat psa mezi sebe. Raikes a Williams uplatňovali při honičce obvyklé policejní metody. Kliďas Fox se rozpálil a se sveřepou vytrvalostí se snažil šlápnout na Pixiino vodítko. Veškeré pokusy ztroskotaly.

Pronásledovatelé si pojednou uvědomili přítomnost malého bledého muže v listrovém saku. Stál v zahradě pana Pyka a opíral se bílýma rukama o branku. Pohlédl uctivě na Alleyna a řekl: „Jestli dovolíte, pane… mně se snad podaří toho psa přilákat.“.

„Tak to, prokristapána, udělejte!“ zvolal Alleytn.

Alfréd pronikavě pískl. Pixie naklonila hlavu a zpozorněla. Cekala, co se bude dít.

„Pojď sem, Pixie,“ řekl Alfréd. „Dostaneš maso.“

Fena se jedním skokem přenesla přes příkop a uháněla podél plotu k Alfrédovi.

„Ty jedna čubko neposlušná,“ pokáral ji vlídně, když kolem něho začala poskakovat.

Od honičky zrudlý komisař Williams představil Alfréda velmi obřadně, přestože byl od obou oddělen šířkou příkopu.

„Dobrý den, pane. Pan Pyke mě požádal, abych vám vyřídil jeho poručení. Máte se na něho obrátit, kdybyste něco potřeboval.“

„Díky,“ řekl Alleyn. „Právě jsem na to pomýšlel. Vyřiďte mu, že přijdu asi za pět minut.“

„Zajisté, pane,“ prohlásil Alfréd a odešel. Alleyn se obrátil k Williamsovi.

„Až se dostaví fotografové a hoši z daktyloskopie, požádejte je, aby to tady důkladně zpracovali. Ať nic nevynechají. Kdybyste potřebovali, najdete mě v domě. S případem jste seznámen, takže to s nimi vyřídíte lépe než já. Byl bych rád, Bobe, kdybyste zde zůstal až do ukončení šetření.“

„S radostí,“ odpověděl rychle komisař Williams a nafoukl se pýchou jako holub. Alleyn dovedl jednat s lidmi a věděl, jak získávat přátele mezi venkovskými policisty.

Dr. Elekton měl ještě faktickou připomínku: „Co uděláme s mrtvým?“

„Mohl byste ho dát dopravit do nejbližší márnice? Pitvu provede sir James Curtis. Slíbil, že zde bude v poledne a jistě by se s vámi rád setkal.“

„Obstaral jsem vůz. Márnice je v Rimble.“

„Dobře. Buď já nebo Fox se dostavíme v poledne na strážnici. A ještě něco. Co si myslíte o tomhle?“

Alleyn udělal několik kroků a ukázal na velkou vlhkou skvrnu na povrchu cesty.

„Včera večer nepršelo. Nemá to rovněž nic společného s výkopem. Rekl bych, že tady stálo auto, jemuž tekl chladič. Snad byl příliš plný a přetékal. Hrom aby bacil do toho tvrdého povrchu! Ano, podívejte se sem. Tady je trochu oleje. Vytekl patrně z motoru. Tohle všechno nemusí mít docela žádný vztah k věci, alespoň ne vážný. Ale co kdyby se později… Jste připraven, Foxi? Tak pojďme.“

Obešli výkop a vstoupili do zahrady pana Pyka postranním vchodem. Alleyn se bystře rozhlédl. V blízkosti domu uviděl hydrant, u kterého byla stočená hadice a konev bez propáče.

„Podívejte se na tohle, kolego,“ řekl Alleyn a ukázal na dvě řady otisků velikosti sixpence, které vedly k hydrantu a zpět.

„Úplně jasné. Někdo vzal konev a opět ji sem vrátil,“ poznamenal Fox.

„Správně, ale ještě mi povězte, kdo tady zahradničí v jehlových podpatcích? V této domácnosti přece převládají muži. No, nechrne toho, pojďme!“

Dostali se k hlavnímu vchodu a Alfréd je obřadně uvedl.

„Pan Pyke je v knihovně, pánové,“ řekl. „Dovolte, pověsím vám kabáty.“

Fox byl mírný snob a velmi ho těšilo, když se jeho představenému prokazovala úcta. Svlékl také obřadně kabát a podal ho sluhovi.

Alleyn se obrátil k Alfrédovi. „Co jste udělal s fenou?“

„Zavřel jsem ji do dřevníku, pane. Chudák pan Cartell ji neměl vodit ven.“

„To máte pravdu. Mohl bych dostat její vodítko?“

„Vodítko, pane?“

„Ano. Inspektor pro ně dojde. Budete tak laskav, Foxi? Pak za mnou přijďte do knihovny.“

Alfréd sklonil poněkud hlavu, pak se napřímil a kráčel před Alleynem ke dveřím knihovny. Otevřel je a řekl: „Sir Roderick Alleyn, pane.“

Odpovídalo jeho povaze, že vynechal hodnost a místo toho uvedl křestní jméno. „Říkejte si co chcete, paní Mitchellová,“ řekl později kuchařce, „rod je rod a podle toho je třeba jednat. Pan Alleyn slouží sice u policie, ale má titul, i když mu z něho nic nekouká.“

Paní Mitchellová upřesnila Alfrédův názor: „Jeho bratr je baronet. Bezdětný. Četla jsem to ve zprávách ze společnosti. Sira Rodericka nazvali „fešáckým inspektorem<<. Když to napíše tak seriózní list…“

Inspektor naslouchal mezitím panu Pykovi, který mluvil o stejných věcech, ale vybraněji.

„Můj drahý Alleyne, nedovedete si ani představit, jak jste mne svým příchodem uklidnil. Může-li něco zmírnit hrůzu těchto hodin, pak je to vědomí, že vše spočívá ve vašich rukou.“

Pan Pyke se svěřil, že zná inspektorova bratra a je horlivým obdivovatelem obrazů Alleynovy manželky.

„Jistě si nepamatuje na mou nedůležitou maličkost,“ řekl s nádechem čtveráctví, „ale měl jsem to potěšení se s ní setkat.“

Mluvil čím dál, tím rychleji, ale hlas mu chvílemi vypovídal službu. Chvějí se starému pánovi vždycky tak ruce? uvažoval Alleyn. Když se konečně dostal ke slovu, položil první konkrétní otázku: „Jak dlouho u vás pan Cartell bydlel?“

Dověděl se, že sedm týdnů. Předtím žil v Londýně. Byl společníkem staré známé firmy právních poradců.

Když odešel do penze, odstěhoval se na venkov.

„Jeho rodina pocházela z Gloucestershire, Bloodstone Parva v Cotswoldsu,“ dodal pan Pyke a náhle se zarazil. Vypadal velmi stísněně.

Alleyn se ho zeptal, kdy viděl pana Cartella naposledy.

„Včera v noci. Povečeřel jsem v Baynesholmu, než se sešli hosté a začala zábava.“

„Hledal se zase poklad?“

„Ano. Už jste o tom slyšel? Zdržel jsem se v Baynesholmu až do chvíle, kdy se hosté rozdělili do dvojic a vydali na honbu za pokladem. Když jsem přišel domů, Cartell byl ve svém pokoji. Slyšel jsem, jak přechází sem a tam a mluví na psa. Bože na nebesích!“ zvolal náhle.

„Co je?“

„Desirée… jeho… chci říci lady Bantlingová, víte? A Ondřej! Někdo jim to musí sdělit. Pochybuji, že by to Connie zařídila. Ale ne. Ne! Stěží by… Promiňte, můj drahý Alleyne, ale právě mě to napadlo.“

Pan Pyke začal zmateně vysvětlovat vztah mezi rodinou z Baynesholmu a panem Cartellem. Přitom se neklidně díval na hodinky.

„Budou tady za chvíli. Totiž moje sekretářka – rozkošné děvče – a Ondřej. Přiveze ji, víte? Navrhl jsem jí, aby přišla až v jedenáct, když se včerejší večírek tak protáhl.“

Po řadě trpělivých otázek si Alleyn konečně vše ujasnil. Všiml si, že pan Pyke chvílemi sahá do kapsy, ale nic nevytahuje. Rozhlédl se několikrát po pokoji, až otevřel krabici na cigarety. Byla však prázdná.

Povzdychl si.

Alleyn na to okamžitě reagoval.

„Mohu vám nabídnout svoje? Také bych si zakouřil. Policista ve službě sice nemá…“ Vytáhl své pouzdro.

„Děkuji, drahý Alleyne. Jen kuřte, prosím. Také si zapálím. Chtěl jsem vám nabídnout cigaretu již před chvílí, ale Alfréd zapomněl naplnit krabici. Nemůžeme se z toho leknutí vzpamatovat. Přišlo to tak náhle.

Měl jsem krásné cigaretové pouzdro, ale nevím, kam se podělo. Je to velmi mrzuté.“

„Snad se neztratilo,“ poznamenal Alleyn zdvořile.

„Věřím, že se najde,“ řekl pan Pyke spěšně. „Je to nepříjemná záležitost, ale na tom nyní nesejde.“ Z jeho hlasu zazněla opět stísněnost.

„Přijít o pěkné cigaretové pouzdro je opravdu mrzuté,“ souhlasil Alleyn. „Před nedávnem se mi stalo něco podobného. Ztratil jsem zvlášť cennou a drahou věc. Bylo to k zlosti.“

„Moje pouzdro bylo rovněž drahocenné. Původně sloužilo jako schránka na navštívenky.“

Zdálo se, že se pan Pyke nemůže rozhodnout, má-li pokračovat nebo mlčet. Dal přednost mlčení.

Alleyn se znovu vrátil k událostem včerejšího večera.

„Když jste naposled spatřil pana Cartella, choval se jako obvykle? Nerozčililo ho něco?“

Po této otázce pan Pyke zneklidněl ještě více.

„Rozčililo? Nu, to záleží na tom, co si představujete pod slovem rozčililo. Byl zcela určitě rozčilen a lze to vysvětlit…“

Pan Pyke se zarazil. Zdálo se, že usilovně přemýšlí. Když znovu promluvil, byl mnohem rezervovanější a opatrnější.

„Jistě byste mi nedával takovou otázku, kdyby se tato hrozná záležitost dala vysvětlit jednoduše.“

„Nepřikládejte tomu tak velkou důležitost,“ uklidňoval ho Alleyn. „Jestli byl rozčilen, zapomněl na obvyklou opatrnost při přecházení provizorního můstku přes výkop. Pes…“

„Ach ano, pes!“ zvolal pan Pyke. „Proč si, u všech rohatých, nevzpomněl nikdo na toho psa už dříve?

Ujišťuji vás, Aljeyne, že je to ta nejneposlušnější fena pod sluncem. Právě prožívá údobí, kdy je zvlášť nezkrotná. Je možné, že skočila na druhou stranu výkopu a stáhla přitom ubohého Hala dolů?“

„Ten mohutný skok skutečně provedla. Víme to zcela určitě.“

„Zajímavé, že ano?“

„To ovšem nevysvětluje, kdo shodil tu neobyčejně těžkou rouru do výkopu.“

Pan Pyke si položil ruku na oči.

„Strašné,“ řekl slabě. „Víc než strašné.“

Spustil ruku do klína a dodal: „Jste si jist, že to neštěstí fena skutečně nezpůsobila?“

„Je to nepravděpodobné.“

Pan Pyke se na inspektora upřeně podíval.

„Alleyne, jste zřejmě přesvědčen, že to nebyla náhoda. Nemusíte mi ani odpovídat. Vidím to na vás.“

„Rád bych našel dosti důkazů, abych mohl změnit svůj názor, věřte mi.“

„Proč ale? Proč by to nemohla být nehoda? Ten pes – je nebezpečný a silný. Říkával jsem to Hálovi často.“

„Vyskytly se určité věci, které tak docela nesouhlasí. Je nutno je objasnit, než dojdeme k nějakému závěru. Nejprve přijde ohledání mrtvoly. A právě proto,“ řekl Alleyn povzbudivě, „vás musím obtěžovat řadou otázek. Snad vám budou připadat směsné a většina z nich zůstane nezodpovězena, ale s tím se musí počítat.“

Do místnosti vešel Fox se spokojeným výrazem ve tváři. Alleyn uhodl, že má Pixiino vodítko. Neptal se na nic a pokračoval v rozhovoru s panem Pykem, za jehož záda se Fox mezitím nenápadně usadil a pilně zapisoval otázky i odpovědi. Pan Pyke nic nezpozoroval.

Výpovědi pana Pyka byly i nadále roztěkané. Postupně se však Alleynovi podařilo udělat si dost ucelenou představu o jeho domácnosti. Dověděl se o Cartellově sestře, která byla, což je přirozené, hluboce dotčena smrtí svého bratra.

„Connie patří k oněm červenolícím ženám, na které, jak se zdá, nepůsobí nic než horko,“ začal pan Pyke dost nesrozumitelně. „Connie nenosí vůbec rukavice a její klobouky vypadají tak nemožně, že má člověk dojem, jako by na nich seděla. Ale ujišťuji vás, že ji to neštěstí pořádně sklíčilo.“

Alleynovi se zdálo, že.pan Pyke nevyslovil popis slečny Cartellové poprvé. Jistě ho už několikrát uplatnil.

„Nechrne nyní stranou příbuzenské svazky zesnulého se slečnou Cartellovou a lady Bantlingovou. Můžete mi povědět, kdo měl kromě nich k panu Cartellovi bližší vztah?“

„Nevím o nikom. Cartellovi jsou stará rodina,“ řekl pan Pyke s nevýrazným úsměvem. „Ale bez potomstva.

Myslím, že Hal a Connie jsou poslední z rodiny. Smutné, co?“

Na Alleyna tato citovka nezapůsobila.

„Obávám se, že vás budu muset požádat, abyste mi pověděl, co jste dělal včera. Je mi opravdu líto, že vás potrápím po té nenadálé ráně, ale musí to být. Konám jen svou povinnost.“

Tvář pana Pyka se na okamžik rozjasnila, ale vzápětí znovu upadl do stavu sklíčenosti. Probojovával se ve vzpomínkách událostmi předešlého dne. Začal tím, že ho lady Bantlingová přivezla dvacet minut po třiadvacáté hodině do Green lane. Líčil, jak bezpečně přešel po prknech přes výkop. Lampa byla v.pořádku. Když se blížil k domu, viděl pana Cartella u otevřeného okna ložnice. Vysvětlil Alleynovi, že pan Cartell nechodí! spat před jednou hodinou. Večer obvykle trávil ve svém pokoji a přesně v jednu šel se psem ven.

Alleyn si všiml slabé nedůtklivosti a zároveň krajní rezervovanosti v jeho hlase.

„Myslím,“ pokračoval neochotně, „že Hal mě slyšel přicházet, protože stál u okna. Zdál se mi – ehm – zdálo se mi, že je všechno v naprostém pořádku.“

„Mluvil jste s ním?“

„Já ehm. Já – nu, něco jsem na něj zavolal, když jsem stoupal po schodech. Odpověděl mi, ale nevzpomínám si…“

Z jeho dalších slov vyplynulo, že sice ulehl do postele, ale hned neusnul. Hledači pokladu, kteří v uličce zastavovali a rozjížděli své vozy, hlasitě po sobě pokřikovali. Klid nastal až před půlnocí, kdy se mu podařilo zdřímnout.

„Probudil jste se ještě?“

„Ano, to je právě hrozné. Probudil jsem se v jednu hodinu, když šel Hal vyvenčit Pixii. Tropila rámus – jako vždycky. Štěkala a kňučela. Obávám se, že jsem zaklel. Za chvíli to přestalo.“

„Pak jste usnul?“

„Ano. Ano.“

„Někdo vás později opět vyrušil?“

Pan Pyke otevřel ústa, ale uběhlo několik vteřin, než odpověděl: „Ne.“

„Víte to zcela určitě?“

„Nikdo mě nevyrušil,“ odpověděl pan Pyke s nešťastným výrazem ve tváři.

Alleyn s ním postupně probral události předešlého dne. Dověděl se, že pan Cartell pozval k obědu svou sestru a další dvě osoby. Po značném váhání a otálení se tázaný zmínil také o lady Bantlingové a jejím synovi, kteří s nimi vypili skleničku.

„Kdo byly ty další dvě osoby?“ zeptal se Alleyn a pan Pyke mu v hlavních rysech vylíčil Schovánku slečny Cartellové, Mary Ralstonovou a jejího přítele Leonarda Leisse.

V rozhovorech s kolegy ze Scotland Yardu si Alleyn často stěžoval na svou ubohou paměť. Nikdo ‚ho však nebral vážně, neboť všichni znali tuto jeho slabůstku a vlídně předstírali, že mu věří. Ve skutečnosti měl vycvičenou paměť jako většina zkušených.policejních důstojníků.

Ve chvíli, kdy uslyšel jméno Leonarda Leisse, vybavil se mu v mysli článek v.policejním časopisu, uveřejněný před několika měsíci. Byl tam portrét jmenovaného spolu s popisem jeho činnosti, která byla pestrá a velmi pochybná.

Chlapec vyrůstal slibně v Bermondsey. Dostal se i na střední školu, protože se ho ujala dobrotivá stará panna, kterou později okradl a opustil. Pak se chytil party ostrých hochů. Po určité době zanechal zločinecké činnosti. Na základě padělaných doporučení získal místo šoféra v domě velmi zámožné dámy.

Zil v přepychu. Dvakrát byl odsouzen. Vydává se za příslušníka vysoké společenské třídy, končil článek v policejním časopisu.

„Poslyšte, pane Pyku, pan Leiss je tmavovlasý bledý mladík asi tak ve věku sedmadvaceti let, že? Chodí nápadně oblečený a nosí zelený pečetní prsten.“

„Ach, Bože,“ vzdychl pan Pyke bezmocně. „Raikes vám o něm patrně již vyprávěl. Ano, to je on.“

Teď se už pan Pyke nezdržel a chrlil na krajně nesympatického Leisse jednu stížnost za druhou.

Neuvědomil si, že se Raikes dosud Alleynovi nezmínil o aféře s vozem. Ale řekl dost, aby si inspektor mohl udělat představu o všem, co se událo.

„Leonard,“ uzavřel svůj monolog pan Pyke, „je opravdu hrozný člověk a bylo by velkou chybou udržovat s ním další styky. Představte si, že se při obědě rozvalil na židli a hlasitě hvízdal. Dokonce si zpíval, a to drzé děvče se k němu přidalo. Jaká neomalenost! Connie ho neměla zvát do svého domu. Bylo by nejlepší, kdyby sbalil své věci a zmizel.“

„Myslíte, že měl o něm pan Cartell stejný názor?“

„Ano,“ pan Pyke mávl rukou, „samozřejmě.“

„Měl pan Cartell nějaké nepřátele? Zní to melodramaticky, ale snažte si vzpomenout. Nebo, abych se vyjádřil jinak, víte o někom, komu snad mohl škodit dokud žil?“

Nastalo dlouhé ticho. Z cesty sem doléhal zvuk vozu, jedoucího nízkou rychlostí. Oknem knihovny Alleyn spatřil plátěnou zástěnu, vztyčenou u výkopu. Jeho spolupracovníci byli již zřejmě na místě.

„Snažím si vzpomenout, jestli bych o někom takovém věděl,“ řekl velmi bledý pan Pyke. „Ne v tom smyslu, jak vy to myslíte… leda. Ale ne.“

„Leda?“

„Víte, Alleyne, dovedu si představit všechny důsledky, které by…“

„Přirozeně,“ souhlasil Alleyn. „To je naprosto zřejmé. Jestliže byla včera v noci na Cartella nalíčena past, rád bych věděl, kdo měl důvod k takovému počínání.“

„Chcete říci, že se Cartell stal obětí násilí?“

Pan Pyke se kousl do rtu. „Nemám tušení, co všechno jste zjistili, ačkoli jsem tam musel jít… a potvrdit jeho totožnost. Tak mě to sklíčilo, že jsem si ani nevšiml… Ležela prkna přes příkop… hýbal s nimi někdo?“

„Ano.“

„Můj Bože, chápu. Ze by to byl žert? Bláhový a velmi nebezpečný, ale přece jenom žert – hloupý žert?

Hm. Jeden z hledačů pokladu. Ano! To by bylo možné! Někdo z nich pohnul prkny a chudák Harold spadl.

Možná, že omdlel a zatímco ležel v bezvědomí dole ve výkopu – nemohl někdo shodit rouru pouhým nedopatřením?“

„Jen zkuste pohnout jednou z těch rour,“ řekl Alleyn suše. „Něco takového se nedá udělat nedopatřením.“

„Pak, pak – Třeba ji tam shodili z bujnosti. Netušili, že někdo leží na dně. Hloupá taškařice od těch rozjařenýoh lidiček.“

„Mohl byste rni sdělit jejich jména?“

Většina hostů byla z okolí a pan Pyke jich vyjmenoval čtyřiadvacet. Rekl, že snad na nikoho nezapomněl a pak se odmlčel.

„Byl tam ještě někdo?“

„Ano – byl. Nezůstal jsem sice v Baynesholmu na večírek, ale vím, že tam byl ten hrozný Leiss a to nemožné děvče, Mary Ralstonová. Vymohli si pozvání drzostí. Desirée je beznadějně dobromyslná. Leiss je podle mého mínění určitě schopen všeho, ale v tomto případě… Stejně, AUeyne, nehoda, která vznikla z poměrně nevinného žertu by nebyla tak strašná jako jako…“

„Jako vražda?“ Pan Pyke rozhodil paže.

„Hrůza! Nemám tušení, jak jste daleko s pátráním, ale nepochybuji, že jste už prozkoumali velmi důkladně terén. Četl jsem kdesi, co všechno se dá vyčíst ze stop. Jaké dedukce Snad bych se ale neměl ani ptát.“

„Proč ne?“ řekl Alleyn přívětivě. „Odpověď je, bohužel, prostá. V této chvíli neexistují vůbec žádné dedukce, jenom okolnosti. Ve skutečnosti zde není nic, co by odporovalo vaší teorii o rozpustilých dvojicích a nejapném špásu. Někomu prostě napadla zábavná myšlenka posunout prkna. Někdo další, o něco zábavnější, měl nápad shodit jednu z hlavních kanalizačních rour do výkopu. Oběť prvního vtipálka se naneštěstí stala i obětí druhého.“

„Ríkáte-li to takto, pak ovšem…“

„Náhody přicházejí neuvěřitelně často. Někdy si myslím, že jsou jedním z velkých nebezpečí policejní práce. Pokud jste mě dobře sledoval, vypadá to zatím na to, že pan Cartell byl obětí náhody. Je zde však toto.“

Alleyn vládl velmi rychle a obratně svýma rukama. Téměř nepozorovaně vytáhl odněkud předmět, zabalený do kapesníku a položil ho na psací stůl. Před panem Pykem leželo zlaté cigaretové pouzdro s brilantovou sponou.

„Budu si je muset ještě nějakou dobu ponechat,“ řekl Alleyn omluvně. „Můžete pouzdro identifikovat?“

Pan Pyke polekaně vyjekl a vstal. V té chvíli někdo zaklepal, dveře se rozevřely a na prahu se objevila dívka a vysoký mladý muž.

„Lituji, řekla Nicola. „Hlavní vchod byl otevřen, tak jsme mysleli… je mi opravdu líto.“

Zarazila se, když zahlédla předmět ležící na kapesníku. „Jak jsem ráda, že máte opět své cigaretové pouzdro! Našlo se tedy.“

„Ach ano,“ řekl pan Pyke a trochu se zalykl. „Ano.

Zdálo by se, že ano…“ Vzpamatoval se. „Nicolo, má drahá, smím vám představit…?“

„My se známe,“ zvolala Nicola. „Vídáme se dost často, že ano? Právě včera jsem o vás hovořila. Kdo by si pomyslil, že se s vámi sejdu právě tady.“

Alleyn.pokynul mírně rukou.

„To je ale náhoda! Dobrý den, Nicolo.“

„K ničemu vás nenutím. Představte si třeba, že jste pod přísahou a máte vypovědět, zda bylo okno v jídelně během té epizody s Pixií otevřeno,“ řekl Alleyn.

„Prohlásila bych bez rozmyšlení, že bylo zavřeno. Protože bylo skutečně zavřeno,“ odpověděla rezolutně Nicola.

„Víte to jistě?“

„Ano. Ostatně Alfréd to může potvrdit.“

„To je pravda.“

„Ráda bych věděla, co tím sledujete,“ řekla dívka a podívala se zasněně do zahrady.

„Já? Konám svou povinnost.“

„Dobře, ale stále mi není jasné, jdete-li za malichernou zlodějnou nebo vraždou. Nebo to spolu nějak souvisí?“

„Nevím víc než vy, Nicolo,“ povzdychl si Alleyn.

„Netváříte se příliš nadšeně, že mě zde nalézáte.“

„Byl bych rozhodně raději, kdybych vás nalezl někde jinde.“

„Nebuďte protivný. Myslela jsem na Troy, než tohle všechno vypuklo. Mám k ní přijít zítra večer a ráda bych věděla, mohu-li s sebou vzít jednoho mladého muže.“

„Nádherný nápad! Bude nás velice těšit. Jsem na dobré stopě, řeknu-li…“

„Ne! Nic neříkejte. On totiž maluje.“

„A, pan Ondřej Bantling tedy.“

„Také jste si zřejmě všiml barevné skvrny pod jeho nehtem.“

„Ovšem. Připomněl mi vlastní manželku.“, „To zní lidsky.“

„Podívejte se, Nicolo. Náš další rozhovor musíme udržet na čistě neosobní bázi. Vyšetřuji případ, ze kterého mohou nakonec pro někoho vzniknout velmi vážné důsledky. Naneštěstí se můžete stát důležitým svědkem i vy. Přál bych si, aby tomu tak nebylo, ale nedá se na tom nic změnit. Ou kej?“

„Mám vás nazývat vrchním inspektorem?“

„Nemusíte mě nazývat vůbec nijak. Nu, a teď se do toho dáme. Zavolám Foxe. Bude zapisovat.“

„Rozjeďte to!“ řekla Nicola a zadívala se na něj. „Nezpůsobím vám žádné potíže.“

„Věděl jsem, že budete rozumná.“

Vstoupil Fox a byl Nicole představen.

Alleyn se jí velmi podrobně vyptával na události uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Nicolu začínalo mrazit.

Považovala svůj vztah k Alleynovým za docela samozřejmý. Neuvažovala o tom vůbec. Dívala se na ně jako na bezpečný přístav. Byli už dost staří, aby u nich nacházela jistotu, a dosti mladí, aby ji chápali.

Nicola byla jednou z mála osob, jimž bylo dovoleno sledovat tvůrčí činnost Troy Alleynové přímo v ateliéru. Dívka prodělala záchvat zamilovanosti k Alleynovi a po vystřízlivění se vítězně probojovala k trvalému a pevnému přátelství. Říkala mu Cid, což měla být vtipná zkratka jeho zaměstnavatele: C.I.D.1) Dnes před ní stál jako úřední osoba, vyšetřující orgán. Mírně přátelský, neosobní a uvážlivý. Musela se s tím smířit. Snažila se myslet na něj v duchu novinářského titulku: vrchní inspektor Alleyn hovoří se sekretářkou ze společnosti.

„Nepotřebné komplikace vynechte,“ řekl Alleyn nabádavě. „Buďte tak objektivní, jak jen dokážete.

Všechno půjde docela ‚hladce. Kam jsme to vlastně došli? Ach, ano. Přijela jste sem a začala jste pracovat. Pak jste vypila s ostatními před obědem aperitiv. Společnost se skládala z pana Cartella, jeho sestry, jeho bývalé manželky, soi disant lady Bantlingové, jejího nynějšího manžela pana Bimba Doddse, jejího syna z prvního manželství pana Ondřeje Bantlinga, adoptované neteře slečny Cartellové, která se jmenuje Mary nebo také Moppett a jak dál?“

„Ralstonová.“

„Správně. Dále byl přítomen přítel slečny Ralstonové, pan Leonard Leiss a ovšem také pan Pyke. Vskutku pikantní situace: dáma se dvěma manžely, mladý muž se dvěma otčímy a bratr a sestra s nepravou neteří. Jaké to bylo při obědě?“

„Nepříliš valné.“

„Vzhledem k propletenému příbuzenstvu?“

„Ne. Na to si patrně už zvykli.“

„Proč tedy?“

„Nu – – ‚kvůli Moppett a Leonardovi. Leonard je totiž skutečná příšera.“

„Jakého druhu? Beatnik? Hladký jako úhoř? Klacek? Hrubián?“

„Všechno kromě beatnika. Je čisťoučký jako lilie a páchne také jako lilie.“

„Rekl bych, že takový host nebyl panu Pykovi příliš milý. Zamlouval se snad panu Cartellovi?“

„To ne. Leonard a Moppett se pozvali sami. Nebo spíš Moppett umluvila chudinku slečnu Cartellovou, aby je sem dostala.“

„Proč chudinku?“

„Řekla jsem chudinka?“ zeptala se dívka překvapeně. „Patrně proto, že mi jí bylo při obědě líto. Je tak lehko zranitelná.“

„‚Pokračujte, Nicolo, je to zajímavé.“

„Slečna Cartellová patří k oněm hřmotným ženám, které budí zdání, že jsou arogantní. Prodírají se životem s křikem a hlukem, ale jenom proto, aby zakryly svou plachost. Vypadá to, že ve své opuštěnosti vylila všechnu lásku a náklonnost na Mary Ralstonovou. Snad proto jsem řekla chudinka.“

„Tak mladá a tak moudrá,“ zabručel Alleyn a Nicola by byla ráda uhodla, zda to myslel vážně.

„Vzpomněla byste si, o čem se při obědě mluvilo?“

„Nejprve se mluvilo o psu. Slečna Cartellová povídala, že je Pixie vořech a pan Cartell se nasupil. Pak se hovořilo o voze, který Leonard viděl ve zdejší garáži. Nevzpomínám si…“

„To je v pořádku. Víme o tom voze. Co ještě?“

„O oblíbeném tématu pana Pyka, o rodové vznešenosti, modré krvi a noblesse oblige. Jsem naprosto přesvědčena, že neměl v úmyslu elegantně zaútočit na Moppett a Leonarda, ale vypadalo to tak. Potom pan Cartell vyprávěl příběh o někom, kdo zfalšoval zápis v matrice, aby vzbudil dojem, že pochází ze vznešeného rodu. Ani toto téma nevyznělo jako veselý cinkot rolniček, ačkoli nesmírně zajímalo Leonarda. Pak přišla ta epizoda s Pixií a ta věc s cigaretovým pouzdrem.“

Nicola se pustila do ipodrobného líčení.

„Zajímavé. A co se dělo před obědem? Co například mladý Bantling? Jak ten do toho zapadá? Zdálo se vám, že vychází se svým otčímem dobře VI,

Nicola se těkavě rozhlédla po salónu. Na stole ležel domnělý Cotmanův akvarel, zahalený dosud v hnědém papíru. Oknem viděla Nicola pěšinu, po které včera kráčel rozzuřený Ondřej. Někde nahoře byla ložnice mrtvého pana Cartella, odkud se včera ozýval hněvivý Ondřejův hlas. Náhle si uvědomila naprosté ticho, které ji obklopovalo.

„Co je s vámi?“ zeptal se Alleyn.

„Docela nic. Pan Bantling tady nezůstal na oběd. Obědval v Baynesholmu.“

„Přišel však s vámi z nádraží.“

„Ano.“

„Zdržel se do chvíle, kdy se pro něho zastavila jeho matka a pan Dodds.“

„Ano. Alespoň…“

„Prosím?“

„Sel na chvilku ven. Viděla jsem, jak kráčí po pěšině.“

„Co dělal v domě?“

„Myslím, že navštívil pana Cartella. Byl totiž jeho poručníkem a správcem majetku. Pan Pyke je druhým správcem.“

„Šlo o rozmluvu úředního rázu?“

„Snad. Ondřej hovořil s oběma.“

„Víte o čem?“

Nicole se zdálo, že prudké bušení jejího srdce musí být slyšet po celé místnosti.

„Víte to?“ naléhal Alleyn.

„Jen zhruba. Pan Bantling vám to poví sám.“

„Myslíte?“

„A proč ne?“

„Vám však řekl, oč šlo.“

„Částečně. Ale bylo to – bylo to důvěrné.“

„Proč se bojíte, Nicolo?“ zeptal se jemně.

„Nebojím se. Je to prostě tím, že to přišlo tak nenadále. Myslím, že si teprve teď uvědomuji hrůzu toho, co se stalo. Něco jako opožděný šok.“

„Ano,“ přikývl Alleyn. „To by mohlo být.“

Vstal a pohlédl na ni ze své neskromné výše. „Moje staropanenská teta říkávala své kočce: chápu podnět, dovedu se vypořádat i s následky, jenom nechápu k čemu ty cavyky. Teta měla být v C.I.D.“

„Co si z toho mám vybrat?“

„Pro živého Boha, Nicolo, přestaňte se vykračovat a nepokoušejte se mě zmást. Nikomu to neposlouží.

Nejméně tomu vašemu mládenci.“

„Ale, vždyť to není můj mládenec! Setkali jsme se včera poprvé.“

„Člověk dokáže ztratit hlavu v ještě kratší době. Zůstala jste tady přes noc?“

„Ne. Byla jsem v Baynesholmu na večírku.“

„Neříkejte! Vy jste se zúčastnila večírku Desirée Bantlingové?“ zvolal Alleyn.

„Nebyl takového druhu, jak si myslíte. Byla to velmi hezká zábava,“ řekla Nicola a pohlédla na něj poněkud nejisté. Pak popsala průběh večírku.

„Vyskytly se nějaké nepředvídané potíže?“

„Jenom s Moppett a Leonardem, kteří se tam vetřeli. A pak s Pixií, samozřejmě.“

„Cože? Co bylo s Pixií?“

Nicola mu pověděla o rvačce a dodala:

„Pixie pokousala Bimba. Musel si dát ránu ošetřit.“

„Víte náhodou v kolik hodin se Pixie objevila na scéně?“

„Ano,“ řekla dívka a zrůžověla. „Bylo něco po jedné hodině.“

„Jak to víte?“

V půl jedné jsme se vrátili z honby za pokladem. Psí rvačka vypukla asi o půl hodiny později.“

„Vrátili jste se kdo vlastně?“

„Ondřej a já. Hledači pokladu se rozdělili do dvojic.“

„Řekla jste přece, že všichni měli být zpátky do půlnoci.“

i,Ano, to je pravda. Ondřej však prohlásil, že hon za pokladem je otrava. Tak jsme si místo hledání.povídali. Ondřej vyprávěl o malování a úplně jsme ztratili pojem času.“

Nicola pohlédla zpříma na Alleyna a dodala: „Nezáleží sice na tom, ale ráda bych podotkla, že mezi mnou a Ondřejem se neodehrála žádná milostná epizoda. Jen jsme hovořili a hovořili.“

Ztišila hlas a zdálo se jí, že je opět na cestě u domu pana Pyka, sedí v Ondřejově studeném voze a je zabalená do jeho starého pláště, který byl cítit barvami. V temnotě žhavěly jen konce jejich cigaret Občas kolem nich projel vůz některé dvojice. Lovci pokladu vystupovali z vozů a slídili mezi rourami a hromadami hlíny. Nicola a Ondřej slyšeli tlumené chichotání a viděli kmitavé světlo baterek.

Ondřej se nesnažil využít samoty ve dvou, ale mluvil a mluvil. Byl jí v té chvíli velmi blízký. Měsíc zacházel, hvězdy byly jasné a všechno na světě se zdálo zbrusu nové a zářící. Alleynovi to samozřejmě nevylíčila tak romanticky. Sdělila mu jen holá fakta.

„Vzpomínáte si,“ zeptal se, „kdo byli všichni ti lidé, jejichž vozy zastavovaly u výkopu? Kolik jich bylo?“

„Nevím přesně. Setkala jsem se s nimi poprvé v životě.

Spousta Nigelů, Michalů, Davidů, Glorií a Alicí.“

„Viděla jste je zřetelně?“

„Dost zřetelně. U prken přes výkop svítila lucerna, a jak jsem již říkala, hledači měli silné baterky.“

„Přešli někteří z nich po prknech?“

„Většina. Heslo bylo totiž ukryto pod jednou z rour po straně výkopu blíže silnice. Když je našli, smáli se, dali je zpět pod rouru a rychle odjeli.“

„Dotkl se někdo prken? Díval se, například, pod jejich konce, když hledal to heslo?“

„Nemyslím,“ odpověděla Nicola váhavě a dodala: „Pamatuji se jasně na Moppett a Leonarda. Přijeli poslední a neměli světlo. Leonard přešel prkna a sehnul se. Vypadalo to, jako by se díval do výkopu. Víte, je zvědavý a přitom poťouchlý. Nepochybuji, že pokukoval pokradmu i po nás. Stál několik minut zády k nám s rukou v kapse kabátu. Padalo na něj světlo lampy. Sehnul se a hned se opět vzpřímil. Pak přešel můstek ještě jednou a našel to heslo. Oba si je přečetli ve světle lucerny. Pak odešli k vozu a odjeli.“

„Měl na rukou rukavice?“

„Ano, měl. Světlé, přiléhavé. Patrně z prací kůže. Příliš výstřední – jako ostatně všechno, co má na sobě“

„Všimla jste si ještě něčeho?“

„Ne. Alespoň – nu, jen toho, že nemluvili, ani se nesmáli jako ti ostatní. Ale to asi není vůbec důležité.“

„A co když je? Co bylo dál, vy bystrá pozorovatelko?“

„Ondřej opovržlivě řekl, že jsou hnusní i z dálky a já jsem poznamenala něco jako… ne, na tom ale opravdu nezáleží.“

„Nu, dopovězte tu větu. Jako… co?“

„Jako spiklenci v melodramatu. Byla to ode mne bláhová poznámka, protože se chovali spíše jako potměšilí zloději než spiklenci. Ale vůbec bych nemohla vysvětlit, proč mi tak připadali.“

„A pak? Co bylo dál?“

„Byli poslední dvojicí. Víte, Ondřej je od oka počítal. Usoudil, že dokud neskončí hledači pátrání po heslech, můžeme sedět a povídat si. Teď jsem si vzpomněla ještě na něco. Přijela také lady Bantlingová s panem Pykem. Přivezla ho domů. Zastavila vůz nedaleko prken a volala něco na dvojici, která právě odjížděla. Pan Pyke vystoupil a přál jí dobrou noc s kloboukem v ruce. Vyhlížel dojemně, ten zlatý staroušek. Přešel prkna a vstoupil do zahrady postranní brankou. Lady Bantlingová otočila vůz a…“

Nicola se náhle zarazila.

„Co je?“

„Víte-, já… já nechci…“

„Dobrá. Bojíte-li se, že byste mi nasadila brouka do hlavy, neříkejte nic. Nevím, jak bych vás měl přesvědčit, že mi nyní jde především o to, abych se tím případem vůbec prokousal. Některé příhody vypadají zatraceně podezřele a nakonec se ukáže, že právě ony přispěly k očištění osoby, o kterou máte starost.“

„Je to možné?“

„Podívejte se, Nicolo. Starší, celkem slušný člověk, byl brutálně a lstivě zavražděn. Vy se bojíte něco říci, abyste neobrátila podezření proti určitým osobám. Chápu a sympatizuji s vámi, ale, děvče drahé! Uvažujte také o důsledcích, které mohou vyplynout ze zamlčování informací. Často jsou katastrofální a v minulosti vedly k řadě strašných justičních omylů. I když jste do celé věci zapletena nevinně, nemůžete se vyhnout určité odpovědnosti. Taková je skutečnost.“

„Myslím, že máte pravdu. Ale vypovídat teď o lady Bantlingové… chci říci, o něčem, co nepovažuji za důležité… Vyznělo by to falešně.“

„Praxe mne naučila, že spousta údajů má v dané chvíli velkou důležitost. Po čase jsou však k ničemu. No tak, Nicolo, co jste viděla? Co dělala lady Bantlingová?“

Nicola měla vypravěčský talent. Vylíčila naprosto přesně, oo se přihodilo. Alleyn mohl jako ve filmu sledovat, jak vůz zatáčí na cestu a zastavuje. Vystupuje z něj lady Bantlingová, jejíž vlasy září ve světle lucerny jako plamínky. Přejde ve střevících s vysokými podpatky prkna, projde brankou do zahrady pana Pyka a zmizí Nicole s očí. V jednom z horních oken je světlo. Komentář Ondřeje: „Copak má asi moje nevypočitatelná máti za lubem?“ Alleyn slyší dokonce zachřestění oblázků, které dopadají na okenní tabuli. Objevuje se temná postava. „Velký Manitou“, volá Ondřej. Myslil tím Harolda. „Budou snad předvádět balkónovou scénu? Máti má docela určitě v hlavě,“ pronesl tiše Ondřej.

Nicola dále vylíčila, jak lady Bantlingová začala recitovat:

Svou hustou oponu již rozestři, ó noci, oběť lásky světící, by uzamkly se oči zvědavců Pan Cartell po tom úryvku z Romea a Julie podrážděně odpověděl: „Pane Bože, co tam dole vyvádíš, Desirée?“

Lady Bantlingová pak ztišila hlas, takže zachytili jen hlasitěji pronesená slova „válečná stezka“ a poznámku pana Cartella: „Nesmysl.“

„A potom,“ pokračovala Nicola, „se objevilo světlo v dalším okně. Tentokrát vyhlédl pan Pyke. Vypadalo to jako v bramborovém divadélku. Pan Pyke řekl něco jako: „Děje se něco?“ a lady Bantlingová křičela: „Nic, nic, jen jděte spat, drahoušku!“ Nato pan Pyke řekl: „Nu dobrá. To je divné“ a spustil roletu. Pan Cartell zavřel prudce okno a lady Bantlingová přešla opět prkna, nastoupila do vozu a nastartovala ho. Když jela kolem nás, vyklonila se a řekla: „– Neopozděte se, miláčkové.^ Ondřej chvilku uvažoval, co vlastně tím divadélkem sledovala, ale pak se zase rozpovídal. Krátce nato jsme se vrátili do Baynesholmu. Moppett s Leonardem tam už byli.“

„Byla lady Bantlingová opilá?“

„Těžko říci. Na večírku vypadala normálně a při scéně s Pixií jednala velmi rozvážně. Je zřejmě zákonem sama sobě.“

„Věřím vám, Nicolo. Dostala jste se do podivných, skoro bych řekl exotických sfér.“

„To je v pořádku,“ řekla dívka rychle. „Ondřej není ani exotický ani podivný. Je to velmi klidný člověk. Na mou duši! Sám se přesvědčíte.“

„Doufám, Nicolo.“

V té chvíli se dveře salónu rozletěly a dovnitř vpadl jako bouře Ondřej. V obličeji byl rudý.

„Co se tady, kčertu, děje? Napínáte mi děvče na skřipec?“, křičel.a byl zlostí bez sebe.

Alleyn mrkl lišácky na dívku, která zápasila se zoufalstvím a touhou se rozesmát. Pomohlo to. Nicola roztomile Ondřeje vyzvala, aby ze sebe nedělal oslíka. Mladého muže toto pokárání uklidnilo. Ihned se Alleynovi omluvil.

„Mám prudký temperament,“ prohodil Ondřej, jako by tento fakt objevil právě v tomto okamžiku. Podíval se úzkostlivě na Nicolu.

„Nechte nás chvíli o samotě, Nicolo,“ požádal dívku Alleyn. Odešla tedy do knihovny, kde našla pana Pyka. Rozrušený a zmatený psal dopis.

„Píši obchodnímu partnerovi chudáka Harolda,“ vysvětloval roztržitě. „Nějak mi to nejde. Ale zůstaňte, mě nerušíte.“

Měla ještě spoustu neroztříděných poznámek. Pustila se tedy do práce ve velmi podivném a nejistém citovém rozpoložení.

Alleyn neměl s Ondřejem Bantlingem.potíže. Mladý muž mu nastínil svůj vlastní problém. Vyprávěl o Granthamově galerii a o tom, jak.pan Cartell odmítl vyplatit peníze před stanovenou lhůtou. Potvrdil Nioolino pozorování v Green lane.

„Máti byla určitě trochu stříknutá. Působilo jí rozkoš naštvat Harolda. Dělává takové věci často. Ale to nestojí za řeč.“

„Jestli dobře rozumím, byla na pana Cartella rozhněvaná.“

„Samozřejmě, že byla! Přímo zuřila. Oba jsme na něj měli vztek.“

„Pane Bantlingu, váš otčím byl zavražděn.“

„Co říkáte, zavražděn? Jaká ohavnost! Nemohu tomu ani uvěřit.“

„Někdo na něj nastražil past. A když do ní, doslova a do písmene, spadl, shodil na něj vrah čtyřmetrákovou rouru. Rozdrtila mu lebku a vrazila mu obličej do bahna.“

Ondřej zbledl. „To stačí, nemusíte už pokračovat. Je to strašné a odporné. Nechce se mi na to ani myslet.“

„Obávám se, že budete muset, pane Bantlingu. To je prozatím vše. Děkuji vám.“

„Prosím. Chápu,“ Ondřej se chvíli nervózně dotýkal kravaty a pak řekl: „Chtěl bych ještě něco dodat.

Pravděpodobně si myslíte, že jsem necita, ale pochopte, že se s tím tak hned nemohu vyrovnat. Je to příliš neskutečné a hnusné.“

„Vražda je hnusná, ale není, bohužel, neskutečná.“

„To je fakt. Dovolíte, abych odjel do Londýna? Zítra mám službu. Kromě toho bych si rád něco důležitého zařídil.“

„Je to tak důležité?“

„Pro mne – ano. Chtěl bych požádat o několikadenní poshovění kvůli koupi té galerie, víte.“ Pohlédl tázavě na Alleyna. „Bojím se však, že to nepůjde. Lituji, ale opravdu jsem nepomyslil…“

„Na co?“

Ondřej vysoukal ze sebe pomalu další věty: „Zdá se trochu kruté myslet v této chvíli na vlastní zájmy. Rád bych se poradil s Nicolou. De facto –“ zarazil se a podíval se nejisté na Alleyna, – „bych se potom chtěl vrátit a odvézt Nicolu. Ale předtím jsem chtěl zatelefonovat máti. Nevím, co si o tom všem myslí.“

„Kde budete mít zítra službu?“

„V Toweru.“

„Dobrá. Budeme-li vás potřebovat, zavoláme vás.“

Zanechal Ondřeje v domě a vyšel do zahrady, kde dlouho hovořil s Foxem a Williamsem. Potom ještě jednou probral s Alfrédem případ s cigaretovým pouzdrem a konečně se vydal přes náves do domu slečny Cartellové.

Connie ho přijala v „doupěti“. Místnost na inspektora zapůsobila velmi nepříjemně, skoro depresivně. Na stěnách neurčité barvy visely vybledlé fotografie z honů na lišku a skupinky lovců a psů. Na psacím stole mezi nejrozmanitějšími krámy stalo několik zarámovaných podobenek drze se tvářícího děvčete. Alleyn si domyslil, že je to Mary Ralstonová.

Pokoj páchl psy, vlhkým šatstvem a syrovými játry, které byly v misce s nápisem FIDO. Malý japončík k nim hlučně čmuchal. Vycenil na Alleyna zoubky, ostré jako jehly a vrčel.

Slečna Cartellová seděla s rukama na kolenou a zkormouceně se dívala na muže ze Scotland Yardu.

Musela hodně plakat. Levý palec měla ovázaný špinavou a krví potřísněnou vatou, kterou přidržoval ke kůži kousek náplasti.

„Chudák chlapec. Takové neštěstí! Nemohu to pochopit. Byl sice podivín, ale bratr je bratr. Rozcházeli jsme se v názorech na některé věci, nakonec však…“

Alleyn v duchu zatoužil poznat jedinou osobu, která by alespoň předstírala náklonnost k panu Cartellovi.

„Kdy jste ho viděla naposledy?“ zeptal se.

„Nevím. Vlastně vím. Včera večer. Přišel sem s tou příšernou čubkou. Rozčilila Li-čiho. Japončíci jsou velmi přecitlivělí. Ještě teď je nervózní. Papej, můj panáčku,“ vybídla psíčka. „Dobrá jatýrka, dobrá.“

Ponořila prst do syrových jater, aby psa přilákala.

„Papej,“ opakovala a utřela si prst o jeho srst. Alleyn si všiml, že se jí chvěje ruka.

„Byla to obvyklá bratrská návštěva?“

Výrazně modré oči slečny Cartellové, zrudlé pláčem, se zakalily.

„Sel s fenou na procházku,“ řekla po chvíli. „Přivedl ji do domu a Li-či propadl hysterii. Kousl mě, chudinka malý. Ošetřila jsem si ranku mastí na koňské opruzeniny. Poněkud páchne, ale je velmi účinná.“

„Mluvil pan Cartell ještě s někým, když tady byl?“

Pohlédla na něj pokradmu a řekla úzkostlivě: „Pokud vím, nemluvil. Chci říci, že jsem nic takového neviděla.“

Vypadala jako přestárlá školačka, přistižená při lži.

„Když jsem přišla, byl už v domě. Nevím, s kým mluvil.“

„Slečno Cartellová,“ řekl Alleyn, „rád bych zjistil, jestli měl váš bratr nepřátele. Zní to poněkud dramaticky, ale obávám se, že otázka je nevyhnutelná. Víte o někom, kdo by měl důvod, třeba docela triviální, nenávidět ho nebo se ho bát?“

Musel dlouho čekat na odpověď.

„Nikdo, pokud vím.“ A po delší přestávce dodala: „Nebyl moc oblíben. Chci říci, že si snadno lidi znepřátelil.“

Natáhla hrubou nepěstěnou ruku k japončíkovi a pohladila ho.

„Bratr byl suchý patron, víte. Typický advokát. Říkávala jsem mu, že má v žilách místo krve inkoust.“

Vybuchla drsným smíchem.

„Včera byla u oběda v domě pana Pyka menší společnost,“ podotkl Alleyn.

Místo odpovědi náhle vyhrkla: „Ale já myslela, že se mu stala nehoda! Tak mi to řekli. Vypadá to přece na nehodu, ne?“

„Kdo vám to řekl?“

„P. P. Dověděl se to od Alfréda. Líčil vše takovým způsobem, že to skutečně vypadalo na nehodu.“

„Kolem případu je spousta povážlivých okolností.“

„Proč?“

Všechno na ní bylo nudné: obličej, chování i hlas. Alleyn pochyboval, zda ho vůbec poslouchá.

„Ptáte se proč? Protože by tu nehodu museli způsobit dva lidé, kteří si nechtěli překážet. Pochybuji, že se na stejném místě sešli dva nebezpeční chuligáni a vyřizovali si účty s panem Cartellem na vlastní pěst.“

„Nerozumím vám.“

„Nevadí. Povězte mi něco o té společnosti u oběda. Byla jste tam vy, vaše adoptivní neteř, slečna Nicola MaitlandMayneová a pan Leonard Leiss. A ovšem váš bratr a pan Pyke. Je to tak?“

„Ano.“

„O čem jste mluvili?“

Alleyn byl rád, že mu Nicola vylíčila průběh oběda tak podrobně. Slečna Cartellová nebyla tak výřečná.

Popsala příhodu s Pixií a doprovázela ji krátkými výbuchy smíchu. Pak se ironicky zmínila o romantických představách pana Pyka o šlechtě a jeho zásadách vybraného chování. Bylo na ní vidět, že je stísněná.

„Je tou věcí přímo zatížený,“ pokračovala. „Můj bratr si ho začal dobírat a pořádně ho dopálil. Bylo to na něm vidět. P. P. nerozumí legraci.“

„Cím si váš bratr pana Pyka dobíral?“

„Ani nevím. Něco vykládal o matrice. Neposlouchala jsem je pozorně.“

Jakmile se jí Alleyn zeptal na cigaretové pouzdro, změnila se v neobratnou pošetilou lhářku. Měnila barvu v obličeji, uhýbala očima a znovu se sehnula, aby pohladila psíka.

„Mnoho o tom nevím. Nevšímala jsem si toho. Nevěděla jsem, že to pouzdro ztratil. Nadělá se vším tolik cavyků.“

Na tlustých tvářích jí naskočily rudé skvrny.

„Patrně je někde ztratil. Všechno poplete.“

„Slečno Cartellová, je mi líto, že vás obtěžuji. Vím, že jste utrpěla velký šok, ale jsem si jist, že i vy máte zájem na tom, aby se tato nešťastná věc vyjasnila.“

„Nevím. Kdyby to mělo vést k řadě nepříjemností, bylo by lépe všeho nechat. Ubohému bratrovi stejně nikdo nevrátí život.“

Alleyn nebral její slova v úvahu.

„Vaše adoptivní neteř a její přítel Leonard Leiss se také zúčastnili oběda?“

„Ano,“ odpověděla a upřeně se na inspektora podívala. Chvíli se rozmýšlela, zda má pokračovat.

Kazatelsky prohlásila: „Nebudete přece přikládat důležitost tomu, co o nich řekl P. P. Je ve věku, kdy nadobro ztratil kontakt s mládeží. Očekává, že se budou chovat jako příslušníci jeho generace, kteří povýšili přetvářku na jeden z principů společenského chování.“

„Hovořilo se o tom, že pan Leiss chce koupit vůz?“

Sklonila se k psíčkovi. „Už dost,“ řekla mu. „Už jsi měl dost.“ Pak se obrátila k Alleynovi: „Sešlo z toho.

Nekoupil ho.“

Dveře se otevřely a vešla Trudi s dopisem.

„Od pana Pyka, prosím. Sluha přinesl.“

Děvče jí přisunulo dopis k lokti. Slečna Cartellová na něj nevraživě pohlédla.

„Děkuji, Trudi,“ zabručela. „Děkuji vám.“

Služebná odešla.

„Na mne se neohlížejte,“ řekl Alleyn. „Jen si dopis klidně přečtěte.“

„Však to počká.“

„Myslím, že byste si ho měla přečíst.“ Slečna Cartellová otevřela neobratně obálku a jak četla, zbledla jako papír.

„Co je?“ zeptal se Alleyn. „Co se děje?“

„Zbláznil se. Dočista se zbláznil.“

„Smím se podívat?“

Zdálo se, že o jeho prosbě uvažuje, ale že se nedovede rozhodnout. Neodporovala však, když jí inspektor vzal aršík z ochablé ruky. Byla jak ochromená.

Alleyn četl:

Má drahá, těžko se v této chvíli hledají slova. Vím jen to, že jste ztratila oddaného bratra a já velmi drahého přítele. Vím rovněž dobře – věřte mi, že velmi dobře – jaké je to pro vás překvapení a jak statečně to nesete. Snad není od starého člověka příliš smělé citovat tyto prosté řádky, snad trochu sentimentální, ale velmi upřímné, napsané drahou vévodkyní z Ramptonu:

Tak to musí být, má drahá, takový je věčný žití řád, do konce života však na něj budem vzpomínat.

Známe se natolik dobře, že se osměluji navrhnout, abyste se neobtěžovala odpovídat na toto nedokonalé vyjádření nejhlubší soustrasti.

Váš oddaný Percival Petr Pyke

Alleyn složil dopis a pohledl na slečnu Cartellovou. „Proč říkáte, že se zbláznil?“

Neodpovídala. Zírala na něj vypoulenýma očima jako ryba, takže se domníval, že už nikdy nepromluví.

Pak udělala tápavé, neladné gesto směrem k dopisu.

„Protože se musel zbláznit. Tohle mi napsal už jednou. Všechno… doslova stejně.“

„Opravdu? Ale kdy?“

„Dnes ráno.“ Slečna Cartellová začala prohrabávat krámy na psacím stole. „Před snídani. Předtím, než jsem se to dověděla –“

Vtáhla do plic hvízdavě dech.

„Než ho našli. Než se to rozkřiklo…“

Hleděla upřeně na AUeyna a kývala hlavou. Podala mu aršík dopisního papíru.

„Přesvědčte se,“ řekla sklíčeně. „Ještě než ho našli…“

Alleyn si prohlédl oba dopisy. Až na jednu maličkost byly naprosto stejné.

Následky večírku

Connie neřekla ani slovo, když si Alleyn strkal oba dopisy do kapsy. Ale v okamžiku, kdy prohlásil, že by rád mluvil se slečnou Ralstomovou a panem Leissem, pověděla mu, že oba dosud spí. Se slabým náznakem uspokojení vysvětlila, že byli v Baynesholmu na večírku.

„Tyhle bláznivé zábavy lady Bantlingové se protáhnou obvykle až do časného rána. Moppett mi tady nechala lístek, abych ji nebudila.“

„Je už hodina po poledni. Lituji, ale budu muset pana Leisse probudit,“ řekl energicky Alleyn.

Očekával protest, ale vzápětí začal japončík škrabat na dveře a pánovitě štěkat.

„Chytrý pejsek,“ pochválila ho slečna Cartellová roztržitě. „Hned to bude, maličký.“

Vstala a šla ke dveřím.

„Jdu s ním do zahrady.“

„Prosím,“ přikývl Alleyn.

Vyšel za nimi do haly. Díval se, jak paní se psem vycházejí z domu. Japončík uháněl k čerstvě upravenému květinovému záhonu.

„Tam ne!“ křičela Connie a pospíchala za svým mazlíčkem. Ohlédla se přes rameno na Alleyna a dodala: „Přijďte později. Po obědě.“

Sotva japončík a jeho paní zmizeli za rohem budovy, vystoupil Alleyn hbitě po schodech do prvního patra.

Na odpočívadle potkal Trudi. Ukázala mu ochotně pokoje pro hosty.

„Který je pana Leisse?“ zeptal se.

Její nevýrazná tvář ožila. Ukázala na jedny dveře.

„Nahlédla jsem dovnitř. Ještě spí. Vypadá jako bůžek.“

„Podíváme se tedy, jestli se také probudí jako bůžek,“ řekl Alleyn a dal děvčeti slušné spropitné. „Děkuji, Trudi.“

Zaklepal a vešel.

Blízko dveří stála staromódní zástěna, zhotovená z ústřižků. Pokoj silně páchl brilantinou.

Pan Leiss byl už vzhůru a Alleyn ihned pochopil, co Trudi mínila tím bůžkem. Rozepjatý fialový kabát hedvábného pyžama odhaloval bronzovou, ochmýřenou hruď. Na prsou mu ležel platinový řetízek. Lesklé vlasy byly poněkud pocuchané. Leissovo tělo se pod pokrývkou křečovitě zavlnilo. Zamžoural na Alleyna a zívl. Bylo to jako v kýčovitém barevném filmu.

„Pan Leiss?“ zeptal se Alleyn. „Lituji, že ruším. Jsem policejní úředník.“

Výraz na Leissově tváři mu nebyl neznámý: směs drzosti, nadutosti, opatrnictví a strachu, který jako by náhle vyrazil z mladíkova nitra a vzápětí zase zmizel.

„Nechápu…“ začal Leiss a hlas mu přeskočil. Odkašlal si a vzpamatoval se. „Stalo se něco?“

Zvedl se na loket, povytáhl polštáře a opřel se o ně. Pak vztáhl líně ruku pro cigarety a zapalovač. Alleyn si všiml přeplněného popelníku na nočním stolku.

„Mohu vám být nějak nápomocen?“ prohlásil Leiss a zapálil si. Vtahoval kouř do plic a vypouštěl ho tenkým proužkem.

„To můžete. Stačí, když mi zodpovíte jednu nebo dvě otázky, jež by objasnily vaše konání od chvíle, kdy jste přijel do Little Coldingu. Bylo to včera ráno, že?“

Leiss pozvedl obočí. „Rád bych věděl, kam míříte.“

„Důvody se později vysvětlí samy. Nejprve si pohovoříme o zamýšlené koupi vozu. Odvolával jste se na doporučení pana Cartella, pana Pyka a slečny Cartellové, ačkoli vám k tomu nedali svolení. Prosím, ušetřete si zbytečné vysvětlování. Naštěstí pro ně z obchodu sešlo a příhoda měla, kromě dalšího záznamu ve vašem rejstříku, jediný zajímavý důsledek. Pan Cartell se totiž nesmíme rozhněval.“

Alleyn umlkl a pohlédl upřeně na Leisse.

„Podívejte se,“ zavrčel mladík, „prokažte mi tu laskavost a vymáčkněte se, kčertu, jó?“

„Dále je zde ta věc s pouzdrem pana Pyka,“ pokračoval ve vypočítávání faktů Alleyn.

Na debatu o této záležitosti byl Leiss zřejmě připraven. Začal trapnou pantomimou. Zdvíhal oči ke stropu, kroutil hlavou a třepal prsty.

„No ne! Na mou čest!“ vykřikoval. „To je trochu silné. Zase už…?“

„Zase?“ opakoval Alleyn mírně. „Kdopak s vámi už mluvil o cigaretovém pouzdru pana Pyka? Pan Cartell?“

Leonard váhal s odpovědí. Konečně řekl:

„Váš tón se mi vůbec nelíbí. Urážíte mě, fakt.“

Pohlédl na Alleyna přihmouřenýma očima. Zdálo se, že se rozhlédl.

„Promiňte, jestli budu stručný. V Baynesholmu jsme se zdrželi poněkud déle. Večírek byl prima. Její urozenost to rozhodně umí báječně roztočit.“.

Alleyn si v té chvíli položil otázku, zda by se při dobré vůli a trpělivosti dalo něco říci v Leissův prospěch.

„Včera večer s vámi pan Cartell mluvil o cigaretovém pouzdru. Souhlasí to?“ zeptal se rázně Alleyn.

„Kdo to…“ vyhrkl Leiss, ale zarazil se. „Už jste mluvil s ostatními?“

„Se všemi ne, ale s mnohými.“

„S ním ano? Myslím s Cartellem?“

Nastalo dlouhé ticho.

„Ne,“ řekl Alleyn konečně. „S ním jsem nemluvil.“

„Tak kdo –?“ Leiss vztekle vykřikl: „Připadá mi to všechno nějak divné. Oč vám vlastně jde?“

„Nejprve mi vysvětlete, co jste dělal s pouzdrem pana Pyka. Neříkejte, že o tom nic nevíte!“ Alleyn pozvedl varovně prst. „Prohlédl jsem si pozorně v jídelně okno. Zvenku se nedá otevřít. Při obědě bylo zavřené.

Spolu se slečnou Ralstonovou jste si pouzdro prohlíželi u okna a nechali je tam ležet. Nikdo jiný se k oknu nepřiblížil. Když přišel sluha sklízet se stolu, okno bylo otevřené a pouzdro pryč.“, „To řekl on.“

„Ano, věřím mu.“

„Jestli to, co dál řeknu bude vypadat, že vás chci poučovat, pak mi to promiňte,“ prohodil ironicky Leonard.

„Kdybych byl chtěl štípnout tu pitomou starou věc, nemusel bych přece otvírat okno? Mohl jsem ji prostě strčit do kapsy, ne?“

„To tedy ne, protože bystě byl v tom případě prokazatelně zloděj, pane Leissi. Nechat však pouzdro na okně a vrátit se později po zahradní pěšině…“

„Hrome, jak si…“ začal zhurta Leiss, ale vzápětí dodal mírněji: „S takovou rozprávkou přestaňte. Dozírá mě to.“

„Kouřil jste cigarety pana Pyka?“

„Jen jednu. Pěkně děkuji za takový turecký svinstvo.“

„A co slečna Ralstonová?“

„Ta také. Něco vám povím, inspektore,“ začal zase se strojenou upřímností. „Existuje přece něco, čemu se říká tajné dorozumění, ne? Je fakt, že jsme ten starožitný krám nechali na okně. V určitém okamžiku musel ten chlap – Alfréd Tentononc – otevřít okno a dát dělníkům u výkopu avizo. Celá věc je jasná jako facka.“

„Podle vás bychom tedy měli dělníky prohledat?“

„Proč ne? To by nebylo marný.“

„Mohli bychom je dokonce přistihnout, jak si po svačině nabízejí kradené cigarety, že ano?“

„Tak jest,“ přisvědčil Leiss, který nepochopil, že to inspektor myslel ironicky. „Je ovšem možné, že dělníci pouzdro někam schovali. Prohledejte i tento pokoj, jestli chcete. Taky můj vůz nebo mou přítelkyni, udělá-

li vám to dobře. Nevinní nemají co skrývat.“

„Viníci také ne, když důkaz zahodili, viďte?“

Leiss si olízl rty. „Jak to myslíte?“

„Pane Leissi,.pouzdro se našlo.“

Uběhla vteřina než Leiss reagoval tónem nespravedlivě obviněného člověka.

„Našlo se! Našlo! Tak proč mě tak dlouho vyslýcháte? Kde se našlo?“

„Přesně tam, kam jste je zahodil. Na dně výkopu.“ Dveře pokoje se prudce otevřely.

„Drahoušku, je čas vstávat! Jsme v hrozný bryndě. Starý Cartell je ztuhlý jak poleno. Leží mrtvý dole ve výkopu.“

Když Moppett spatřila Alleyna, zakryla si ústa dlaní, ale ovládla se. Zamžourala na inspektora a vyhrkla: „Hrozně lituji, že vás ruším. Tetička Connie myslela, že jste již dávno odešel.“

Dívka stála před Alleynem v přepychovém, ale nepříliš čistém negližé. Přes své mládí budila odpuzující dojem.

„Není to strašné?“ pokračovala. „Chudák strýček Hal. Nemohu tomu uvěřit.“

Alleyn si pomyslil, že je buď méně zmatená než Leonard, anebo že má hrubší povahu. Leonard byl sinalý.

Ruka se mu třásla, takže si sypal popel na prsa.

„O čem, ksafcru, blábolíš?“

„Tys to nevěděl?“ řekla a s výrazem překvapení se obrátila k Alleynovi. „Vy jste mu to neřekl?“

„Ušetřila jste mě toho, slečno Ralstonová. Jste přece slečna Ralstonová?“

„To jsem. Ale už vás nebudu obtěžovat svou přítomností. Raději vypadnu. Tak nashle, hošánkové,“

rozloučila se typickým cockneyovským způsobem.

„Ještě okamžik, prosím,“ zastavil ji Alleyn. „Mohla byste mi říci, kde jste ztratili cigaretové pouzdro pana Pyka?“

„To vám teda říct nemůže,“ odpověděl za ni Leonard. „Nemohli jsme přece ztratit něco, co jsme neměli v ruce. Nic o tom nevíme.“ -m A „, ^;

Moppett otevřela zeširoka ústa. Se strojeným údivem se zeptala Alleyna:

„Cigaretové pouzdro pana Pyka? Myslíte ten starý krám, který nám ukazoval, když jsme u néj obědvali?“

„Ano,“ přikývl Alleyn. „Myslím právě ten krám, jak říkáte.“

„Co se s tím pouzdrem stalo, Lenny? Vzpomínáš si, drahouši? Aha, už vím! Nechali jsme je ležet v jídelně na okně.“

„Ou kej, ou kej. Totéž jsem právě řekl všemohoucímu panu vrchnímu inspektorovi,“ uštěpačně prohlásil Leiss. Ve tváři poznamenané zmatkem a zděšením se na vteřinu zablýskl zlomyslný úsměv uličníka. „Teď se tedy našlo, tak co?“

„Ano, našlo se. Ve výkopu, několik palců od mrtvoly pana Cartella.“

Leonard jako by naráz ztratil půdu pod nohama. Zdálo se, že ho inspektor zaskočil.

„Nechápu, co tím sledujete,“ pronesl tiše a mrkl na dívku. „Velmi šeredné nařčení, že jó? Stále nevím oč jde.“

„Dovíte se to v příhodný čas. Před chvílí jste řekl, že mohu prohledat tento pokoj.“

Leonard si počal prohlížet nehty, ale nechal toho, když viděl, jak se mu třesou ruce.

„Prosím,“ zamručel. „Nemám co skrývat.“

„Dobře. Neodcházejte, slečno Ralstonová,“ řekl Alleyn, když zpozoroval, že se Moppett chystá odejít.

„Budu hned hotov.“

Přistoupil ke skříni a otevřel ji. Náhle ucítil, že se Moppett dotkla jeho paže. Dívka páchla silně voňavkou, postelí a lakem na vlasy. Bylo na ní znát, že je rozrušená.

„Neodejdu,“ řekla, „jestli si nepřejete, ale snad vidíte, že jsem nedostatečně oblečená. Je mi zima. Dnes ráno je kapánek mrazivo, nezdá se vám?“

„Pan Leiss vám jistě půjčí ochotně svůj župan.“

Oblékla si brokátový župan, zdobený sametem, který ležel v nohách Leonardovy postele.

„Přihraj sem jednu retku,“ řekla mu.

„Jen si posluž.“

Dívka sáhla po Leonardově cigaretovém pouzdru. „Snad v něm nejsou ty…“ zarazila se. „Díky, hošo,“

dodala a zapálila si. Pak se natáhla na postel. Pokojem zavoněl viržinský tabák.

Na dveřích skříně bylo zrcadlo. Alleyn v něm viděl, jak se děvče sklání k ležícímu a ten jí odpovídá zlostnou grimasou. Něco tiše řekl a sevřel jí ruku jako v kleštích. Cigareta se jí zachvěla mezi prsty.

Sotva Alleyn pohnul dveřmi skříně, otočil Leonard hlavu a obraz dvojice zmizel.

Alleyn sahal postupně do kapes Leissova kostkovaného obleku, smokingu a svrchníku z velbloudích chlupů. Vytáhl tři umaštěné hřebínky, pár rukavic z prací kůže a členskou legitimaci klubu La Hacienda v Soho. Dále kapesník, několik drobných mincí a náprsní tašku. To, co hledal, našel konečně v kapse večerních kalhot: drobné cigaretové smetí. Vytáhl je a přičichl k němu. Turecký tabák, o tom nebylo pochyby. Pantfky cigaretového pouzdra pana Pyka byly asi poněkud uvolněné.

Zavřel skříň a přehodil si přes ruku několik kusů oděvu. Moppett zvolala s dobře hranou veselostí: „Podívej se, fešulíne, kdo ti dnes dělá komorníka!“

„Rád bych si ty věci vypůjčil. Dám vám na ně potvrzenku.“

„Jděte k čertu!“ vykřikl Leiss.

„Není-li vám to vhod, požádám o povolení k úřední prohlídce.“

„Nerozčiluj se, drahoušku,“ řekla dívka. „Vždyť ti to může být jedno.“

„Jde mi o princip,“ procedil Leiss pobledlými rty. „Proto mám námitky. Nelíbí se mi způsob jednání. Vtrhne sem bez předchozího upozornění, začne mluvit o mrtvolách a – a…“

„O falešných údajích, o pokusech o podvod a o krádeži,“ doplnil Alleyn. „Jak správně říkáte, jde o princip.

Mohu si šatstvo na chvíli vypůjčit?“

„Ou kej! Cha kej! Ou kej!“

„Děkuji.“

Alleyn položil svrohník a smoking přes opěradlo židle a začal prohlížet kufřík a zásuvky prádelníku. Našel zavírací nůž, pečlivě zabalený v ponožce. Obracel ho na dlani. Zahlédl, jak ho Leiss napjatě pozoruje.

„Odkud máte ten nůž?“ zeptal se.

„Našel jsem ho na ulici. Porušil jsem snad nějaký zákon? No tak, řekněte, porušil?“

„Vezmu si ho k sobě.“

Leiss něco Moppett pošeptal a ta se vyzývavě rozřechtala.

Alleyn se posadil k malému stolku v rohu místnosti. Vyndal z Leissova smokingu náprsní tašku a prohlížel si její obsah: pět librových bankovek a fotografie slečny Ralstonové. Byla na nich úplně nahá. Říká se, že policejního úředníka nemůže nic vyvést z rovnováhy. Ale Alleyna v tom okamžiku zaplavil pocit hnusu.

Pořídil seznam věcí z náprsní tašky a vystavil potvrzenku, kterou podal spolu s taškou Leissovi.

„Nenecháme si ty věci dlouho,“ řekl. „A teď bych si rád pohovořil se slečnou Ralstonovou.“

„Proč?“ ozval se rychle Leiss a obrátil se k děvčeti. „Nemusíš s ním mluvit.“

„Ale, mírni se, drahoušku. Nechápeš, že prostě umírám touhou pobavit se s inspektorem? Nebo už vrchním inspektorem? Jsem téměř přesvědčena, že je to to druhé. Půjdeme do jiného pokoje, nebo tu zůstaneme?“

Ležela natažená na posteli s bradou v dlaních.

Jestli jsem vůbec kdy viděl dočista zkažené děvče,.pak je to Mary Ralstonová, pomyslil si Alleyn se staromódní přísností.

Přistoupil k oknu a spatřil inspektora Foxe, sedícího v policejním voze před zahradou slečny Cartellové.

Alleyn se na něj zašklebil a zvedl prst. Fox okamžitě vystoupil z vozu.

„Dovolíte-li, pohovoříme si na chodbě.“

„Třesu se ochotou,“ řekla úlisně Moppett. Utáhla si Leonardův župan těsně kolem těla, obešla zástěnu a vyšla ze dveří.

„Jsem nucen vás požádat, abyste neodjížděl, pane Leissi,“ prohlásil důrazně vrchní inspektor.

„Protestuji, pane!“

„Přesto vám radím, abyste.poslechl. Jaká je vaše londýnská adresa?“

„76 Castlereigh Walk, S. W. 14. Rád bych věděl, proč…“

„Jestli se tam vrátíte, budete sledován. Tak si vyberte.“ Alleyn vyšel za dívkou na chodbu. Opírala se zády o stěnu a z koutku úst jí visela cigareta. Zezdola sem zaléhal dunivý hlas inspektora Foxe.

„Co pro vás mohu udělat, vrchní inspektore?“ zeptala se Moppett s úsměvem filmové adeptky.

„Můžete se přestat tvářit jako husa. Vím, že plýtvám časem, když vám připomínám, že se dostanete do vážných nesnází, jestli se nevzpamatujete. Promyslete si to,.pokud je čas a chovejte se normálně,“ dodal.

Byl to asi jeho nejneformálnější úřední proslov, který kdy pronesl.

„Božínku,“ vzdychla Moppett. „Kdopak se to tady durdí?“

Alleyn zaslechl, jak slečna Cartellová posílá svým drsným hlasem Foxe nahoru. Pohlédl přes zábradlí a spatřil její tupou červenou tvář. Jeho nechuť k Moppett se stupňovala. Stála před ním drzá, sebevědomá, samolibá a bezohledná holka. A dole pod schody byla žena, která ji opatrovala a hýčkala a.pokorně přijímala nevděk a drzost.

„Děkuji mnohokrát, slečno Cartellová. Trefím už nahoru sám,“ prohlásil Fox hlubokým, uklidňujícím hlasem.

„Posila?“ poznamenala ironicky Moppett. „Na jednu slabou ženskou – –“

„Toto je inspektor Fox,“ přerušil ji Alleyn, když se dostavil kolega. Podal mu svrchník a smoking. „Obvyklá prohlídka. A byl bych rád, kdybyste byl svědkem toho, co hodlám říci slečně Ralstonové.“

„Dobré odpoledne, slečno Ralstonová,“ pozdravil Fox zdvořile. Pověsil Leissovy šaty přes zábradlí a vytáhl blok. Na dívčině tváři zůstal slabý, poněkud křečovitý úsměšek.

„Pochopte, že vyšetřujeme vraždu,“ připomněl jí Alleyn. „Mám důkaz, že cigaretové pouzdro měl včera večer u sebe váš společník. Bylo nalezeno u mrtvého těla pana Cartella. Pan Cartell byl surově zavražděn, na to nezapomínejte.“

„Zavražděn!“ vykřikla Moppett. „Ne, to nebyl!“

Rty jí znatelně zbělely. „Nevěřím vám. Lidem jako on se nic takového nestane. Proč také?“

„Důvodů může být několik. Věděl něco, co mohlo uškodit jiné osobě. Možná, že někomu vyhrožoval policií. Mohla v tom hrát úlohu i finanční otázka. Cokoli.“

„Teta Connie mi řekla, že to byla nehoda.“

„Patrně vás nechtěla rozrušit.“

„Zatracená nána,“ zasyčela Moppett nenávistně.

„Zřejmě k ní nic necítíte. Kdybyste ji měla ráda, odpovídala byste mi poctivěji. Udělejte to tedy alespoň kvůli sobě, máte-li kousek zdravého rozumu.“

„Proč?“

„Abyste se uchránila před podezřením z něčeho mnohem vážnějšího než je krádež.“

V přepychovém Leonardově županu vypadala náhle velmi maličká.

„Co tím myslíte? Nic nevím.“

Alleyn v duchu uvažoval. Jsou v tom namočeni oba? Skončí všechno docela obyčejně? Nahlas však řekl: „Jestli jste ukradla cigaretové pouzdro vy nebo váš přítel, nebo oba společně a jestli jste je hodili do výkopu, radím vám, abyste to řekla, dokud je čas.“

„Jak bych to mohla vědět? Pokoušíte se mě nachytat.“

„Věřte mi, že nechci chytat za slovo nevinné lidi. Ta krádež mě v této chvíli příliš nezajímá,“ prohlásil Alleyn netrpělivě.

„Chcete mě tedy podplatit?“

Její poznámka ho.pobouřila.

„Nevyhrožuji vám ani vás nepodplácím, ale varuji vás. Jste ve velkém nebezpečí. Vy osobně. Víte, co se stane lidem, kteří úmyslně zamlčují fakta, jež mají určitý vztah k vraždě? Víte, co se stane napomahačům zločinu? Víte to?“

Tvář jí náhle zkrabatěla jako dítěti a její velké oči se naplnily slzami.

„Tak dobrá,“ mumlala, „povím vám to, ale nic na tom nebylo. Všechno si vysvětlujete chybně. Bylo to –“

„Nu?“

„Všechno se stalo omylem,“ zašeptala.

Dveře pokoje se náhle rozevřely. Leiss se objevil na chodbě ve svém fialovém pyžamu.

„Drž svou velkou krásnou klapačku pevně zavřenou, zlato,“ řekl. Postavil se za dívku a pevně jí sevřel paže. Alleyna napadlo, že by mohl hrát v gangsterských filmech.

„Pane Leissi, buďte tak laskav a nepleťte se do toho,“ podotkl Alleyn, ale věděl, že vhodný okamžik je pryč. Po bolestivém výkřiku a ustrašeném pohledu na Leonarda se děvče o něj opřelo a upadlo opět do role svůdné spoluvinice. V očích jí dosud stály slzy a ústa se chvěla. Dokázala však ještě vykouzlit úsměv.

„Neznepokojuj se, drahoušku,“ řekla, a třela hlavu o Leonardovo rameno. „Neřeknu jim ani slovo.“

„Správné děvče,“ vyrazil Leonard ulehčené.

„Člověk by nečekal, že ve zdejším prostředí najde dva mladé lidi takového typu,“ poznamenal Fox, když konečně odjížděli. „Nehodí se sem, co?“

„Vůbec ne,“ řekl Fox puntiókářsky: „Vezměte Leisse. Zkažený mladý gauner. Ta mladá dáma, to je docela jiná kapitola… nebo by spíše měla být,“ dodal po krátké pomlce.

„Ta slečinka je horší než Leiss,“ řekl Alleyn kysele. „Podívejte se, Foxi: drobečky tabáku z cigaret pana Pyka. Našel jsem je v Leissových kalhotách. Prohledejte důkladně všechny kapsy a pak mu to příšerné oblečení vraťte. Jsem přesvědčen, že na to Bob Williams bude muset vzít vysavač. Věnujte pozornost i maličkostem. Vůbec nepochybuji, že to pouzdro štípli. Možná, že jim Cartell nebo Pyke, nebo oba, ostře vyčinili. Co se asi dělo dál?“

„Dejme tomu, že jim Cartell pohrozil policií. Nastražili na něj tedy past a přitom náhodou to pouzdro ztratili.“

„Snad máte pravdu. Pokud jde o jejich počínání na místě zločinu, máme jasnou výpověď naší roztomilé Nicoly. Nesmíme však zapomínat, že se oddávala milostnému roztoužení a ledacos jí mohlo uniknout.

Bude nutné vyzpovídat také toho jejího mládence, ačkoli si myslím, že tokal víc než ona. Nu, uvidíme.

Vysadím vás u strážnice a sám jemně zaútočím na pana Petra Pyka. Už je jistě po obědě. Kde budete obědvat vy, Foxi?“

„To se uvidí, ale vy byste se měl pořádně najíst, pane.“

„Budu pracovat, kolego. Dejte si v hostinci porci sýra a nakládanou zeleninu a pokuste se vytáhnout něco z toho opatrnického sluhy Alfreda Belta.“

„To mi připomíná,“ přiznal se Fox, „že mě Belt a paní Mitchellová pozvali.“

„To jsem si mohl myslet,“ řekl Alleyn. „Setkáme se tedy kolem páté.“

U branky vystoupil Alleyn z vozu a požádal řidiče, aby pro něj přijel za půl hodiny.

Pan Pyke ho přijal v salónu. Byl stále velice zmaten a nervózní. Pokukoval po očku po svém hostu a tvářil se nešťastně. Z knihovny byl slyšet klapot Nicolina stroje.

„Jsem tak rozrušený, pane. Nemám vůbec chuť k jídlu. Na nic se nemohu soustředit. Všechno se tak zamotalo,“ naříkal pan Pyke.

„Obávám se, že vás příliš nepotěším,“ řekl Alleyn. Po krátké pomlce se rozhodl vypálit bez míření: „Povíte mi, pane Pyku, proč jste napsal slečně Cartellové dva soustrastné dopisy? Proč byly skoro stejné a proč jste poslal ten první dřív, než se dověděla o bratrově smrti?“

Z tváře pana Pyka se nedalo mnoho vyčíst. Oči se mu zamžily a brada poklesla. Snad to bylo následkem šoku, úžasu, nepochopení nebo‘ pouhé nedoslýchavosti. Posléze se zdvořile zeptal: „Promiňte, co jste to říkal?“

Alleyn svou otázku opakoval. Zdálo se, že pan Pyke přemýšlí. Po značně dlouhé pomlce řekl bezvýrazně: „Ale já jsem přece nic takového neudělal!“

„Co jste neudělal?“

„Nenapsal jsem dvakrát totéž. To je směšné.“

Alleyn vytáhl oba dopisy z kapsy a položil je před něho. Pyke si nasadil monokl a sklonil se nad nimi. Když se opět napřímil, byl rudý jako mák.

„Hloupý omyl.“

„Musím vás požádat o vysvětlení.“

„Nemám co vysvětlovat.“

„Ale, milý pane Pyku!“ zvolal Alleyn.

„Všechno zavinil pravděpodobně sluha.“

„Sluha nemohl přece tušit, že jde o soustrastný dopis. Nemohl zhotovit kopii a doručit ji dámě ještě před tím, než se dověděla o bratrově smrti.“

„Posměch není na místě, pane inspektore.“

„Plně s vámi souhlasím. Záležitost je totiž nesmírně vážná.“

„Velmi dobře,“ řekl pan Pyke hněvivě. „Velmi dobře. Já… já… měl jsem důvod psát Connii Cartellové ještě o něčem jiném. O něčem naprosto odlišném a přísně soukromém.“ Po těchto slovech se k Alleynově úžasu starý pán trhaně a nervózně zasmál. Vyjeveně zíral na svého návštěvníka a bylo mu zřejmě nemilé, že mu selhaly nervy.

„Já… musel jsem…“ zarazil se. Alleyn viděl, jak červená tvář pana Pyka ještě o poznání zrudla.

„Vložil jsem do obálky jiný dopis, to je jasné.“

„To však nevysvětluje… Jedině snad…“ zvolal Alleyn radostně a pokračoval: „Začíná se to trochu vyjasňovat. Zemřel snad ve stejné době ještě některé z kruhu vám známých dam bratr? Slibuji vám naprostou diskrétnost.“

Panu Pykovi vypadl z oka monokl a slabounce cvakl o desku stolu.

„Ano,“ přisvědčil zdrceně.

„Kdy?“

„Bylo to ve včerejších… Dověděl jsem se o tom včera.“

„Napsal jste soustrastný dopis?“ Pan Pyke sklonil hlavu.

„A dopis byl – –“ Alleyn přemýšlel, jakých slov by měl užít, aby zmírnil neklid své oběti, ale nakonec usoudil, že to řekne bez obalu. „Dopisy měly stejný text. Ostatně proč ne? Nelze přece ustavičně vymýšlet nové a nové soustrastné fráze. Je to tak, pane Pyku?“

Pan Pyke jen sklesle přikývl.

„Mohl byste mi prozradit jméno té druhé zarmoucené sestry?“

„Promiňte, raději ne.“

Alleyn nenaléhal. Spoléhal na Nicolu a Daily Press. Místo toho řekl:

„Snad byste mi tedy pověděl, o čem pojednával ten druhý dopis – – ten, který byl původně určen slečně Cartellové.“

„Je mi velice líto,“ prohlásil pan Pyke s chabou důstojností. „Ani to vám nemohu říci.“

Vypadal, jako by se chtěl rozplakat.

„Vysvětluji si to tak, že ve správné obálce byl nesprávný dqpis. A tak se dostal ke druhé sestře.“

Pan Pyke zavřel na okamžik oči a neodpovídal. Snad mu bylo nevolno.

„Pochopte,“ pokračoval Alleyn jemně, „že se musím na tyto věci vyptávat. Ukáže-li se, že jsou pro tento kriminální případ bez významu, pustím je okamžitě z hlavy.“

„Jsou bez významu,“ ujišťoval ho pan Pyke důrazně. „Věřte mi, prosím váš. Naprosto bez významu. Můj milý Alleyne…“ opravdu… slibuji vám…“ a náhle dodal se strojeným veselím: „Tak to bychom měli. Už jste obědval, drahý hochu? Chtěl jsem navrhnout… ale ta strašná událost mi docela otupila mozek. Doufám, že jste nejedl v našem malém nevlídném hostinci.“

Nečekal na odpověď a nesouvisle žvatlal dál. Alleyn naslouchal v naději, že uslyší něco užitečného.

Nakonec začal sám: „Je tu ještě něco. Dověděl jsem se, že vás lady Bantlingová zavezla včera večer domů.“

Pan Pyke na něj pohlédl s otevřenými ústy.

„Ale ovšem,“ řekl posléze. „Drahá Desirée byla tak laskavá. Ovšem, ovšem. Proč?“

„Vím, že se s vámi rozloučila, ale nevrátila se hned do Baynesholmu,“ rozváděl toto téma Alleyn. „Vešla do vaší zahrady a hovořila s panem Cartellem, který stál u okna. Proč jste mi o tom neřekl?“

„Já… opravdu nevím…“

„Rekl bych, že víte. Vyhlédl jste z okna svého pokoje a ptal jste se, zda je všechno v pořádku.“

„A bylo!“ zvolal pan Pyke vítězně. „V naprostém pořádku. Řekla to! Řekla „

„Vím. Řekla: jděte spát, drahoušku.“

„Přesně tak. Je vždycky v dobré náladě.“

„Slyšel jste, o čem mluvili?“

„Ne! Slyšel jsem jen hlasy, ale slovům jsem nerozuměl. Jak znám Desirée, měla malou špičku. A to znamená, že chudáka starého Hala škádlila.“

Alleyn pochopil, že z pana Pyka už nic kloudného nedostane. Rozloučil se a šel do knihovny za Nicolou.

Vyhledala mu včerejší Daily Press a Alleyn si přečetl úmrtní oznámení.

„Váš zaměstnavatel je velmi nešťastný kvůli té korespondenci. Nevšimla jste si, kolik dopisů včera odeslal?“

„Dva.“

„Adresy byly místní?“

„Ano,“ přikývla neklidně. „Komu byly určeny?“

„Nu… myslím…“

„Dobrá. Byl jeden pro slečnu Cartellovou a druhý pro lady Bantlingovou?“

„Proč se ptáte, když to víte?“ řekla Nicola nakvašeně.

„Napálil jsem vás, má krásko, řekl slavný detektiv Perry Mason.“

„Ha, ha, jak vtipná citace,“ poznamenala dívka nevlídně. „Nu, jen trochu vtipné“.

Alleyn odešel do rohu místnosti, kde visel zarámovaný rodokmen.

„Zdá se, že si váš zaměstnavatel na tyhle věci potrpí,“ bručel. „Podívejte se! Pověsil rodokmen do nejtemnějšího kouta ze skroninosti, ale postaral se o drahý rám. Rodokmen vypadá velmi starobyle.

Vsadím se, že si ho dal zhotovit na vlastní útraty.“

„Jak jste to poznal?“

„Budete-li tak zvědavá, brzy zestárnete. Poznal jsem to podle papíru, zlacení a barev.“

„Ach tak.“

„Ribblethorpe je odtud daleko?“

„Mám dojem, že kousek za Baynesholmem.“

„Zdá se, že odtamtud pochází rodina Pyků.“

„Něco takového mi vyprávěl,“ vzdychla Nicola, „a velmi rozvláčně. Zlatý staroušek. Včera při obědě o tom také hovořil. Myslím, že se potřeboval vypovídat.“

„Povězte mi ještě jednou, o čem se při obědě mluvilo.“

Když dívka domluvila, poděkoval.

„Musím už jít,“ prohlásil.

„Kam?“

„Budu se potloukat po Anglii a hledat osobu, kterou bych usvědčil. Ještě se uvidíme.“

Když opouštěl dům, pomyslil si: Je to zvláštní pocit. Vedle toho děvčete se cítím mladý. Právě tak na mě působí moje žena. Tomu se říká být šťastně ženatý.

Nastoupil do policejního vozu a nařídil řidiči: „Do Baynesholmu.“

S kloboukem naraženým hluboko do čela se rozhlížel po krajině. Kolem se probouzelo jaro. Přemýšlel, jak asi vypadá Desirée Ormsburyová za ta léta, co ji neviděl. Po všem, co prožila, se musela nutně změnit.

Dojel na místo a byl uveden do jejího salónku. Když ji spatřil, poznal, že jeho domněnka byla správná.

Měla na sobě přiléhavé kalhoty a italské tričko stejné barvy jako její vlasy a rtěnka. Byla silně nalíčená.

Hubené žilnaté ruce prozrazovaly její věk, ale když se usmála, vyzařovalo z ní staré kouzlo, na něž se tak dobře pamatoval. Je stále nebezpečná, řekl si v duchu.

„Ach, to jste vy!“ pronesla svým chraptivým hlasem. „Nevěděla jsem, mám-li čekat vás nebo vašeho bratra. Jmenoval se, tuším, Jiří.“

„Žasnu, že se na nás pamatujete.“ ]

Jak bych se nepamatovala? Z jednoho bratra se stal baronet a z druhého policajt. Vy jste, Rory, elegán.“

„To zni strašně.“

„Nezměnil jste se. Přála byoh si, abych mohla říci totéž o sobě. Napijeme se?“

„Ne, díky,“ trhl sebou a pohlédl na hodinky. Bylo za dvacet minut tři.

„Právě jsem poobědvala,“ vysvětlovala. „Mám chuť na sklenku brandy. Co jste si dal dobrého vy?“ Pátravě na něj pohlédla a dodala:

„Omluvte mne na chvíli, prosím. Jsem hned zpátky. Zakuřte si zatím.“

Když vycházela z pokoje, zavolala přes rameno: „Neutíkám před spravedlností.“

Alleyn se rozhlížel po konvenčním venkovském salónku, vyzdobeném nekonvenčními zásahy Desirée. Na stěně visel moderní akt. Z nahé dámy rostly vavřínové listy, propletené vlaječkami. V sekretáři a na stolcích byly sošky z francouzského porcelánu.

Visely zde fotografie Richarda Bantlinga a nějakého elegantního mladšího muže – asi třetího manžela.

Podobenka nebyla moc výrazná, ale Alleynovi se zdálo, že toho muže odněkud zná. Věděl, že daleko od sebe položené oči jsou spíš šedé než modré, že ústa při úsměvu odhalí dokonalé zuby. Uvědomil si, že slyšel jeho hlas, lehký baryton bez zvláštního zabarvení. Věděl, že se kdysi s tímto mužem setkal, ale nemohl si vzpomenout kdy a kde.

„To je Bimbo,“ řekla Desirée, která se právě vrátila. „Můj třetí muž. Jsem vdaná asi rok.“

Položila na stůl podnos s jídlem.

„Myslela jsem si, že máte třeba hlad. Jen žádné rozpaky, prosím.“

Poodstoupila a zapálila si cigaretu.

„Dejte se do toho, když už jsem vám to sehnala. Jestli se dostanu do basy, slibuji, že to na vás nepíchnu.

A teď už jezte!“

„Díváte-li se na to takhle,“ řekl Alleyn, „tak vás milerád poslechnu.“

Měl před sebou kuřecí huspeninu, salát, chléb s máslem, sýr a láhev světlého piva. Ve velké sklenici byla nějaká záhadná tekutina.

„Martini,“ vysvětlovala Desirée a uchopila štědře naplněnou sklenku brandy. Vzala si se stolku časopis a uvelebila se na pohovce.

Alleyn přičichl ke sklenici a usoudil, že je v ní hlavně gin.

Nenápadně vylil tekutinu do vázy s květinami a nalil si pivo. Kuře bylo výborné.

„Ondřej říká,“ přerušila ticho lady Bantlingová, „že si myslíte, že Hal zemřel násilnou smrtí.“

„Ano.“

„To se mi nezdá pravděpodobné. Leda, že si na něm chtěl někdo ze zlosti zchladit žáhu. Dokud jsme byli manželé, měla jsem dost často stejné choutky. Sotva jsem se ho zbavila, pustilo mě to. Chápete, co tím chci říci?“

„Dokonale.“

„Ondřej tvrdí, že jde o nějakou léčku. Je to pravda?“

„Ano.“

„Cekala jsem, že přijdete vyslýchat.“

„Jak vám mohu klást otázky, když jste mi zacpala ústa dobrotami?“

„Chutná vám? To jsem ráda. Já sama jím hlavně proto, abych se mohla napít. Byl Hal opravdu zavražděn?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“

Nastalo dlouhé ticho. Pak začala mluvit o dávných známých a dokázala navodit přátelské a důvěrné ovzduší. Po chvíli vstala a postavila se za něj. Ucítil ostrou neznámou vůni parfému. Věděl, že se ho snaží vylákat z klidu a vnuknout mu pocit bezmocnosti. Naznačila mu zcela jasně, že je připravena k nekonvenční mezihře.

Byl zvědav, kde vězí Bimbo a jestli je v domě i Ondřej Bantling. Pokračoval klidně v jídle a pití.

„Můj Bimbo,“ řekla, jako by uhodla jeho myšlenky, „si dává odpoledního šlofíka. Byli jsme velmi dlouho vzhůru. Pořádala jsem docela nevinnou zábavu. Jistě vám o tom již řekli.“

„Slyšel jsem, že váš večírek měl velký úspěch,“ pravil Alleyn zdvořile. Odložil vidličku a nůž a vstal. „Bylo to výborné. Jste velmi laskavá, že jste myslila na můj žaludek. Vřelé díky.“

„Nemáte zač,“ řekla a přistoupila k němu s cigaretou a zapalovačem. Její oči mu zářily vstříc. „Posadíme se?“ zeptal se Alleyn.

Desirée usedla na židli a vystavila tvář nekompromisnímu světlu. Byla zřejmě jednou z těch nehezkých, ale vzácných a provokativních žen, které netrpí obvyklou ženskou touhou vypadat co nejlépe.

„Musím vám položit jednu nebo dvě důležité otázky. Dostala jste od pana Pyka dopis? Mohlo to být dnes ráno.“

Zírala na něj chvíli netečně, ale pak vykřikla:

„Velký Bože, ano. Docela jsem na to zapomněla. Musí být potřeštěný, chudáček. Jak to víte?“.

Alleyn nechal její otázku bez odpovědi. „Proč říkáte, že je potřeštěný?“

„Posuďte sám.“

Položila mu ruku na rameno a naklonila se přes něj, aby dosáhla na zásuvku psacího stolu. Dala si načas.

„Tady je,“ řekla konečně a podala mu dopis. „Ctěte!“ Dopis byl psán staromódním písmem pana Pyka.

Má drahá, vím, že si myslíte, jak je pošetilé dělat tolik povyku pro maličkost, ale nemohu si pomoci, věřte mi. Domnívám se totiž, že jste dospěla k nepříslušnému závěru při našem dnešním rozhovoru. Bylo by to přirozené. Je opravdu nemilé obhajovat své předky, ale mně na těchto věcech nesmírně záleží. Musím vás ujistit, že můj rod je velmi starý. Obávám se, že ubohý Hal zašel poněkud daleko při posuzování onoho K tématu. Nu, nevadí. Promiňte, že jsem vás obtěžoval, ale vím, že mě pochopíte.

Váš oddaný P. P. P.

‚„Máte tušení, nač naráží?“ zaptal se Alleyn. „Vůbec ne. Včera tady večeřel a byl docela normální.“

„Očekávala jste od něho nějaký jiný dopis?“

„Jiný? Nerozumím. – Ú ano, už vím! O Ormsburym. Slyšel jste, že zemřel?“

„Ano.“

„Při Pykově vášni pro psaní kondolenčních dopisů by to bylo mnohem pravděpodobnější. Myslíte, že se spletl? Komu byl tedy určen tento dopis?“

„Směl bych si ho.ponechat?“

„Ovšem.“

Alleyn vstrčil psaní do kapsy.

„Řeknu vám raději hned, že jste prokazatelně poslední člověk, který mluvil s Cartellem – vraha nevyjímaje.“

Desirée si právě zapalovala cigaretu. Plamen zapalovače se ani trochu nezachvěl.

„Jak jste na tohle přišel?“ zeptala se jemně. „Ach, už vím! Někdo vám pověděl o balkónové scéně, viďte?

Asi Ondřej nebo jeho dívka. Anebo to byl P. P.? Vyrušil nás, když vyhlédl z okna.“

„Takže jste měla Romea ve dvou vydáních.“

„Vůbec ne! Oba jsou plešatí a pokud jde o mne, už mi také není šestnáct.“

„I šestnáctileté mají určité zábrany.“

„Zatímco já,“ prohlásila Desirée nepromyšleně, „vůbec žádné zábrany neuznávám.“ Alleyn nechal výzvu bez povšimnutí.

„Proč jste vysadila pana Pyka u branky a pak vystoupila z auta, přešla výkop a deklamovala panu Carteflovi?“

„Viděla jsem ho v okně a napadlo mi, že to bude švanda.“

„Jaká švanda?“

„Myslím, že jsem si vybrala verše:

Svou hustou oponu již rozestři, ó noci, obět lásky světící, by uzamkly se oči zvědavců…

‚„A pak?“

„Opravdu si nevzpomínám. Trochu jsem si z něj utahovala.“

„Řekla jste mu, že jste na válečné stezce?“ Na zlomek vteřiny zaváhala.

„Nu, musím uznat, že na svůj věk má P. P. dobré uši. Ano, řekla jsem to. Nic zlého jsem tím ovšem nemyslela.“

„Řekla jste také, aby si dal pozor kam šlápne?“

„Proč mi nepovíte přímo, co jsem všechno říkala? Bude to kratší,“ poznamenala Desirée.

„Napadla jste ho kvůli synovi?“

„Dobrá, napadla. Copak vás o tom neinformovali? Ondřej a jeho děvče?“

„Předně byli příliš daleko a zadruhé byli zaujati jeden druhým,“ zalhal Alleyn. „Nepokládám je za spolehlivé svědky.“

„Tedy P. P. „ Naklonila se a dotkla se Alleyna. „Podívejte se, já si na mou duši nevzpomínám, co všechno jsem Hálovi řekla. Vypila jsem nějakou tu skleničku navíc a měla jsem povznesenou náladu.“

Na okamžik se odmlčela a pak dodala nezvykle ostře: „Jestli někdo nastražil na Harolda past, pak jsem to nebyla já. Neměla jsem k tomu příležitost. Jak bych to asi byla zařídila před očima těch dvou hrdliček?“

„Jak víte, že to byla past?“

„P. P. to řekl Ondřejovi a já to mám zase od Ondřeje. Ostatně, jela jsem odtamtud přímo do Baynesholmu, kam jsem dorazila pět minut po půl dvanácté. Za chvíli na to přišla první dvojice. Od té doby jsem nebyla ani na vteřinku sama. Tomu se říká vodotěsné alibi, že ano?“

„Jak víte, že jste se vrátila pět minut po půl dvanácté?“

„Podívala jsem se na hodiny v hale. Kvůli hledačům pokladu.“

„Kdo vyhrál?‘!

„Ze se ptáte! Mopett a ten její galán. Pravděpodobně podváděli.“

„Skutečně? Jak?“

„Poslouchali nás, když jsme odpoledne sestavovali hesla. Poslední pokyn vedl hledající zpět k nádrži na klosetě v dolní umyvárně.“

„Zde v domě?“

„Ano. Většina ostatních to také uhodla, ale přišli pozdě. Ondřej s Nicolou se o to ani nepokusili.“

„Může to někdo potvrdit?“

„Co? Moje alibi?“

„Vaše alibi,“ souhlasil vážně.

„Nevím. Myslím, že jsem volala na Bimba. Třeba si vzpomene.“

„Doufejme. Vraťme se k nočnímu setkání s vaším druhým manželem. Mluvila jste o synově dědictví?“

Vybuchla smíchem. Smála se hlasitě a hlučně jako vévoda z Wellingtonu v ženském vydání.

„A víte že mluvila? Rozhodně jsem mluvila o penězích. Jen abych ho dopálila.“

„Pan Cartell vás včera odpoledne navštívil.“

„Ano,“ přikývla rychle. „Šíleně se vztekal na oslňujícího Lenna hlavně kvůli tomu autu.“

„A při této příležitosti jste zavedla hovor na dědictví?“

„Mluvila jsem o tom. Řekla jsem mu, že se k Ondřejovi zachoval špatně, což je svatá pravda.“

„Jak na to reagoval?“

„Byl tak rozčilen, že mě ani pořádně neposlouchal. Měl v hlavě jen Leisse a tu aféru s autem. Vaši slídilové byli pilní. Smím se zeptat, kdo vám to řekl? Počkejte, musel to být seržant Raikes.“

„Proč pan Cartell tak energicky odmítl koupi Granthamovy galerie?“

„Byl.takový. Hrozně malicherný člověk. Je to mrzuté vzhledem k tomu, že je Ondřejovým poručníkem.“

„Jsou ještě další poručníci?“

„Ano. P. P.“

„Co si ten o tom myslí?“

„Má obavy, že by si Ondřej nechal narůst plnovous a stal se z něj hippie. A to se mu nezamlouvá. P. P. mi nedělá starosti. Vím, jak s ním jednat. Ostatně jsem jista, že by Boo s koupí souhlasil.“

„Kdo je to Boo?“

„Bantling, můj první manžel. Ondřejův papínek. Znal jste ho přece, inspektore. Nebuďte tak formální.“

Alleyn, který se skutečně pamatoval na celkem nezajímavého lorda, neodpovídal.

„Chtěla bych dodat, že Bimbo schvaluje nápad s galerií. Říká, že je to výborná investice a on má nos na takové věci, věřte mi. Dokonce nabídl…“ přerušila se a nastražila uši. V hale se ozvaly kroky. „Už je tady!“

řekla Desirée a hlasitě zavolala: „Bimbo!“

„Co je?“ řekl vzdálený hlas trochu mrzutě.

„Pojď sem, miláčku.“

Ve dveřích se objevil pan Bimbo Dodds a Alleyn si naráz vzpomněl, odkud ho zná.

Alleyn měl pocit, že se také pan Dodds pamatuje na jejich setkání, ačkoli to nedával najevo. Posledně se viděli za velmi podivných okolností v malém, krajně nepočestném baru. Došlo tam k vraždě ubodáním.

Byla do toho zapletena nějaká významná osobnost a proto se všechno ututlalo.

Benedikt Artur Dodds, jak si Alleyn vzpomínal, patřil ke skupině světáků, kteří tajně financovali.podnik. Bar byl tehdy sice uzavřen, ale téměř přes noc znovu otevřen – pod jinou firmou. Bimbo se velmi krátce objevil před vyšetřujícím soudcem, ale měl štěstí. Nedostal se do novin. Alleynovi utkvělo v paměti, že byl Bimbo prohlášen za insolventního. To vše se stalo před jeho sňatkem s Desirée.

Desirée je představila. Bimbo měl mírně opuchlou tvář člověka, který dlouho spal. Pokývl nevlídně hlavou a pohlédl letmo na podnos. Vůbec se nepokoušel podat Alleynovi svou úhledně ovázanou pravou ruku.

„Vrchní inspektor a já, drahoušku,“ vysvětlovala Desirée, „se známe z dětství. Neobědval, a tak jsem mu něco připravila. Dnes je náramně slavný, proč bychom se tedy od něho nedali natahovat na skřipec?“

„Tak?“ řekl Bimbo. „Ha, ha.“

„Odpovídej opatrně na jeho otázky. Jak se zdá, byl Hal zavražděn. Pomysli si, zavražděn!“

Alleyn pochopil, že jde o výstrahu a zařídil se podle toho.

„Rád bych si s vámi promluvil, pane Doddsi,“ řekl a ukloniv se obřadně Desirée, poděkoval znovu za dobrý oběd.

Vteřinku se tvářila podrážděně, ale ovládla se.

„Není zač. Rozumím-li dobře, chcete vzít mého manžela do parády.“

„Jen několik slov, jestli dovolíte. Mohli bychom jít…

„Zůstaňte tady. Půjdu ostříhat uschlé růže. V tomto ročním období se to sice nedělá, ale pro.:.“

„Snad byste mohla pokračovat ve vyšívání,“ poznamenal Alleyn a byl velmi spokojen, když lady Bantlingová zmateně zamrkala.

„Jděte tedy do Bimbova pokoje,“ navrhla.

„Nu, proč ne,“ prohlásil Bimbo chladně.

Když šel Alleyn kolem lady Bantlingové, pohlédla mu upřeně do očí. Její tvář byla bezvýrazná, ale Alleyn měl dojem, že je znepokojena.

Bimbův pokoj vypadal jako většina pokojů, obývaných muži. Na zdech visely sportovní tisky a v knihovně byly zdědění klasikové a několik románů. Bimbo se choval nadutě a nepřístupně.

„Tohle je velmi nepříjemná záležitost,“ poznamenal. „Ano, velice.“

„Jestli vám můžeme nějak pomoci…“

„Děkuji velmi za ochotu. Rád bych si ujasnil několik bodů. Jde jen o vylučování. Jistě rozumíte, co tím myslím.“

„Přirozeně.“

„Nuže tedy. Tělo pana Cartella bylo nalezeno v příkopu v uličce Green lane, která vede podél zahrady.pana Pyka. Jel jste tudy včera v noci?“

„Ale…“ zakoktal Bimbo. „Počkejte okamžik, vzpomenu si. Ano, projel jsem uličkou kvůli těm heslům.“

Alleyn usoudil, že je to dost slušný popis jeho činnosti.

„Kvůli heslům pro hledače pokladu?“ vyptával se dále. „Kdy jste tudy jel?“

„Nevím přesně. Asi v půl jedenácté, možná později. Chtěl jsem se přesvědčit, jak si dvojice vedou.“

„Ano, rozumím. Viděl jste někoho v Green lane?“

„Skutečně si nevzpomínám. Nebo viděl? Ne, nebyl tam nikdo.“.

„Vystoupil jste z vozu?“

„Vystoupil? Myslím, že ano. Chtěl jsem se podívat, zda je poslední heslo na svém místě.“

„Nejsi-li si jistý v jednom bodě, promysli vše znovu na záchodě?“ tázavě poznamenal Alleyn.

„Ono tam tedy bylo ještě dnes ráno?“.podivil se Bimbo.

„Kdy jste se vrátil do Baynesholmu?“ zaútočil Alleyn.

„Do Baynesholmu? Přesně to nevím.“

„Dříve než třeba lady Bantlingová?“

„To ano. Vezla domů starého Pyka v době, kdy jsem byl ještě na oné objížďce. Oba jsme byli venku, ale vrátil jsem se první.“

„Viděl jste ji přijíždět?“

„Nevzpomínám si, jestli jsem ji viděl, ale slyšel jsem ji. Byl jsem v sále a kontroloval přípravy k večeři.“

„Nemáte tušení, kolik bylo hodin?“

„Nemám. Muselo být před půlnocí. Dvojice se totiž měly vrátit do dvanácti hodin.“

„Odešel jste z domu ještě jednou?“

„Ne.“

„Slyšel jsem, že se v Baynesholmu servali psi.“

„Á, již vidím, co myslíte. Vyšel jsem s ostatními na terasu a pokusil se ukáznit psy. Ta příšerná čuba – –“

Bimbo vyslovil několik šťavnatých nadávek, určených Pixii.

„Kousla vás?“

„Kousla, potvora,“ zaláteřil Bimbo a pohlédl na obvaz. „Odborný obvaz,“ poznamenal Alleyn uznale.

„Museli jsme zavolat lékaře.“. „Po večírku?“

„Ano. Nejprve jsem si to ošetřil sám, ale nejsem obratný a obvaz nedržel.“

„Zavázal jste si tedy ruku „

Bimbo se na něj upřeně podíval.

„Ano. Máme v koupelně skříňku s první pomocí. Připevnil jsem si obvaz jen provizorně.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Nevím. Jak to, kčertu, mohu vědět?“

„Odhadnout byste to mohl.“

„Nu, trvalo mi to dost dlouho. Krev stále unikala, ale nakonec jsem ji zastavil. Uběhlo asi dvacet minut, možná i víc, než jsem se znovu vrátil k hostům. Jeden z těch rozdivočelých hafanů mi roztrhl kalhoty.

Musel jsem se převléci.“

„Mrzuté,“ řekl Alleyn soucitně. „Jste členem klubu Hacienda?“

Bimbo teprve za okamžik odpověděl protiotázkou:

„Rád bych věděl, jak tohle souvisí s Cartellovou smrtí?“

„Věříte, že dost?“ poznamenal Alleyn vesele. „Zajímalo by mě, zdali jste se někdy v Haciendě setkal s Leonardem Leissem. Jeho jméno je totiž v seznamu členů.“

„Rozhodně ne! Leisse jsem včera viděl poprvé. Nejsem už členem klubu,“ poznamenal Bimbo a odstoupil od Alleyna, který přemýšlel, jestli pan Dodds lže.

„Pozval se na náš večírek víceméně sám,“ pokračoval Bimbo. „Podle mého názoru, je to klacek a lump.“

„Správně. Tím je to vyřízeno. Promluvme si nyní o plánech vašeho nevlastního syna s Granthamovou galerií.“

Tázaný vytřeštil oči a zapálil si cigaretu. Alleyn během své dlouholeté praxe poznal, že i slabí kuřáci hulí při vyšetřování jako komín.

„Nápad je to dobrý,“ řekl věcně Bimbo.

„Hovořil jste o něm s Bantlingem?“

„Ano. Prodebatovali jsme to důkladně. Jsem pro koupi.“

„Chcete prý se podílet určitým kapitálem.“

„Ano, budou-li pro to předpoklady,“ odpověděl Bimbo nedbale.

„Jaké předpoklady?“

„No, přesné informace a tak dále.“

„A peníze, samozřejmě.“

„Ovšem. Peníze.“

„Máte je?“ zeptal se Alleyn klidně. „No dovolte!“ ohradil se Bimbo.

„Při policejním vyšetřování není žádná otázka impertinentní, to si uvědomte.“

„Nesouhlasím s vámi.“

„Byl byste mi ochoten prozradit, zda jste stále ještě insolventní?“

„Nejsem ochoten, ale řeknu vám to. Celá věc byla zlikvidována před rokem.“

„Krátce po svatbě, nemýlím-li se.“ Bimbo zrudl, ale mlčel.

„Předpokládám, že se teď plán s Granthamovou galerií uskuteční, nemyslíte?“

„Nemám tušení.“

„Nebude-li mít druhý poručník námitky, nestojí tomu nic v cestě.“

„To nemá s věci nic společného.“

„Ne?“

„Chci říci, že to nemá vůbec nic společného s tou hroznou záležitostí.“

„Ach tak, chápu. To je asi všechno, o čem jsem s vámi chtěl mluvit… A, ještě něco. Neřekl byste mi něco, co by přispělo k rozuzlení celého případu?“

„Neznám pořádně okolnosti. Nemůžete tedy očekávat, že vám pomohu,“ řekl Bimbo a rezavě se zasmál.

„Povím vám je. Tělo pana Cartella bylo nalezeno v otevřeném výkopu u domu pana Pyka. Byl zavražděn, a to je asi tak všecko, co o tom víme,“ zalhal Alleyn.

„Jakým způsobem byl zavražděn?“

„Ranou do hlavy a udušením, jak se zdá.“

„Chudák starý,“ řekl Bimbo a díval se nepřítomně na rozžhavený konec své cigarety. „Podívejte se, o těchto věcech se těžko mluví… Chci říci, že nelze vykonstruovat nesprávné dedukce z něčeho, co se snad později projeví jako bezvýznamný detail.“

„Naše práce se skládá ze zapomínání bezvýznamných detailů.“

„Vím, ale stejně…“

„Pane Doddsi, mohu vám slíbit, že se nepoženu po falešné stopě s klapkami na očích.“ Bimbo se usmál.

„Ou kej, to je od vás hezké. Možná, že se chovám podezřele anebo budím takový dojem. Nerad bych se zapletl do věci, která může…“

„Skončit u soudu?“

„Přesně tak. Chápejte, v zásadě jsem pro spolupráci s policií. Stále na ni nadáváme, ale čekáme, že nás bude ochraňovat. Každý se ovšem na to tak nedívá.“

„To je pravda. Každý ne.“

„Myslím si, že právě lidé naší třídy by měli v takových případech stát na straně zákona.“

Alleyn pocítil nepříjemnou nevolnost. Procedil pouze mezi zuby: „Přesně tak.“

Bimbo se otočil k oknu. Zdálo se, že je zaujat krajinou. Proto snad zněl jeho hlas poněkud divně.

„Já osobně,“ slyšel ho Alleyn pronášet, „jsem pro trest smrti.“

„Tak?“

„Nemá to pranic společného s touto záležitostí. Nevím, proč jsem vlastně o tom začal,“ řekl Dodds a obrátil se zase čelem do místnosti.

„Pak na to tedy zapomeneme.“

„Dobře.“

„Chtěl jste mi něco říci…“

„Ano. O tom floutkovi Leissovi a jeho nechutném děvčeti. Trčeli tady až do konce večírku. Takové dva mladé lidi, kteří dovedou tolik vypít a tak málo to dát na sobě znát, jsem v životě nepoznal. Nuže tedy, poslední vůz, kromě Leissovy staré káry, odjel. Byly už dvě hodiny po půlnoci. Rozhodl jsem se, že jim naznačím, aby vypadli. Nemohl jsem je najít. Teprve při příchodu do svého pokoje jsem je spatřil. Seděli na pohovce s lahví šampaňského. Byli obráceni zády ke dveřím a neslyšeli mě. Leiss holku objímal a něco povídal. Zaslechl jsem jen konec.“

Bimbo umlkl a zamračil se.

„Možná, že to vůbec mic neznamená,“ dodal pomalu a podíval se na mlčícího Alleyna.

„Leiss řekl: tím jsme starého Cartella jednou provždy vyřídili. Ona povídala něco v tom smyslu, jako: kdy myslíš, že ho najdou? A on jí odpověděl: asi ráno. Jen neztrácej hlavu a nepanikař…! Jsme z toho venku.“

Mezihra

Touto kusou informací, která se později ukáže spíš falešnou než* pravdivou, byl zdroj Bimbových zpráv vyčerpán. Už neměl, co by řekl. Alleyn si všiml, že na stole leží spousta dopisů a účtů, adresovaných panu Benediktu Arturovi Doddsovi.

Požádal hostitele, aby později podepsal svou výpověď, a chystal se k odchodu.

„Nevyrušujte se, prosím,“ řekl zdvořile. „Nemusíte mě vyprovázet.“

Než se Bimbo rozhýbal, inspektor vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Nepřekvapilo ho, že v hale čekala Desirée. Vypadala poněkud vyjeveně a Alleyn přemítal, bylo-li to následkem další sklenky brandy.

„Tak co? Čekám na vás. Udělala jsem hloupost. Neměla jsem vám ukazovat Pykův dopis. Nebyl určen mně.“

„Komu byl tedy určen?“

„To mi neřekl. Právě totiž telefonoval. Byl velice rozčilen. Žádal mě, abych psaní hodila do ohně a zapomněla na obsah. Rozpovídal se široce o svých předcích a bůhví o čem ještě.“

„Pověděla jste mu, že jsem dopis viděl?“

Desirée na něj upřeně pohlédla.

„Ne, nepověděla, ale bylo mi jako služtičce, která rozbila šálek. Chudáček P. P. Nechápu, oč mu vlastně jde. Nedovedete si představit, jak byl rozrušen.“

„Myslím, že mu příliš záleží na společenském postavení.“

„Vím, ale přece…“ Položila mu ruku na rameno. „Rory, jestli je to trochu možné, neříkejte mu, že jsem vám to psaní dala. Myslel by si, že jsem ho shodila.“

V té chvíli byla Alleynovi velmi sympatická.

„Neřeknu, nebudu-li muset,“ řekl opatrně. „Budu rád, když se mu o tom nezmíníte ani vy.“

„Proč mám dodržovat sliby jen já?“

„Dost na tom záleží.“

„No dobrá, když myslíte… Nechápu sice… Potřebujete ten dopis pro další pátrání, viďte?“

„Ukáže-li se, že nemá pro nás cenu, vrátím vám ho.“

„Patrně bych vás marně žádala, abyste mi ho vrátil už teď.“

„To máte pravdu, Desirée.“ Oslovil ji poprvé křestním jménem. Ponechám si ho, až budu zcela jist, že pro mne nemá význam. Je mi to líto.“

„Zvolil jste si podivné zaměstnání. Divím se, že děláte takovou práci,“ zasmála se trhavě.

Chvíli na ni hleděl.

„Oceňuji vaši upřímnost, ale na věci to stejně nic nezmění. Ještě jednou děkuji za oběd. Sbohem.“

Nastoupil do vozu a řekl řidiči:

„Do Ribblethorpe. Je to asi pět mil. Potřebuji se dostat k farnímu kostelu.“

Vůz uháněl po cestě lemované pučícími živými ploty. Tu a tam kvetly sněženky. Příroda dýchala svěže a vesele, ale Alleynovi nebylo do smíchu. Poznámka lady Bantlingové o jeho zaměstnání se ho dotkla.

Ribblethorpe byla malá osada. Projeli kolem řady domků a poštovního úřadu umístěného v potravinářském krámku, až se dostali k důstojné budově kostela. V pozadí stála velká oprýskaná fara.

Alleyn vešel na hřbitov a po krátkém hledání našel viktoriánský náhrobek s označením Frances Anna Patricie, dceruška Alfréda Molyneux Pierra Pyka a lady Frances Mary Julie, jeho manželky. Nezemřela, jen spí.

Přemýšleje o nejasnosti nápisu, obešel Alleyn několik hrobů. Zanedlouho spatřil vytesaný heraldický znak štiky, téměř totožný se znakem v Pykově knihovně. Zdobil náhrobek lorda Percivala Francise Pyka, zesnulého v roce 1701. Byly na něm uvedeny štědré příspěvky věnované místní farnosti.

Jméno Pyke se objevovalo na mnoha náhrobcích – starých i velmi starých, dokonce z doby krále Jakuba.

Jakmile Alleyn vstoupil do kostela, uviděl kolem sebe znaky ryby, pamětní desky a štítky věnované nespočetným Pykům.

Měl štěstí. Blízko křtitelnice spatřil na vyřezávaném pultu řetízkem připevněnou matriční knihu. Poblíž oltáře čistila nějaká žena v zástěře mosazné kování. Nemoderní malý klobouček jí seděl daleko vzadu na hlavě. Alleyn k ní přistoupil.

„Směl bych nahlédnout do matriky? Zabývám se průzkumem starobylých rodů. Slibuji, že budu opatrný.“

„Jen si poslužte,“ řekla paní vesele. „Můj muž je na schůzi matek, jinak by vám velmi rád pomohl. Nevím, zda bych…“

„Mnohokrát děkuji, ale jde o jednoduchou věc,“ odmítl Alleyn zdvořile pomoc usměvavé ženy.

„Neobtěžujte se, prosím.“

„Jsme zde teprve tři měsíce, takže o starších obyvatelích farnosti mnoho nevíme. Jinak bych vám ráda ušetřila dlouhé hledání.“

Farářova manželka přetřela ještě několikrát prachovkou kování, uklonila se před oltářem a chystala se vejít do sakristie.

„Jsem paní Nicolsová,“ prohlásila. „Můj muž zde nastoupil po starém panu faráři Forsdykovi. Přesvědčíte se, že zápisy z jeho doby jsou poněkud zmatené a neúplné. Farář Forsdyke byl světec, jeho myšlenky bloudily stále na jiném světě. Když zemřel, bylo mu přes devadesát. Bůh žehnej jeho duši,“ dodala už na odchodu do sakristie.

Alleyn osaměl.

V teletině vázaná kniha se zápisy o křtech měla na deskách britský královský znak. Stránky byly rozděleny do sloupců se záhlavími: datum křtu, křestní jméno dítěte, jména rodičů, bydliště, zaměstnání, jméno křtícího, podpisy kmotrů. Matrika byla založena v roce 1874.

Kolik let je asi panu Pykovi? Padesát osm? Přes šedesát? Těžko říci. Alleyn začal hledat mezi zápisy z roku 1895.

V onom roce byl farář Forsdyke už duchovním správcem v Ribblethorpe a ačkoli mu mohlo být tak kolem třiceti, byl už tehdy značně roztržitý. V zápisech byla spousta chyb, škrtů a stop po gumování.

Farář Forsdyke se podepisoval střídavě pod záhlaví místního kněze, nemluvněte, kmotřičky a jeden podpis byl dokonce i ve sloupci: bydliště. Někdy omyl opravil vlastnoručně, jindy to zřejmě učinil někdo jiný, ale většinou to zůstalo bez opravy. Jména kmotrů se několikrát objevila pod záhlavím zaměstnání, jindy se tísnila vedle jmen rodičů.

V jednom se však všechny zápisy shodovaly: kdykoli šlo o mužského potomka z rodu Pyků, pod záhlavím zaměstnání bylo vždy: gentleman.

Na dolním konci jedné zvlášť zmazané stránky z roku 1897 konečně našel, co hledal. Sedmého května (přepsáno na pátého) byla ve zdejším kostele pokřtěna Frances Patricie, dcera Alfréda Molyneux Pyka a lady Frances Mary Julie, rozené Periotové.

Jiným písmem, natlačeným pod jménem Frances Anny Patricie, byl proveden zápis dalšího novorozeněte: Percival Petr.

V závorkách byla poznámka: dvojčata.

Vypadalo to, že pan Petr Pyke padl při křtu za oběť farářově roztržitosti a byl dočasně odstrčen svým dvojčetem, které zemřelo v dětském věku. Tak to alespoň stálo na náhrobku.

Alleyn strávil notnou dobu zkoumáním dodatečného zápisu pomocí silné lupy. Byl by velice rád vyřízl stránku a poslal ji k posouzení do laboratoře, což ovšem nebylo možné. Věnoval tedy zvýšenou pozornost písmu. Dodatečný zápis byl zřejmě psán ocelovým perem s jemným hrotem. Takové pero rezivělo na pultě vedle staromódního kalendáře. Písmo mělo styl mědirytiny, bylo nevýrazné a poněkud strojené.

Alleyn se v duchu modlil, aby se paní Nicolsová nevrátila. Vyklouzl z kostela. Sel k vozu a vzal si z brašny malou tubu.

Když se vrátil, zpívala farářova žena nepříliš pevným altem nábožnou píseň. Hbitě odšrouboval uzávěr tuby a nechal skanout kapku tekutiny na sporné místo v matrice. Výsledek nebyl tak průkazný jako laboratorní test, ale Alleyn měl pocit jistoty, že druhý zápis byl mladšího data než zápis původní. Pomyslel si, že nějaká sentimentální duše by si vysvětlila skvrnu na zápisu jako uroněnou slzu.

Zavřel matriku a chystal se k odchodu.

Paní Nicolsová právě vycházela ze sakristie. Alleyn si všiml, že svlékla zástěru. Klobouk jí nyní trůnil na hlavě velmi důstojně.

„Měl jste štěstí?“ zeptala se.

„Ano. Děkuji. Tyhle staré záznamy jsou fascinující. Některá jména se objevují v matrice po celá léta.

Například Pyke.“

„Jedna z nejstarších rodin,“ řekla farářova žena. „Ve své době zaujímali v obci významné postavení.“

„Žije zde ještě někdo z rodu Pyků?“

„Ó ne. Myslím, že jejich sídlo vyhořelo v dobách viktoriánských. Patrně se odtud odstěhovali, ale je možné, že vymřeli. V Little Coldingu žije nějaký pan Pyke. Je prý poslední z rodu. Smutné, že ano?“

„Ano, velmi smutné.“

Znovu poděkoval a omluvil se, že obtěžoval.

„Nemusíte se omlouvat, jsme zvyklí na takové návštěvy. Před několika týdny zde byl nějaký advokát a také něco hledal v matrice. Povídal, že vyřizuje záležitost svého klienta.“

„Opravdu? Možná, že to byl zrovna můj bratranec,“ vy– ‚ mýšlel si Alleyn. V duchu si nejasně vybavil Cartellovu mrtvolu pod nánosem bahna. „Byl takový starší, hubený? Plešatý – s velkým nosem? Chlapík s pedantskými sklony?“

„Ano, popisujete ho přesně.“

„Předběhl mě, lišák. Bavíme se tím, že se honíme za rodinnými zvláštnostmi.“

Alleyn vložil do pokladničky malý obnos a vyšel z kostela. Na ulici zaslechl ohlušující rachot starého vozidla. Řidič zpomalil rychlost a zvědavě si prohlížel Alleyna a policejní auto. Po chvíli přidal plyn a odhrkal.

Byl to Copper s máselnicí.

„Jestli existuje něco, co mám ze všech jídel nejraději, paní Mitchellová,“ řekl inspektor Fox, odkládaje nůž a vidličku, „pak je to kousek studeného jehněčího, bramborový salát a ždibec salátové okurky. Jste výborná kuchařka, to se musí říct. Jsem vám nesmírně zavázán, paní Mitchellová.“

„To jsem ráda. Mám synovce v armádě. Stále si naříká na vojenskou stravu. Je to prý horší zlo než kuří oka – a to je co říci, protože ho trápí už mnoho let.“

Alfréd si odkašlal.

„Choroba z povolání. To se stává i těm nejlapším.“

„Správně. Jen se podívejte na moje křečové žíly,“ řekla paní Mitchellová a rychle dodala: „Nemyslím to doslova.“

Dala se do smíchu a Fox se k ní přidal.

„Nesmím tady proklábosit celé odpoledne. Vrchní inspektor by mě sjel,“ omlouval se Fox.

„My si tak hezky povídáme a zapomínáme přitom na tu hroznou událost,“ konstatovala kuchařka.

„Nemohu tomu stále uvěřit. Zdá se to tak neskutečné.“

„Je to docela přirozené, paní Mitchellová,“ řekl Alfréd. „Žijeme tu tak klidně, že je představa násilné smrti pro nás těžko pochopitelná. Pan Fox mi určitě rozumí.“

„Myslím, že v tomto domě šlo všechno velmi pěkně do té doby, než se ti dva pánové rozhodli bydlet spolu,“ zafilosofoval si Fox.

Nastalo krátké ticho, které nakonec přerušila paní Mitchellová: „Nu, v jistém ohledu máte pravdu, ačkoli…“

„Vlivy zvenčí,“ podotkl Alfréd. „Například?“ povzbuzoval ho Fox. „Například ten pes a nové uspořádání domácnosti.“

„Hlavně však ti příbuzní,“ doplnila kuchařka. „Slečna Mary Ralstonová?“

„Vzal jste mi to z úst.“

„Nesmíme ovlivňovat svými názory policii,“ zasáhl Alfréd.

„Taky vím, že nesmíme, ale vždyť všechno co říkám, je pravda pravdoucí. Ta fena je nevychovaná a slečna Moppett se stala postrachem obou pánů. Sám jste to několikrát opakoval, pane Bělte.“

„Zdá se, že je slečna poněkud divoká,“ podotkl Fox.

„Původ se nikdy nezapře,“ řekla paní Mitchellová zachmuřeně. „Přišla ze sirotčince. Ani se pořádně neví, kdo ji tam poslal.“

„Právě tohle si pan Cartell plně uvědomoval. Zrovna včera dělal narážky na příbuzenský vztah slečny Moppett. Pronášel je ovšem docela jinou formou než my.“

„Bylo to opravdu včera? Smím vám nabídnout cigaretu, paní Mitchellová?“

„Děkuji, pane Foxi.“

Ozvalo se prudké zazvonění. Sluha s kuchařkou na sebe pohlédli.

„Promiňte,“ řekl Alfréd. „Je to z knihovny.“

Fox, pohlížeje laskavě na paní Mitchellovou, měl dojem, že se jí po Beltově odchodu trochu ulevilo.

„Je velmi rozrušen tím, co se stalo,“ řekla soucitně. „Neprojevuje své city okázale, ale pozná se to na něm.“

„Ano, ovšem. To je přirozené. Pan Cartell nebyl tedy slečně Ralstonové příliš nakloněn.“

„To se ví, že ne. Jak mu asi bylo, když mu taková holka říkala strýčku! Pokud jde o našeho pána…“

„To si dovedu představit,“ přikývl Fox přátelsky a usmál se na ni. „Včera tedy padla silná slova. Nu, nedivím se, uvážím-li celou situaci. Ale jistě to nebylo tak zlé. Pan Cartell měl přece takovou holubicí povahu.“

„Cože měl? To bych ráda věděla, kdo vám tenhle nesmysl nasadil do hlavy, inspektore. Pan Cartell nebyl vůbec mírný a neměl zdaleka holubicí povahu. Byl to typický starý mládenec a navíc advokát. O mrtvých jen dobré, ale vezměte například včerejšek. Zčista jasna vznikl poplach kvůli cigaretovému pouzdru našeho pána.“

Fox ji nechal všechno dopodrobna vylíčit.

„… a pak odešel pan Cartell do protějšího domu,“ končila paní Mitchellová. „Podle všeho, či spíše podle Trudi, se pustil do slečny Moppett a vyhrožoval jí policií. Vraťte pouzdro a pusťte k vodě toho svého galána, povídal jí, nebo… Tak mi to alespoň vyprávěla Trudi, když sem včera přiběhla. Je to však cizinka a neumí se dost jasně vyjadřovat.“

Fox pokývl hlavou. V té chvíli vstoupil Alfréd. Vrátil se pro čepici.

„Ta prachmiliónská fena už zase utekla,“ řekl zlostně. „Překousala řemen. Musím ji chytit, než si lidé ze vsi budou stěžovat.“

„Co s ní náš pán teď udělá?“ vyzvídala kuchařka.

„To nevím. Vím však, co bych s ní udělal já. Dal bych ji utratit,“ řekl krvelačně. „Kdybych vás už neviděl, pane Foxi „

Fox poznamenal, že se jistě ještě uvidí a Alfréd zmizel. Paní Mitchellová se pustila do dalšího výkladu. |

„Pixie jde panu Beltovi hrozně na nervy, ale přece jen by mi bylo líto, kdyby ji utratili. Třeba si ji vezme moje sestra. Děti by měly radost. Když už tu Pixie nebude, vrátí se zase staré zlaté časy.“

Zakryla si rukou ústa.

„Bože, to zní strašně. Nevykládejte si to špatně, pane Foxi, ale my jsme tady žili opravdu šťastně a spokojeně. Nikdy nás nenapadlo, že bychom měli jednou odtud odejít.“

„Také jste pomýšlela na výpověď?“

„Já ne, ale pan Belt se již rozhodl. Dlouho sice váhal, protože pracuje pro našeho pána už řadu let. Mluvil s ním o tom a myslím, že mu to pan Pyke vymlouval.“

Na okamžik se odmlčela a pak pokračovala:

„Věřte mi, nám se tu žilo dobře. Prostředí nám vyhovuje. Máme zde i příjemnou společnost. Dnes večer pořádá anglikánská církev po delší době zase večírek. Nikdy jsme nechyběli a půjdeme na něj i dnes.

Možná, že se to nehodí, ale po tom všem, co se odehrálo mezi panem Cartellem a panem Beltem kvůli té zatrachtilé tabatěrce, nám to nikdo nemůže zazlívat. Pan Belt jen tak lehko nezapomíná. Ve válce byl u spojařů,“ ukončila svůj výklad poněkud nejasně.

Ozval se zvonek a paní Mitchellová šla otevřít domovní dveře. Fox zachytil útržky rozhovoru, v němž převládal mužský hlas. Přiloudal se proto blíže ke dveřím a zaslechl, jak kuchařka říká: „To je divné. Proč tam asi jel?“

A jakýsi človíček v obnošeném saku odpovídal:

„Jó, milá paní, to nevím. To bych si musel vymejšlet. Tak abych už šel.“

Fox se zase pohodlně usadil na židli.

„Pan Copper z garáže,“ vysvětlovala kuchařka. „Ptal se na ten dnešní večírek. Viděl prý vašeho kolegu, vrchního inspektora, v Ribblethorpe u kostela. Co tam asi dělal?“

Fox suše poznamenal, že se vrchní inspektor zajímá o staré stavby. Déle už se zdržet nechtěl a proto se srdečně rozloučil s paní Mitchellovou a zamířil k littlecoldingské policejní stanici. V jedné místnosti zastihl komisaře Williamse, pilně pracujícího s vysavačem, vypůjčeným od manželky.

„V Yardu máte lepší přístroje,“ zasmál se, „ale tenhle vysavač má velmi jemný násadec.“

Pečlivě a důkladně jezdil po Leissových šatech. Vysál hlínu z výkopu a dost tureckého tabáku z cigaret pana Pyka. Jak Fox trefně poznamenal, muselo to uspokojit i slepého porotce při totálním zatemnění.

Obzvláště se soustředil na Leissovy jemné rukavice z prací kůže.

„Jsou od hlíny, ale prkna v nich nezvedal,“ poznamenal komisař Williams.

Fox si dal do pořádku své.poznámky. Pak vypil s komisařem a Raikesem několik šálků silného čaje.

Raikes šel potom vrátit obleky jejich majiteli.

V pět hodin se dostavil Alleyn. Všichni pak odjeli do márnice v Rimble. Stála za policejní stanicí a po jejích betonových zdech se pnuly růže.

Našli zde sira Jamese Curtise, patologa z ministerstva vnitra. Byl s pitvou zesnulého Cartella tak daleko, že mohl s určitostí potvrdit Alleynovu prozatímní diagnózu. Názor, že zranění na lebce způsobil konec prkna se jevil pravděpodobným. Další četná zranění zavinila roura. Spadla na tělo a doslova je zatloukla do bláta. Skutečnou příčinou smrti bylo udušení.

Doktor Elekton se chystal k odchodu.

Všichni se na okamžik zahleděli na pozůstatky pana Cartella. Na čistě umyté tváři mrtvého se rýsoval slabý pohrdavý úšklebek.

Ve vedlejší komoře byla dočasně uskladněna prkna, lucerna a železná tyč. Seržanti Thompson a Bailey pořizovali další detailní záběry.

„Také trochu fušuji do fotografování, tak jsem jim dal k dispozici svoji temnou komoru,“ řekl Williams.

„Chceme, aby dělníci přivezli rouru na voze. Raikes povídal, že se s nimi vrátí a dohlédne, aby bylo všechno v.pořádku. Ale ti vaši hoši říkají, že už našli, co potřebovali, přímo na místě.

Alleyn uznale prohlásil, že se s komisařem Williamsem báječně spolupracuje. Bailey, muž mála slov, ale velký pracant, ukázal na dvě prkna, ležící přes bedny spodní stranou nahoru.

„Vlasy. Celkem tři a jsou k nerozeznání od vlasů zabitého.“

„Dobře.“

„A ještě něco.“ Bailey ukázal prstem na kousek mikrofilmu a na kopii, položenou pod sklem. „Je dosud mokrá, ale už teď to můžete vidět.“

Prkna byla zablácena v místech, kde se zarývala do břehů příkopu, ale na hranách a deset stop od konců se na fotografiích ukázala řada stop.

Alleyn si je dosti dlouho prohlížel. „Sázím na ruce v rukavicích… velkých a těžkých,“ a podíval se Baileyovi zpříma do očí. „Spodek prken je velmi hrubý. Snad se vám podaří nalézt alespoň takový kousek kůže, který by prošel uchem jehly. Neznamená to sice, že budeme vědět všechno, ale lepší něco než nic.

Jak sem ta prkna přinesli?“

„Spodní stranou vzhůru,“ odpověděl Bailey.

„Správně. Nuže, nezbývá nám nic jiného, než to zkusit.“

‚„Zkoušel jsem to, a dám se do toho znovu.“

„Výborně,“ řekl Alleyn a ještě jednou si prohlédl spodek prken lupou. „Pinzetu!“

Bailey mu ji podal a zároveň přistrčil aršík papíru.

„Prohlédněte tohle,“ vyzval ho Alleyn, a pustil na papír dva malé kousíčky. „Možná že se mýlím, ale kousíčky jako by se vydřely ze švů rukavic. Z prací kůže s nej větší pravděpodobností nebyly. Spíše ze silné… Přesvědčte se sám.“

Našel další kousek.

„Vlna nebo provázek,“ poznamenal zamyšleně. „Kůže a vlna.“

„Vy ale máte bystré oči!“ prohodil seržant Thompson.

Během krátké odmlky, která následovala, se ozval hluk přetočeného motoru.

„Tohle bude sportovní vůz mladého Leisse,“ poznamenal Fox.

„Zastavuje,“ řekl Williams. „Pojďme,“ vybídl Foxe Alleyn.

Oba muži šli k vratům. Byl to skutečně Leissův sportovní vůz, ale u volantu seděla v koženém kabátě a přiléhavých kalhotech Moppett. Brzdy zaskřípěly, vůz zastavil a děvče se vyklonilo z okna.

Pod silnou vrstvou pudru byla bledá. Zdálo se, že je v úzkých, neboť se nechovala tak sebejistě a útočně jako obvykle.

„To je prima, že jsem vás tady našla. Doufám, že neotravuji.“

„Naprosto ne,“ ubezpečil ji Alleyn.

Moppettiny příliš tlusté prsty, s křiklavě nalakovanými nehty a potřísněné nikotinem, neklidně svíraly volant.

„Musím si stěžovat. Proto jsem za vámi přijela. Místní policajt právě přinesl Lennyho svrchník a smoking.“

„To je v pořádku.“

„Nevrátil však rukavice.“

Alleyn pohlédl rychle na Foxe.

„Prosím za prominutí, slečno Ralstonová,“ řekl Fox, „ale osobně jsem vše kontroloval. Rukavice jsme zcela určitě vrátili. Krémové, z prací kůže, číslo sedm.“

„O tyhle nejde,“ zavrtěla hlavou. „Postrádáme Lennyho řidičské rukavice, ty ze silné kůže s pletenými hřbety. Vím o čem mluvím. Sama jsem mu je dala.“

„Vystupte, prosím,“ navrhl Alleyn. „Musíme si o této věci pohovořit.“

„Nepůjdu dovnitř,“ zaváhala dívka a podívala se nejisté na márnici. „Tady ležejí mrtvoly, že jó?“

„Půjdete na strážnici,“ rozhodl se Alleyn a vzal ji do malé dřevěné kanceláře. Okno bylo zeširoka otevřené.

Ze sousední zahrady bylo slyšet ptačí cvrlikání. Do místnosti pronikala vůně kypré hlíny a rozkvetlých fialek.

Fox zavřel dveře na dvůr. Moppett se posadila.

„Smím si zakouřit?“ zeptala se. Ruce měla v kapsách.

Alleyn jí nabídl cigaretu. Pak začala rychle mluvit. Její hlas zněl nepřirozeně vysoko.

„Nemohu se tu dlouho zdržet. Lenny si myslí, že vezu vůz do garáže. Potřebuje opravit chladič. Teče.

Vztekal by se, kdyby věděl, že jsem tady. Stejně zuří kvůli těm rukavicím. Tvrdí, že je měl v kapse svrchníku.“

„Když jsme kabát odnášeli, tak tam už nebyly. Měl je včera večer?“

„Neměl je na rukou, měl ty druhé. Je velmi pečlivý na své rukavice. Teď to asi odnesu já.“

„Proč?“

„Včera odpoledne jsme byli v Baynesholmu. Když se ukázalo, že z koupě scorpiona nic nebude, odnesla jsem Lennyho svrchník z vozu. V jedné kapse měl ty rukavice.“

„Kam jste dala ten svrchník?“

„To kdybych věděla! Nemohu se upamatovat. Jeli jsme se domů navečeřet a převléknout. Kabáty zůstaly ve sporťáku. Tak se mi zdá, že jsem všechno vyházela, když si šel Lenny pro cigarety.“

„Kam?“

„Na hromadu. Dělám to tak pokaždé. Trudi pak ty hadry odklízí.“

„Svrchník pana Leisse visel přece dopoledne ve skříni.“

„Vždyť vám říkám, že ho tam pověsila Trudi. Je celá blázen do Lennyho. Možná, že ty rukavice štípla, aby na něj měla památku. Když o tom tak přemýšlím, zdá se to docela pravděpodobné.“

„Vy jste si rukavice nebrala?“

Po delší přestávce řekla: „Lenny říká, že jsem si je navlékla, když jsme sem jeli včera z Londýna. Vůbec se na to nepamatuji a nemám tušení, kde jsem je nechala.“

„Měl pan Leiss na sobě svrchník, když jste se vraceli do Baynesholmu?“

„Ne,“ pospíšila si s odpovědí. „Neměl. Bylo dost teplo.“ Vstala.

„Musím už jít. Raději se před Lennym nezmiňujte, že jsem tady byla. Je trochu nevypočitatelný, pokud jde o tyto věci.“

„Jaké věci?“

„Však vy víte.“

„Obávám se, že nevím.“

Chvíli Alleyna pozorovala a pak na něj nepřátelsky vycenila zoubky. Zdálo se, že současně přitáhla uši těsně k hlavě.

„Lžete,“ prohlásila. „Vím to. Našli jste ty rukavice. Vyrukujete s nimi.později. Znám vaše metody.“

„Mluvíte nesmysly,“ řekl Alleyn mírně. „Ohlásila jste ztrátu rukavic a ztrátu jsme zaznamenali. Chcete nám ještě něco sdělit?“

„Už vůbec nic,“ odsekla a vyšla z místnosti. Slyšeli, jak nastartovala auto a hlučně odjíždí. Na místě, kde vůz stál, zůstala velká vlhká skvrna.

„Co si z toho všeho vybereme?“ zeptal se Fox.

„Nejdříve musíme najít ty zatracené rukavice.“

„Zbavil se jich nebo se o to alespoň pokouší. Možná, že rukavice opravdu ztratila a ten její galán je k smrti vyděšen, že je najdeme. To je dostatečným důvodem, aby se do ní pořadně obul.“

„Zadržte, bráško Foxi. Nedělejte závěry z toho, co nám tady povídala. Nemusí na tom být ani slovo pravdy.“

„Myslíte?“

„Máme jen její tvrzení, že Leiss na ni zuří.“

„Ano, to máme,“ řekl Fox přemýšlivě. Chvíli dumal a pak se zeptal: „Měli příležitost?“

„Sebrali láhev šampaňského, které patřilo panu Doddsovi a usadili se v jeho knihovně. Když večírek skončil, musel je skoro vyhodit. Kromě toho mi povídal, že podal Leissovi svrchník, takže Moppett lhala, když nám vykládala, že jel bez kabátu. Představuji si, že mohl dojet do Green lane a nazpátek bez velkých potíží. Snad vás bude zajímat tohle, Foxi. Pan Dodds slyšel, jak Leiss ujišťoval svou milou, že je pan Cartell vyřízen a je tedy zbytečné se znepokojovat.“

„Pane na nebesích!“

„To koukáte, co?“

„Kdy to bylo?“

„Podle Doddse asi ve dvě hodiny po půlnoci. Také jsem zjistil, že je to ten B. A. Dodds, který byl namočen do případu v Haciendě. Leonard Leiss je rovněž členem Haciendy.“

„No tohle!“

„Ovšem, je docela možné, že si to povídání Dodds vymyslel. Mohl se i přeslechnout.“

„Asi ve dvě hodiny… Jediný pevný čas, který jsme v celém případě získali, je jedna hodina po půlnoci.

Podle všech svědectví měl pan Cartell ve zvyku věnčit psa přesně hodinu po půlnoci. Alfréd a kuchařka tvrdí, že vždycky čekal, až kostelní hodiny odbijí jednu a pak šel ven. Poslední dvojice hledačů pokladu se vrátila do Baynesholmu okolo půlnoci,“ končil Fox smutně.

„Slyšel něco Alfréd nebo paní Mitchellová?“

„Vůbec ne, ačkoli mají oba lehký spánek.“ Fox vzdychl a pokračoval: „Alfréd chtěl dát výpověď. I paní Mitchellová o tom uvažovala.“

„Proč?“

„Alfréd nesnášel pana Cartella. Také fena mu šla na nervy. Byla prý hrozně nečistá. Kromě toho zesnulý podezíral Alfréda kvůli té zatracené tabatěrce. Kuchařka i sluha byli krajně rozmrzeni. Jsou u pana Pyka již řadu let a změna místa v jejich věku se jim nezamlouvá.“

„Kdy začal pan Cartell podezírat Alfréda?“

„Včera večer. Kuchařka povídala, že i pan Pyke tím byl vyveden z míry. Bez Alfréda a bez ní by se neobešel. Proto chtěl důrazně promluvit s panem Cartellem o jeho dalším pobytu v domě. Nikdy prý ho neviděli tak rozhněvaného. Podle paní Mitchellové byl vzteky skoro bez sebe.“

„Skutečně? Mám podezření, že provedl něco s matričním zápisem, Foxi. A jsem si skoro jist, že to pan Cartell vyšťáral.“

Alleyn vylíčil svou cestu do Ribblethorpe.

„Neuvěřitelné chování!“ zvolal Fox. „Gentleman, který se sníží k zfalšování zápisu! Nechci tomu ani věřit.“

„Jen tomu věřte. Zdá se mi, že tato posedlost může hrát v našem případě důležitou roli. Není to jen nějaká posedlost, bráško! Pan Pyke žije ve světě vytvořeném vlastní fantazií a je nebezpečí, že se tento jeho svět jednoho dne zhroutí.“

„Chudák,“ prohlásil Fox zúčastněně.

„Až půjdete v padesáti do důchodu,“ řekl Alleyn s laskavým.pohledem na svého kolegu, „musíte napsat monografii na téma: Snobové, které jsem poznal. Je to široké, dosud nezorané pole. Mám vám povědět, co si o té Pykově historce myslím?“

„Prosím vás o to, zajímá mne to.“

„Tak poslouchejte. Pan Pyke je neobyčejně váženým příslušníkem britské buržoazie. Má velký smysl pro rodovou vznešenost a citlivý nos pro třídní rozdíly. Od mládí vlastní dost peněz, ať už je má odkudkoli.

Zabezpečují mu pohodlný způsob života. Má zaměstnání, které mu umožňuje styk s určitou vrstvou lidí, po nichž tolik touží. A tohle všechno se odehrává ve dvacátých letech, kdy nabývají třídní rozdíly na důležitosti. Asi v té době začíná pracovat jeho fantazie. Zvykl si na určitý styk s lidmi, jež obdivuje a po čase se cítí jedním z nich. Zapomněl na svůj pravý původ a začal si o sobě myslet, že je také z urozeného rodu. Potřeboval nějakou jistotu. Má neobvyklé jméno. Domnívám se, že mu někdo řekl: nejste příbuzný s lordem Pykem, který se oženil s jednou z ribblethorpských Periotových? A milý pan Pyke ho při té domněnce nechal. Začal pátrat po obou rodinách z Ribblethorpu a zjistil, že vymřely. Připojil tedy ke svému jménu ještě jméno Percival. Snad si dal změnit jméno úředně; to se dá snadno zjistit.

A už jsme u toho. Po čase přesvědčil sám sebe, že je tím, za koho se prohlašuje a žil velice šťastně ve svém pohádkovém světě až do chvíle, kdy se pan Cartell pustil do malého soukromého pátrání. Když ho vyprovokovali, prozradil to na sebe v rozčilení při včerejším obědě. Jestli tohle není výlet do domén dohadů a domněnek, pak skutečně nevím, co to vlastně je.“

„Pošetilé, ale možná pravdivé hodnocení,“ poznamenal Fox. „Politováníhodný staroušek.“

„Snad máte pravdu.“

„Mně je ho opravdu líto,“ řekl Fox stísněně. „Co budeme dělat dále, pane Alleyne?“

„Musíme se pokusit nalézt ty rukavice.“

„Kde začneme?“

„To je právě problém. Ta protivná holka nám řekla, že je měla na rukou, když se vraceli z Londýna do Little Coldingu. Třeba je nechala u slečny Cartellové nebo u pana Pyka. Také Baynesholm přichází v úvahu. Nebo zůstaly v postranní brašně scorpionu. Někdo je mohl spálit nebo zakopat, co já vím? Stopy na prknech dokazují, že jimi někdo pohnul ve vražedném úmyslu a ten někdo měl pravděpodobně na rukou kožené rukavice se svrchními náplety. Jak nám prozradila Leissova milá, dostal ten mladík málem záchvat, když se dověděl, že se mu právě ten pár ztratil. Pusťte se do toho, Foxi.“

„U koho mám tedy začít?“

„Začněte u slečny Cartellové. Moppett tvrdí, že hodila kabáty na hromadu a že rukavice byly v kapse Leissova svrchníku. Nechci vzbudit u slečny Cartellové dojem, že pronásledujeme její vzácnou chráněnku. Je schopná krýt ji i Leisse.

Takový blázen! Povím vám, co uděláte, Foxi. Uplatníte svou osvědčenou taktiku u služebné Trudi a budete postupovat hezky opatrně. Poté zkuste štěstí v domácnosti pana Pyka. Personál jste si již dostatečně ochočil, jak se zdá.“

„Alfréd jde dnes večer s kuchařkou na církevní večírek.“

„No dobře, ať si tedy jdou. Jestli nic nezjistíte, budeme se muset zeptat v Baynesholmu. Co je?“

Fox se zatvářil rozpačitě.

„Pane Alleyne, právě jsem přemýšlel o…“

„O čem?“

„O tom druhém mladém páru. Jistě jste na ně také myslel. O mladém panu Bantlingovi a slečně MaitlandMayneové.“

„Vím, vím. Cukrovali v Green lane tak dlouho, až se poslední dvojice hledačů vrátila do Baynesholmu.

Mohli tedy docela dobře spáchat ten čin. Mohli, milý Foxi, proč ne?“

„Bude dobře jednou provždy je vyloučit.“

„Souhlasím s vámi. Může se však stát, že prokurátor vmanévruje advokáta obviněného do slepé uličky. A co udělá ten advokát? Bude hledat motiv činu u mladého pana Bantlinga.“

„Chápu, ale bylo by směšné podezírat tu mladou dámu. Říkal jste, že se seznámili včera ráno.“

„Ano, říkal jsem to. Pravděpodobně se do sebe zakoukali na první pohled. Mám také dojem, že podezírat tu mladou dámu by bylo opravdu směšné. Pokud jde o pana Ondřeje Bantlinga – nezdá se mi, že by si bral k včerejšímu oblečení rukavice se svrchními náplety.“

Alleyn pozvedl ukazováček.

„Mohl se nějak zmocnit Leissových rukavic? A kdy? V Baynesholmu? U pana Pyka? Dejme tomu, že to udělal. Pak zavezl svou novou přítelkyni na postranní cestu, svěřil se jí se svými potížemi, navlékl si Leissovy rukavice a požádal ji, aby chvilenku počkala, než přerovná ta prkna.“

„K smíchu!“ zvolal Fox ulehčené. Pokývl dvakrát hlavou a dodal: „Kde vlastně je teď pan Bantling? Jen tak pro zajímavost…“

Alleyn pohlédl na hodinky.

„Rekl bych, že právě ujíždí po dálnici do Londýna a po boku mu sedí slečna MaitlandMayneová.

Propánakrále!“ zvolal náhle a zarazil se.

„Co se děje, pane Alleyne?“

„Jsem přesvědčen, že ho Nicola zavede k mé ženě, aby jí ukázal své obrazy. Vždyť se mě ptala, nebude-li to Troy obtěžovat. Bylo to před tím, než se tady ta věc rozvinula. Vsadím se, že právě tohle má dnes večer v úmyslu.“

A jak se později ukázalo, Alleyn se nemýlil.

„Tenhle vozíček není sice scorpion,“ prohlásil Ondřej, když rozebíral výhody a nevýhody předjíždění, „ale běhá náramně spolehlivě. Poslyšte, Nicolo, říkají vám také Nicky?“

„Někdy.“

„Už vás někdo pojmenoval Cola?“

„Ne.“

„To je dobře. Zní to jako reklama. Mně se líbí Nicky.“

Nicola na něj ze strany pohlédla. Zaplavila ji vlna štěstí. Jak to, že se.jí tolik líbí Ondřejův nijak zvlášť distinguovaný profil? Byla to pevná odhodlaná čelist, kterou obdivují autorky dívčích románů? Nebo jeho srdečně vykrojená ústa? Zamyslila se nad tím. *

„Co je s vámi? Proč nemluvíte?“ zeptal se.

„Jsem dost mlčenlivý tvor.“

„Dívala jste se na mne tak pátrávě, že jsem dostal strach,“ prohodil Ondřej, nespouštěje oci ze silnice.

„Promiňte.“

„Není co, drahá Nicky.“

„Ne tak rychle, prosím.“

„Nebojte se. Vozíček ze sebe nedostane víc než padesátku. Ach tak, už vím, co jste si myslila! Mne se nemusíte bát. Doufám, že jste poznala, že nesleduji chvilkové a přechodné dobrodružství, při němž si člověk nezlomí ani kůstku. Právě naopak.“

„Chápu.“

„Rád bych věděl, co si myslíte o mé rodině. Neostýchejte se říci pravdu. Neptám se zbůhdarma.“

„Vaše maminka se mi velmi líbí.“

„Mně taky. Jistě znáte historky, které o ní kolují. Většina z nich je pravdivá. Máti je trochu výstřední.“

„Ale laskavá. Já si laskavosti nesmírně vážím.“

„Laskavá je, ale běda tomu, kdo si ji znepřátelí. Jinak je uznalá a štědrá. Člověk s ní může debatovat o čemkoli. Někdy reaguje prapodivně, ale vždycky to má hlavu i patu.“

„Jste po ní?“

„Snad, v něčem. Mám rozhodně mnohem méně podivných zvyků. Jsem spíše uzavřený. Většinu volného času věnuji malování – a to ze mne nedělá lva salónů. Vím, nevypadám na to, ale jsem seriózní malíř.“

„Nu ovšem. Jste velký modernista? Samý intelekt? Hrubé tvary a nastříkané barvy?“

„Ne ták docela. Budete se muset na mé obrazy nejprve podívat.“

„Ptala jsem se Cida a ujistil mě, že Troy bude naší návštěvou potěšena. Ukážete jí své práce.“

„Cid?“

„Vrchní inspektor Alleyn z C. I. D. Nazývám ho Cidem jen z dívčího rozmaru.“

„Nu, snese-li to on, snesu to také,“ řekl Ondřej s laskavou ironií. „Neodvažuji se ukázat svá plátna tak slavné umělkyni. Co když shledá, že za nic nestojí?“

„Spolehněte se, že vám to řekne přímo.“

„Právě toho se bojím. Slyšel jsem, že přijímá žáky – a to samé nadané výtečníky. Co žák, to génius.

Dovedu si je představit.“

„Chtěl byste být jedním z nich?“

„Fantastický nápad!“

„Snad není právě vhodné začínat o tom, ale myslíte, že se teď uskuteční koupě té galerie?“

„Právě o tom jsem chtěl s vámi mluvit. Myslím že to půjde. Pochybuji, že by se staroušek Pyke proti tomu postavil. Hovořil jsem s ním včera ráno a mám dojem, že nakonec svolí. Držel mi sice dalekosáhlou přednášku o tradicích, ale jsem jist, že bude rozumný. Je docela jiný než Harold, který by mě byl nejraději roztrhal, když jsem prohlásil, že všeho nechám a věnuji se malování. Chudák starý, byl už takový morous.

Lituji, že jsem se s ním rozešel ve vzteku. Nebyl ten nejhorší. Rozhodně lepší než Bimbo. Co vy si myslíte o Bimbovi?“

„Nu – –“

„Jen mluvte.“

„Řekla bych, že náleží k oněm světáckým typům, které lze těžko zařadit.“

„Celkem se dá říct, že máti rozumím, ale proč si vzala právě Bimba, to nepochopím nikdy – –“ udeřil pěstí do volantu a dodal: „Ale nemluvme už o něm.“

Několik minut jeli mlčky. Nicola se snažila utřídit spousty ustrašených pochyb, které ji náhle napadly.

„Ondřeji,“ začala konečně.

„Co je, drahá?“ řekl něžně se staromódmí zdvořilostí. Nicolu to zmátlo ještě více.

„Ráda bych se váš zeptala, jestli jste myslel na… vím, že je to fantastické, ale…“

„Vím nač narážíte. Zda jsem pomyslel na hmotné výhody, které pro mne z Halový smrti vyplynou, což si váš Cid zcela určitě uvědomuje. Ano, myslel jsem na to. Možná, že se budete divit, ale vůbec mě to nevzrušilo. Je však načase, abych přestal mluvit sám o sobě. Jsem hrozný sobec a patrně vás hrozně nudím.“

„Nenudíte,“ odpověděla dívka pravdivě. „Mluvíte o sobě tak jako každý druhý.“

„Páni! Teď jsem to dostal!“ zvolal Ondřej.

„Ve vašem případě je to trošičku jiné.“

„Opravdu, drahoušku?“

„Jen ne tak rychle! Známe se teprve den. Nesmíme se ukvapit.“

„Jak si přejete,“ řekl poněkud nakvašeně. „Právě jsem vás chtěl pozvat na večeři. Je to také příliš ukvapené?“

„Asi je, ale půjdu ráda. Děkuji, Ondřeji. Mám nápad.“

„Jaký?“

„Už jsem se zmínila, že půjdu dnes večer navštívit Troy Alleynovou. Chtěl byste jít se mnou? Mohl byste jí ukázat některé vaše obrazy. Cid řekl, že ji to bude zajímat.“

Ondřej nejprve neodpovídal. Pak se dal náhle do smíchu.

„Není to povedené, Nicolo?“ zvolal. „Patřím mezi podezřelé z vraždy Nemračte se, Nicolo, to je fakt. A vy mě zvete na návštěvu k manželce vrchního policajta! To nepřichází vůbec v úvahu.“

„Proč?“

„Protože Ostatně váš Cid nebude doma. Leží pravděpodobně na břiše v Green lane a hledá stopy mých bot. Mohl bych to tedy zkusit…“

„Tedy platí?“

„Platí.“

„Vybereme obrazy společně. Mám byt docela blízko Alleynů. Měl byste chuť na amoletu? Navečeříme se u mne.“

„Nemáte náhodou roztomilé spolubydlící?“

„Ne.“

„Pak půjdu rád.“

Nicola bydlela blízko Brompton Road. Původně to byl ateliér. Zavedla ho do velkého, vzdušného a tichého pokoje se světlými stěnami. Před oknem se žlutými záclonami stála na stole váza s tulipány. Ondřej zamířil přímo ke krbu, nad nímž visel portrét.

„To jste přece vy! Malováno Troy Alleynovou.“

„Dostala jsem jej loni darem k jednadvacátým narozeninám. Troy je prostě úžasná.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Úžasná, ano úžasná.“

Zatímco Ondřej stál v obdivu před portrétem, Nicola telefonovala Troy Alleynové. Pak se pustila do vaření.

Předložila svému hostu polévku, amoletu, bílé víno, sýr a salát. Mladí lidé se vesele bavili a pečlivě se přitom vyhýbali nebezpečným důvěrnostem. Byli velmi šťastni.

„Za chvíli bude devět,“ upozornila Nicola Ondřeje. „Nemůžeme přijít k Troy příliš pozdě. Jistě se na vás těší.“.

„To myslíte vážně?“

„Proč jste nechal obrazy ve voze?“

„Nevím… nebo vlastně vím. U vás je tak hezky. Raději bych zůstal tady.“ •

„Jen pojďte,“ řekla Nicola rozhodně.

Zavřeli za sebou dveře bytu. Ondřej uchopil něžně dívčiny ruce, poděkoval jí za pohoštění a lehounce ji políbil na tvář. „A jde se!“ řekla vesele.

Vytáhli plátna z vozu a vykročili k Alleynovu domu. Tato večerní prooházka byla pro Nicolu důvěrně známým a příjemným zážitkem. Všechny pochyby ji opustily.

Když jim Troy Alleynová otevřela, prostupovala dívku ještě čistá radost z této večerní výpravy.

Troy měla na sobě černé kalhoty a pracovní plášť. Zřejmě předtím pracovala. Hezky tvarovanou hlavu pokrývaly krátké tmavé vlasy. Padaly jí na čelo v jediné vlně.

Ondřej stál v pozoru a držel obrazy s nepopsatelným výrazem rozpaků a nechuti. Jako by přinesl něco, co někde sebral.

„Pojďte do ateliéru,“ vyzvala je Troy. „Je tam lepší světlo.“

Ondřej šel za oběma ženami.

V ateliéru visela na podstavci velká kresba, provedená uhlem. Představovala ženu s kočkou. Na stole ozářeném prudkým světlem, byly rozloženy různé náčrty.

Ondřej začal ze sebe soukat první slova: „Je to od vás hrozně laskavé, paní Alleynová, že jste mi dovolila přijít.“

„Proč?“ zeptala se Troy povzbudivě. „Chcete mi přece ukázat svou práci, či ne?“

„Byl to Nicolin nápad.“

Troy na něj přátelsky pohlédla a začala mluvit o modelu své kresby. Postěžovala si na marnivé chování ženy s kočkou. Denně mění účes, převléká se do nesprávných šatů a nedovede pochopit Troynu rozmrzelost. Vysvětlila mladým lidem, že kresba je studií pro velký portrét.

Ondřeje se zvolna zmocňoval pocit úlevy.

„Musíme ti něco vysvětlit…“ řekla nesměle Nicola.‘

„Nemusíte. Rory před hodinou telefonoval.“

„Pověděl ti, co se stalo Ondřejovu otčímovi?“

„Ano. Myslím že se vám to zdá neskutečné a strašné,“ obrátila se k Ondřejovi.

„Určitým způsobem ano. Nestýkali jsme se moc často. My… Chci říci…“

„Ondřej,“ vskočila mu dívka do řeči, „je přesvědčen, že ho • Cid zařadil mezi podezřelé.“

„O tom nic nevím,“ řekla Troy, „ale nezdá se mi to pravděpodobné. Ukažte přece, co jste přinesli.“

Sundala se stojanu plátno a postavila je ke zdi. Ondřej byl tak nervózní, že upustil své obrazy na zem.

„Promiňte,“ omlouval se.

„Jen klid. Nejste u zubaře,* smála se Troy. „Dejte to na stojan.“

První obrázek představoval zátiší: tulipány v červené sklenici, stojící na okně. V pozadí se rýsoval hřeben střechy.

„Nu, podívejme se na to,“ řekla Troy a posadila se před stojan.

Nicola litovala, že toho ví tak málo o malování. Obraz byl proveden s citem pro barvu i světlo. Líbil se jí.

Nevyhlížel ani trochu amatérsky.

„Dobré, dobré,“ opakovala Troy a bylo jasné, že to myslí doopravdy. „Jste nadaný malíř a udělal jste dobře, že jste sem přišel.“

Vyptávala se ho na uspořádání jeho palety a na pracovní podmínky. Prohlédla si další plátno – portrét Desirée. Planoucí vlasy a hluboko zasazené oči se odrážely od květin v pozadí. Seděla v plném slunci a celý obraz vypadal naprosto nekonvenčně.

„Moje máti,“ vysvětlil Ondřej.

„Tento obraz jste dělal s gustem, že ano? Jak vidím, zachytil jste obličej ze tří čtvrtin. Ta partie kolem oka vám musela dělat pekelné obtíže. Ale vyšlo to. Zvedla to ta růžová skvrna. Ukažte další práci.“

Poslední obraz představoval mužské torzo, nesmlouvavě postavené proti bílé zdi. Obraz byl proveden s velkou anatomickou přesností.

„Nebesa!“ zvolala Troy. „Vy jste toho člověka doslova stáhl z kůže.“

Chvíli si obraz pečlivě prohlížela a pak se zeptala: „Chtěl byste u mě jednou týdně pracovat?“

Jakmile byl Ondřej schopen odpovědět, učinil to s takovou vervou, že se Nicolino srdce zachvělo štěstím.

Později, když už seděli nad sklenicí piva, vyprávěl Ondřej o Granthamově galerii. Nicola si vzpomněla na pana Pyka.

„Myslím, že tě vyhledá můj nový šéf,“ sdělila malířce. „Píše knihu o etiketě a nakladatel chce jeho portrét.

Je dosti plachý a neodváží se tě o to požádat. Dověděl se totiž, že jsi odmítla jednoho z jeho vznešených přátel. Znáš mého zaměstnavatele? Jmenuje se Percival Petr Pyke.“

„Ovšem že znám. Vyskytuje se na zahájení všech výstav, které považuje za společensky důležité. Ať se propadnu, jestli ho budu malovat!“

„Toho jsem se obávala.“

„Zdá se mi, že je tak trochu pletiohář. Rád něco předstírá. Jednou umluvil mého žáka, aby mu namaloval olej podle tisku, který bůhvíkde sebral. Představoval gardistu z dob krále Jiřího. Vysvětlil mu, že jde o jednoho z jeho předků. Možná, že tomu tak skutečně bylo. Nejprve chodil dlouho kolem horké kaše a pak se konečně vyjádřil, že by si přál, aby portrét vypadal starobyle, s patinou a tak dále. Zkrátka, aby budil dojem díla z osmnáctého století. Můj žák byl ve finanční tísni a obávám se, že mu vyhověl.“

Nicola vzdychla.

„Portrét gardisty visí v knihovně, ale pan Pyke je jinak milý staroušek. Nemám pravdu, Ondřeji?“

„Samozřejmě,“ přitakal Ondřej. „Pan Pyke je milý staroušek, ale také hrozný starý osel. Někdy se ptám sám sebe, jde-li o prostou pošetilost, nebo zda za tím vězí něco jiného. Možná, že je v něm kus lstivosti.

Kdoví?“

„To snad ne, Ondřeji. Je spíše dětinský,“ zastávala se dívka svého zaměstnavatele.

Ondřej na ni pohlédl tak něžně, že se rozpačitě zarazila. Po chvíli pokračovala: „Dnes byl, chudák, celé odpoledne sklíčený. Snažil se.pokračovat ve vymýšlení rad pro sloupec: „Nezbytné zbytečnosti –“, ale znovu a znovu upadal do pesimistické nálady. Nebyl ve své kůži. Byl hrozně nervózní.“

„Proč?“ zajímala se Troy. „Smím ti nalít ještě sklenku piva?“

„Ne, děkuji, vypila jsem toho už dost. Neustále si smutně pobrukoval a občas zbledl jako stěna. Mumlal si něco jako: nne, ne, to nesmím. Lépe na to zapomenout“. Vypadal poděšený.“

„To je divné,“ poznamenal Ondřej. „Co si vlastně pobrukoval?“

„Nevzpomínám si zrovna – ale ano, už vím! Vždyť si to zpíval i včera po obědě a pak se rozhněval sám na sebe. Dnes to však bylo poněkud jiné. Byl úplně otřesen.“

„A ta písnička?“

„Je to populární song, který si hvízdal Leonard při obědě. Když si prohlížel to pouzdro, opakoval neustále refrén: Myslíš-li si to, co já si myslím,.pak je to ou kej. Není všechno takové, jak se ti prvně zdá, ou kej, ou kej.“

„Nechápu, proč se mu líbí právě tato písnička.“.

„Zmínila ses o tom Rorymu?“ zeptala se Troy.

„Ne, nenapadlo mě to. Možná, že je pan Pyke podivín, ale není schopen ničeho zlého,“ řekla Nicola chvatně. Zarazila se na chvíli a znovu se jí zmocnil panický pocit. „Ničeho skutečně zlého,“ dodala.

„Ovšem,“ souhlasil Ondřej. „To je absurdní myšlenka.“

Nicola vstala.

„Proboha! Tři čtvrti na dvanáct. Budeme muset jít, Ondřeji. Chudinka Troy je jistě unavená.“

Vtom zazvonil telefon. Troy zvedla sluchátko. Hlas na druhém konci drátu se zeptal: „Drahoušku, jsi to ty?“

„Ano. Ještě pracuješ?“

„Ano.“

„Je u tebe Nicola?“

„Je tady i Ondřej Bantling.“

„Mohl bych promluvit s Nicolou několik slov?“

„Předám ti ji.“

Troy podala sluchátko Nicole, která je uchopila tak prudce, že se jí rozbušilo srdce. „Haló, Cide,“ zvolala.

„Haló, Nicolo. Potřebuji, abyste mi něco objasnila. Mluvila jste dnes s někým o věcech, o nichž jsme spolu debatovali?“

„S Ondřejem.“

„S nikým jiným? Nechvátejte s odpovědí. Rozmyslete si to. Chtěl pan Pyke vědět, jestli jste mi vyprávěla o osobách, které se zúčastnily oběda?“

Nicola těžce polkla.

„Ano chtěl. Nemůže se totiž vyrovnat s tím, že jste se dověděl, jak si ho pan Cartell dobíral kvůli jeho snobismu. Chudinka pan Pyke. Byl velice zvědav, zda jsem vám pověděla tu historku o zápise v matrice.“

„Přiznala jste se?“

„Musela jsem, když se mě přímo zeptal. Ale snažila jsem se zahrát to nenápadně do autu.“

„Ano, chápu. A ještě něco, Nicolo. Je to velice důležité. Nevíte náhodou, co by mohl mít pan Pyke společného s jedním módním songem?“

„Songem? Ne… nevím –“

„Přesněji se slovy ou kej.“

Pixie zasahuje

Alleyn s Foxem seděli v hostinci a probírali své poznámky. Byli ve spatné náladě, neboť stále ještě neměli jasno v záležitosti rukavic.

Asi pět minut po jedenácté hostinský s nádechem zvědavosti zavolal: 5,Máte tu telefon, pane Alleyne.

Jméno jsem nezachytil. Můžete si přenést aparát do lokálu. Nikdo tam není.“

Alleyn uchopil sluchátko.

„Tady Alleyn,“ ohlásil se.

Rozčilený hlas pana Pyka odpověděl: „Alleyn? Díky Bohu. Nerad vás vyrušuji v tuto nevhodnou hodinu.

Promiňte, prosím. Rád bych vám něco sdělil…“

Hlas náhle zmlkl. Alleyn uslyšel ránu a po ní dutý zvuk. Pak nastalo ticho. Okamžik počkal. Zaslechl cvaknutí. A zase ticho. Zazvonil tedy sám. Linka byla obsazena. Zavěsil a zjistil, že vedle něho stojí Fox.

„Jdeme! Povím vám všechno po cestě.“

Jakmile vyšli z hostince, dali se do běhu. Fox těžce oddychoval, ale držel se statečně.

„Volal Pyke,“ vysvětloval inspektor. „Vypadá to podezřele. Zmlkl uprostřed řeči. Ty charakteristické zvuky nevěstí nic dobrého…“

Proběhli ulicí, ve které stál hostinec, a ocitli se na návsi. Hrbolatá dlažba znásobovala dupot. Po cestě nikoho nepotkali. Někde v dálce ňafal japončík slečny Cartellové. Z fary zazníval sborový zpěv.

Jen jedna místnost v domě pana Pyka byla osvětlena – knihovna. Muži našlapovali opatrně po štěrkové cestě. Zamířili ke skleněným dveřím, po jejichž stranách rostly vavříny.

Alleyn nahlédl do místnosti. Před sebou uviděl Nicolin psací stroj. Vedle něj se kupily papíry. Vpravo vzadu, přímo proti oknu v postranní stěně byl psací stůl pana Pyka. Stála na něm lampa se stínidlem.

Vrhala dolů jen malý světelný kužel. Scéna jakoby naaranžovaná schopným režisérem.

Pan Pyke ležel tváří na papírech a vedle jeho bezvládné pravice se houpalo sluchátko telefonu. Měl pocuchané vlasy a ze spánku mu vytékal slabý pramének krve.

„Lékaře!“ zvolal Alleyn. „Jak se jen jmenuje? Á, Elekton.“

„Použiji raději telefonu v hale,“ řekl Fox a vyšel ven.

Pan Pyke nebyl mrtev. Když se Alleyn nad ním sklonil, staroušek slabě, trhaně a chvílemi sípavě dýchal.

Puls byl sotva slyšitelný.

„Doktor je na cestě,“ oznamoval Fox. „Prohledáme to tady?“

„Ano, ale s ním nebudeme hýbat. Vezmu si na starost dům a vy se poohlédněte venku.“

Dům byl prázdný a tichý. Alleyn procházel z místnosti do místnosti, otevíral a zavíral dveře, čichal nedefinovatelný pach obývaných pokojů, naslouchal a rozhlížel se. Nenacházel však nic podezřelého.

Pokoj paní Mitchellové voněl dosud lakem na vlasy, zatímco Alfrédův páchl krémem na boty. V ložnici pana Pyka převládala vůně vlasové vodičky a v pokoji pana Cartella bylo cítit mýdlo.

Alleyn vstoupil do knihovny v okamžiku, kdy se Fox vracel ze zahrady.

„Nic. Nikde ani živáčka.“

„Tady je předmět, jímž byl pan Pyke zasažen,“ řekl Alleyn a ukázal na bronzové těžítko ve tvaru ryby – dárek paní Desirée k Pykovým narozeninám. Leželo na koberci těsně u jeho bezvládné ruky.

„Zavolám naše mládence,“ nabídl se Fox. „Jsou v hostinci. Vida, už je tady doktor!“

Doktor Elekton se tvářil vážněji než obvykle.

„Zatrapené dílo! Co se zase stalo?“ zeptal se a zamířil přímo ke zraněnému.

Alleyn z něho nespouštěl oči. Prohlídka netrvala dlouho.

„Mohu zatím říci jen to, že utrpěl otřes mozku,“ pravil lékař. „Zranění na lebce se nezdá nebezpečné. O

půl palce dál – a bylo by to vážnější. Měli bychom ho odnést do ložnice. Kde je jeho sluha Alfréd?“

„Na večírku na faře,“ podotkl Fox.

„Vyhovovala by pohovka v salónu? Bude to rozhodně lepší, než ho, chudáka, vláčet do poschodí.“

„Máte pravdu. Tak se do toho dáme.“

Fox s Alleynem odnesli pana Pyka do salónu a položili ho na pohovku. Doktor Elekton mu podepřel hlavu.

„Bude schopen promluvit?“ zeptal se Alleyn.

„Doufejme. Zatím pro něj nemůžeme víc udělat. Snad bych ho měl poslat do nemocnice nebo alespoň zavolat ošetřovatelku. Víte, jak se to stalo?“

„Někdo ho uhodil bronzovým těžítkem. Fox vám je ukáže, budete-li chtít, ale pozor, nedotýkat se! Já zůstanu tady. Kdyby se pacientův zdravotní stav změnil, zavolám vás.“

„Byl to pokus o vraždu?“ zeptal se lékař Foxe, když s ním vycházel z pokoje.

Alleyn si přitáhl židli k pohovce a pozoroval zraněného. Oči pana Pyka nebyly docela zavřené a jeho dech, ač stále slabý a sípavý, se zdál pravidelnější. Alleyn slyšel, jak doktor v hale telefonuje.

U vchodu zazvonil zvonek.

Naši hoši jsou tady, pomyslil si Alleyn. Fox to s nimi vyřídí.

Pan Pyke náhle otevřel oči a podíval se netečně do prázdna.

Alleyn se k němu naklonil: „Jen klidně ležte!“

„S tím těžítkem jste měl pravdu. Jsou na něm stopy krve,“ řekl doktor Elekton, když se vrátil do haly.

Přistoupil k pohovce a vzal pana Pyka za ruku.

„Jen klid. Bude zase v pořádku.“

Ochablá ústa pana Pyka se otevřela. Nejprve slyšeli oba muži nejasný zvuk, nesouvislé blábolení, ale pak dost zřetelný šepot: „Ta písnička.“

„Písnička? Jaká?“

„Má otřes mozku, Alleyne. Neví co povídá,“ řekl lékař.

„Chtěl jsem to povědět Alleynovi…“ pokračoval pan Pyke naříkavě. „Jak hloupé. Ou kej, ou kej… Poznal jsem hned…“

Hlas slábl, až umlkl. Ústa zůstala otevřená. Pojednou se zraněný ozval zcela přirozeným hlasem: „Mohu mluvit s inspektorem AUeynem, prosím?“

„Ano,“ odvětil Alleyn a vztáhl k doktorovi varovně ruku. „U telefonu.“

„Chci vám říci… to hvídání. Poznal jsem to. Včera večer na cestě… Nebylo to ode mne správné… nechtěl jsem ublížit ani jednomu, ani druhému…“

Na delší dobu se odmlčel. Alleyn a Elekton se na sebe podívali.

„Ou kej,“ vzdychl. „Jak vulgární.“

Pan Pyke opět otevřel oči.

„Tohle může trvat hodiny, Alleyne,“ řekl lékař.

„Bude si něco konkrétního pamatovat, až přijde k sobě?“

„Pravděpodobně všechno až do okamžiku, kdy dostal tu ránu. Ovšem, kdyby šlo o vážné poranění mozku, nevzpomněl by si ani na to.“

Lékař se znovu sklonil nad nemocným.

„Stále trochu krvácí. Budu muset ránu sešít. Kde mám brašnu?“

Vyšel do haly, kde Fox rozmlouval s muži z daktyloskopie. „Zamkneme knihovnu a místo venku před oknem přikryjeme, aby se nepoškodily stopy,“ říkal jim.

„Začneme s prohlídkou?“ zeptal se komisař Williams. „Raději se zeptejte šéfa.“

Lékař se vrátil do salónu s brašnou. Hned za ním vstoupili Fox a Williams.

„Podržím mu hlavu,“ nabídl se Alleyn. Pak se otočil k oběma kolegům:

„Zdá se, že útočník hodil na pana Pyka těžítko v okamžiku, kdy mi telefonoval. Musel stát v prostoru mezi stolem a skleněnými dveřmi. Slyšel jsem zcela zřetelně, jak sluchátko narazilo při pádu o stůl. Pak jsem zaslechl slabé cvaknutí. Někdo asi za sebou zavřel okno nebo dveře. Pochybuji, že něco najdeme na pěšině. Je příliš velké sucho. Ten chlap měl na útěk dost času.

„Musíme rozestavit hlídky. Co když se útočník dosud skrývá v zahradě? Raikesi a Thompsone, vezměte si to na starost. A vy, Foxi, zburcujte domácnost slečny Cartellové. Někdo musí zůstat tady, kdyby pacient opět promluvil. Ujmete se toho, Bobe?“

„Provedu,“ vykřikl komisař Williams.

„Musím zavolat Londýn.“

„Londýn?“ podivil se Williams.

„Třeba se mi podaří získat stopu. Foxi, sejdeme se u slečny Cartellové. Jasné?“

„Jasné, pane Alleyne.“

„Řekněte Baileyovi, aby se důkladně podíval na to těžítko. Leželo patrně na kupě papírů na stole nedaleko skleněných dveří. A ať si Bailey všimne těch dvou nedopalků se stopami rtěnky na popelníku.“

„Slečna Ralstonová a pan Leiss kouří mainsailky, lady Bantlingová cafardky a pan Pyke turecké cigarety.

Bailey musí zjistit, o jaký druh jde. Rukavice!“ zvolal náhle. „Kéž bychom našli ty zatracené rukavice!

Nemyslím, že mají něco společného s útokem na.pana Pyka, ale nesmíme ani na okamžik zapomínat, že máme co dělat s vraždou, provedenou v rukavicích. Dejte se do toho, hoši!“

A tak se stalo, že ve tři čtvrtě na dvanáct v noci hovořil Alleyn telefonicky s Nicolou Maitland-Mayneovou.

Pak se vrátil do salónu a zeptal se lékaře:

„Promluvil?“

„Ne.“

„Prosím vás doktore, mohl byste tady chvíli zůstat s Williamsem? Mám práci jinde. Nemůžeme si dovolit zmeškat něco, co by mohlo být pro vyřešení případu důležité. Kdyby pan Pyke opět promluvil, bude totiž Williams potřebovat svědka. Jakmile to bude možné, někdo vás vystřídá.“

„Spolehněte se, inspektore. Zůstanu.“

„Zapište všechno, co řekne, Bobe. A oběma vám děkuji.“

Byl už na odchodu, když se s.pohovky ozval slaboučký zvuk. Na vteřinku nebo dvě plul nejasně vzduchem, až posléze zanikl. Pan Pyke si pobrukoval.

Alleyn právě opouštěl dům, když ho zastavil seržant Bailey: „Dovolte, abych vás informoval o jedné maličkosti.“

„Maličkosti?“

„Na pěšině před skleněnými dveřmi jsme nic nenašli, ale určitě vás bude zajímat, co bylo na koberci.“

„Co tam bylo?“

„Popel z cigaret. Zřejmě ho oklepávala osoba, která měla střevíce s vysokými podpatky.“

„Jste pašák, Bailey,“ pochválil ho Alleyn. „Jen pokračujte.“

Vyšel ven na pěšinu.

Byla tmavá noc, vzduch dusný.

Když Alleyn došel k brance, instinktivně vycítil, že se někdo ve stínu stromů lehce pohybuje. Zastavil se a znehybněl. Je to Raikes nebo Thompson?

Zbystřil sluch. Postřehl jen lehounký šustot a těžké oddychování. Vtom zatančil na pěšině paprsek světla.

Z křoví se vynořil seržant Raikes. Posvítil Alleynovi do tváře a omlouval se: „Promiňte, pane. Kromě stop dvou psů jsme zatím nic nenašli.“

Alleyn ukázal mlčky do křoví.

„Eh?“ řekl Raikes. „Co má být?“

Teď už nemělo smysl, aby se schovával.

„Dejte pozor, člověče,“ vyzval ho Alleyn.

Rozsvítil svou vlastní svítilnu a zamířil světelný kužel do stínu stromů. „Po špičkách vpřed!“ zavelel a rozběhl se. Raikes ho hbitě následoval. Alleynová svítilna ozářila Alfréda Belta. Držel v náručí paní Mitchellovou.

„Račte prominout,“ řekl Alfréd.

Paní Mitchellová se chichotala.

„Co si jen o mně pomyslíte, pánové…“

„To záleží na tom, co nám.povíte,“ odpověděl Alleyn. „Polezte ven.“

Alfréd pohlédl nepřítomně na své paže, pustil paní Mitchellovou z náruče a vyšel na pěšinu.

„Myslím, že není co vysvětlovat, pane. Okolnosti jsou dost výmluvné,“ řekl důstojně.

„Vraceli jsme se postranní brankou,“ dodala kuchařka. „Trochu jsem se bála po tom všem, co se stalo.“, „Přirozená ženská reakce, pane.“

„Byli jsme na večírku…“

„Paní Mitchellová dostala cenu za dlouholetou práci pro církevní sdružení. Musím říci, že si ji plně zaslouží. Blahopřál jsem právě paní Mitchellové k tomuto vyznamenání.“

„Dovolte, abych vám rovněž pogratuloval, paní Mitchellová,“ řekl Alleyn.

„Mnohokrát vám děkuji, pane. Dostala jsem tento nádherný čajník,“ vysvětlovala kuchařka a hrdě mu jej ukázala.

„Dostala samozřejmě i krásný děkovný dopis,“ doplnil Alfréd.

„Báječné! Strávili jste večer společně?“

„Ne tak docela. Doprovodil jsem paní Mitchellovou na faru. Seděla na čestném místě na pódiu, zatímco já jsem zaujal místo v šesté řadě dole.“

„Všechno do sebe zapadá. Co hodláte ještě teď dělat?“,

„Teď? Jak to myslíte, pane?“

„Nu, jak to říkám.“

„Doufám, že přemluvím paní Mitchellovou k uspořádáni malé oslavy. Pak se odebereme do svých pokojů,“

vysvětloval Alfréd s důstojným důrazem.

„Pokud to dovolí pes,“ zvolala náhle kuchařka.

„Pes?“

„Myslím Pixii, pane. Někde se potuluje. Mohou z toho být nepříjemnosti.“

„Kdy jste opustil pana Pyka, Alfréde?“

„Opustil, pane?“

„Myslím dnes večer.“

„Po půl deváté jsem mu donesl kávu a hned poté jsem odešel s paní Mitchellovou na faru.“

„Nevíte náhodou, zda čekal nějaký telefonický rozhovor?“

„Nevím, pane. O ničem se nezmiňoval. Stalo se mu snad něco?“

„Stal se obětí vražedného útoku. Má pořádný otřes mozku.“

„Božínku!“ zděsila se kuchařka a přitiskla si dlaně na ústa. „Můj pán? Kde je?“ vykřikl vzrušeně Alfréd.

„Pusťte mě k němu.“

„To je přece samozřejmé. Najdete u něho doktora Elektona a komisaře Williamse. Hlaste se jim.“

„Zajisté, pane.“

„Ještě něco. Kdy jste vyprazdňoval popelníky v knihovně?“

„Po večeři – jako vždycky, pane.“

„Dobře, Děkuji.“

„I já děkuji, pane,“ řekl Alfréd automaticky.

Alleyn je sledoval, dokud nezašli do domu. Pak se vydal ke slečně Cartellové. Na náměstí potkal jen mladou dvojici. Tiskli se důvěrně k sobě. Patrně se také vraceli z večírku. Vesnice odpočívala.

Foxe zastihl v salónu slečny Cartellové. Shromáždila se zde celá domácnost. Alleyn se mohl na svého kolegu vždycky spolehnout. V takových chvílích mu připomínal spolehlivého ovčáckého psa.

Connie měla na sobě temně fialový župan, pod nímž vykukoval lem noční košile. Její nohy vězely ve špinavých bačkorách. Pan Leiss byl v kalhotách a košili a Moppett ve stejném negližé jako dopoledne.

Vlasy měla rozcuchané a nalíčení rozmazané. Vypadala jako trucovité dítě. Jedině Trudi byla oblečená, ve vlasech měla natáčky a vyjeveně se kolem sebe rozhlížela.

„To, co mi tady povídáte, je strašné. Jak je mu?“ zeptala se soucitně slečna Cartellová.

„Nenabyl ještě vědomí.“

„Je to s ním špatné?“ i Alleyn stroze odpověděl, že to dosud sám neví.

„Dozvím se, co se vlastně stalo?“ naléhala Connie a dívala se opovržlivě na Foxe. „Vyhnal nás všechny z postelí a dával nám tady hrozně hloupé otázky.“

„Nekecej, teto,“ řekla Moppett hrubě. „Mně je úplně jasné, proč to všechno dělá.“

„Mně ne.“

„Trpělivě jsem jim vysvětloval, že policii jde v takových případech o ověření všech okolností. Setkávám se však s neochotou a proto postupujeme velice pomalu,“ prohlásil Fox zklamaně.

„Nevadí.“

„Zatím jsem zjistil, že slečna Cartellová byla dnes večer doma. Sla jen na chvíli se svým psíčkem do zahrady…“

„To je v pořádku,“ přerušila ho Connie uraženě. „Kdyby nebylo té zatracené čuby, byla bych už dávno v posteli. Chci vědět, kde je můj Li-či. Je to velmi vzácný pejsánek a jestli se mu při honičce s tou čubou něco stalo, bude to vaše vina.“ Po tomto monologu začala hystericky lomit rukama.

„Psíček se chce taky trochu proskočit,“ pronesl Fox klidně.

Moppett se trhaně zasmála.

„Povím vám tedy, co se stalo,“ křičela slečna Cartellová. „Chystala jsem se do.postele, ale Li-či chtěl ven.

Kňučel a škrábal na dveře. Sotva jsme se octli v zahradě, spatřili jsme tu bestia. Li-či se mi vyrval z rukou a než jsem ho mohla zadržet, byl pryč. Jsem poněkud nemotorná s tím bolavým palcem.“

„Ve chvíli, kdy jsem přišel, byla slečna Cartellová v zahradě a volala psíčka,“ upřesňoval líčení Fox.

„Musíme ho co nejdříve najít,“ zuřila Connie. „Je mi Pyka líto, ale stejně mu nemohu pomoci.“

„Kdy se tohle všechno stalo?“,

„Co všechno?“

„Ta příhoda s japončíkem.“

„Jak to mám, kčertu, vědět?“ nasupila se Connie. „Zdá se mi, že jsem byla venku celou věčnost. Lítala jsem po vesnici v tomto vystrojení. Jen se podívejte na moje bačkory! Naštěstí jsem nikoho nepotkala.

Stejně by mi to bylo jedno. Bůhví kam utekl.“

„V kolik hodin jste ulehla?“

„Ještě jsem se k tomu nedostala.“

„Nuže, v kolik jste se chystala na lůžko?“

„Nevím. Počkejte, snad si vzpomenu. Asi v devět hodin.“

„Poněkud brzy,“ poznamenal suše Alleyn.

„Chtěla jsem se dívat na televizi. Mám při tom ráda pohodlí.“

„A dívala jste se?“

„Jen na začátek. Vysílali takovou nudnou diskusi o zločinnosti mládeže. Nebavilo mě to. Dřímala jsem při tom. Vzbudil mě Li-či, když chtěl ven.“

„Zdá se, že už to jde lip,“ řekl Alleyn pokradmu Foxovi.

„Jestli mě už nepotřebujete – –“

„Ještě chvilku, prosím.“

„To je hrůza,“ vzdychla Connie a rozhodila paže. Alleyn se obrátil k Moppett a Leonardovi. „Pomáhali jste hledat psíka?“

„Ne. Poznal jsem, že se stejná historka opakuje každý večer,“ odpověděl Leiss líně.

„Volala jsem na vás,“ řekla Connie hněvivě. „Je mi líto,“ řekla Moppett. „Byla jsem ve vaně.“

„Jak to, že jste si neumyla obličej?“ zeptal se Alleyn. „Nemyji si obličej ve vaně,“ odsekla. „Koupala jste se přece.“

„To ano.“

„Kdy a jak dlouho?“

„Nevím. S koupáním nikdy nepospíchám.“

Fox udělal několik kroků ke dveřím.

„Počkejte!“ zvolala Moppett zadýchaně. „Nekoupala jsem se. Chtěla jsem, ale pak začal ten kravál s Li-či.

Sla jsem tedy k Leonardovi do pokoje a řekla mu, že bychom měli něco udělat. Když přišel váš přítel Fox, ještě jsme si povídali. Pak nás zahnal sem dolů.“

„A před tím? Než jste pomýšlela na koupel?“.

„Povídali jsme si.“

„Kde?“

„U mne v pokoji.“

Slečna Cartellová se na ni zoufale podívala.

„Vy dva…“ řekla jako automat. „Co si o vás pan Alleyn pomyslí!“ Pohlédla úzkostlivě na vrchního inspektora. „Mohu se za ně zaručit. Byli celý večer doma. Mohu to odpřisáhnout.“

„Spala jste přece při puštěné televizi, slečno Cartellová.“

„Kdyby někdo vyšel z domu, slyšela bych ho. Mladí vždycky bouchnou dveřmi. Nespala jsem tvrdě. Jen jsem si zdřímla. Ostatně jsem slyšela, jak se nahoře smějí.“

„Můžete nám nějak pomoci, Trudi?“ obrátil se Alleyn na služebnou.

„Nevědět, co se tady dít. Já byla na večírku u pan farář. Já zpívala a tančila Schuhplatter.“

„To je jistě omráčilo,“ zasmál se Leiss. „Já se vrátila v půl dvanáct a dělala si vlasy.“

„Pomáhala jste při hledání?“

„Prosím?“

„Pomáhala jste hledat psíka?“

„Ach ano. Slečna Cartell volat: pojď Li-či, pojď! A já šla.“

„Tak vidíte!“ zvolala Connie, jako by Trudino vysvětlení kdovíco potvrzovalo.

„Mrháte časem, kamarádi,“ zamumlal Leiss.

Alleyn na to nereagoval. Kladl další otázky.

„Rád bych věděl, zdali někdo z vás měl během dne nějaký důležitý soukromý telefonický rozhovor, slečno Cartellová. Kromě běžných, samozřejmě.“

Connie se na něj nepřítomně podívala.

„Nevím. Nemyslím. Já jsem alespoň neměla.“

„A co druzí? Volal někdo ven anebo sem někdo volal? Co vy pane Leissi?“

„Musel jsem brnknout do Londýna a požádat o odklad důležité obchodní schůzky. Chcete mě ještě dlouho držet v zajetí?“

„Byl to pořádně dlouhý rozhovor,“ poznamenala slečna Cartellová, která zřejmě myslela na účet. „Komu jste telefonoval?‘!

„Jednomu chlápkovi z klubu,“ odvětil Leiss povýšeně. „Z Haciendy?“

Leiss na něj vrhl jedovatý pohled, zaklonil se v židli a zíral tupě na strop.

„Byl to jediný rozhovor?“ pokračoval Alleyn. „Pokud vím – –“ odvětila Connie. „Nějaké vzkazy?“

„Vzkazy? Nevím o žádných,“ řekla unaveně.

„Vzkazy?“ opakovala Trudi. „Co je to?“

„Možná, že někdo přinesl dopis nebo něco vyřizoval,“ vysvětloval Alleyn.

„Ne, nic takového,“ přerušila ho hlasitě Moppett.

„Ale ano, slečno. Vám přijít přece psaní. Pan Belt ho přinést…“

„Dobře, dobře,“ zavrčel Leonard. „Moppett má děravou paměť. Ostatně na tom vůbec*nezáleží.“

„Okamžik,“ řekl Alleyn a pozvedl ukazováček. Leonard zmlkl. „Belt vám tedy přinesl vzkaz od pana Pyka.

Kdy to bylo, slečno Ralstonová?“

„Nevím.“

„Po čaj,“ vmísila se Trudí. „Jaký to byl vzkaz?“

„Nevzpomínám si. Nebylo to důležité,“ řekla Moppett. „Mlč!“ napomenul ji Leiss. „Nemusíš odpovídat.“

Začal si tiše hvízdat. Okamžitě však přestal, když ho Moppett šťouchla do nohy.

„Je to ta písnička, ve které se stále opakuje ou kej?“

„Nevím,“ odsekl Leiss a Moppett zezelenala. „Máte už opravený chladič?“ zeptal se inspektor. Dívka vyrazila z hrdla podivný zvuk.

„Slečno Ralstonová, pískala jste si včera pozdě v noci v blízkosti zahrady pana Pyka?“

V pokoji nastalo tíživé ticho. Po chvíli Moppett zasípala:

„Blázníte? Vůbec nechápu, co po mně chcete.“

„Nikdo ti nemůže poručit, abys odpovídala. Drž svou klapačku pěkně zavřenou, zlato,“ řekl Leiss.

„Moppett,“ vykřikla slečna Cartellová. „Neříkej ani slovo, miláčku.“

Děvče se vrhlo své pěstounce do náruče a drželo se jí jako klíště.

„Tetičko,“ vzlykala. „Zakaž mu to. Já přece o ničem nevím. Nic jsem neudělala, tetičko Connie.“

Connie ji objala s gestem, které přes všechnu neohrabanost mělo v sobě něco mateřského. Otočila hlavu k Alleynovi a pohlédla mu zoufale do očí.

r“Moje ohráněnka vám inemá co říci. Nemučte ji.“ U hlavních dveří se ozval zvonek. „Já otevřít?“ zeptala se Trudi. „Buďte tak laskavá,“ řekl Alleyn.

Leiss vstal a šel do rohu místnosti. Connie hladila svou velkou rukou děvče po hlavě. V hale se ozývaly hlasy.

„Kdo to zas je?“ zvolala nakvašená slečna Cartellová.

„Ať sem nikdo nechodí! Nedovol to, tetičko Con.“

Connie ji od sebe jemně odsunula. Moppett vrhla jedovatý a zároveň zděšený pohled na Alleyna a stoupla si vedle Leonarda. Hlučně si čistila nos.

Ozvalo se přiškrcené ňafání a zvýšený hlas řekl:

„Buď přece zticha, oslíku.“ A pak něco, co bylo určeno Trudi: „Tak dobrá, ale jen na minutku.“

Vstoupila Desirée, následovaná svým manželem. Měla na sobě zelený kostým, zdobený ‚norkem. Nesla rozčileného a prudce oddychujícího japončíka.

„Nazdar, Connie! Podívej se, koho jsme našli.“

Connie se k ní vrhla a objala psíka skoro tak náruživě jako předtím Moppett.

„Nazdárek, Rory!“ řekla Desirée Alleynovi a pak se pootočila k Foxovi: „Dobrý večer, inspektore. Pořád v práci?“

„Přistihli jsme ho při důvěrné zábavě s tou fenou,“ uchichtl se Bimbo a ukázal na psíka.

„Víte, že zase kousla chudáka Bimba do ruky? Do stejné ruky jako včera. Ukaž jim to, miláčku.“

Bimbo však ukryl levou ruku do kapsy kabátu a zamračil se.

„Nevím, proč jsi na tohle tak citlivý, miláčku.“

„Ošklivý, zlý pejsánek,“ mazlila se Connie. Japončík jí vzrušeně lízal tvář.

„Věděli jsme, že budeš celá usouzená, a tak jsme ho chytili. Obávám se, Connie, že ho fena znásilnila,“

řekla Desirée.

„Ta příroda,“ poznamenala Trudi, která stála ve dveřích.

„Nu, a to je, myslím, vše.“ Desirée se rozhlédla po přítomných. „Půjdeme, Bimbo. Promiňte, že jsme rušili.“

„Posečkejte ještě minutku, prosím,“ požádal je Alleyn.

Pohlédla na něj svým lenivým, nezúčastněným způsobem a posadila se.

„Má to být další výslech?“

„Svým způsobem ano. Kde jste našli toho psa?“ vystřelil první otázku.

Ukázalo se, že Desirée s Bimbem ho objevili na návsi. Protože se stále honil s Pixií, trvalo‘ jim dost dlouho, než ho chytili. Jestli je někdo pozoroval, vysvětlovali, patrně si pomyslil, že jim přeskočilo.

Desirée zastrčila do špičky cigaretu a Alleyn si všiml, že její hezké rukavičky jsou pošpiněné. „Kde jste byli?“

„Večeřeli jsme blízko Bornlee Green u nudného generála a jeho manželky. Byla to hrozná otrava.“

„Zdrželi jste se ale dosti dlouho.“

„Po večeři jsme hráli bridž.“

„Prosím vás, viděli jste se s panem Pykem nebo slyšeli jste o něm něco od chvíle, kdy jsem odjel z Baynesholmu?“

„Ne,“ prohlásil Bimbo bez váhání. „Proč?“ Alleyn se otočil k Desirée. „A vy?“ zeptal se jí.

Zvedla obočí a klidně odpověděla: „Zaběhla jsem k němu na chvíli, když jsme jeli do Bornlee Green.

Chtěla jsem mu něco sdělit. Bimbo čekal ve voze.“

„Týkalo se to dopisu, o kterém jsme dnes odpoledne mluvili?“

„Ano,“ zatvářila se provinile Desirée. „Pověděla jsem mu o něm. Je mi líto, ale když jste od nás odjel, rozmyslila jsem si to.“

„O čem to všichni mluvíte?“ reptala slečna Cartellová. Podívala se úzkostlivě na Moppett, která se už ovládala. Stála vedle Leonarda na opačném konci místnosti a bedlivě poslouchala, aby jí neuniklo ani jediné slovo. Obrátila se ke své ochránkyni a řekla:

„Nejsi sama, tetičko Con. Ani my nemáme tušení, co tohle všechno znamená.“

Bimbo nabral dech a učinil důležitě toto prohlášení:

„Nevím, budete-li se mnou všichni souhlasit, ale já osobně mám už téhle záležitosti po krk. Dáváte nám, pane inspektore, spoustu osobních otázek, jež nemají hlavu ani patu. Nemáte k tomu nejmenší právo.

Mám toho dost a nebudu již na nic odpovídat.“

„Slyšte, slyšte,“ poznamenal Leiss.

Bimbo se na něj.podíval s neskrývanou nechutí.

„Budeš to muset spolknout, miláčku,“ řekla Desirée. „Pochop, že na naše jemné city nebude brát nikdo ohled.“

„Proč ty záhadné řeči? Co je s panem Pykem? Proč bychom ho, kčertu, nemohli navštívit? Copak žijeme v policejním státě?“ bručel Bimbo a pokukoval pokradmu po Alleynovi.

„Odpovím na vaše otázky, pane Doddsi. Ono je totiž velmi důležité, kdo byl během několika posledních hodin u pana Pyka na návštěvě. V jedenáct večer se ho.totiž někdo pokusil zabít.“

Lidé reagují na oznámení tohoto druhu různým způsobem.

Neteří vykřiknou překvapením, jiní zblednou nebo zrudnou a mnozí vypadají rozpačitě a provinile. Bimbo a Desirée na svýoh židlích takřka zkameněli. Zírali na inspektora s otevřenými ústy.

Desirée se vzpamatovala první.

„P. P.? To nemůže být pravda!“

„Nesmysl. To je nemožné,“ prohlásil téměř současně Bimbo. „Naopak,“ ujistil je Alleyn. „Je to možné a bohužel pravdivé.“

„Pokus o vraždu?“ opakoval Bimbo. „Jak? Proč?“

„Mosazným těžítkem. Patrně proto,“ řekl Alleyn a obrátil se k lady Bantlingové, „že jste mu řekla, kdo má dopis, který poslal omylem vám.“

Při pohledu na Desirée Alleyna napadlo. Z tebe, má milá nic nedostanu. Jestliže jsem se strefil, nedáš to nikterak najevo.

„Zdá se mi to nepravděpodobné,“ řekla rozvážně.

„Cože?“ přerušila ji Connie. „Ty jsi dostala od Pyka taky takový nesmyslný dopis? Co to všechno znamená?“

„Nevěřím vám,“ vmetla Desirée Alleynovi do tváře.

„Nemáte právo vyslovovat takové obvinění,“ vykřikl Bimbo. „Činíte lidi odpovědné za vražedné útoky a nepředložíte ani nejmenší vysvětlení. Jaké máte důkazy?“

„Jelikož se to provalilo, mohu vám nějaké důkazy poskytnout,“ odpověděl inspektor.

„Jak velkorysé! To se musí přiznat. Nechápu však, co s tím má společného moje žena?“

„Přímo nebo nepřímo se to týká vás všech,“ řekl Alleyn, a když nikdo neodpovídal, pokračoval: „Nemohu očekávat, že budete odpovídat na každou otázku pravdivě, ale je mou povinností požádat vás o to.“

„Proč bychom nemluvili pravdu?“ protestovala Connie. „Bratr často říkal, že se vinní při.policejním vyšetřování nemusí ničeho bát. – Jsem to ale.popleta. Chtěla jsem říci nevinní. Víte přece, jak to myslím,“

dodala zmateně.

„Měl plnou pravdu,“ přitakal Alleyn. „Velmi dobře, vyjděme z tohoto předpokladu. Včera při obědě vyprávěl pan Cartell příběh muže, který neoprávněně opravil zápis v matrice, aby tak dokázal svá pokrevní příbuzenství s určitou rodinou. Možná, že někoho z vás udivilo, jak na to pan Pyke podrážděně reagoval.

Je tomu tak?“

„Napadlo mi, že se P. P. chová nejisté a divně. Tvářil se, jako by chtěl do bratra vrazit kudlu,“ zaskřehotala Connie.

A Moppett, která se již zcela uklidnila, dodala:

„Všimla jsem si, že se P. P. vyděsil, když začal strýček Hal vyprávět tu příhodu. Díval se na něj, jako by ho chtěl zavraždit. Neříkám to proto, že bych tím chtěla něco naznačit…“

„V každém případě,“ pokračoval Alleyn, „vyvedlo Cartellovo vyprávění pana Pyka tak dalece z míry, že napsal oka4mžitě slečně Cartellové zmatený dopis, v němž se zmínil o svých předcích a nejasně obhajoval svůj původ. Nakonec požádal o prominutí, že ji tím obtěžuje. Současně napsal soustrastný dopis lady Bantlingové. Ve vzrušení popletl obálky.“

„Je to moc zlé?“ zajímala se Desirée.

Alleyn jí vysvětlil, jak vypadá zdravotní stav pana Pyka a Desirée na to okamžitě reagovala: „Mohli bychom ho vzít k nám, kdyby to pomohlo.“

Bimbo otevřel ústa, ale pak si to rozmyslil a nepromluvil.

„Záměna dopisů,“ rozvíjel dál své myšlenky inspektor, „pana Pyka zdrtila. Slečna Cartellová obdržela projev soustrasti k úmrtí svého bratra dříve, než se o této tragické události někdo dověděl. A lady Bantlingová dostala dopis, jehož obsahu nerozuměla. Pan Pyke jej chtěl stůj co stůj získat zpět. Bál se, že za tou věcí půjdu, dostane-li se mi to psaní do rukou. Dokud se o ničem nevědělo, vyvaroval se jakýchkoli prohlášení, jež by mohla vést k rozvíření celého případu. Předně měl obavu, aby nepřivedl do neštěstí nevinnou osobu a za druhé mu záleželo na tom, abych nezačal pátrat po pravdivosti historky s matrikou.

Přesto se mi nezdá, že by byl nějak zapleten do vraždy pana Cartella.“

„Ovšem, že není,“ prohlásila Desirée netrpělivě. „Dobrý Bože! P. P. a vražda!“

„Zašel-li tak daleko, mohl 9páchat i to nejhorší,“ poznamenal její muž a vrhl na ni ostrý pohled.

„Zabít Hala, aby zachránil vlastní reputaci? To nemyslíš vážně, miláčku.“

„Ale mohl,“ opakoval Bimbo umíněně.

„Předpokládejme, že to neudělal,“ řekl Alleyn, „ale že věděl o něčem, co mohlo vrhnout podezření na určitou osobu. Třeba bral ohled na starého přítele nebo měl obavy z následků, které by vyplynuly pro něho samotného. Dověděl se, že vím všechno o včerejším obědě a že jsem získal dopis, určený původně slečně Cartellové. Je docela možné, že se nějakým způsobem dověděl i o mé cestě do kostela v Ribblethorpe. Pomyslil si, že to.prasklo. Dobře věděl, že nám nesdělil něco důležitého a trápilo ho to.

Poslal tedy sluhu do domu slečny Cartellové a několika řádky požádal slečnu Ralstonovou, aby k němu přišla.

Přál si uchovat v tajnosti toto setkání, navrhl tedy.pozdní hodinu. Po zevrubné debatě s Leissem, jste se slečno Ralstonová rozhodla pozvání vyhovět. Přešla jste ve tři čtvrti na jedenáct náves a zastihla pana Pyka v knihovně.“

„To jsou jen vaše dohady,“ odsekla Moppett. „Nevíte nic.“

„Vstoupila jste do knihovny skleněnými dveřmi. Během rozhovoru jste kouřila. Popel padal na koberec a vy jste ho zašlapovala podpatkem. Nedopalky dvou mainsailek zůstaly v popelníku. Pan Pyke vám řekl, že včera pozdě v noci slyšel někoho hvízdat v Green lane a poznal nápěv. Vy i pan Leiss se v jeho zahradě dobře vyznáte. Dokazuje to i krádež cigaretového pouzdra…“

„Fantastické!“ vskočil mu do řeči Leiss. „Jak jen můžete…“

„… které jste nechal, pane Leissi, ležet na okně s úmyslem přivlastnit si je. Později vás pouzdro začalo pálit a tak jste je zahodil do výkopu. Uvažoval jste zřejmě takto: každý si pomyslí, že je tam buď ztratil pan Pyke, nebo že je ukradli dělníci a později odhodili. Mohl jste je upustit i nevědomky, když jste měnil polohu prken, abyste přivodil smrt pana Cartella.“

Alleyn se na chvíli odmlčel. Na Leonardově tváři se objevil známý výraz drzé domýšlivosti. Natáhl před sebe nohy, naklonil se ještě víc dozadu a díval se přivřenýma očima na protější stěnu. Ruce měl v kapsách.

„To není pravda! Ani slovo z toho není pravdivé!“ vypískla Connie.

„To není pravda,“ opakovala šeptem Moppett.

„Až bude panu Pykovi lépe, dovíme se, jak ito skutečně bylo, slečno Ralstonová. Soudím, že se do vás pustil hezky zostra a řekl vám bez obalu, z čeho vás podezírá. Jistě vás upozornil, že přestane o věci mluvit, poskytnete-li mu přiměřené vysvětlení. Bral totiž ohled na slečnu Cartellovou. Možná, že jste přiznala to hvízdání v Green lane, protože to koneckonců pan Pyke slyšel na vlastní uši. Řekla jste mu pravděpodobně i to, že jste byla v jeho zahradě, protože vám tekl chladič a potřebovala jste doplnit vodu.

Já osobně myslím, že tohle poslední vysvětlení je správné.“

„Ovšem, že je správné!“ vykřikla Moppett. „Přesně tak to bylo! Přinesla jsem vodu do chladiče v konvi a zase jsem tu zatracenou konev vrátila na místo. Předtím jsem si všimla, že stojí u hydrantu.“

„Kdy předtím? Když jste brali to pouzdro s okna?“

„Fantastické,“ opakoval Leiss.

„Dobrá, souhlasím. Budeme se tedy pohybovat v doméně fantazie. Mám dost faktů a mohu k nim přidávat další. Kolik bylo hodin, když jste si šla pro konev?“

„Něco po druhé,“ odpověděla a vrhla kradmý pohled na Bimba. „Odjeli jsme z Baynesholmu ve dvě hodiny.“

„Přešla jste výkop po prknech?“

„Ne,“ odvětila ihned. „Už tam nebyla. Obešla jsem příkop podél plotu.“ Zarazila se a pohlédla s otevřenou pusou na Alleyna. „Znamená to, že…?“

„Mezi jiným to také znamená, že jste mohla být z celé záležitosti dávno venku, kdybyste mi tohle byla pověděla dříve.“

„Byl strýček Hal už…“

„Je-li vaše prohlášení pravdivé, pak to znamená, že tělo pana Cartella už v té době leželo v příkopu.“

„Pane Bože,“ řekla dívka tiše.

„Vraťme se k vaší dnešní návštěvě u pana Pyka. Nevím, oo jste si řekli, ale zřejmě považoval za nutné mi zatelefonovat. Zatímco mluvil, mrštil po něm někdo mosazným těžítkem. Zasáhlo ho do hlavy.“

„Já jsem to nebyla!“ vykřikla Mqppett. „Přisahám. Šla jsem přímo domů. Nic zlého jsem neudělala. Ani jsem se ho nedotkla. Tetičko Con, já to nebyla!“

„Samozřejmě, žes to nebyla, moje ovečko. Nic si z toho nedělej. Tys to nebyla.“

„Ráda bych se na něco zeptala, jestli smím,“ přerušila ji Desirée.

„Prosím.“

„Máme si myslet, že ten, kdo hodil po P. P. tou rybou, nastražil past i na Hala?“

„Rybou?“ ptal se Leiss s nepřirozeně nevinnou tváří. „Tady se mluví o rybě?“

Desirée si ho nevšímala. Obrátila se k Alleynovi.

„Dala jsem mu to těžítko včera dopoledne. Je žhavý po štikách a ta věc vypadala jako štika. Dal si to hned do knihovny. Odpovíte na mou předchozí otázku?“

„Myslím, že osoba, která vraždila, hodila také těžítkem.“

„Tak to se nás tedy netýká, Bimbo.“

„To rád slyším,“ řekl její manžel a krátce se zasmál. „Proč sis tím tak jista?“

„Protože ani já ani ty nemáme důvod házet něčím po P. P.“

„Jestli se nemýlím, je pan Pyke druhým správcem dědictví pana Bantlinga,“ poznamenal Leiss jakoby pro sebe.

Desirée se na něj upřeně podívala. „Zajisté. A co má být?“

„Napadlo mě, lady Bantlingová, že jste o tom s panem Pykem dnes večer mluvila.“

Bimbo zlostně vyhrkl: „Rád bych věděl, proč se do toho pletete. Jak jste se vůbec dověděl o Ondřejově dědictví?“

„Slyšel jsem, jak o tom hovoříte se svým neodolatelným nevlastním synáčkem na večírku v Baynesholmu.“

„Prokristapána!“ zanaříkal Bimbo a obrátil oči k lustru.

„Rory, všechno jsem vám pověděla,“ začala zase Desirée. „Zastavila jsem se u P. P., abych se přiznala, že jsem vám dala ten dopis. Bylo mi hanba, a chtěla jsem to mít s krku.“

„Rekl vám svůj názor na koupi Granthamovy galerie?“

„Vykrucoval se.“

„Však on povolí,“ dodal Bimbo.

„Okamžíček,“ přerušil je Leonard. Stále ještě seděl rozvalen na židlli a díval se na strop. V jeho hlase se ozval nový tón. „Vím náhodou, že P. P. byl proti koupi galerie.“

Bimbo se rozhorlil.

„Včera jste viděl pana Pyka poprvé, vetřel jste se do jeho domu a vy si troufáte… Nechápu, jak jste mohl dospět k takovým závěrům.“

„Člověk nemusí znát lidi věčnost, aby se o nich dověděl všelijaké podrobnosti. To platí i o vás, kamaráde.

O té vaší aféře v jistém klubu si cvrlikali vrabci na střeše.“

„Vy špinavý chuligáne!“

„Miláčku, nerozčiluj se přece,“ tišila Desirée svého manžela. „Všechno je už dávno vyřízeno.“

„Bodejť by nebylo, když jste se oženil s žokem peněz,“ řekl Leonard urážlivě.

Bimbo se k němu výhružně přiblížil.

„Jestli s vámi nezatočí policie, tak to udělám já!“

Znenadání stál u Doddse inspektor Fox, který se dosud zdržoval v zadní části místnosti.

„Nu tak, pane,“ řekl mírně. „Neztrácejte nervy.“

„Jděte z cesty!“

Leonard uskočil. Moppett ho chytila za loket, ale vyškubl se jí a couval před rozzuřeným protivníkem do rohu místnosti. Jednu ruku měl stále v kapse. Alleyn si toho všiml a bleskurychle ho uchopil zezadu za obě paže.

„Zapomněl jste patrně, že mám váš nůž.“

Leiss vyrazil sprostou nadávku.

Fox bez velké námahy usadil Bimba do nejbližší židle. „Uklidněte se, pane. Nedávejte se strhnout k nerozvážnostem. Právě nyní to nedělá dobrý dojem.“

Bimbo zaklel.

„Žádám,“ prohlásil, a vztáhl zafačovanou ruku k AHeynovi, „žádám o vysvětlení. Držíte nás zde neoprávněně. Posloucháte spousty zlomyslných lží. Jestli někoho z nás podezíráte ze zločinu, chci okamžitě vědět koho a proč. Čekám, inspektore.“

„Bravo, miláčku. Máš na to jako občan svobodné země právo,“ poznamenala Desirée. Pak se podívala Alleynovi přímo do očí. „Nevěřím, že to víte. Necháváte nás úmyslně mluvit a hádat se, protože doufáte, že se někdo prozradí. Je tomu tak, Rory?“

Alleyn dobře věděl, že je to výzva k uznání jejich společenské nadřazenosti. Desirée si zřejmě myslela, že si tady rozumějí jen oni dva.

Pustil Leisse, který již nejevil známky bojovnosti, a odpověděl přímo jí: „Není tomu tak. Je pravda, že tuším, kdo zabil Harolda Cartella. Vrah je mezi vámi. Snažím se shromáždit co nejvíce usvědčujících důkazů. To je přece přirozené.“

„Žádám,“ protestoval znovu Bimbo, ale jeho manželka ho umlčela.

„Dobře, dobře, miláčku. Všechno jsi nám už pověděl. Žádáš o vysvětleni a věřím, že se ti ho dostane. Buď tedy zticha.“ Obrátila se znovu na Alleyna.

„Patrně si myslíte, že jsme všichni měli důvod zbavit se Hala.“

„Veřejnost je.přesvědčena, že se.policie zajímá hlavně o motiv a pomíjí takové faktory jako příležitost a chování. Fakticky jste všichni nějaký důvod měli. Váš by se mohl například zařadit pod záhlaví: mateřská láska.“

„Ale jděte,“ řekla Desirée.

„Zatraceně,“ zaklel opět Bimbo.

Alleyn mu připomněl: „Pokud jde o vás, chtěl jste investovat do podniku, který pan Cartell neschvaloval.

Posuzováno podle kupy neotevřených účtů na vašem psacím stole a vaší minulosti, by tohle mohl být povážlivý důvod.“

„To vám vzalo vítr z plachet,“ ušklíbl se Leiss na Dodd6e.

„Zatímco vám, pane Leissi a slečně Ralstonové,“ nedal se vyrušit Alleyn, „vyhrožoval pan Cartell přímo policií, což zřejmě učinil i pan Pyke. Máte tak pestrý policejní rejstřík, že můžete kdykoliv skončit za mřížemi.“

„To je příliš!“ zvolala Connie.

„Tato hrozba mohla být i vaším důvodem, slečno Cartellová. A nyní o dvou nepřítomných: o Alfrédu Beltovi a paní Mitchellové. Oba měli zájem, aby pobyt pana Cartella v domě jejich pána skončil co nejdříve. Shledávali nynější poměry nesnesitelnými. Lidé vraždí i pro daleko bezvýznamnější pohnutky.“

Když skončil, zpozoroval Alleyn na přítomných osobách skrytou dychtivost a spokojenost nad jeho poslední zmínkou. Leonard to řekl za všechny:

„No, jasný. Teď mluvíte rozumně.“

Moppett si olízla rty špičkou jazyka.

„Opakuji znovu,“ pokračoval inspektor, „že policii musí zajímat všechny okolnosti, příležitost k činu a chování zúčastněných osob. Příležitost jste měli všichni. Slečna Ralstonová i pan Leiss se zdržovali v okolí výkopu ve včerejších nočních hodinách. Ukradli cigaretové pouzdro, které bylo později nalezeno vedle mrtvoly. Past byla nastražena osobou, která měla na rukou kožené rukavice se svrchními náplety.

Pan Leiss právě takové rukavice ztratil.“

Leonard a Moppett začali spolu rozčileně mluvit, ale Alleyn je zarazil pozdvižením ruky.

„Takové jednání by však nemělo smysl. Kdyby plánovali vraždu, sotva by ohlašovali svou přítomnost na místě činu hvízdáním a zpěvem.“

Moppett přidušeně vzdychla. Patrně ulehčením.

„Lady Bantlingová měla také příležitost. Zná dobře polohu místa. Mohla nastražit past, ale její syn a slečna MaitlandMayneová by ji byli zpozorovali, protože seděli ve voze nedaleko výkopu. Viděli, jak se vrací po prknech zpátky ke svému vozu. Také lady Bantlingová neskrývala svou přítomnost v zahradě.

Hlasitě recitovala verše pod oknem svého bývalého manžela. Nechovala se jako vražedkyně, posedlá mateřskou láskou.“

„To je od vás laskavé,“ sykla Desirée.

„Kromě toho si myslím, že lady Bantlingová ví o možnosti výpůjčky na budoucí dědictví nebo uzavření životní pojistky jako záruky na půjčku. Tím se zmenšuje její motiv na pouhou podrážděnost. Totéž platí o Ondřeji Bantlingovi.“

„A samozřejmě i o mně,“ pospíšil si Bimbo.

„Ve vašem případě by mohlo jít o něco jiného, ale to jsme do této chvíle nezjistili. Proto stavíme důvod až na druhé místo. Pokud jde o vás, měl jste k činu plnou příležitost. Jak jste mi sám sdělil, odešel jste do koupelny, kde jste si dlouho ošetřoval ruku. Za tu dobu jste mohl dojet k výkopu a nastražit past. Prosím, nepřerušujte mě! Vím, že vás kousl pes, ale ani to nic nedokazuje.“

Alleyn zamířil k jádru věci: „Snad se pamatujete, že jste přinesl panu Leissovi svrchník. Byly v kapse svrchníku rukavice?“

„Jak to, kčertu, mohu vědět?“ Neprohledával jsem jeho příšerné kapsy,“ řekl Bimbo, který znatelně zbledl.

„Nevadí, to se zjistí později. Ve váš prospěch mluví toto: jestliže jste mi vylíčil všechny okolnosti dnešního večera pravdivě, nezdá se pravděpodobné, že jste hodil těžítkem na pana Pyka právě vy. Ačkoli vás ta milostná psí zábava mohla docela dobře zavést až do jeho zahrady,“ dodal chladně.

„Mohla,“ poznamenala Desirée, „ale nepřivedla. Neztratila jsem Bimba ani na okamžik z očí.“

„Je-li tomu tak, dostávám se k nevyhnutnému závěru…“

Nastalo ticho, do něhož zapadaly drobné zvuky: dotek Foxovy tužky na papíru, jeho těžký dech, slabý drásot Moppettiných nehtů, které zarývala do opěradla židle a slabé šumění ledničky, patrně z kuchyně.

„Zbývá jen jedna osoba,“ řekl Alleyn, „která měla příležitost, chování i důvod. Tato osoba znala zvyky pana Cartella. Věděla, že v jednu hodinu budou hosté manželů Bantlingových dávno zpátky. Měla přístup k rukavicím pana Leisse.

Tolik o příležitosti. Teď přistoupím k chování. Každý z vás ví, že pan Pyke velmi rád píše soustrastné dopisy. Předpokládejme, že jeden z vás dostane od něho dosti nejasně formulovaný dopis, v němž vyjadřuje soustrast nad ztrátou člověka, kterého jste předešlý večer viděli úplně zdravého. Co si pomyslíte? Ze se zbláznil nebo že vám poslal omylem jiný dopis. Třeba se leknete, ale v několika minutách si uvědomíte, co se asi stalo.

Co uděláte? Půjdete se zeptat, oč jde. Setkáte se se zmateným panem Pykem a všechno se vysvětlí.

Určitě nezblednete a nepadnete ani do mdlob.

Avšak dejme tomu, že jste zabili osobu, uvedenou v dopise. Jak budete reagovat? Ráno jste se probudili se vzpomínkou na čin, který jste spáchali předešlé noci. A náhle obdržíte dopis s.podivným obsahem. A konečně, už ve chvíli, kdy vás policie vyslýchá, dostanete druhý dopis stejného obsahu. Nespadne to na vás jako noční můra? Nebude to vypadat, že pan Pyke o všem ví a že vás záměrně mučí? Co tedy uděláte?“

Slečna Cartellová vstala a učinila svou obvázanou rukou neurčité gesto.

„Nemůžete to dokázat,“ řekla. „Nemáte rukavice.“

V tom okamžiku propukl na zahradě hluk. Ozval se výkřik rozmrzelosti a bolestné zavytí. Japončík se vyrval slečně Cartellové z náručí.

Nějaké tělo narazilo na dveře a do místnosti vpadla zcela vyčerpaná Pixie. Držela něco v tlamě. Hned za ní přiběhl Alfréd Belt.

„Zavřete dveře! Rychle!“ vykřikl Alleyn.

Alfréd uposlechl. Stál nehnuté a zhluboka oddychoval.

S odbornou dovedností, kterou získali dlouholetým výcvikem, Alleyn s Foxem chytili Pixii a Li-či. Alleyn vrazil do koutků Pixiiny slintající tlamy oba palce. Její hračka padla na zem.

Alfréd, sotva popadaje dech, přerývaně vysvětloval: „Hrabala tady na zahradě, pane.“

„Lennie, Lennie, podívej se! Tvoje rukavice!“ vykřikla náhle Moppett.

„Podržte toho psa,“ požádal Alleyn Bimba. „To ode mne, ksakru, nechtějte!“

„Já podržet,“ nabídla se Trudi. Chytila fenu za obojek a vytáhla ji z pokoje.

Alleyn se sehnul pro rukavice a rozbalil je. Kůže na dlaních byla potrhaná a útržky vlny visely ze swchních nápletů. Levý palec byl zakrvácený.

Když začal Alleyn obracet rukavice na rub, vyrazila slečna Cartellová ze sebe strašný, skoro zvířecí zvuk.

Ústa zůstala zeširoka otevřená. Maska zuřivosti nemohla vypadat hůř. Pak se vrhla kupředu, a když ji Fox zachytil, znovu zaječela.

Na rubu levého palce se ukázaly zbytky černé zakrvácené vaty, která zcela zřetelně páchla po masti na koňské opruzeniny.

Petr Pyke se červená

Pan Petr Pyke, pohodlně opřený o polštáře na pohovce, uždiboval rosol z telecí nožičky a díval se na své hosty: Alleyna, Nicolu a Ondřeje Bantlinga. Byl dosud slabý, ale jinak v pořádku.

„Hrozné. Nemohu tomu stále věřit. Connie! Vím, že měla pověst člověka, milujícího štvanice na zvěř, ale vždycky jsem se domníval, že náleží k oněm ženám, které jen křičí a hlasitě se chechtají. Opravdu omezený tvor.“

„Je omezená,“ připustil Alleyn. „Velmi omezená, ale také nesmírně lstivá, jak už někdy omezení lidé bývají.“

„A to všechno udělala pro tu protivnou holku. Myslím, že jsem věci uspíšil tím, že jsem slečnu požádal, aby ke mně přišla. Víte, v tu strašnou noc jsem se probudil a slyšel někoho pískat v uličce. Také hlasy…

její a toho jejího hrozného mládence. Později jsem si byl skoro jist, že to mají na svědomí.“

„Proč jste mi o svém podezření nic neřekl?“ zeptal se Alleyn. Pan Pyke se začervenal.

„Byla zde řada důvodů… Víte, třeba to byl jen trik… mohlo to mít hrozné následky pro Connii. A pak se musím přiznat…“

„Ze jste nechtěl, aby se jisté věci dostaly na veřejnost.“

„Ne, nechtěl,“ zašeptal pan Pyke. „Udělal jsem chybu. Měl jsem k tomu důvod osobní důvod…“

Zmlkl a mávl rukou.

„Vím o zápise v matrice,“ řekl Alleyn jemně. Pan Pyke zčervenal ještě o poznání víc, ale neodpověděl.

Alleyn pohlédl na Nicolu a Ondřeje. „Kdybyste na chvilku dovolili…“

„Ale ovšem, to je samozřejmé,“ řekli oba. Zvedli se a zamířili ke dveřím. „Ne!“ zvolal pan Pyke. „Zůstaňte ještě chvíli.“ Mladý pár se zastavil. Pan Pyke měl stále narudlou tvář, oči přimhouřené, jako by očekával ránu.

„Vzdávám se. Když se to na mne provalilo, je tedy načase, aby vyšlo najevo všechno. Zůstaňte, Nicolo, i vy Ondřeji. Obědvala jste tady v onen neblahý den, Nicolo, a slyšela jste, o čem se hovořilo. Vzpomínáte si? O zápise v matrice.“

„Ano.“

„A jsme u toho. Byl jsem přesvědčen, že Hal o tom poví Connii a Connie tomu děvčeti a měl jsem pravdu.

Děvče mi totiž vyhrožovalo – –“

„Ta malá bestie,“ řekla Nicola velmi energicky.

„Bylo to horší, mnohem horší. Chtěla mě vydírat. Pak přišla Desirée. Sdělila mi, že vám dala ten nešťastný dopis, takže…“

„Takže jste neměl co ztratit.“

„Přesně tak.“

„Rekl jste tedy Mary Ralstonové, že buď vysvětlí svou přítomnost v Green lane, nebo že to ohlásíte policii.“

„Ano. Upozornil jsem ji, žě je to mou povinností, protože by mohl upadnout do podezření nevinný člověk.

Odpověděla vyhrůžkou, že rozhlásí ale už dost o tom! Byla tak drzá a nestoudná, že jsem se rozhodl.

Prohlásil jsem, že vám okamžitě zavolám. Myslím, že jsem na ni křičel. Když odešla, měl jsem s vámi krátký rozhovor. Ostatní už víte.“

„Ano, vím. Constance Cartellová se dostala při honbě za psem až do vaší zahrady. Patrně zahlédla svou chráněnku a slyšela vaše poslední varování. Byla strašně poděšená. Kromě toho se vás bála.“

„Bála? Pana Pyka?“ podivila se Nicola. „Proč?“

„Kvůli těm soustrastným dopisům. Ukázala mi ten druhý dopis proto, abyste byl v podezření vy.“

„To je hrozné!“ zvolal pan Pyke tiše.

„Slyšela, jak křičíte, že zavoláte policii. Při telefonování jste byl obrácen zády k oknu. Stála za skleněnými dveřmi a těžítko měla na dosah. V záchvatu vzteku a strachu o sebe i svou chráněnku jím po vás hodila.

Potom utekla.

Vše, co napáchala, pramenilo z její nesmyslné lásky k tomu děvčeti. Když poznala, že její bratr je rozhodnut udat Mary pro krádež, vzala Leissovy rukavice, které našla někde v hale. Připravila past.

Protože rukavice roztrhala a pošpinila mastí, kterou si dala na pokousaný palec, ukryla je v hromadě smetí, co se mělo příští den spálit. Proto je nemohla mít na rukou. Na těžítku jsme našli zřetelné otisky Conniiných prstů a dalších osob.“

„Ale…“ začala Nicola a pak řekla: „Nu ovšem.“

„Ovšem? Co?“

„Vzpomínám si, že pan Pyke nechal těžítko před obědem kolovat. Muselo na něm být víc otisků.“.

„To si zřejmě slečna Cartellová později neuvědomila,“ připouštěl Alleyn. Pak přistoupil k pohovce.

„Prožil jste nepříjemné dny, pane Pyku, a následky ponesete ještě dlouho. Ale pokud jde o vaše soukromé záležitosti, nemyslím, že by se dostaly na veřejnost.“

Pan Pyke se pokusil promluvit. Teprve za okamžik řekl:

„Jste velmi laskav. Jsem vám nesmírně zavázán.“

Podali si ruce a rozloučili se. Nicola s Ondřejem doprovodili Alleyna do zahrady.

„Často jsem se snažila představit si vás při práci,“ řekla Nicola. „Teď mi je mnohé srozumitelnější. Zbavila jsem se iluzí.“

„Mě jste také podezíral?“ zeptal se Ondřej.

„Vás?“ Alleyn se podíval na oba mladé lidi a zašklebil se. „Neopustil jste přece ani na minutu svou Nicolu.

Tak sbohem, mládeži.“

Ušel několik kroků po pěšině a ještě jednou se obrátil:

„Abych nezapomněl – mluvil jsem s Troy. Má dojem, že budete nadějným žákem, pane Bantlingu. Tak nadšeně hovoří jen o několika výjimečných talentech. Gratuluji.“

Zamával jim a zmizel.

Nicola pohlédla na svého společníka.

„Gratuluji,“ řekla slavnostně.

„Miláčku!“ zvolal Ondřej vzrušeně, ale dívka ucouvla.

„Ne, teď ne! Ještě ne! Musím se vrátit k panu Pykovi,“ dokončila překotně větu.

„Miluji vás, Nicolo,“ řekl Ondřej. „Překvapuje vás to?“

„To zní božsky,“ zajikla se štěstím a vběhla do domu.

Pan Pyke se tvářil zamyšleně, ale rozhodně.

„Má drahá Nicolo,“ řekl téměř šeptem, „právě mi napadlo, že bych vám měl tu záhadnou záležitost objasnit. Pastor z Ribblethorpe byl dobrotivý staroušek, ale poněkud roztržitý. Pokřtil mě, ale zapomněl zapsat mé jméno do matriky. Jedno z dvojčat – v tomto případě já – se prostě úředně nenarodilo. Když jsem později zjistil ono opomenutí, připsal jsem jméno do matriky sám. Zdálo se mi to tak nejjednodušší.“

Vzpřímil se na pohovce, pohlédl jí přímo do očí a dodal:

„Tohle ale nedáme do knihy.“

„Nedáme?“

„Rozhodně ne. Nu, a tím bychom měli zase jednu důležitou věc vyřízenou.“